Dům vrácené ozvěny

Arnošt Lustig

Znění tohoto textu vychází z díla Dům vrácené ozvěny tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Hynek v Praze v roce 2003.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Dům vrácené ozvěny), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.[1]

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.[2]

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová

spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga

7. 5. 2025

1. 1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2. 2 Ibid.

Bože můj! Dokud jsem nebyl stvořen,

nebyl jsem ničím,

a nyní, kdy jsem stvořen, jsem tolik,

jako bych nebyl stvořen;

prach jsem za života svého,

tím více pak po své smrti.

Hle, zde stojím před Tebou jako nádoba

plna hanby a potupy.

Budiž vůle Tvá, Hospodine,

Bože můj a Bože mých otců,

abych nikdy již nehřešil, a co jsem zhřešil

před Tebou, vyhlaď milosrdenstvím svým

hojným, avšak nikoli bolestmi a zlými nemocemi.

— Modlitby pro všechny všední dny,

soboty a svátky, jakož i pro den smíření

(Samuel Wolf Pascheles a syn,

v Praze, 1924)

Uzavírám s tebou dnes smlouvu,

kterou prohlašuji,

že už nikdy nepřivedu potopu na svět

a že nezničím najednou vše, co žije,

jako jsem to udělal tenkrát.

Dokud zůstane země zemí,

budou se střídat noc a den,

léto a zima, horko a chladno,

doba setí a žní,

ale nikdy už nepřivedu potopu.

Oblouk, který vidíš na obloze,

je zjevným znamením této smlouvy.

Kdykoli jej spatřím,

vzpomenu si na svůj slib,

který jsem dal.

— Starý zákon

RODINA

1

„Člověk se musí umět narodit,“ řekl Emil Ludvig. „Není to krása, nadýchat se takhle dosyta čerstvého vzduchu?“

„Nejdůležitější je vykročit pravou nohou,“ řekla Anna. „Pojďte, ať jsme zase včas zpátky. Jak dlouho tam chcete zůstat?“

„Proč myslíš na konec, ještě než začneš?“ usmál se Emil Ludvig.

Někdy myslel Emil Ludvig na to, že i nejobyčejnější z lidí vystupují v několikeré úloze. V duchu si nastavil zrcadlo. Živitel, obchodník, manžel; přítel, příbuzný – švagr, bratr, strýček – a v různých obdobích své existence syn, učedník, voják, obchodní příručí, a vždycky mu okolnosti připomenou, kdy se vymknul ze své úlohy a kdy se do ní musí vrátit, a jindy, jak některé role zkombinovat či vyloučit jednu na úkor druhé, a musí být sám sobě nápovědou. Někdy se učí svou roli, už když je opona nahoře. V jedné úloze říká ano, v druhé ne, v třetí možná. Někdy se musí tvářit, jako by hrál jednu, když hraje druhou a mluví o třetí. Usmál se směšnosti své myšlenky. Zatím měl štěstí v jednom, i když je někdy od rána do večera na nohou a pryč z domova; ještě se nestalo, aby přespal noc jinde. Jsem jako vlaštovka, přes den pryč, ale na noc na svém místě, ve svém hnízdě. Zapomněl na úlohu ošetřovatele, někdy doktora. V tom směru ho předčila Anna. Věřila ve všeléčivou moc česneku. I za cenu, že si musel člověk držet dlaň před nosem. Pohlédl na děti, Richarda a Helenu.

Emila Ludviga napadlo, jaké role ještě bude muset v životě sehrát. Co by člověk pro rodinu nepodstoupil.

Jedna role ho čeká za chvíli. Ještě nevěděl přesně jaká. Jen věděl, co od ní čeká. Kladl si bezděčně otázku, jak asi obstojí. Věděl, že člověk chce obstát ve všem, co podnikne. Zvláště, když má svědky, na kterých mu záleží.

Život je otázka praktičnosti, myslel si Emil Ludvig. Co mi unikalo, je nabíledni. Potřebuju peníze. Nic nového pod sluncem, jak říká Anna. Kde je vzít a nekrást?

Zimní den byl jasný. Smetli sníh z chodníků. Střechy zůstávaly bílé; vdechovalo jim to bezbolestnou tíži. Ohlédl se k dětem, Heleně a Richardovi. O jeho starostech nemají ponětí, úměrně tomu, jak je Anna zveličuje. Dobře. Budou mít jednou dost svých. Napadlo ho, že jsou pořád ještě mladá rodina. To nejlepší mají teprve před sebou. Jen se nenechat ničím zastrašit. Peníze jsou jen peníze. Je – přece jenom – dobré být ještě mladý. Mít na všechno dost sil. (Bohužel, připojil v duchu – na všechno.)

„Tati, proč zabíjejí lidi zvířata?“ zeptal se Richard.

„Zvíře je to poslední, co bych zabil,“ řekl Emil. „Jak jsi na to přišel?“

„Tos mi neodpověděl,“ namítl Richard.

„Nerad se bavím o zabíjení,“ dodal Emil. Četl ráno v novinách, jak tygr zabil v německém cirkuse Busch krmiče ranou tlapy do lebky; praskla jak lískový oříšek. V cirkuse byli minulou neděli. Nejnovější atrakcí byl hypnotizér. Vyvolal si z obecenstva ženu a vyvolal v ní vzpomínku na rodiče, kterou už zapomněla. Rodiče ji bili? Ano, bili, řekla žena. „Není taky tak lehké zabít,“ dodal Emil.

„Budete se bavit o zabíjení?“ zeptala se Anna. „Nechci to poslouchat.“

„Zabít je vždycky to poslední,“ řekl Emil. Cítil v sobě ozvěnu bezstarostnosti, kterou napájí energie i neznalost mládí. Jestliže je bezstarostnost nebo lehkomyslnost znamením mládí, nemůže si stěžovat. Cítil se mladý. Jako by jednou nohou byl člověk už hlavou rodiny, ale ještě druhou v oblasti mládí, která věří v úspěch, v malé a všední zázraky a důvěřuje mimo sebe i všem – nebo skoro všem ostatním. Nepatří k bezstarostnosti věřit, že většina lidí smýšlí a vidí jako on? „Máš pravdu, můžem se bavit o něčem jiném.“

Královská třída vedla od jejich krámu v čísle 137 jako pravítko. Vedle proluky, určené pro stavbu pošty, byl holič a z druhé strany sňatková kancelář s velkými fotografiemi šťastných párů. Firma Bálek a Cézare di Carlo, dovoz jižního ovoce a lahůdkářství, sídlila v bloku zároveň s nožířem, který si dal do výkladní skříně vedle obrázku vidličky reklamu amerického filmu Alibaba a čtyřicet loupežníků.

Spodní část krámu v domě, kde bydlel strýček Artur, si pronajalo železářství. Jako každou zimu byla tu i letos výstava topných těles, bez udání cen. Americké klubky, Musgraves originál, belgická kamna do továren nebo skladišť, německé topné válce s nehořlavým sklem a falešné anglické krby.

Emil Ludvig se zastavil. Držel se Anniny paže. Zkoumal, co by se ze sbírky topných těles hodilo do jejich krámu v Královské, kdyby na to měl. (Anně pravidelně v zimě omrzaly ruce.)

Minuli už prve proluky po zbořených domech, kde nikdo nemohl bydlet. (Neměl rád prázdná místa.) Viděl se v odrazu výkladní skříně. Zapnul si knoflík. Měl na sobě nový kabát. Krejčí na Královské vyvedl po třetí zkoušce oba své pomocníky na chodník, aby dokázal, že v pěkném oblečení se taky musí umět chodit. (Vypadáte jako bankovní ředitel, pane Ludvig, jen co je pravda.) Emil nebyl největší a chodit rovně a báječně oblečen mu dávalo pocit, že je vyšší. Nedovedl by to nikomu vysvětlit a možná ani sobě ne. (Taky to nikomu nevysvětloval.) Trochu ješitnosti v tom bylo také, ale člověk se jeví rád těm druhým z těch lepších stránek.

Krejčí se proslavil v sousedství kradeným erárním dalekohledem značky Zeiss. Pozoroval do podzimku líbánky učitele hudby v prvním poschodí domu naproti, co bydlel nad čistírnou. Učitel budil ráno svou druhou, mladší ženu polibky na bříško, a když se probudila, kladl jí na holou kůži hrníček s kávou a kousky ranního pečiva. Jestliže někdo v hostinci Merkur tvrdí, že jsou muži, kteří se bojí žen, i své vlastní, pro učitele to neplatilo.

„Myslím na Artura,“ řekla Anna.

Myslela na to, kde se v Emilovi bere bezstarostnost nebo – někdy skoro nemístná – veselost. Z čeho čerpá svou energii. (Měla by se ptát, alespoň na to poslední, na svou vlastní adresu.) Přenesla se myšlenkami k příbuzným.

Jak může někdo před někým žasnout a zároveň jím pohrdat, ptala se Anna v duchu? S příbuznými se musí člověk učit vycházet. To ji naučila už matka. Pokud jde o příbuzné: mlčeti zlato, mluviti stříbro. Ve štěstí jsou všichni s tebou, máš-li neštěstí, o posměch se nestarej. Artur dal minule k lepšímu anekdotu, že válka mezi mužem a ženou je jediná válka, ve které spolu spí nepřátelé na jedné posteli. (Rádi.) Dal si také rád vypravovat o pozorováních mistra nitky. Takový dalekohled, kterým by dohlédl, kam by rád viděl, ještě nikdo žádnému eráru neukradl.

„Nerada bych někomu dvakrát říkala, jak se má na návštěvě chovat,“ napomenula je Anna. „To platí i na tatínka. Bylo by smutné, kdybych vám to musela opakovat i u Artura.“

Zastavili se u odpočívadla v mezaninu. Přehlédla Helenu a Richarda. Prohlížel si andílky s baculatými kamennými zadečky v půlkulatých výklencích. Na zdech odpočívadel byly tapety s holandskými mlýny s větrníkem.

Emil Ludvig zazvonil. Vysypal se zvuk jako olověné broky na cínové misce.

„Příště se chci narodit jako Artur,“ vzdychl Emil. (Myslel na Arturovu poznámku minule, že nejšťastnější člověk je ten, který si vystačí a nikoho nepotřebuje. Takoví asi nejsou a nikdy nebudou, řekl si.)

„Ach, to jste vy,“ volala teta Marta v otevřených dveřích. Měla krátkozraké modré oči. Trochu mžourala. Nosila stejně jako Emil brýle se zlatými obroučkami, čtyři dioptrie na levém, šest na pravém oku. „Čekali jsme vás už minulou neděli.“

„To jsou k nám hosti,“ ozval se Artur. „Komu patří ty krásné děti?“

„Jak se máš, Arture?“ zeptal se Emil. „Co je nového?“

„V branži zemřelo pár lidí, z toho jeden můj úhlavní konkurent. Neměl se tolik honit. Kde jste byli, že jste se neukázali?“

Artur byl samý úsměv. Měl havraní černé vlasy a stejně černé, huňaté obočí. V rohu obývací místnosti stál vánoční strom. V bytě se mísily nejrůznější vůně. V oknech splývaly dvojí záclony: bílé (už zažloutlé) hedvábné a rudé (vybledlé) sametové.

„Voní to tu jako v lese,“ řekl Emil. „Koupit strom o něco vyšší, museli jste se probourat do hořejšího bytu. Kdo nad vámi bydlí?“

„Padlá bankovní veličina,“ odpověděl Artur. „Taky bojoval na řece Piavě, jako ty. A zranili ho na noze, jako tebe. Jen na rozdíl od tebe z toho zbohatnul.“

Piava byla pro Emila daleko, v místě i v čase; ale z člověka se neztrácí nic, co prožil, viděl, slyšel, dělal. Artur ťukl na jeho citlivou stránku. Někdy má člověk štěstí, že se narodí o sto nebo tisíc kilometrů dál, než by se narodil, kdyby některého z dědečků napadlo vandrovat více nebo méně. Neřekl, že by byl rád, kdyby měl jednou hrob, o který se někdo stará, jako se starají oni dva s Richardem (a Helenou a Annou) o místo, kde odpočívá dědeček Ferdinand. Jiný náhled má člověk zblízka, jiný zdálky.

Pokud to nemohlo prodloužit život mrtvých, prodlužovalo to opar, v kterém žilo, co na nich bylo nejlepší. Otec Emila, Ferdinand, umřel, když bylo Emilu Ludvigovi čtrnáct; Emil se potom staral o maminku a Martu, ale maminka a Marta se taky staraly o něj. Bylo škoda, že se Ferdinand upil, ať už to bylo z jakéhokoli důvodu. Je směšné, že Ferdinand pil tak často na zdraví svých dětí, až je nechal samotné.

Richard myslel na to, co mu tatínek neřekl, a najednou na to myslel i Emil. (Existuje v rodině telepatie?) Artur vydělával vždycky víc než oni, ať dělal, co chtěl. Nemělo asi význam se s ním předhánět. Třeba někoho člověk potřebuje, aby se s ním předháněl. (Občas se Richardovi zdálo, že tatínek si strýčka Artura vymyslel jako rivala, aby si mohl dokazovat na někom, koho dobře zná, že se mu vyrovná, pokud není lepší.) Emil Ludvig se – stejně jako Artur Pick, který se svým samostatným obchodem už praštil – přel s dodavateli, se závozníky, nenáviděl termíny činží a daní. Ale tatínek mohl být od minuty poddůstojníkem z povolání, a to by asi strýček Artur nemohl. Tatínkův krám, jehož majitelem ho brzy po svatbě učinilo Annino věno, bylo smíšené požehnání, jak řekl jednou strýček Munk. Starosti ho nespojily se známými, jako byli pan Tanzer, doktor Mautner a pan Neuman z krámu na Primátorské.

O tom se nehodilo mluvit – a tady – s tatínkem. Richard vycítil, čeho se tatínek bojí, i když si to asi nechtěl připustit.

„Nebyli jsme v lese deset let,“ řekla Marta.

Anna a děti se usadily. V rohu sálala kamna na uhlí.

Artur zaťukal klouby sevřené levičky na zeď, kde nad menorou visel zarámovaný obrázek s textem. Stálo tu: Z chasidského slabikáře. Ve službě Bohu se může zbožný člověk poučit ve třech věcech od dítěte a v sedmi od zloděje. Od dítěte se můžeš naučit: 1. Být vždycky šťasten. 2. Nikdy nečinně nesedět. 3. Brečet pro všechno, co chceš. Od zloděje se můžeš naučit: 1. Pracovat v noci. 2. Když nezískáš, cos chtěl za jednu noc, pokus se o to druhou. 3. Milovat své spolupracovníky a druhy, jako se zloději mají navzájem rádi. 4. Dokázat i za malou věc riskovat život. 5. Nepřikládat přílišnou hodnotu ani věcem, za něž jsi riskoval život. 6. Přestát všechny druhy mučení a bití a zůstat i na konci, čím jsi. A za sedmé: Věřit, že tvoje práce má cenu, a nechtít ji změnit.

„Zajímavé,“ řekl Emil.

„Člověk si má brát poučení ze všeho, co si to zaslouží,“ usmál se Artur. „Nemám předsudky proti ničemu.“

Anna si odkašlala.

V bytě bylo rozvěšeno několik benátských zrcadel. Některá zdědil Artur po matce, jiná koupil hned po svatbě z nejlepších krámů a potom – když obchody nešly tak dobře – z druhé ruky. Artur je rozvěsil důmyslně, aby se viděl z nejrůznějších úhlů, ale aby mohl taky pozorovat všechno, co se v domácnosti děje, včetně hostů. Ačkoli ledacos z nábytku a vybavení občas rozprodal, na zrcadla nesáhl. Dával jim přednost před obrazy. „Nemůžu se od zrcadla odtrhnout,“ prohodil Artur.

„Čím jsi starší, tím jsi ješitnější,“ poznamenala Marta.

„Na ješitnost asi nemá vliv ztráta buněk,“ podotkl Artur. „Taky se nechci okrást o pohled na to nejhezčí.“ Usmál se, navenek i dovnitř, a blýsklo mu v černých očích.

Annu napadlo, že Artur by byl nejšťastnější, kdyby mohl snad prostoupit zrcadlem. Vejít do zrcadla. Splynout se svým obrazem. Vidět se i se zavřenýma očima. Vyšplhat se na zrcadlo jako na nejvyšší strom. Neměla nic proti švagrovi, až na to, čím ji dráždil. Uměl smísit každou ctnost s hříchem a každý hřích pocukrovat ctností. Jestliže musel mít každý falešný prorok z kázání kantora Schapiry nebo rabína Krause podobu, mohla si dosadit tvář Artura Picka. Nebyla to slova a činy, co švagra usvědčovalo, ale zrcadla. Viděl v zrcadle, kromě své krásy, i svoje pravdy, vášně a dobro a zlo nebo spravedlnost a naopak? Bylo zrcadlo sídlem jeho mozku nebo jeho ješitnosti? Jak a čím hladilo zrcadlo jeho duši, jeho srdce? Co pro něj v zrcadle pramenilo? Co se v zrcadle odráželo? Duchovní, nebo živočišná duše? Čím mu zrcadlo bouřilo krev, připomínalo slasti, hříchy a dobrodružství a hudbu, kterou slyšel jen sám, ne Marta nebo příbuzní nebo dcera Zuzana, toho času v klášteře v Itálii?

Díval se na sebe z takové blízkosti, že skoro smazal mezeru mezi sebou a odrazem. Snad aby mu neuniklo ani to nejmenší? Zrcadla byla drahá. Dokud ještě žili jeho rodiče, matka nikdy nezapomněla zdůraznit, kolik za jednotlivé benátské zrcadlo zaplatili. Občas Artur žertoval o šetrnosti své matky. Otec jí musel rvát násilím z těla děravé noční košile. Arturova matka byla schopna nosit kousek prádla přes deset let, než se ho vzdala. Otec na ni křičel, že nechce mít vedle sebe v manželské posteli ženu s potrhanou košilí. Vytýkal jí, že vydělá snad dost, aby jí mohl koupit to nejdražší prádlo, deset kousků od každého, kdyby chtěla. Arturova matka navzdory tomu kupovala nejlacinější druhy, a brzy mělo i nové prádlo díry, k čemuž Arturova maminka podotýkala, že žádné peníze, ani ty jeho, nerostou na stromech.

Anna byla taky praktická a šetrná, ale ne do té míry. Arturův tatínek nenáviděl díry v dámském prádle a Artur to měl po něm. Trval na tom, že Marta musí mít to nejlepší, stejně jako Zuzana. Jednou Marta namítla, že Artur vyhazuje peníze za takové nesmysly oknem, a Artur jí to vyvrátil tím, že jsou dost bohatí, aby si mohli dovolit, když budou chtít, jíst třeba jednou denně vejce natvrdo. Arturova maminka dokonce tvrdila, že má ráda děravé noční košile. Arturův otec z matky takovou košili jednou před synem serval. Matka se smála, i když trochu nervózně, protože u toho byl Artur. Pak řekla jeho otci, že možná tedy nemá díry ve svých nočních košilích v takové lásce, ale nechce skončit jako otec Arturova otce, Arturův dědeček, který musel rozprodat křišťálové lustry a perské koberce a norkové kožichy své ženy, Arturovy babičky, včetně prstenu s velkým briliantem a černého křídla Steinway, na které nikdy nedovolil nikomu položit ani hrníček. To bylo v době, kdy Johann Strauss složil svou slavnou operetu Die Fledermaus. Otec na Arturovu matku křičel, aby okamžitě šla, ale hned teď!, a koupila si nové prádlo, deset kousků. Načež matka pronesla: Když tedy na tom trváš…

Artur dával historky rodu k lepšímu, když načínal láhev nebo když přišla řeč na rodinné příslušníky. Jeho otec byl jinak nejopatrnější člen rodiny. Nevěřil, že den, kdy je zase vyženou ze země s prázdnýma rukama, je příliš daleko. Cítil to ve vzduchu. Věřil naopak, že je celý svět nenávidí, i když v některé zemi to dávají více a v jiné zemi méně najevo. Svět je bude vždycky nenávidět a někde za rohem už čeká lůza připravená rabovat. Pokud jde o ně, zákony budou vždycky chránit zloděje, ne oběti loupeží. Tak to bylo, je a bude. Žádný mu to nemohl vyvrátit. Mohl na to přísahat, i když nerad vypadal jako sýček. Arturův tatínek trval na tom, aby měl každý člen rodiny neustále po ruce platný cestovní pas a alespoň dvacet zlatých mincí s portrétem císaře Františka Josefa nebo s podobiznou císařovny Marie Terezie. Nebyl líný opakovat, že čekat s pasem na poslední chvíli je fatální chyba, i kdyby člověk nikdy zatím nemusel vytáhnout paty z rodného domu, rodiště, nebo dokonce když všichni jeho předci umřeli v posteli, a cestovat do Vídně nebo do Budapešti neznamenalo cizinu.

Tomu se Emil smál, jako by to Artur opakoval trochu i proto, že tomu věřil jako jeho otec, ačkoli Anna by za nic nedala ruku do ohně. Kdovíco se může stát? Co na ně někde čeká? (Chraň Bůh připouštět si i jenom takovou myšlenku.) Také rodiče Anny byli v tom ohledu opatrnější než Emil, který věřil, že v téhle zemi našli nejlepší domov, jaký na tomhle světě mohli najít; odtud už je nikdy nikdo vyhánět nebude. Proč? Rodiče Anny ovšem nedělali katastrofu z toho, že někdo v rodině neměl ve dne v noci platný cestovní pas, aby mohl kdykoli vzít nohy na ramena. Ovšem, dvacet zlatých mincí, bez ohledu na to, čí portrét by nesly, by se jim v tuhle chvíli hodilo do krámu víc než cokoli jiného, včetně platných cestovních pasů, nového spodního prádla a hedvábných nočních košil. (Artur nezapomněl nikdy dodat, že po něm asi nikdo dědit nebude. Stejně jako nikdo nezdědil ani pětník po jeho tatínkovi. Umřel bez haléře.)

Artur se usmál. Nos se mu ostře lomil. Zaťukal kloubem prsteníku do dřevěného opěradla na křesle.

„To znáš, jak se manžel ptá ženy, co má dělat s nábytkem, až manželka umře?“

Artur si utahoval pásek županu. Svým vtipům se nejvíc nasmál sám. Emil si přehodil nohu přes nohu. Původně měl Artur taky krám s textilem, dole v domě, kde bylo teď železářství; včas s tím praštil. Na něco měl Artur nos. V něčem slyšel trávu růst a pak se ukázalo, že tam opravdu rostla nebo už hnila. Střídavě teď zastupoval Artur firmy s vínem, v slabší sezoně prodával krémy na boty. Lidi pili a budou pít.

Na vypelichané medvědí kůži ležel Hektor-Hugo. Lízal Arturovi střevíce. Děti si všimly, že pes už nemá jediný zub. Potřeboval by taky asi vykoupat a učesat. (Jeden zub mu vytrhnul před rokem Richard, když se tahali o tenisák.)

„Letos budeme na svátky sami,“ řekl Artur. „Zuzana zůstává v klášteře.“

„Stýská se mi po ní,“ řekla Marta. „Neměli jsme ji tak daleko posílat.“

„Naše malá chudinka,“ řekl Artur.

Pohlédl na Zuzaninu fotografii ve stříbrném rámu vedle benátského zrcadla. Měla na sobě drapové hedvábné šaty s bílým krajkovým krejzlíkem.

Artur Pick byl stálým a věrným návštěvníkem kavárny Aschermann, Sklípku a Nizzy, kde se hrálo o menší, větší i velké peníze. Do Aschermannky si chodil pro svou duševní potravu a ledacos pochytil o okultní filosofii i kabale; zaujalo ho učení o „prchavých jiskrách, vznikajících pod údery kladiva“, o pradávných, nedokonalých, a proto zaniklých světech. Jak se dalo soudit, nedával současnému světu příliš velké šance. Je zlo podřízeno dobru? Měl by na to rád nějaké potvrzení. Bylo by krásné, kdyby všechna pokušení byla opravdu jen zkouškou. Asi by mu praskla hlava, lámat si ji opravdu od rána do večera tím, kam spěje lidstvo, když většinou „spravedlivý trpí a hříšný se raduje“. Nehodlal se tajit tím, že dává přednost patřit mezi ty hříšné. Co ho na těchto pradávných učeních, kterým říkal pověry a předsudky našich předků, bavilo, byly otázky muže a ženy. Zaujalo ho tvrzení, že mužská a ženská duše, když tělo jen chvilkově tvoří celek, se jen v pozemské existenci člověka rozděluje. To, co v onom světě tvořilo jednotu ve dne v noci, se na zemi může propojit jen na okamžik. Rád si to představoval. Tvrdil, že je sto dvacet čtyři druhů spojení, z nichž si mohou milenecké a manželské dvojice vybrat. Do těchto oblastí zabrousil pro jistotu jen před Emilem; Anně, jak mohl vědět, by se to už tolik nelíbilo. Napadlo ho, že už dlouho nebyli v kavárně s Emilem. Emil si poslední dobou moc času k zábavě a odpočinku nedopřál.

Pokud šlo o kávu, měli ji nejlepší v kavárně Aschermann. Tak se mu, během času, spojila káva s kabalou a zákusky s výstřelky okultní filosofie. Zažil pár debat o zneužívání magie a uznával, že některým věcem člověk nepřijde asi nikdy na kloub. Byl by rád zapřáhl magii do karet, ale spoléhal radši na dobrou paměť, logiku a schopnost si umět propočítat, co má kdo v kartách a za lubem. Spíš věřil, že kde selže rozum, nepomůže ani nejčernější magie. Totéž si myslel o umění odhadnout lidi; co od něj mohou chtít. Spoléhal na svůj šestý smysl. Jistě existuje spřízněnost duší; jinak by člověk nevěděl už dopředu, co od něj kdo bude chtít. Nebyl by v stavu se na to také připravit. Je zvláštní, jak si někdo chce pomoci od výpůjčky až k nějakému vykoupení. Je to všechno z jednoho materiálu.

Nejsou rybičky snad na to, aby se proháněly v řece, a ne v akváriu? Anna pokládala ryby ve skleněné kleci za luxus, za který může pánbu člověka jen potrestat. Taky by asi neměla srdce kupovat drahé stříbrné rámy jako Artur. Artura opřádala pověst, než přijela do Prahy, že je obchodník vínem a dokáže prodat i padesát tisíc láhví. To se ukázalo jako smyšlenka, kterou Artur nikomu nevyvracel. Nevyvracel taky klepy o tom, že se zamýšlel dát pokřtít, a ačkoli Zuzana by tomu nebyla tak nenakloněna, Marta řekla jen přes její mrtvolu. Arturův bratr měl po rodičích v Golčově Jeníkově košer řeznictví, a Artur svoji polovinu dědictví po rodičích zčásti investoval a zčásti rozházel. Nebál se, jako Emil, že by mohl přijít bankrot. Anna jen čekala, až Artur uplatní svůj obvyklý omšelý vtip, že Wagnerova hudba není tak hrozná, jak děsně zní. K tomu taky vzápětí došlo.

Anna se dívala na obrázek Zuzany Pickové, v dlouhých drapových italských šatech. Myslela na to, jak se narodila Martě Zuzana, co z toho udělali; nejraději by měli v bytě a v ulici ohňostroj. Když se jí narodily děti, měli taky radost, ale ne tak hlučnou. Měla víc práce, ale dělala si všechno ráda sama a šlo jí to od ruky; člověku pomůže, když je mladý. Emil ocenil, co stihla udělat jedněma rukama. Naučila se pracovat už doma. Její tatínek byl dřevosoustružník, měli krám s dřevěnými výrobky, ale byla to spíš dílna, kde prodával, co vyrobil. Doma se taky naučila skromnosti. Když tatínek nevydělal a neprodal ani fajfku, jak říkal, hračku nebo kočárek, řekl její mamince, své manželce: Aničko, dneska mi dej jen hrníček mléka a kousek chleba a pak si zapálil fajfku a kouřil a odpočíval a plival a v domě byl mír, ticho, jako by jim patřil svět. Nebo to teď a tady odtud takhle viděla? Tatínek jim jen vyprávěl o pohádkových boháčích třeba v Indii, kteří používají velký démant jako těžítko na papíry.

Byly to většinou těžké časy, ale naučila se nenaříkat. Teď to přichází znovu. Řekla včera Emilovi: „Přežili jsme to, protože jsme byli svorní. Rozdělili jsme si všechno. I poslední soustečko chleba.“ Bylo jich sedm. Od maminky se naučila umění vidět všechno hezké. Byl to jednodušší svět než svět Emilův a Arturův, kteří se rádi předháněli. Neměli ani jeden daleko k tomu vyhlásit bankrot, jak to viděla Anna. Podezírala Martu i Artura, že by dali nejradši Zuzanu pokřtít. Nestačilo jim, že ji poslali – nad poměry – na výchovu do katolického kláštera v Itálii?

Pickovi podnikali a dělali hodně věcí, které nikam nevedly. Jaké to mělo pro ně kouzlo? V čem všem je to mohlo uspokojit?

„Nevadí ti, že Itálie je pořád jednou nohou ve válce v Africe?“ zeptal se Emil.

„Čím jsem starší, tím víc mi lezou lidi na nervy,“ dodal Artur.

„Nejsi ještě tak starý, Arture,“ řekla Anna.

„Co Helenka?“ zeptal se Artur. „Už vypadáš na taneční.“

„Děkuju,“ řekla Helena.

Začervenala se. Kdykoli sem přišli, pozorovala Helena Zuzaninu fotografii, provedenou v odstínech hnědé. Helena si kreslila sestřenici v duchu v italském klášteře, jak stojí hodiny před stříbrným zrcadlem, mlčí a hledá v obraze sebe samé, co už neprozradí.

„Co tam Zuza dělá?“ zeptal se Richard.

„Bere hodiny němčiny, angličtinu, francouzštinu a italštinu,“ odpověděl Artur.

„Musí tě to stát hodně,“ řekl Emil.

„To se ani neptej kolik,“ usmál se Artur.

„Ani přibližně?“

„Artur rád zdůrazňuje, s čím nesouhlasí, ale oklikou,“ řekla Marta. „Nemám ráda, když se mluví o penězích.“

„Rád hraju druhé housle,“ řekl Artur.

„Je hezké počasí,“ řekla Anna. „Loni touhle dobou jsme byli na Vídeňské krvi.“

„Psala, že vlaky v Itálii přijíždějí a odjíždějí včas a podle jízdního řádu.“

„Má dlouhé vlasy a pěkně se češe, na to, že je v klášteře,“ řekl Emil.

„Má vkus,“ souhlasil Artur. „Není tam jako jeptiška, Emile.“

„Snad jí svědčí,“ řekla Marta.

„Úžasně,“ doplnil Artur.

Liboval si ve slovíčku úžasně; něčím ho zvětšovalo.

Richard se díval pootevřenými dveřmi do vedlejšího pokoje. Stála tam Zuzanina mosazná postel. Takovou mu rodiče zatím jen slibovali. Cítil Helenino dloubnutí v žebrech.

„Včera jí Artur telefonoval,“ řekla Marta. „Šel na hlavní poštu.“

„Varoval jsem ji, aby si dala pozor na starší profesory,“ řekl Artur.

„Za to vydává peníze,“ posteskla si Marta. „Jsou to nejdražší hovory, co jsem kdy slyšela.“

„Čím by jí mohli být nebezpečni?“ zeptala se Anna.

„Jsou to filandři,“ řekl Artur.

„Bylo dobře slyšet?“ zeptal se Emil.

„Jako by stála vedle mě,“ řekl Artur.

Teta Marta měla na hrdle své fetiše. Zvířátka, kamínky a trubičky zvonily, kdykoli se pohnula. Některé byly rudé, zelené, oranžové nebo modré. O zvířátkách na svém náhrdelníku věřila, že se smějou. Artur jí to už nevymlouval. (Jen mu to šlo na nervy.)

Artur Pick měl – kromě jiných zvláštností – ještě jednu: chodil občas v noci do zoologické zahrady. Měl tam známého doktora a ošetřovatele divokých koček, s kterými hrál v kavárně Aschermann nebo ve Sklípku v Rybné ulici karty. Když se lokály zavřely, pozdě v noci, a měli náladu, skončili v zoo. Tak věděl Artur, jaké oči má v noci, ve světle ruční svítilny, když zabloudí k mřížím, tygr, lev nebo hyena, ale i papoušek, sova nebo žlůva. Mohl jít potmě kolem klecí a poznal oči krajty tygrovité, jelena nebo lišky. Mohl určit – jako nějaký zoolog – podle zelených očí laně, podle žlutých očí lišky, podle červených krokodýla nebo oranžových jaguára. Podle toho, jak procházely šelmy v noci klecí, a buď se oči pohupovaly, nebo vytvářely přímku, určil, jaké je to zvíře: kočka nebo vlk. Tím se bavili s doktorem a ošetřovatelem. Někdy pozorovali opice. Strýček Artur slíbil Richardovi, že ho vezme k narozeninám do zoologické zahrady v noci, aby viděl, co ještě neviděl, nebo co vidí jen málokdo.

Emil se ptal švagra minule, co na tom má, že chodí do zoologické zahrady.

„Některá zvířata,“ řekl Artur, „díky lomení paprsků světla v noci, mají zvláštní lesk v očích, ve všech barvách, podle toho, jaké je to zvíře. Jsou to živé démanty, emeraldy a rubíny. Člověk nemusí být detektiv, aby poznal podle očí v noci zvíře. Pro lovce je to stará vesta. Mohou odhadnout podle očí, jakému zvířeti čelí, aniž zvíře viděli. Oceloti a lišky, ačkoliv liška žije v českých lesích a ocelot někde v Jižní Americe, mají stejné oči. Ale pohybují se každý odlišně. Lišky připomínají psy. Běží rychle, s malými skoky. Takže ve větší kleci může každý poznat podle cikcaků v prodloužené přímce lišku nebo psa. Kočky jsou opatrná zvířata. Chodí nebo běží zvolna, opatrně a přímo. Jeleni a hadi mají zelené oči. Až na to, že had se pohybuje pomalu, na zemi nebo na stromě, kdežto jelen je rychlý. Noční zvířata odrážejí překrásné paprsky v očích. Ale těžko by někdo hledal takovou krásu v očích slepice nebo kohouta, i uprostřed noci.“

„Koně, jak říkal dědeček Ferdinand, odrážejí v noci slabé červené světlo,“ podotkl Emil.

„Jo, říkala mi Marta, čím se někdy v noci zabýval váš tatínek,“ podotkl Artur.

Richard studoval mohutný a ostrý nos Artura Picka. Světlo od okna se lámalo o nos strýčka Artura, takže byl z jedné strany ozářen a z druhé ve stínu. Někdy se Artur choval, jako by tančil mezi vejci. Mohl si sednout, ale přecházel z místa na místo, jako vojevůdce, který chce mít pořád co nejlepší přehled. Tatínek vypadal – v Richardových očích – proti nechtěné drsnosti strýčka Artura mírně. Ve strýčkovi bylo něco z váhavosti hazardního hráče. Vycítil souboj obou mužů. Čím se proti sobě napírali, aniž to museli nebo chtěli vyslovit. Byla to ještě druhá, neviditelná řeč, která mezi nimi proudila, nepochopitelný, nevyzpytatelný a někdy zbabělý, protože licoměrný, nevyslovený – jazyk dospělých.

Helena uvažovala o možných Zuzaniných ženiších. Nevypadalo to už dopředu, že by strýček Artur mohl být s kterýmkoli z nich spokojený.

Jak to jednou bude? ptala se v duchu Helena. Je to pravda, že pro otce nemůže být ani ten nejlepší ženich dost dobrý? Koho si jednou Zuzana najde? Myslela na romantický opar lásky, který opřádá ženu ještě daleko dřív, než se poprvé dotkne muže. Myslela na okamžik, kdy se dívka poprvé dotkne rty rtů muže. První polibek. Jaký byl asi první polibek Zuzany muži, muže Zuzaně? Jak? Kde? Kdy? A napadlo ji, kdy asi poprvé tatínek políbil maminku. A nakonec myslela na tu polovinu ženy, kterou si vezme muž, a polovinu muže, který patří ženě.

Teta Marta ukazovala Heleně a Richardovi sbírku zlatých a stříbrných mincí. Vysvětlovala Heleně, že dali Zuzanu na výchovu do kláštera, aby jí jednou nevadilo, co jejich lidem vždycky trochu vadilo. Dívala se přitom na vánoční strom. Nejlepší je přizpůsobit se. Splynout. Nezdůrazňovat rozdíly. Je to, myslela si, první pokolení, které ušlo nějaké katastrofě. Nelišit se, jistě, myslela si Marta. Asimilovat se. V tom postoupila Zuzana o skok. Ohlédla se bezděčně na strom v koutě.

Teta Marta navrhla, že půjde udělat svačinu. „Arture, dáš si s námi taky sardinku?“ Ukládala mince.

Strýček Artur se posadil ke klavíru. Hektor-Hugo tiše vrčel.

Helena myslela na to, od koho dostala asi Zuzana v Itálii růži. Představovala si svatbu v bílém. Bílé šaty jako sníh, královský kůň, první vločka. Bílé jako hvězdy uprostřed noci. Je dívčí duše bílá? Jsou i stíny v duši světlé? Nebo černé jako venku? Proč si tak často myslí, že svět je černobílý? Helena se v duchu snažila odhadnout, jestli už sestřenici potkala láska. Richard mezitím sledoval hrdličky, létající nad stolem a usedající na kredenc.

Strýček Artur přehrával v hostinském pokoji Herkulovy lázně. Při hře si prohlížel odraz snědé tváře ve zdviženém víku piana. Vypadal jako Don Carlos, kterého viděli s Martou před pětadvaceti roky v pražském německém divadle.

„Příjemně se to poslouchá,“ řekl Emil.

Myslel na to, jak řekne Arturovi o půjčku. Odhadoval v duchu, o kolik. O dva tisíce? O čtyři? Potřeboval by třináct tisíc, ale to je moc. Vytrhla by ho v nouzi i tisícovka. Není to příjemné, mít pořád hluboko do kapsy. „Kde ses naučil takhle hrát na klavír?“

„Talent,“ řekl krátce Artur. „Mám spojení: Německou firmu na krémy, z náhražek, ale komu to vadí? Jde o to vydělat. Škoda, že nejsi v té branži, Emile. Ersatz neersatz. Jednou přijdou na to, jak dělat i děti z ersatz materiálu.“

Artur tušil, co přijde. Bylo to ve vzduchu. Koukalo to z Emila. Znal svou rodinu. Samozřejmě, žádost o půjčku mezi příbuznými ho nevyvede z míry. Nebude to poprvé ani naposled. A je to i lichotivé, třebaže to je nepříjemné.

„Chtěl bych být nezávislejší,“ dodal Emil. „Nemám chuť se dát obětovat. Kdekdo zápasí s krizí. Vypadá to na vylučovací závod. A jsi všem na očích, jako na nějaké olympiádě.“

„Jak dlouho žijou ještěrky?“ zeptal se Richard.

„Dobře se ptáš,“ řekl Artur.

„Má to už Marta lepší s očima?“ zeptal se Emil. „Mám takovou delikátní věc, Arture.“

Artur přestal hrát; přivřel víko klavíru. Vzal si z béžové krabice kubánské cigáro. Nabídl Emilovi. Zbavil oba doutníky špiček a zapálili si. Naplnili místnost dýmem.

„Nevěděl jsem dost dobře, na koho se obrátit,“ řekl Emil. „Jste nám nejblíž. Jde o okamžitou výpomoc. Mám zase nějaké nepředvídané vydání.“

Artur zabafal a vypustil kouř. Anna byla ráda, že je u okna. „Žijeme všichni ve světě přeludů,“ řekl. A pak: „Děti, můžete mluvit nahlas, nemusíte si šuškat.“

„Bohužel to nejsou jen přeludy, ale účty, činže, všechna dal – má dáti,“ řekl Emil.

Byla to Arturova opatrnost? Utkvělost? Váhání? Nebo hrál o čas, aby si to jen rozmýšlel? Nemohl si dovolit, aby se rozhněval. Tolik věděl sám.

„Mimochodem,“ řekl Artur. „V kinu Svět dávají Pancho Villu. Vím, že máš rád všechno, co se týká koní a lidí na nich, kromě těch, co je jedí,“ usmál se. „Jedno mi budeš muset vysvětlit, jaký rozdíl je mezi arabským koněm a plnokrevníkem. Viděls to?“

„Ještě ne,“ řekl Emil. Obracel Artur list?

„V Humanitě dávají Pět neděl v baloně. Na tom jsme byli včera s Martou. Nic lepšího jsem už dlouho neviděl.“ Zahalil se do kouře. Věděl, co se Emilovi nelíbilo. Po pravdě řečeno se mu to taky nelíbilo.

„Držím se branže, myslím, že to pořád ještě není špatná branže,“ řekl Emil. „Jen se potřebuje přehoupnout. Na jaře to zase pojede do vrchu. Zima je krátká. Lidi se na svátky vydají z peněz a z dluhů ještě nikdo nezbohatnul. Všechno mi leží ve zboží. Do krámu abych lidi tahal za ruku. Zastavil jsem dodávky, ale musím platit staré. Na jaře bych ti mohl všechno vrátit, Arture. Nejpozději v létě. Ale potřebuju posilující injekci. Čas. Nejlepší medicína jsou peníze. Plné bříško, liché starosti. Už bych skoro chtěl být tak daleko, ačkoli si člověk nemá přát, aby čas chvátal. Nechtěl bych zneužívat tvého dobrého postavení. Jak říkám – můžeš mi věřit – jste rodina a krám, když chci po zimě přimět lidi, aby kupovali, potřebuje nové oblečení. Všechno je zaprášené.“

Odmlčel se. V jaké náladě je Artur? Do jaké míry dokáže sdílet jeho starosti, z kterých Emil, jak věděl, dělal také teď jeho starosti? „Jsem rád, že se vám vede, Arture.“

Artur vypadal jako svůj vlastní komorník. Díval se z odstupu lokte, jak mu hoří doutník. Povedlo se mu pět kroužků za sebou.

„Chceš poradit, Emile?“

„Nebráním se radě, Arture.“

Arturovi poklesly koutky rtů.

„Je to jen otázka krátkého úvěru na tuhle sezonu,“ dodal Emil rychle.

„Vypůjčit si je stejně nepříjemné jako půjčit,“ řekl Artur. Usmál se. Hned dodal: „Krev není voda.“

To znělo mnohoznačně. Mohlo to znamenat ano stejně dobře jako ne, nebo snad. Artur svraštil čelo. S půjčkou příbuznému je těžké říct ne. Bylo by bláhové čekat, že dostane nazpět všechno, a když, kdoví za jak dlouho? Snad je Emil výjimka, pomyslel si. Uvidíme. (Nebo neuvidíme.) Poskládal si dohromady, co by se stalo, kdyby nechal švagra odejít s nepořízenou. Byla to myšlenka, zlomek myšlenky. Druhá možnost. Taky ho napadlo, bude-li obnos, který žádá Emil, stačit, protože pak by se namočil do něčeho, do čeho by musel ještě dodatečně investovat, aby dostal původní půjčku… Je pravda, že doba je svízelná, a viděl, jak selhávají lidi v malých obchodech, jaký měl Emil Ludvig. Některé věci nemají definice, jako například láska. Nebo antisemitismus. Ale každý cítí co a jak, i bez přímé definice. Peníze ovšem mají definice.

Nakonec si Artur v duchu spočítal, komu všemu půjčil, a neviděl nazpět pětník, a současně, komu, kdyby chtěl mít účty čisté, nezaplatil. Vraštil čelo. Jistě jsou lidi, kteří věří, že propast se dá přeskočit dvěma skoky. Má smysl jim opakovat, že skočit se dá jen najednou? Usmál se potřetí.

Jednou se Artur, při návštěvě Zuzany v Itálii, koupal v moři, a věděl, co je příliv a odliv a jak se dokážou převalit vlny přes plavce, pokud se v nich nevyzná a nepřevalí se přes ně sám. Na chvíli (naštěstí měl v hrudi dost vzduchu) byl docela vespod, a třebaže si netroufl do hloubky a ještě stačil, cítil, jak ho zatěžuje tíha moře, vody a temna, a dotkl se dna, písku, kamení a smrti. Na pár vteřin měl pocit, že se z vln, jejich spodních vírů, nedostane. Ale dostal se, vlna ho vyvrhla, z temnoty na slunce, a mohl se nadechnout a pocítil, že se dobře narodil a něco ho tak hned nezdolá. Za minutu už zase flirtoval s místními italskými kráskami.

Díval se na Emila a myslel si, kolik si asi tak Emil dokázal za svou obchodní kariéru ušetřit. Znal to z vlastní zkušenosti; úspory nejsou moc nebo nic platné, když se štěstí obrátí k člověku zády a bere z nich a investuje a shledá, že docházejí.

Emil řekl: „Tolik lidí ztratilo zaměstnání nebo udělali bankrot, že se mi z toho ve dne točí hlava a v noci někdy neusnu.“

„Nebude to tak zlé, Emile. Bylo to už horší, nemyslíš?“

„Nevím, proč se mě dotýká, když druzí ztrácejí existence, jako by se to týkalo mě.“

„Jsou těžké doby, to je všecko, Emile, ale naštěstí nikdy ne pro všechny.“

„Cítím se někdy vinen něčím, co jsem nezavinil,“ řekl Emil tišeji.

„Vycházíš z toho ještě se ctí.“

To znělo slibně, pomyslel si Emil. „Dělám, co můžu,“ řekl.

„Je to otázka osobních schopností. Úspěchu, o který se můžeš opřít ze včerejška. Nebyli jsme oba většinou úspěšní?“ Měl – neubránil se tomu – úsměv hazardního hráče.

„Pokud to nejde od špatného k horšímu.“

Emil ještě řekl: „Měl jsem za to, že se z toho vyhrabu rychleji.“ Nemohl vysvětlit co a jak. Jak dlouho už si neplatí ani pojištění, na které byl Artur tak pyšný.

„Není to směšné, že ještě dneska jsou na světě lidi, mezi nimiž panuje rovnost, protože nic nevlastní?“ zeptal se Artur.

„Kde prosím tebe?“ zeptala se Marta.

„Na Sahaře,“ odpověděl Artur. „Nemají vrstvy, třídy, odlišují se jeden od druhého jen nepatrně. Nepřikládají majetku důležitost. Nikdo se nemůže vyvýšit jen proto, že by měl, co druhý nemá.“

Artur se podíval na Emila. Uhladil si své husté, huňaté obočí. Zdálo se, že Emila hypnotizuje. Emil si vzpomněl na hypnotizéra z cirkusu Busch. Někdo po představení říkal, že takhle někoho hypnotizoval, aby si vzpomněl, jak ho týrali rodiče. Je to soudně nepřípustné. Jsou to většinou falešná svědectví, falešná paměť. Není to vůbec vzpomínka. Je to nejistá, odvrácená, nikdy neuskutečněná možnost, nějaký dávný a falešný strach.

„Co chceš udělat?“

„Nechci tě zatěžovat podrobnostmi, Arture.“

„Kdo to potřebuje?“ podotkl Artur, skoro duchem nepřítomen. „Jak říkal můj dědeček. Peníze nejsou všechno, ale bez nich vypadáš jako hlupák.“

Marta se podívala na svého muže krátkozrakýma očima.

„Proč mlčíš?“

Artur se smál Martě do očí.

Richardovi a Heleně smysl většiny rozhovoru unikal. (Až na to, že tatínek potřeboval peníze.) Marta už uložila mince a šla udělat svačinu.

Anna se dívala do ulice. Kousala se do rtů.

„Především kolik,“ řekl teď Artur.

Podíval se na svůj pečetní prsten. Najednou obrátil dlaň, aby nebylo prsteny vidět. Upřel pohled na Hektora-Huga.

„Už se ti někdy poštěstilo, Emile, pozorovat, jak padá kočka? Vždycky na všechny čtyři. Nejdřív se zorientuje. Na to potřebuješ hlavu a oči. Pak nastaví přední, kdyby dno přišlo dřív, než chtěla, a mezitím, pokud jí dopřeje čas a prostor, přikrčí zadní. A pak se prohne v hřbetu a padá jako chlupatý padáček. Rozloží si pád do fází. Když dopadá, nechá všechny části těla, včetně vztyčeného ocasu jako kormidla, vstřebat pád, aby byl co nejměkčí.“

„Rád bych uměl padat na všechny čtyři,“ usmál se Emil. Zdálo se mu, že tolik už před dětmi stačí. Ve vzduchu zůstala otázka kolik. Kolik má říct? Tisícovka? Dvě? Deset? Svraštil čelo, přivřel oči, přemýšlel, a nakonec neřekl žádný obnos. Nechá na Arturovi, aby určil, kolik mu může půjčit?

„Jen když si rozumíme,“ dodal Artur.

Artur položil dlaně na Helenina ramena a přitáhl si ji: „Před dvěma a půl tisíci lety postavil babylonský král Nabukadnesar Babylon, aby měl nejslavnější město světa. Něco jako dneska Nový York. A kde je?“

„Babylon budeme probírat v druhém pololetí, po prázdninách,“ řekla Helena.

„Budeš mít náskok,“ usmál se Artur.

Pak řekl: „Nikdo nespěchá zaplatit, když ti něco dluží. Spěchají jen, když jim máš vyplatit na stůl. Nechtěl bys radši jít k mojí firmě na krémy, Emile?“

„Emil si myslí, že to není špatná branže, Arture,“ řekla Anna. „Dali jsme do toho už čas a peníze. Nedovedeš si představit.“

„Netvrdím, že by to byla ztracená branže… Jak dlouho chceš čekat?“

„Nejsme ještě tak staří,“ zavtipkoval si Emil. Pocítil, že jsou opravdu ještě mladí, ale náhle to nebyla taková útěcha. Anebo naopak? Jsou to jen zkušenosti, myslel si, aby byl příště chytřejší. A je to pravda, že za všechno se platí.

„Je to německá firma, Arture,“ dodala Anna na Arturovu nabídku.

„Obchod je obchod. Peníze nemají národnost. Ani svědomí.“

„Doufám, že tvoje peníze mají,“ usmál se Emil. „A moje taky.“

„Pro Němce je obchod jako armáda,“ řekl Artur. „Mají to, čemu němčina říká Auftragsführung: delegovat autoritu, aby každý, kdo chce sloužit, dostal svou možnost.“

„V domě přišli dva lidi o zaměstnání,“ řekl Emil.

„Pokud jde o branži, nemá být člověk sentimentální,“ řekl Artur. „Je jedno, jestli prodáváš víno, textil nebo krémy na boty. Nebo pro koho. A skoro stejně lhostejné je nakonec, kdo prodává a kdo kupuje. Důležitý je obrat. Rubrika dal a má dáti. Když své peníze nikomu nekradeš, jsi v pořádku. Nevypadáš na bankrot, Emile. Podle kabátu jsi pořád člověk za dost peněz.“

„Musím vědět, co se mi z toho může vrátit. Nechám si to projít hlavou.“

„Tolik jsem chtěl slyšet, Arture,“ řekl Emil. „Za rok jsme z nejhoršího venku.“

Z kuchyně sem doléhalo cvrlikání. Annu Arturovo váhání mučilo. Je-li Bůh na nebi, nemělo by to pro ně špatně dopadnout. (Slunce tvé nezajde, měsíc tvůj neschová se.) Modlila se v pátek dobře, jak ji pochválil pan Mario Schapira. Arturovi bylo jen nepříjemné, že ho přivedli tak najednou od myšlenek na to, jak zajistit sebe, k jejich starostem. Neměl rád, když někdo jiný počítal s jeho penězi.

„Nejlepší motor na světě jsou peníze,“ dodal. „Krev přijde až potom. To můžou lidi vymyslet perpetuum mobile, auta na plyn, na krev nebo na elektriku, na vzduch či na starý papír nebo vodu, ale motor jako peníze nikdo nepřekoná. Máš je mít.“

Přivřel lišácky oko. Zvýraznilo to jeho černé husté obočí.

„Věděl jsem to, na revanš,“ řekl Emil. Zrudnul. Rozlila se mu krev po těle. Nevěděl kolik, ale aspoň něco. I něco mu vytrhne trn z paty. Cítil příjemné teplo ve spáncích. Věděl, že vyhrál. Nevěděl jen kolik. Ale stejně. Bylo by trapné odejít s nepořízenou. (I kvůli Anně a dětem.)

„Když říkám, že textil a galanterie je dneska pomalu už vyřízená branže, neútočím na tvoje schopnosti, Emile. Jde to všecko zu grund. Praštil jsem s tím, abych nevyhazoval své dobré peníze oknem. Dobře se podívejte kolem: co chcete komu prodávat? Nechci taky šidit svoje lidi. Pro ně nemám nikdy dost.“ Přivolal do místnosti obraz a ducha Zuzany. Bylo to váhání naruby, stejně jako souhlas i nesouhlas. Už jen ozvěna.

Díval se na fotografii Zuzany v drapových šatech. Kanárci v kuchyni křičeli.

„Neměl by ses rouhat, Arture,“ řekla Marta.

„Rád se rouhám,“ odpověděl Artur. „I když jen ze sportu.“

Marta už měla svačinu. Vytahovala z kredence stříbrné podnosy a příbory, lžičky, vidličky, jehlice s jantarovým kroužkem na koncích na nabírání oček.

Artur si přečísl dlaní brilantinou slepené vlasy. „Neřekl bych, že nestojíte za pár peněz. Kdyby to pomohlo, můžete počítat s šesti, ne třemi měsíci. Samozřejmě bez úroků. Nejsem banka. A kdyby se něco stalo, nechci, aby se říkalo Artur. Pak musím platit Zuzanin pobyt na druhé pololetí. Tím už o penízech dost.“ Ztišil hlas. Neřekl také, kolik to bude. Snad se ani ještě nerozhodl kolik. „Mimochodem, Marta o tom nemusí vědět.“

„Je to velká laskavost, Arture,“ řekla Anna.

„Jsem rád, když držíme pohromadě,“ řekl Artur.

„Než bude stát pošta,“ ujistil ho Emil. „Nemusíš se bát.“

„Není tu teplo?“ zeptal se Artur. „Kolik? Tisíc?“

„Měl jsem na mysli dva, Arture.“

„Dva?“

„Co myslíš?“

„Radši u toho moc nemyslím, co tisíc pět set?“

„Tisíc pět set je v pořádku.“

„Platí.“

„Platí.“

„Hlavně mně neděkuj.“

„Dík.“

Teta Marta s Helenou přinášely čaj, chleby s máslem a na talířku sardinky. V konvici kafe. Richard držel Hektora-Huga, aby se Helena nelekla a nepustila konev. Měl ruce poškrábané od kočky. Asi – přece jenom – něco z jejich hovoru zaslechla.

V pohledu Marty na manžela byla vzdálenost mezi jeho štědrostí a marnotratností a její šetrností. Jak nesla Marta tácek se svačinou, pocítila, jak ji v obou rukou spí revmatismus. Někdy to byla nepříjemná bolest a jen stěží ji utajila. Lehkomyslnost i marnotratnost a štědrost Artura se projevila i v tom: slíbil jí medicínu z čínského tygra. Někde v kavárně slyšel, že to je to lepší proti horečkám, revmatismu, kornatění tepen. Alespoň to zůstane v rodině, pomyslela si a nabídla Anně, Emilovi a dětem svačinu.

Artur odpočítával nenápadně v zásuvce psacího stolu stovky. Marta s dětmi pozorovaly, jak se rybičky krmí. O transakci neměla Marta tušení. Anně neušlo nic. Artur podal Emilovi svazek bankovek a Emil ho bez přepočítávání vložil do kapsy.

„Mám ráda zvířata,“ řekla Marta. „Artur mi příští měsíc slíbil dvě nové bílé myši.“

„Jsem teď na Martu hodný,“ usmál se Artur. „Všichni si chceme polepšit. Mít to trochu pohodlnější.“ Musel mít rád zvířata i Martu, když jí to trpěl.

„A víš, že bílé myšky jsou roztomilé?“ řekla Marta. „Takové pěstěné.“

O chvíli později byli zase sami.

„Dopadlo to dobře,“ řekl Emil Ludvig.

„Bylo by smutné, kdyby ne,“ řekla Anna.

Na schodech, když odcházeli, na chodbě s tapetami, už povědomá vůně Emilu Ludvigovi nevadila. Povadlé květiny, přídech sloupané barvy a starého oleje pod ní. Měli ještě plný nos hrdliček, rybek a psa a sardinek. Hektor-Hugo se nespojoval Emilovi s kalendářovým příběhem o námořníkovi, kterého zabil tajfun a na něhož marně čeká věrný starý pes. Artur stál oběma nohama na zemi a obchodoval s německou firmou. Nebýt toho, asi mu nepůjčil. A půjčil mu jen na modré oči, na čestné slovo. Nechce to na papír, úpis, svědky nebo notářské razítko. Mohl být všelijaký, ale nebyl úplně špatný.

„Dobře se zapněte,“ řekla Anna Heleně a Richardovi. „Ty taky, Emile.“

„Největší strom, největšího psa, největší piano,“ dodala Anna. „Dceru v klášteře v Itálii. Už jim opravdu chybějí jen pěstěné bílé myšky a snad aby si zapřeli, jak a čím se narodili. Čemu všemu se chtějí přizpůsobit? S čím a s kým chtějí splynout?“

Emil si hvízdal melodii Ó María… z italské fronty. Mám pořád ještě štěstí, myslel si. Ten nahoře mě má rád. Vzduch byl chladný a svěží. Stiskl Anně paži. V zadní kapse u kalhot cítil svou tašku, v které měl peníze a fotografie dětí a Anny a pohlednicový obrázek Heleny v růžových taftových šatech. Snažil se myslet na peníze, na to, co udělá. Než došli domů, začala padat mlha.

„Richardovi budou zase malé boty,“ řekla Anna. „Roste jako z vody. Ale aby tě ani nenapadlo jít mu hned zítra koupit nové.“

Emil Ludvig cítil teplou, masitou ruku Anny. Vylévala se z ní síla, na které se dalo stavět. Něha, která mu hladila duši. Boty, Richard, Helena. Krám s textilním zbožím. Zimní sezona. Narovnal se jako v dobách, kdy ještě sloužil na Piavě a generál přijel vykonat přehlídku.

V cukrárně koupil Emil dorty. Nechal si je zabalit do balíčku z hedvábného papíru. Jeden dal Richardovi. Helena řekla, že si to sní až po večeři.

„Bylo by mi špatně,“ odmítl Richard.

„Nechceš být silnější? Vem si, rychle.“

Richard si zakryl ústa dlaní. Emil mu dal pohlavek volnou rukou. „Přece tě nebudu nutit jíst dorty se šlehačkou.“

„Nemám chuť.“

Anna jim věnovala napomínavý pohled.

„Byl čas, kdy jsem hodně chtěl stát se vojákem z povolání,“ řekl za chvíli Emil. „Uniforma, jistá gáže, respekt. Sebevědomí člověka, který se dokáže bránit a brání ty, co se bránit nemohou. Drželo se mě to déle, než byste si myslili. Před dvěma sty lety si plukovník koupil vlastní pluk, schvaloval vojákům, co budou mít na talíři i jaké manželky si vezmou.“

Vzal Richarda za ruku na druhé straně. Zastavili u stažených šraněk. Vagony se kymácely. Cesta domů, pomyslel si, je vždycky kratší, než když se člověk vydává ven. Proč? Je to optický klam; něco na tom je.

Lokomotiva táhla dva tendry s uhlím, asi dva tucty a na konci dvojici, jako bratra a sestru, prázdné rychlíkové vagony. Vlak houkal. Volání, na které nikdo nečekal odpověď. Poslední vagon se už ztrácel v mlze. Pravidelné nárazy na spoje kolejnic. Neopakovatelný zvuk, který se člověku zapisoval do paměti. Byly to vagony všech věků a původu, staré, starší a nejstarší, dávno vyšlé z módy, ale ještě užitečné a hlavně pojízdné, s čísly, nápisy a šiframi, místem určení i mateřské stanice, rakouské, německé, francouzské i anglické a italské a maďarské a dva moderní vozy, s velkými okny se záclonkami. Emil Ludvig při pohledu na lokomotivu a vagony, osobní nebo nákladní, otevřené nebo zavřené, dobytčáky nebo cisterny na naftu, myslel na všechno, čemu unikl nebo čemu chtěl vyjít vstříc, a jak jsou zařízeny věci světa, v neustálém, zmateném, klidnějším nebo zvířeném pohybu; a jak přichází nebo odchází a funguje mechanismus štěstí, protože se vždycky, aniž měl v kalhotech, člověk trochu bojí neštěstí. To patří k ustrojení světa. Vlak s sebou odnášel krásu i ošklivost a zároveň je za sebou nechával, aby si člověk vybral.

Při pohledu na vlak, ztrácející se v mlze, a jak utichalo houkání lokomotivy, vzpomněl si Emil Ludvig, jak se chtěl jako mladý už vystěhovat do Ameriky. Když má člověk nejvíc síly a věci se mu daří nejméně, chce odjet daleko, ze vzdoru, pro naději, kterou má každý za cenu, že se odváží začít znovu, kde ho nikdo nezná, ale všichni, jako on, musí nebo museli začít znovu od začátku. Natáhnout ruku co nejdál, kam může dosáhnout, aby uchopil neznámou možnost.

Vlak v Emilovi vyvolal představu dálek, které ho lákaly i přestaly lákat. Jakmile se člověk usadí, dostávají i dálky jiné rozměry. Místo aby šel za nimi, zdá se mu, že dálky přicházejí k němu, i když někdy jen v podobě australských, kanadských nebo severoamerických jablek, italských kaštanů a tureckých nebo řeckých fíků, a někdy jen maďarské papriky nebo afghánského pepře a cejlonského čaje. Měl hlad (chuť na Anninu večeři) a napadla ho italská mortadela. (Na krajíci měkkého chleba, s trochou hořčice a majonézy a plátkem rajského jablka.)

„Nikdy jsem nikomu nezáviděl,“ řekl Emil. „Máme taky, co potřebujeme, a nic nám nechybí.“

„Jakou ty jen máš povahu,“ řekla Anna.

„Závist je jako zbraň, která už zrezavěla: nic ti to nepřidá. Před ničím tě to neubrání.“

Minuli zavřené krámy, z nichž dva byly v konkurzu. Bez peněz Artura Picka by mohli být třetí. Snažil se potlačit nejistotu, která nebyla hluboko.

Došli k domu číslo 137. Zimní lesk kulového plynojemu na kopci nad novou plynárnou byl už jen matný. Na nádraží kousek dolů k Primátorské houkaly vlaky. Z komína továrny na mýdlo se lil kouř i v neděli. Z Merkuru vyplouvala dechová hudba. Plechové rolety rohového krámu s firmou Emil Ludvig a třemi výkladními skříněmi byly staženy. Připomínaly obrovské ruční valchy. Opíral se do nich vítr. Tabule nad vchodem hlásala jméno Emila Ludviga. Všechno bylo na místě. Královská třída. Nožíř, krejčí, holič a uzenář, čistírna, mateřská školka i proluka, kde bude stát nová pošta. Proluka vypadala v šeru plná příslibů, s kopci písku, vyhloubené země, loužemi a sněhem, drsný zmatek, prapůvodní materiál, z něhož uhnětou lidské ruce budovu pošty.

Být o pár měsíců starší, to byla myšlenka, která Emila neopouštěla. Získal půjčku. Vyplnilo to díru, kterou pociťoval jako porážku, o které se mezi muži nemluví, ale kterou vidí. Měl pocit člověka, který zažehnal krizi. Nemusel tolik myslet na vzdálené starosti, kterých se dotýkal, aniž se jich mohl dotknout. Všeobecná krize se pro něho – alespoň na pár dní – zmenšila. Slyšel snad trávu růst, jak někdy říkal Artur? Kdo se bojí, nesmí do lesa. Dostal peníze. Zajistil se, alespoň pro nejbližší sezonu. Zajistit živobytí znamenalo zajistit rodinu. Kdy se ho zmocnilo poprvé tušení, že pro důvody, které nespočívají na něm, je s bezstarostným životem konec? Odloží myšlenky na to na noc. Člověk musí umět mít radost z toho, co je, ne strach z toho, co může být. Už si to nebude opakovat. Je neděle.

Cítil na dně duše pokoření, jaké si předtím nepředstavil. Je to vina člověka, když nemá, a zásluha, když má někdy víc, než potřebuje? Věděl, že to hodí za chvíli za hlavu; nemá smysl to v sobě táhnout jako kámen. Mohlo to být obráceně; a Artur by viděl, jak by mu pomohl z bryndy. Kdo rychle dává, dává dvakrát.

Emil Ludvig si byl jist svým svědomím. Proč potřebuje pomoc vždycky víc než Artur? Je si jistý, že nikdy nikomu nic nezávidí? Byl nazpět u otázek, na které by možná našel odpověď, kdyby je domyslel do konce. Bylo to jako běh, kterým v duchu odbíhal sám od sebe, kdykoli se dohonil. Je možné, aby se člověk spoléhal jedním dechem sám na sebe a chvíli se obdivoval sám sobě a chvílemi se sám sebe štítil? Jak je možné, aby spolu šly ruku v ruce láska i hanba? Otevřenost, schopnost kalkulovat, kout pikle. Nemyslel si – až do dneška –, že je způsobilejší? Byl by rád vmetl světu – včetně Artura Picka – svou velkodušnost a odpuštění, až vyhraje, uspěje a bude mít dny slabostí za sebou. Mohl si sám sebe představit jako dva lidi, kde jeden dohání druhého, a zároveň, v téže chvíli, od něho odbíhá, jako by spolu nechtěli mít nic společného. Pociťoval výčitku, kterou snadno překřičel. To jsem opravdu já? Kdyby mi nestačilo čisté svědomí, co by mi ještě zbývalo? Najednou se usmál. Nejsem tak bezbranný, jak vypadám. Ještě dovedu skákat. A napadlo ho, že nejšťastnější, pokud to člověk svedl, je zevnitř, sám se sebou, ale obklopen rodinou, svými nejbližšími. Mluvil se svou rodinou, aniž pronesl slovo. Ale bezhlesnost ho rušila.

Před domem počkal Richard, který se najednou utrhl a vyběhl napřed, na tatínka a na zbytek rodiny, aby šli nahoru spolu. Emil Ludvig zpíval La Trieste. Komolil italštinu; ztratilo by se to možná ve sboru, ale ne v sólu; až na to, že tomu stejně nikdo nerozuměl. La Trieste fino tzara ó la kytara… que bene finne…

2

„Proboha,“ řekl Emil Ludvig v neděli ráno. „Všichni přece nemohou být z královského rodu, jako někdo.“ (Myslel na to, že by mohl vyvést rodinu do zahradní restaurace na Pelc-Tyrolce; o tom Anna nechtěla slyšet; proč by vydávali peníze, když může za čtvrtinu peněz uvařit stejně dobré jídlo doma?)

„Tobě to neberu, prosím, když na tom trváš, klidně, jsi z královského rodu. Löwy-Kohen. Kněží a možná králové, i když hodně dávno. Co si na tobě kdo veme?“

V Emilově hlase byla hravost, jako když býval ještě kluk. Nebo když letěl – jako kavalerista – na koni vstříc větru a pronikla ho životnost, která nemá jméno, jen radost, pár vteřin, kdy je člověk v rovnováze s lidmi i řekami nebo ptáky, vychutnává, že je člověk. Výsada mládí. Nesmrtelnost mládí. Nekonečné sebevědomí mládí. V Emilovi bylo pořád hodně mladistvé energie, kdy člověk ještě neví, jen tuší a stoupá pořád do kopce, i když se občas dostane do rovin. Neděle se rovnala u Emila Ludviga klidu a míru v duši. Cítil v sobě, co je možná silnější než smrt; co si odnesl z první světové války, kromě vzpomínek a obrazu u Piavy.

Někdy myslel na to, jak si člověk musí vybírat v životě, jako nějaký ekvilibrista, chytající do jedné dlaně dva, tři nebo čtyři míčky, a druhou je současně vyhazovat do vzduchu. Málokdy mu za to někdo zatleská; nakonec si většinou musí v duchu zatleskat sám. Pokud to musí provozovat rychle, ani dost dobře nerozezná, co je dobré, lepší, horší, nejhorší. Svět je pořád rychlejší, a život připomíná občas závod se sebou samým. Němci tomu říkají Zeitgeist, duch času. Kdovíco to doopravdy je. (Nebo není.) Všechno se řítí na člověka čelně a ve chvatu, pravda, polopravda, lež, ještě horší lež, reklamy, politika, film, dějiny, kdejaká demagogie, která, čím je hlasitější, o to víc předpokládá, že to člověk spolkne. Někdy si říkal, že méně by bylo více. Co byla dřív zábava, je časem nuda. Nakonec neví člověk, kde mu hlava stojí, místo aby – už proto, že posbíral víc zkušeností – mohl říct, že se vyzná v tlačenici. Svět je tak rychlý, že než člověk něco pochopí, rozžvýká a spolkne, je z budoucnosti minulost. Z první světové války se stala div ne nasládlá vzpomínka. Ze zabitých plynem a z masakrů na Marně jsou sentimentální odrhovačky. Z mládí se dere nenápadně, ale neodvolatelně, jako motýl z kukly, která přišla na svět jako housenka, znalost, a než se ohlédne, bude mít takhle na krku stáří. Snad ne doslova; ale všechno se zdálo rychlejší a uspěchanější. Nakonec se člověk ještě těšil, když bude mít čas v klidu umřít, zasmál se v duchu. Dřív si říkal: Myslím, proto jsem, podle školního příkladu z filosofie. Teď si mohl říkat buď Jím, tedy jsem, nebo Spěchám, proto jsem. Možná, že dřív žili lidi hlubším životem, teď možná naopak o to nebezpečněji, čím rychleji. Měl pocit, jako by svět a život byly pavučina, která se jim před očima trhá. Ale ukazuje se, že i cáry jsou pěkně životaschopné. Možná, že moderní život znamená méně plánovat a víc přijímat, co přijde, jak to přijde. Má to asi nevýhodu, že se zamlžují hranice mezi jednotlivostmi, aby se člověk vyznal. Dokud mám možnosti, nemám právo si stěžovat, myslel si. Nakonec, když byl u představy míčků, které jednou rukou vyhazuje a druhou chytá a vzápětí druhou vyhazuje a první chytá, že takhle se život člověka tak trochu podobá pouťovému míčku, který tančí a vyskakuje nad malou fontánou, a sváteční ostrostřelci ze vzduchovky ho za papírovou barevnou růži sestřelují před svědky svého nedělního hrdinství. Člověk musí být filosof, klaun i ekvilibrista.

Není nad neděli. Měl rozdělené neděle: buď šel s Richardem do Ďáblic k vodárně na hřbitov položit pár kamínků na hrob dědečka Ferdinanda, nebo se věnoval domácím pracím, mezi něž patřil lov hmyzu. Mohlo by se zdát, že to vyčerpává počet jeho možností, ale tak to naštěstí nebylo. Asi už dávno není nic absolutní. Nenutil by asi Helenu, aby přečetla za týden Vojnu a mír. Za sebe se taky spokojí textem nových šlágrů a má to jako kdysi, ještě jako Annin milenec, verše o lásce. Kdovíco si má člověk přát, a co je možná lepší pochybné než neodvolatelné. Naštěstí, co člověk nerozezná v nejpřesnějších obrysech, si může doplnit fantazií. Nikdo nikomu nebrání snít. Vymýšlet a domýšlet si. Možná, že víra zítřka je nevěřit ničemu. Někdy je lepší vyměnit fantazii za ironii. Je to upřímnější. Ale co bude ještě zítra mravné, když se dá zpochybnit všechno?

„To je právě to smutné,“ řekla Anna.

Emil Ludvig byl vždycky první, kdo vítal nejenom neděli, ale celé jaro úklidem. Všechno mají teprve před sebou. V noci probral, kolik ještě Arturovi dluží, kolik už splatil, jak mu to jde. (To pak není div, že se někdy probudí člověk jako rozbitý.) Nikdo nemohl tušit za jeho úsměvem i chmurnější myšlenky.

„Nebuďte směšní,“ řekla Helena. „Kde jsou kněží a králové a kde je naše rodina?“

Věděla ze školy v téhle rodině o všeobecné historii nepochybně nejvíc. V osobní historii si maminka i tatínek asi ledacos přikrašlovali. Proč ne? Nikomu tím nic nebrali. Z královského rodu? Leda v dobách, kdy ještě chodili po poušti, od oázy k oáze, rozbíjeli a zase skládali stany, pásli ovce a ještě měli daleko k tomu, aby se stali národem s psanými dějinami a zákony a jediným Bohem, na rozdíl od mnoha bůžků a modelů, které měli ještě do včerejška (nebo předvčerejška), počítáno na dva nebo dva a půl tisíc let dozadu. Možná, že tehdy ani nebylo tak těžké se stát králem. Helenu spíš zajímalo, kdy byli méně nebo víc krutí, aby se udrželi mezi ostatními, protože taky ti druzí byli drsní a nemilosrdní, když šlo o to, přežít na poušti a v pustinách. Přemýšlela o tom, jaké to asi bylo – doopravdy? Možná, že každý ovčák v sandálech se mohl prohlásit za krále, když byla voda vzácná a slunce pražilo neúprosně. Kdyby šlo jen o maminku, stačilo, aby se někdo prohlásil králem a už jím mohl být. Asi bylo dvojí pojetí dějin, jedno doma, druhé ve škole. Jedno pro maminku, druhé v reálném gymnáziu. Věřila opravdu maminka, že svět vznikl, jak se praví ve Starém zákoně, před šesti tisíci lety?

Helena se podívala na maminku. Anna trochu přes zimu přibrala; vypadala silná. Bylo v ní možná ještě víc energie a životní vůle než v tatínkovi. Tatínek žije často v iluzích, ale pokud jde o nejvzdálenější minulost není ani maminka bez iluzí. Tatínek rád zapomíná, co si maminka pamatuje. Tatínek věří, že člověk se narodil, aby byl šťasten, a maminka mu to ráda vyvrací. Tatínek honí jednu ctižádost za druhou, jako se střídá noc a den. Vytlouká klín klínem. Zatímco tatínek se zmítá mezi nejrůznějšími z přání, která se týkají všech členů rodiny, posedlý svým nenásilným způsobem, drží se maminka při zemi, svého šicího stroje a šití a spravování cizího prádla. Tatínek se rád zapomene, maminka skoro nikdy. O jisté podobě rodiny už měla Helena přehled.

Není krásné, že maminka a tatínek a Richard a ona žijí v době civilizace, kdy víc než zbraně z kamene a železa, jako tehdy, platí kulturní vymoženosti? Je to nejen splachovací záchod na rozdíl od díry ve skále nebo malého vodopádu do jezera na rozdíl od moderní sprchy a člověk se nemusí starat o to, aby bránil – sám za sebe a svou rodinu – nájezdům divochů nebo nepřátelských vojáků, od asyrských až po Římany (to měli ve škole už v sekundě, v prvních třech kapitolách) a poslouchal svůj nejsilnější pud, jak přežít, hned před pudem, jak se najíst a zahnat hlad, a nemusel zabíjet nebo se nechat zabít, aby mohl utrhnout i zítra lístek z kalendáře. (Pak přišel na řadu třetí nejsilnější pud člověka, jít a množit se. Helena myslela na sestřenku Zuzanu a bezděčně zrudla.) Stačí jen otevřít poslední sbírku zákonů, aby se člověk nemusel bát o život. To, co před tisíci lety zajistil oštěp, balvan a prak, obstarají pro lidi, aniž se o to museli dennodenně starat, zákony, podle kterých se žije k dnešnímu datu. Nemusí se zmítat mezi hrůzou a sňatky z rozumu. Není snad už ani třeba zhlížet se v moci a zbroji starých králů, když i občan má podobnou ochranu, podobné možnosti a všichni jsou si před zákonem rovni.

„Cos dělal ve válce, tati?“ zeptal se Richard.

„Přijde na to, kdy a kde, a jestli na začátku, nebo na konci,“ odpověděl Emil.

Neděle znamenala otázky dětí o válce, a Emilovy odpovědi; vyprávění, z kterého vycházel Emil Ludvig, třebaže se nikterak nesnažil, jako pohádkový hrdina, asi jako všichni otcové. V pozadí byla krásná Itálie, řeka Piava, hory a lesy a italské písně, které Emil mrzačil, i při nejlepší vůli, protože italsky se naučil jen pár slov a vět. Samozřejmě Santa Lucia, Ó sole mio a podobně. V Emilově vyprávění byl svět, který si zasloužil odejít, poražen, i když Emil Ludvig bojoval, proti své vůli, jako mnoho jiných, v mnohonárodním armádním sboru staré rakousko-uherské monarchie; měl dokonce olejovými barvami vyhotoven svůj portrét, kde mu slušely červeno-žluté výložky na zelené uniformě s třemi šesticípými, do středu zvednutými stříbrnými hvězdičkami. Znamenalo to rotmistra, ale pro děti se to rovnalo generálovi nebo polnímu maršálkovi. Emil byl na portrétu mladý, hezký, se svým krásným rovným nosem a modrýma očima a rty, které se líbily Anně, v sytých barvách, pootočen do strany, skromně sebevědomý, skoro pyšný, všechno, co od svého otce děti očekávají, nemluvě o jeho oddané ženě.

Emil Ludvig zaplétal do svého vyprávění mýty o světě, který by neměl být, a o světě, který si přál. Válka znamenala křižovatku nejen států a národů, snahu Američana Wilsona přetvořit Evropu k americkému obrazu, ale i křižovatku mužů, kteří, na prahu života, usilovali o samostatnou existenci, o svou novou, nebo staronovou totožnost, o nápravu všeho, co šlo se světem šikmo. Škoda, že to asi jinak nešlo než válkou, která, jak někdo řek, je pokračováním politiky jinými prostředky. Emil Ludvig dával přednost jiným prostředkům než děla, miny a pušky. Zákopy, otravné plyny jako yperit. Až na to, že se ho – jako milionů jiných – nikdo neptal. Musel držet pusu a krok. Jak se říkalo, a zpívat Hercegovinu, bráněnou pro císaře pána. Ale válka vdechla Emilu Ludvigovi, jako všem jiným, iluze o moci a síle, a přenášelo se to z armádních sborů na jednotlivce, i když nakonec i iluze síly byla pravda o slabosti člověka.

Jestliže byla válka opojný nápoj, začal pít Emil Ludvig už brzo: narukoval v sedmnácti. A teď se to v neděli dopoledne přenášelo na jeho děti. Mělo to kouzlo, jaké má každá válka, když je už po všem. Zmizeli ranění, zmrzačení, mrtví, zůstali jen živí. Emil nerad vyprávěl o svém zranění na noze, o svých oslabených bubíncích, protože – když zrušili jeho jezdecký pluk – sloužil u dělostřelectva. Ale i jeho zdrženlivost měla pro děti své kouzlo. Koho, co jim tatínek skrýval? Co od něj děti chtěly? To, co chtějí děti od každého otce: mýty o osobní odvaze, o tom, jak muži plní svou povinnost, stůj co stůj. Skrývalo to nevyslovenou bolest a jak ji překonat, pravdu, které se nikdo nevyhne. A Emil Ludvig, protože v sobě samém cítil potřebu vybudovat si své silnější vnitřní já, rád o válce v Itálii vykládal dětem. Mělo to výhodu v tom málu, které děti o válce věděly, protože s ní neměly zkušenost. A Anna jen poslouchala a dělala si o všem svůj úsudek. Čestný ústup, čestná porážka, poctivé vítězství? Proti tomu neměla co namítat. Jen aby to už nepřišlo podruhé. Pro Annu leželo na dně Emilova vyprávění zoufalství, které nemělo nikdy daleko na povrch. Ale aspoň v její duši. Věděla intuicí, že nikomu není nic ušetřeno. A jim, jejich rodu, už asi vůbec nic. Na zabíjení, i na řeči o zabíjení, mají děti dost času. Anna věřila ve štěstí svého muže, které si přinesl z domova až do Itálie, aby se mu vyhnulo větší nebezpečí, těžké zranění, smrt. Doufejme, že si je zase přinesl nazpět. Obdivovala, i když nechápala, jak mohl tak lehce mluvit o válce.

„Mohli tě zabít?“ zeptal se Richard zničehonic.

„Ve dne v noci,“ odpověděl Emil. „Ale to bys asi nechtěl. To by ses nenarodil.“

„Chtěl bych mít za sebou, co máš už v kostech a v krvi,“ řekl Richard.

„Nechcete mluvit o něčem jiném?“ zeptala se Anna.

„Řeči se mluví a voda teče,“ řekl Emil.

„Pro tebe je všechno nějaká slavnost,“ řekla Anna.

„Patří to k věci,“ podotkl Emil.

Richardovi se líbilo, jak otec mluví; jak bere válku; jak mluví o minulém nebezpečí, které se tím přiblížilo až sem, do kuchyně.

„Svět se tím nezmění,“ usmál se Emil.

A potom: „Nejlepší je pro člověka svět, kde si může dělat, co se naučil a co se mu líbí.“

„Děti jsou pořád ještě děti, Emile,“ řekla Anna. „Na to bys neměl zapomínat.“

Helena se ráda probírala v neděli ve svých šatech a doplňcích. Připomínalo jí to, jak a k čemu roste. Dělila se o šatník s maminkou. Některé ze svých svršků dávala maminka stranou, aby je donosila, až doroste, Helena.

Neříkal Aristoteles (už v druhé třídě reálného gymnázia), že vzdělání je krásné a naplňuje člověka rozkoší, podobnou lásce? To by se asi doma neodvážila citovat; snad ještě Zuzaně. (Kdyby tu byla. Škoda.) Jsou lidi, kteří by dali přednost vzdělání před bohatstvím. Co může být povzbudivější než reálné gymnázium? A Zuzana se plaví životem – podle jejích dopisů – mezi hanbou a nudou, odsouzena, jak napsala, k výsadě ženskosti. (Stačí se pro jednou vzdát panenství a uvrhne jí to do moře dospělého života, už bez návratu.) Asi jí přitom ani tak nejde o zachování rodu, jako spíš užít si, co se dá. Zuzana má vůli osvobodit se, jak říká, ze všeho, co ujařmuje ženy, už od dívčích střevíčků. A Zuzana má asi dost vůle dostat se, kam chce, když si vymohla, aby ji poslali do kláštera. Prosadí si vždycky svoje. Helena si v šatníku prohlížela maminčinu lišku. (Škoda, že už vypelichala.)

Emil Ludvig se nenechal vyrušit; myslel náhodou na podobné věci jako Helena. Občas nahlédnul do jejích učebnic, většinou jen letmo. S vykasanými rukávy bílé bavlněné noční košile a domácími plátěnými kalhotami, které si přinesl z první války, rozebíral jednotlivé postranice manželských postelí, čelo a spodek lůžka, a opíral je o zeď. Do války kdysi nastoupil jako maník, dotáhl to za čtyři roky na šikovatele s třemi hvězdičkami („Pane šikovateli sem, pane šikovateli tam“), každý rok jedna distinkce; o jedno povýšení přišel, protože ustupovali a nechali za sebou veškeré vojenské písemnosti, nemluvě o výzbroji a výstroji. Naučil se jezdit na koni a dalo se říct, že to miloval. Jízdou na koni měřil a oceňoval svět a možnosti člověka. Jestliže může člověk vnutit svou vůli nejsilnějšímu zvířeti, má šanci uspět i jinde. Dostal se z Prahy až do Itálie. O Itálii mu nemusí do smrti nikdo už nic říkat. Itálie je nejkrásnější anarchie, jaké se kdy člověk dopracoval, i když, jak říkají svorně Zuzana, Artur a Mussolini, jezdí teď v Itálii vlaky včas. A dostal se z Itálie zase nazpátek do Prahy, to se taky počítá. Vybavil si dost tváří, které už zpáteční cestu na této zeměkouli zmeškaly. Vzdychl si. Časem se z válečných vzpomínek stal pro Emila symbol něčeho, co vyjádřila jeho italská mandolína (koupená za dva a půl měsíčního žoldu a pár prodaných vojenských svršků civilistům). V jejích tónech každá melodie o poznání zesládne. Ó sole mio. Benátský festival. (Pes jitrničku sežral.) Každá mužnost se zdá o něco mužnější. Za chvíli jim něco zahraje a zazpívá. Co jako voják kdysi dokázal, nic nesmaže; ne v jeho mysli. Včetně toho, jak nepříjemné je zabíjet někoho, koho člověk ani nezná; koho nikdy neviděl; otce podobných rodin, jako je jeho; nebo dokonce budoucí otce, syny podobných otců, jako je sám; bratry, přátele; ale je to zároveň pořád lepší než se nechat zabít sám (v tom už si ve své hlavě udělal jasno); od neznámého člověka, který je možná stejně modrooký, plavovlasý a teď už s pěkně se zakulacujícím bříškem jako Emil Ludvig, jen proto, že se narodili a odrostli chlapeckým šatům, když se vyhlásila válka.

Není náhoda, pod jakou vlajku se člověk narodí? Za války se zabíjejí lidi, kteří proti sobě nic nemají, kromě toho, že jsou každý na jiné straně, které se – nakonec – možná ukážou obě špatné. Málo válek se vede z dobrých důvodů. Škoda mluvit. Kdyby člověk dokázal svého neviditelného protivníka nenávidět, byl by na tom líp. To nebyl Emilův případ.

Bylo zajímavé si to nechávat procházet hlavou, když rozebíral postele a lovil štěnice. Kdo už se narodil, aby zabíjel? Možná, že už i minulá válka byla omyl. A byla to hodně velká a hrozná válka. Asi se zdá každá válka za čas jako omyl. Důvody, proč prve se vedla, se rozplynou, zapomenou, ztratí na naléhavosti a důležitosti. Výsledky války jsou vždycky rozčarování. Válka znamená mnoho bolesti pro mnoho nevinných. To dobré na vojně je, že se člověk naučí rychle vstávat; dělat všechno rychle, když je to nutné; naučí se žít s lidmi.

„S takovou záplavou štěnic se nemůže mazlit ani dobrák,“ prohlásil Emil.

Myslel na truhláře, spolužáka, který jim po svatbě udělal nábytek. Byl to vesničan, jako jeho otec, známý Emilova otce. Když se Emilův otec po dvaceti pěti letech dostal ze zajetí nazpět do rodné vsi, byl spolužák, proti kterému bojoval, hostinským a obsluhoval ho. Čas setřel rozdíl mezi vítězem a poraženým. Mohli si vyměnit úlohy. To utkvělo Emilovi v hlavě. Lidské jednání řídí občas podivné náhody, podivné síly. Je nejvyšší čas, aby se to změnilo z vůle lidí. Cítil, jak je válka už daleko. Za to, co bylo včera, žid nic nedá. Usmál se v duchu. Válka ztratila smysl. Krev, smích a pláč, sevřené řady; útoky a ústupy. Řekl: „Je tu moře štěnic. Kde se ty bestie berou?“

„Neměl bys přehánět,“ řekla Anna.

Styděla se za hnízda štěnic, jako by za to mohla; a zároveň se s tím smířila. Všechny domy široko daleko, byty, chodby a skladiště, měly štěnice. Šířily se rychleji než lidi. Lidi se jich mohou jen zbavovat, ne je vyhubit. Emil si s nimi věděl rady; pro něco mu připomínaly válku. Sám by nemohl říct proč. Vybral si na to neděle dopoledne. Zpravidla každou druhou neděli.

Ze dvora sem doléhala melodie náboženské písně. Slova o věrném Jidáši, co učinil a koho zradil, až k osice, za kterou se opakoval refrén. To už znal. Tohle zpívali u sousedů už několik roků, každý rok. Mohl by odříkat slova zpaměti.

„Smradi, někdo z vás mě zradí,“ shrnul to Emil.

Některé katolické písně ujdou, myslel si Emil: neřekl to. Kolikrát už se mu takhle připomenulo jaro, Velikonoce, týden, který začne velkým prodáváním a končí slevou skoro na všechno. Napadlo ho: už dvacet století zpívají tyhle odrhovačky. Dvacet století vyzvánějí z kostelů zvony, aby připomínaly, kdo koho ukřižoval; ale kdo koho ukřižoval opravdu? Není div, že to má střídavě děsné následky, i dodatečně. Už by toho taky mohli nechat. Především proto, že to není pravda. Nesrovnává se to s učením o odpuštění, když už ne s promlčením. K čemu to chce dospět? Taky vůle světa je někdy podivná.

Jistě, Anna by dala přednost, kdyby lovil a ničil štěnice v noci, aby to nikdo neviděl. Takové malé zvířátko a tak nezdolné.

„Zatím si nech vypustit zahradní restauraci na Pelc-Tyrolce a předražené obědy v neděli z hlavy,“ řekla.

Anna, jak věděl Emil už dávno, i kdyby mu to nepřipomínala, neuznávala neděle ani křesťanské svátky, třebaže se tvářila, že si zvykla.

Bylo směšné i příjemné, namlouvat si, že je někdo z královského a kněžského rodu; zvlášť když se to nedalo dokázat; a protože to, doslova, mohl tvrdit každý, kdo byl z rodu Löwy nebo rodu Kohen, jako Anna. Buď byl rod královský, nebo kněžský, což tehdy, tak dávno, nebyl asi takový rozdíl. A zároveň byl na Annu pyšný, že se toho držela i v krámě; u šicího stroje; jako by alespoň odlesk kněžského rodu Anny padal i na něj.

Kuchyně se podobala už několik měsíců dílně. Anna hodně šila, aby mohli strýčkovi Arturovi peníze dřív vrátit. Pan Husserle byl nejlepší zákazník; hned platil; když odváděla Helena, na rozdíl od Richarda, dával jí větší spropitné (které Helenka odevzdala mamince zároveň s penězi z účtu). Taky Karla byla dobrý zákazník. Škoda, že neměla víc peněz, aby si koupila, co potřebovala. Nebyla vybíravá, ale neplatila. Anna se na ní učila dělat límečky na blůzičky; občas to vyšlo trochu nakřivo, a Karla si nestěžovala. Na Velikonoce si koupila Karla nové šaty a zástěru a látku, z které nechala od Anny Karličce ušít zahradnický úbor s velkými našitými kapsami.

Richard se nepletl do toho, když maminka poslala odvádět hotové košile a kapesníky panu Husserlemu Helenu; jen myslel na nahou dívku a co jí asi pan Husserle šeptal; snažil se vytratit, když přišla do kuchyně Karla. Měli mezi sebou účet, o kterém Karla nevěděla. Stejný účet měl Richard s kočím. Když Karla přinesla peníze, musel se skoro držet, aby neřekl mamince, aby si radši umyla ruce. (Karla přicházela do krámu s holčičkou a maminka ji chválila, jak je malá Karlička čistá a způsobná a dobře vychovaná. Kdy už půjde do školy? Všechno strašně utíká; než se člověk otočí, má dluhů nad hlavu a aby místo školky myslel na taneční, soudila maminka.)

„Chtěli byste jít odpoledne na Sto mužů a jedna dívka s Deannou Durbinovou? Hrajou to v Kotvě.“

Ačkoli Emil nechodil do synagogy s Annou, která nevynechala jedinou z bohoslužeb, pokud nemusela, vyhovovalo mu, že existuje Bůh, mimo kterého nemusí člověk před nikým poklekat. Neklečet před člověkem, i kdyby to byl prezident republiky nebo císař největší říše, mu vyhovovalo stejně. Ale radši než do modlitebny chodil s Annou do biografu.

Když byli Emil s Martou ještě malí, doznívala aféra s Anežkou Hrůzovou, kterou z rituálních důvodů údajně zavraždil líný švec, tulák a opilec Leopold Hilsner v Polné, která byla ze sedmi desetin židovské město; vzdulo to všechny ztišené vlny, ačkoli u Hilsnera bylo zajímavé, že pije radši pivo a rum v čaji se svým bratrem, švíckem, v místní hospodě, než v hustém jedlovém lese za černé noci panenskou krev nějaké křesťanské dívky. Emilovi bylo, aby pravdu řekl, i když jen v duchu, vždycky divné, že ve jménu lásky, milosrdenství a pokory svatá inkvizice dvě stě let mučila, pálila a nutila k falešným přiznáním statisíce lidí, ačkoli skutečné a přesné číslo, i když se to případ od případu registrovalo do tlustých foliantů, aby ani jediný kacíř neušel trestu a jako výstraha ostatním, nikdy nikdo nikde ještě nezveřejnil. Představil si tvář muže, kolem něhož vzniklo náboženství, jako svou vlastní tvář, nebo jako tvář pana Winternitze, s nímž konkuroval; tvář pana Husserla nebo Arturovu tvář. Co by se stalo, kdyby toho člověka Římani nechali běžet a kázat, co kázal? K čemu by to vedlo nebo nevedlo?

Emil Ludvig se usmál potřetí. Zmáčkl tlustou štěnici. Melodie zdola na dvoře vytrvale stoupala na pavlač a pavlačí skrz okno k nim do bytu. Po štěnici zůstala na zdi skvrna. Jak se to asi tehdy všechno sběhlo? Mohlo to také dopadnout jinak? Asi ano. Jinak, jinak. Všechno má asi několik možností, kromě dvou základních, dobře nebo špatně, líp nebo hůř, hůř nebo nejhůř.

„Říkal jsi, že nám ukážeš dům, kde ses narodil,“ řekla Anna.

Emil Ludvig ničil trupy zvířátek a jejich vajíčka. Kdyby se mu jednou podařilo – jako že se mu to asi nikdy nepovede – zničit vajíčka, mohl by zasvětit nedělní dopoledne něčemu užitečnějšímu, dejme tomu opakovat si s Helenou anglická slovíčka nebo jít s Richardem na procházku na hřbitov ke svým rodičům častěji než jednou dvakrát do měsíce. Byla to nekonečná válka. Každá štěnice mu v duchu říkala: Ty do mě kamenem a ohněm, ukazováčkem a palcem, já si za to vezmu tvou krev, Anninu krev, krev Heleny a Richarda; máš to marné. Je to slast i strast hubit štěnice ve vlastním bytě. Nebyla to zrovna nejhezčí zvířátka, to se nedalo říct v žádném případě. Jestliže má někdo radost z toho, že některé věci jsou opravdu ošklivé, štěnice se z toho dá vyloučit.

Emil Ludvig nahlédl do průchodního pokoje mezi kuchyní a ložnicí. Všude na zdech visely portréty koňů, které za poslední rok namaloval (třináct), víc jich nekreslil jen proto, že se na zeď už nevešlo ani o obrázek víc.

Postele, když si odmyslel Emil dnešní stav, vypadaly podle šířky a délky jako ze salonu, přinejmenším stářím. Kdyby měl dát na misky vah myšlenky o minulých křivdách a štěnice, vyhrály by štěnice. Postele jsou důležitá věc, stejně jako stůl, u kterého se jí, a židle, na kterých se může sedět, slušné nádobí, příbory, prádlo a šaty, i když ještě hodnotnější než šaty, v kterých může člověk dobře vypadat, ale je sám. Napadlo ho, že zaopatřovat rodinu je jedno z jeho nejvděčnějších potěšení. Člověk může postavit dům, loď, zeď nebo věž, ale nejpyšnější je jako tvůrce rodiny. Věž, loď a dům – pro muže jako on – je rodina. Nic víc, nic méně. Rodina je nejsilnější projev jeho vůle. Toho nejlepšího, čeho je schopen. Spirála vzhůru. To byl základní zdroj jeho rovnováhy. Dělalo mu radost dokonce na to jen myslet.

„To by mě zajímalo, jaký skladatel bydlel v domě, co ses narodil,“ řekla zase Anna, aby odpoutala děti od Emilovy činnosti. „Emile, ty mě snad neslyšíš?“

„Jaký skladatel tam bydlel? Člověk, který skládal houslové sonáty a jehož skladby hrály slavné existence, jako Jaša Heifetz.“

„Ještě nám řekni, že skládal pro Paganiniho,“ usmála se Anna.

„Skládal komorní skladby,“ řekl Emil. „Víte, že francouzští generálové museli hostit oficíry nižších hodností u vlastní tabule? Přivedlo to hezkých pár generálů na buben. Francouzský král Ludvík pak tyhle tabule zakázal, asi na žádost svých generálů. To byl Ludvík XIV. Heleno, víš o tom něco?“

„Ano, řekl: Stát jsem já,“ odpověděla Helena. (To bylo daleko od Zuzanina ztraceného panenství, na které myslela.)

Vedle Emila nemohla Anna, i kdyby chtěla, myslet jen na vážné záležitosti; jako například, kdo uznává nebo neuznává její Velikonoce. (Jako by první i poslední z našinců nebyl taky první a poslední, kdo slyšel hlas jediného Boha na hoře Sinaj.) Není to tak dlouho, aby to všichni zapomněli nebo se tvářili, jako by zapomněli. Proč se měla tolik bát opovržení za něco, za co nikdo nenesl odpovědnost?

Emil Ludvig si zpíval hlasitě, aby to děti slyšely, než zase udělala Anna obličej. Zpíval italsky zkomolenou italštinou, jak si to pamatoval, aby překřičel odrhovačku o Jidášovi?

Aby se vyhnula sporům s Emilem a rozpakům, dopouštěla se Anna hříchu ve spojení s nařízením o dovolených a zakázaných jídlech; vykupovala se tím, že se masa sama nedotkla, jen rukama, a pokud nemusela, nespolkla ani sousto. Kdyby mohla péct vepřovou kýtu se zavřenýma očima, neotevřela by je. Solila a kořenila maso odhadem, podlévala pečeni podle oka. Na pekáči vypadala kýta báječně. Stejně dobře voněla.

Emil jí ukázal svět. Vzal ji do Prahy. A na svatební cestu do Vídně. (O tom děti rády poslouchaly.) Neřekla jim ještě, že chtěli jet až do Itálie, jako Zuzana, ale dostali se jen do Innsbrucku, protože Emil nesměl opustit domovské území, pro nezaplacené daně. S tím se Anně a její rodině – když se přijel představit – nepochlubil. O to déle zůstali ve Vídni. Emil ji vzal do divadla na Die Fledermaus. Ještě něco tak zábavného neviděla. Nebylo tam jediné hluché místo. Ve stanici koupil Emil Anně pivo. „Napij se,“ pobízel ji. Bylo to prvně, co pila pivo. Voněla rezedou. Vypadala krásně. Jen se stačila vyučit a už se chystala na svatbu. V noci plakala; věděla, že končí léta bezstarostného života, a zároveň byla šťastná. Byla ruka v rukávě. Přestala v noci plakat. Život byl krásný. Zapomněla hodně, ale ani den, kdy byl život krásný. Byla v Praze s Emilem ráda, ale nikdy se jí nepřestalo stýskat. Emil si přál první holčičku a splnilo se mu to; narodila se Helena a přinesl Anně kytici růží. (Nedala si vymluvit, že se jí to snad jen zdálo, protože byla šťastná; růže pro ni zůstaly ve vzpomínce modré.) Anna neměla mléko; kojila navzdory tomu, jak zeslábla porodem, a dostala tuberkulózu. Emil nemohl věřit, že žena s tak krásnými prsy může dostat tuberkulózu. Doktor v nemocnici se jen usmíval. Mohli si jeho hezký úsměv dodatečně vyložit, jak chtěli. Tehdy hrál Emil na mandolínu ve dne v noci starou italskou rybářskou píseň; prozpěvoval si a odříkával nejneslušnější říkanky. Stavěl svůj dům, svou loď, svou věž – rodinu. Když se někdy Anna malovala a Emilovi se toho zdálo moc, posílal ji domů, aby si to umyla; zatím s dětmi počká před barákem. (Většinou musel Emil čekat, než se Anna oblékla a upravila. Už si na to zvykli, že Emil a děti šli před dům o chvíli napřed, někdy o dobrou chvíli.) Nosila léta okrově žlutý svatební kostým a červené střevíce s polovysokým podpatkem, aby nebyla vyšší než Emil. Annu dědeček, o němž se říkalo, že je z rodiny nejchytřejší, doprovázel na svatební cestu průpovídkou, že „kdo se ožení s dcerou barona, bude večeřet jako baron“. Emil Ludvig se mu líbil. Až na to, že Emil, kromě vzhledu, měl k baronovi daleko. Leda k baronovi, který má hluboko do kapsy. Vypadal na první pohled jako člověk „aus gutbürgerlicher Familie“. Přinesl všem dárky a nezapomněl na dědečka. Svatbu měli v neděli 23. srpna 1923, krásný slunný den (na který dlouho čekal). Emil dal Anně lakovanou kabelu z kůže v havraní černi a bílé, červené a růžové růže. Když se jí lidi ptali, jak se s Emilem potkali, smála se a rudla. Emil se taky smál, protože se seznámili na inzerát, který dal do novin Annin druhý mladší bratr František a který zaplatil dědeček. O inzerátu nikomu neříkala, trochu se styděla, nevěděla dost dobře proč. Vymyslela si později verzi, že Emil poznal v Praze jejího bratra Karla a bratr ho pozval a Emil přijel a seznámil se s ní. Nebylo to daleko od pravdy. Emil poznal bratra, přijel a seznámil se. Ale víc než to se jí v ozvěně vracely otázky, které si klade každá žena, než dojde ke svatební noci, co se od ní očekává, co se předpokládá, že už ví, a co bude dělat a proč si každá nebo téměř každá žena myslí, že muž toho už před svatební nocí ví víc, než může žena dohonit. Bylo to tak správné? Na to už si nemohla a ani nechtěla odpovědět. Přála si čas. Modlila se k svému jedinému Bohu, aby jí dal sílu, porozumění a předvídavost, s níž by nevypadala tak nezkušená. Domyslela si, co předchází, než je ženě dovoleno se zapomenout. Co může očekávat od doteku, než se ho naučí vracet. Co je ze všeho v člověku nejsilnější? Iluze a láska a láska a iluze? Muž a žena a žena a muž. Ona a Emil. Emil a Anna. Věděla předtím, co jí chybí, ale když se Emil přesvědčil, kdo a jaká je, nechybělo jí už nic. Poznala tu noc, co je láska. Nebo čemu se tak říká. Velice se jí to líbilo. Vykročila do svého manželského života pravou nohou.

„Skladatel v domě, kde jsem se narodil, měl syna, který se stal učitelem hudby jako jeho otec,“ přerušil Emil zpívání. „Učit pokládal za radost a povinnost. Nebýt jeho, neuměl bych na mandolínu brnknout.“

Bože, dávala Anna najevo výrazem: co už někdo nepokládá za neštěstí? Byly by brambory lacinější? Co si asi muži – velké děti – myslí za sebe, co se od nich čeká? Nenaučil se snad Emil hrát na mandolínu v Itálii?

„Zůstal v Dolomitech. Dostal to u Piavy do hrudníku.“

„Když máš tak rád učitele, proč se nikdy nejdeš zeptat na děti do školy a necháváš to na mně?“ vznesla dotaz Anna. „Jako bych neměla i tak už dost co dělat. Nechtěl bys dát už ty postele dohromady?“

„Doufám, že se nechceš v neděli hádat,“ řekl Emil. „Nedovolím ti tolik šít. V noci se má spát, ne šít.“

„Bylo by to smutné,“ řekla Anna.

Podívala se na něj: člověka, který, když už nelže, přehání. Byla to pravda, že poslední dobou šila ve dne v noci a že se bála, aby se jí nevrátila tuberkulóza. Ale neměla, když už to muselo být, sílu za dva?

Soudce ve třetím poschodí měl gramofon a pouštěl si náboženské písně, smíšený sbor; znělo to hezky. Něco jiného než odrhovačka o Jidáši. Ve zpěvu bylo něco všeobjímajícího. Byl to koncert pro celý dům. Zněla v tom touha, kterou nebyl nikdo asi s to uspokojit. Co by člověk měl dělat, aby směl být šťasten? Písně mluvily v přítomnosti. Jak se dobrat alespoň poznání. Co zajistí – nakonec – duši mír. Nemají tohle všichni společné? Říše dobra a zla. Říše člověka. Až člověk přestane milovat jen to, co mu chybí, upře svou lásku na správnější adresu. Jen kdyby, myslela si Anna.

„Mám cennou krev, abych se nechal žrát nějakou placatou hnědou bestií,“ řekl Emil.

„Vyprávěj nám o Kunigundě,“ prosil Richard.

„Nedovolím,“ řekla Anna. (Byla jí podezřelá zvukomalba slov.)

Podlévala maso. (Kam se hrabou na její kuchyni v nějaké zahradní restauraci na Pelc-Tyrolce; to by musela přijít o rozum, aby dovolila Emilovi restauraci, za jejich dobré peníze.)

Emil pálil zárodky hmyzu v ohni svíčky, která syčela a zalykala se vlastním plamenem. Ve dne plamínek svíčky nevypadal hrozivě; zdál se bílý a průhledný, a jen když tučné tělíčko štěnky zasyčelo, věděli, že Emil postupuje k svému cíli, hlava nehlava.

„Jak říká Artur Pick, zabít, nebo se nechat zabít,“ podotkl Emil.

Anna by skoro dala přednost, kdyby hrál Emil na mandolínu. Neslo to energii, smysl a patinu uplynulého času. Emil znal italskou píseň, jak dohasíná den, přichází noc, hasne noc a blíží se den. Tu měla ráda. Měla ráda písně o kráse a tajemství existence. Měla na všechno svá hlediska, ale nejhlouběji v sobě hledala porozumění se světem.

Helena mezitím našla ve slovníku cizích slov, co je to koryfej. (Zuzana si nedělala iluze o tom, kam a k čemu vede všechno dvoření mužů a co znamená dívka pro konečný cíl a nakonec pro účel všeho.) Jaša Heifetz byl koryfej. (Čím hrozí dívce všechny lichotky kluků a všechny milostné pletky?) Niccolò Paganini, Albert Einstein je koryfej. (Vedl prý nezřízený pohlavní život. Byl nevěrný své ženě a narodil se mu mongoloidní synáček, kterého odmítal v ústavu navštěvovat. Hodně mu při objevu teorie relativity pomohla jeho žena, s kterou se rozešel, a oženil se s vlastní sestřenicí.) Emil mohl připojit pár koryfejů, jako Galileo Galilei, Johanka z Arku. Richardovi to spíš vysvětlila jména jako Jesse Owens, který zaběhl stovku za deset vteřin. (Mohl by jít o pár zlomků vteřiny pod deset vteřin.) Nor Roald Amundsen, který roku 1911 dosáhl jižního pólu, Frederick Cook a Robert Peary, kteří dosáhli severního pólu roku 1908 a 1909.

„Je to jednoduché,“ řekl Emil. „Koryfej dá lidem víc, než od nich bere; je originální a nejlepší ve svém oboru. Proto se mu ledacos odpustí a pojmenují po něm ulice, školy a parky. Může se už brzy po smrti dočkat sochy.“

„Richard krade cukr,“ hlásila Helena.

„Richarde,“ napomenula ho Anna.

V rodině vysloužilého železničáře, starého Kubra, dole na dvoře, v přízemním bytě, pražili žito nebo kafe nebo obojí. Vůně připomenula Emilovi dědečka Ferdinanda, Solferino a pokolení, které umíralo v posteli. Lída, dcera železničáře, měla zápal plic. „Jak to, že ji neposlali do sanatoria?“ zeptal se Emil. „Mladý domácí ji rozhodně neměl v lásce.“

Emil se díval, jak Richard využil sporu mezi Annou a jím, a pokoutně ujídal cukr. Asi to jeho tělo potřebuje. Až na to, že Anna ví líp, nač potřebuje cukr sama. (Mladý domácí si zasedl na Lídu, že je rudá. Nesnášel rudokožce, i když se z nich později vyklubaly ředkvičky.)

Richard stál u okna, přes které někdy lezl na pavlač, když ho Anna pronásledovala s vařečkou v ruce. Lezl jako moucha, ne doslova po skle, ale po tenkých výstupcích rámů, takže Anna trnula, aby neprorazil okenní tabulky a nepořezal se, a snadno unikl nahoře otevřeným oknem na pavlač. Na pavlač už ho maminka nepronásledovala, aby se v baráku nezesměšnila. Lézt po okně byla Richardova specialita stejně jako se vozit na zadní ose náklaďáků; byl lehoučký jako moucha. Protože se ještě nepořezal (musel mít svého strážného anděla), neměl z toho ani strach, zatímco Anna omdlévala pouhou představou. Nemusel to teď dělat, ačkoli měl už pěl kostek v kapse.

„Podívejte se na střechu garáže,“ řekl. „Už tam nejsou. Mladý domácí prodal andulky nějakému Francouzovi.“

„Helenko, jak se řekne anglicky dáma?“

„Lejdy,“ řekla Helena. „Píše se to lady.“ (Jaký vklad odevzdá budoucímu pokolení, jestliže jí pud svěří mít děti?)

Kuchyně voněla čerstvě upečeným chlebem. Ten pekla Anna sama, jak se to naučila od maminky, která se to taky naučila od maminky, daleko dozadu. Uměly si péct svůj vlastní chléb, z žitné mouky a někdy z několika druhů mouky, aby rodina dostala lepší výživu. Znamenalo to minulá vyřazení i zařazení, izolaci, oddělení. Pokud si člověk umí upéct vlastní chléb, nestojí si tak špatně, naopak, stojí si dobře. Chléb byl odnepaměti to nejlepší, co mohli dostat, myslela si Anna a nemusela o tom mluvit ani přemýšlet; bylo to obsaženo v každém pohybu spojeném se zaděláváním, kynutím těsta a pečením a pak krájením chleba. Byla to krása, smysl i trvalost. Stačilo jí podívat se na pecen chleba, když už ležel na stole. Bylo to obsaženo ve vůni chleba, kterou provoněl byt.

Pokud Anna přemýšlela o dobru a zlu, nebyla to jen nutnost, nejzákladnější jídlo; v chlebu bylo obsaženo, co je člověk, jeho práce, jeho snahy a Bůh. Krásnělo jí to, jako zkrásněla modlením v libeňské synagoze, když se dívala na zlatou dřevěnou korunu nad oltářem, na svitky desatera přikázání a výňatků z pěti knih Mojžíšových. Dokud může péct chleba, cítí se bezpečna, v kruhu rodiny, ve vlastním bytě. Chléb byl vypečen dozlatova. Věděla, že Richard je celý pryč do kůrky a patky a co pro Emila znamená chléb: rodinu. Život. Dobro. Bezpečí. Kromě žitného chleba dělala na pátek židovský chléb z bílé mouky, chalu. (Bylo to jedno z mála hebrejských a židovských slov, mezi nimiž byla Anna doma. A mezi nimiž zdomácněli děti i Emil.) Taky chala naplnila byt vůní. Časem pekla Anna oba druhy chleba jako bratra a sestru, ženu a muže, dva chleby: český chléb a židovský chleba, dvě radosti. Soužití dvou radostí, jako by to byli bratr a sestra. Kdyby se někdo náhodou zeptal, co je to krása, podívala se na modrou oblohu nebo na čerstvě upečený chleba anebo na své dvě děti a muže. Odpověď by byla obsažena v pohledu a dotazu samém.

(Pro mouku chodila Anna do Chocholouškovy ulice nebo do Voctářovy, v blízkosti někdejších Koželužské, Kožní a Jirchářské, kde kdysi existovalo libeňské ghetto. Podle Emila a jeho zdrojů tu byli jejich lidi už od šestnáctého století a zůstávali, když se jim líbilo, jak bylo jejich zvykem. Pro řemeslníky bylo ve Vltavě vody dost. Emil mluvil někdy o povodních, které zničily starou synagogu na místě, kde už dávno stála nová. O rabínovi věděl jen, že mluví rád vybranou češtinou a přišel z Benešova, okres Vlašim, kam Emil příslušel.)

Emil odříkal něco mezi modlitbou, posměchem a říkankou: „Děkuju ti, kozo milá, že jsi si tak pospíšila, že je v nebi pánbíček, co nám dává chlebíček.“ Helena zrudla. To nemyslí tatínek snad vážně. Copak jsou v první třídě obecné školy?

„Už nemáme pro Richarda víno proti chudokrevnosti?“ zeptal se Emil.

„Bylo by, kdybys ho nevypil,“ řekla Anna. „Ještě, že se ptáš.“

„Proč bych se alespoň nezeptal?“

Emil sfouknul zbytek svíčky. Ostatní až zase příští neděli. Víno se jmenovalo Perla Narentica a předepsal ho Richardovi doktor Máhrer. Prodávalo se ve dvojích láhvích, za jedenáct a za čtrnáct korun. Vypilo se vždycky dřív, než se počítalo. Až na to, že ten, kdo ho vypil, byl málokdy Richard, jemuž ho především doktor předepsal.

„Kup láhev,“ řekl Emil. „Alespoň za jedenáct korun.“

„Uvidíme,“ dodala Anna. Obrátila se na syna: „Cos udělal v pátek na náboženství, že se tvářil pan Schapira i na mě skoro uraženě?“

„Ptal jsem se, jestli máme ďábla.“

„My? Jak jsi na to přišel?“

„Mluvil o zlém duchu pánaboha,“ řekl Richard. (Neuvedl podrobnosti.) Čím přivedli kantora se Zdenkem Pickem k omylu. (Měl za to, že vyskočili z okna.)

Anna se vzdala dotazů. Chtěla vědět, proč dostal Richard poznámku. Dostal ji ještě někdo kromě něho? Zdenek Pick? Proč ji dostal Zdenek Pick? „Jste jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet,“ podotkla. Co má její dítě za nápady, vyptávat se o ďáblovi?

„To by mě taky zajímalo, jak jsi na to přišel,“ upozornil Emil.

„Mluvili o tom na hodině jiného náboženství,“ připustil Richard. Může vypadat jako gorila. „Když se holka v noci tajně češe nebo se na sebe dívá do zrcadla, potká v posteli ďábla.“

Nakonec dodal: „Někomu říkal tatínek, že židi zabíjejí svoje děti a obětují je ďáblu. Tomu jsem dal do zubů.“

Anna vytáhla zásuvku v kredenci, kde měla vařečky. Komu dal do zubů? Jak viděla, její muž uvítal poslední Richardovu poznámku s potěšením.

V tu chvíli pocítil Richard radost nebo pýchu syna z otce, která se podobala a zároveň odlišovala od jiných radostí; jako když mu tatínek koupil ve výprodeji v zimě lyže. Někdy ho tatínek za to, že se bránil, odměnil padesátníkem. Tomu říká její muž výchova? ptala se Anna v duchu.

„O čem jste se ještě bavili?“ chtěla vědět.

„Proč udělal Bůh Evu pro Adama z žebra.“

Richard udělal rychlý úkrok k oknu. Helena si zakryla ústa dlaní.

„Emile, musím ti říct, že je skoro lepší, když jdete všichni na hřbitov,“ řekla Anna. „Včera jsem koupila cukr. Kde je? Kdo má hlad, může se dojíst chlebem. Cukr stojí šest třicet. Můžeš počkat až na oběd?“ dodala k Richardovi.

„Richarde, mohl bys mi přidržet postranice?“ zeptal se Emil.

Docházelo k poslednímu rituálu se skládáním postelí. Nakonec vytáhl Emil šuple kanape. Přehlédl staré slupky šrapnelů, nábojnice ráže patnáct, osmnáct a osmadvacet (tehdy, když je sbíral, dělo strhlo i s obsluhou do propasti koně), několik opasků, pochvy. Doplnilo to syčení masa. Pečeně docházela k vyvrcholení, než bude podána a rozkrájena, rozžvýkána a spolykána. Emil zastrčil šuple a otřel portréty koní. (Hřbety se jim leskly, to namaloval dobře. Sundal na chvilku šedáka císařské pošty, aby zatloukl hlouběji skobku. Minulou neděli podlepil šedáka překližkou z bedýnky na doutníky.)

Někdo zvonil.

„To nám chybělo,“ řekla Anna.

„Kdo to může být?“ zeptal se Emil. „Je neděle.“

„Kdo zvoní, když všichni klepáme?“ zeptala se Anna.

Jistě, byla neděle, den návštěv, ale snad ne v pravé poledne. Ještě zbývalo poslat Richarda pro pivo a napomenout ho, aby neupíjel a přinesl je, dokud má pěnu.

Annu napadlo, že by to mohl být tatínek Zdenka Picka, který si nepřál, aby se jeho syn přátelil s Richardem, protože na sebe neměli, jak se vyjádřil, nejlepší vliv.

Kuchyni provonělo maso pečené kýty a zelí, které vydechovalo vinnou příchuť octa a knedlíků, které už krájela Anna nití. Emil si zastrčil košili do kalhot. Přečísl se dlaní. A podíval se na sebe do kuchyňského zrcadla. Odložil mandolínu na kanape, jehož voskový potah byl rozpraskaný na tisíce čtverečků a vrzal. Šel otevřít. Ve dveřích uviděl neznámého člověka.

„Jsem z Německa,“ uvedl se host špatně česky a německy dodal: „Mám tady od obce listinu, kde mohu hledat naše lidi.“ Ukázal papír, na kterém bylo – podle abecedy – jméno Ludvig vedle jména Máhrer a Tanzer. Host vypadal, jako by sem šel zdaleka a pěšky. „Některé adresy jsem si koupil na burze v kavárně Aschermann (za tři koruny),“ dodal.

Emil Ludvig odhadoval ošlapané boty neznámého, obnošený a chatrný kabát s potrhaným futrem, protože ho neznámý měl rozepjatý. Nechtěl ho nechávat stát přede dveřmi.

„Co si přejete?“ zeptal se Emil. „Pojďte dovnitř, přece nebudete na chodbě.“

Současně dal Richardovi peníze na pivo a dva půllitry. Anna pobídla neznámého německy, aby si odložil a sedl. Neznámý se rozhlédl po kuchyni, kam si dá kabát. Emil mu ho pověsil nad kufrem s náhradními peřinami. Tohle nám chybělo, říkal si v duchu a zároveň se choval k neznámému zdvořile; nebylo těžké odhadnout, co neznámý potřebuje. Když se za deset minut vrátil Richard s pivem, říkala Anna neznámému: „Najíte se s námi. Kdybyste nejedl maso z kýty, můžu vám udělat knedlíky s vejci.“ Už si ho neprohlíželi tak nedůvěřivě. Překvapil je a zaskočil. Po nich půjde k panu Máhrerovi a Tanzerovi.

Anna myslela na každou ztracenou židovskou duši, která se ocitne, bez vlastní viny nebo úmyslu, místo na západě na východě, místo na jihu na severu, rozprášena do nějakého koutu světa. Stačil okamžik, aby se v ní probudilo, co bylo uspané. Něco, co si každý z nich nesl někde hluboko v duši; co stačilo probudit, aby se cítila postrašena, aniž znala přesnější obrysy svého strachu. Byla to nějaká dávná hrůza, možná jenom ozvěna hrůz už dávno prošlých. Slyšela snad trávu růst. Přeběhl jí mráz po zádech. Sevřela rty, aby to na sobě nedala znát. Je to jen dětinské a přejde ji to, jako člověka přechází náhlý závan chladu? Nemusela kutat hluboko v paměti, aby si vzpomněla, jak někdy její matka nebo otec v sobě slyšeli hlasy dávno zabitých, vyhnaných a zbitých, okradených a zbavených práv. Nebylo to asi od ní nikdy daleko. Byla to možná nějaká zděděná paměť, něco, co přecházelo z pokolení na pokolení. Všichni ti neznámí, kteří žili před ní, někdo byli, jako byl někdo, kdo se ocitl mimo své kořeny jako muž, který přišel. Bylo těžko v něm nevidět ty neznámé, nebo jen jejich ozvěnu, mrazivý opar, který připomněli, dav beze jména, bez tváří, osudem, který se jí dotýkal. To všechno, co se stalo, se přece mohlo stát i jí, jim. Nechtěla je vidět jako dav, jako stromy v lese. Leda by viděla každého jednotlivce jako strom. Byla prostá, ale nemohla si dovolit být naivní. Směla být skromná, ale ne slepá a hluchá, zavírat oči, když bylo třeba je naopak rozevřít, aby viděla, a poslouchat, aby slyšela. Slyšela v duchu třesk, o jehož existenci si přála radši nevědět. Byla to kletba, omezenost, tvářit se, jako by se nic nedělo, když se dělo něco, co v ní vyvolávalo hrůzu? Nedostihlo to v minulosti i ty, co se k tomu otáčeli zády? Nebyli snad jejich předkové celou existencí buď na útěku, před ním, anebo po něm? Podoba hosta se jí vryla do paměti, aniž na něj musela upřeně nebo bez přestávky hledět. Zmocnilo se jí neblahé tušení, o jehož zdrojích ještě před chvílí nevěděla. Snažila se nedat nic najevo. Stačil okamžik, aby pocítila obavu, hrůzu, předtuchu něčeho, co by radši neznala. Musela to být stará, ale silná ozvěna, která v některých lidech nikdy neutichne. Příchozí nevypadal jako strašák. Co ji postrašilo, bylo něco jiného.

„Jako doma,“ povzbudil hosta Emil. „Helenko, přines z ložnice židli.“

Helena přivlekla do kuchyně parádní židli po dědečkovi Ferdinandovi.

„Jistě,“ opakovala Anna. Neznámý jí připomínal někoho z jejich moravského domu, když byla malá a nechtěla jíst kuřata, protože si s nimi hrála.

„Děkuju,“ řekl host.

Postavili talíř a příbory před něj.

Host se jmenoval Joachym Luxemburg. U jejich jména na listině byla poznámka „klepat“. (Asi ji pan Luxemburg přehlédl.) Měl tvář s kruhy pod očima, jako by šel pozdě spát nebo brzy vstával; když smekl klobouk, rozlézaly se mu vlasy, po temeni hlavy už hodně zřídlé; upravil si je rychle zpocenou rukou. Bylo možné, že se zpotil, protože šel buď moc dlouho, nebo rychle. Zuby neměl už vůbec v pořádku a také jich neměl moc. To bylo vidět, kdykoli otevřel ústa.

Vepřová pečeně najednou trapně voněla. Pan Luxemburg řekl, že jí všechno, samozřejmě, ale nechce obtěžovat. Utíká až z Berlína. Zavřeli ho; naštěstí jen krátce. Zbili ho na gestapu a řekli mu, že proti němu nemají nic, jen když rychle najde, kde nechal tesař díru. Dodali, že mají stejné zájmy jako pan Luxemburg, ale jen do jisté míry, totiž pokud jde o jeho pobyt na půdě Německa. Čím dřív najde, kde nechal tesař díru, tím lépe pro obě zúčastněné strany. Nemá to co dělat s tím, kdo se kde narodil. Nová doba má nové požadavky. Nejlepší by bylo, řekli mu, kdyby dal nejprve sbohem Německu, pak Evropě. V tom se může spolehnout, že ho budou podporovat. Opírali se o zákon na ochranu německé krve a cti.

Pan Luxemburg se usmál, aby je snad nenutil k účasti nebo to nevypadalo, že si stěžuje nebo se nechal sklíčit. Měl směšné nohavice u kalhot jako člověk, který si silou vůle nařídil odtučňovací kůru, a než stačil jít ke krejčímu přešít kalhoty, ztratil přes polovinu váhy. Celou dobu, co byl bez zaměstnání, cvičil s činkami, aby se udržel v kondici. Teď mu to přichází vhod, dělá dlouhé pochůzky, je hodiny na nohou. Neřekl, že si připadá jako voják, který vylezl ze zákopu a zasáhla ho první kulka války, kterou už prohrál. Že je s morálkou v koncích, jako muž, z něhož se stal žebrák. Co měl člověk dělat, když všechno, co kdy podnikl, se ukázalo chybné? Kde je ještě smysl věcí, a když už smysl – kde je ještě nějaká důstojnost? Nechtěl dát najevo, jak je znechucen. Před rokem by to takhle nepředpokládal.

„V roce 1937 jsem se byl jako německý občan přihlásit k vojenské službě. Pokládal jsem to za svou povinnost. Nevzali mě, pro rasový původ,“ řekl. „Nemáme pro ně cenu. Radši by asi prohráli válku, než by ji vyhráli s námi; s lidmi, jako jsem já.“ Neřekl, že je unaven.

Anna řekla, že je to smutné, když člověk musí odejít ze země, kde se narodil, z domu, kde byl doma. Nedovedla si představit, že by to potkalo ji.

Emil – ještě než si sedli – vzal deset korun, dal je do obálky a podal obálku Anně. Dotklo se ho zase to nehmatatelné, co bylo ve vzduchu už nějaký čas. O čem se bavili s Arturem. Řekne se Německo, a ozve se ozvěnou armáda. Hitler. Nacisti. To, čeho se nechtěl nebo nemohl dotknout sám; něco, co dělalo čáru za pohodlným životem, který navzdory všem potížím vedl. Cítil v hostovi strach. Nechtěl, aby bylo vidět, že to snad na něho přeskočilo.

Panu Luxemburgovi chutnalo i pivo. Mluvil pak o poměrech v Německu. Tak to byla pravda, co minule tvrdil Artur a co se říkalo u výlevky na chodbě, když natáčela Lída vodu? Mluvil o tom, jak známý doktor, s kterým chodil do školy, poslal narychlo dceru až do Číny do města Šanghaje, protože se o ni bál. Nikdo už si není v Německu jistý, kdo není Němec podle jejich představ. Nechtějí mezi sebou cizince. Drží se své čisté krve, své nové německé cti. Chtějí být čistá rasa. Před židovské obchody stavěli SA, Sturmabteilung, hlídky, aby nikdo nenakupoval židovské zboží. Zastavili taky starší ženu a ptali se jí, co chce v židovském obchodě. Odpověděla, že majitel jí dal minulý měsíc na dluh zástěru a jde mu zaplatit. Co byste mu to platila, je to židovský krám. Odehnali ženu od vchodu, ještě mohla být ráda.

Utíká čím dál tím víc lidí, ale hodně jich skončí v lágrech. To bylo nové slovo: lágry. Dachau u Mnichova. Sachsenhausen na kraji Berlína. Lágrů stále přibývá.

„Něco jsme slyšeli, ale kdo by tomu věřil,“ řekl Emil.

„Komu se chce takové věci dělat?“ zeptala se Anna. „Lidi lidem?“

„Musí mít silný žaludek,“ dodal Emil.

Jeho oči říkaly, že lidi s takovým žaludkem musejí mít potíže i s jinými tělesnými orgány, o srdci a mysli nemluvě. To probere až s Arturem. Snažil se vypadat spořádaně, nevyveden z rovnováhy, a litoval, že se k obědu jen umyl, ale nepřevlékl; jen si – naštěstí – vzal čistou košili a kalhoty.

Pan Luxemburg se jen mimochodem zmínil, jak jsou ověšena německá města, každá výloha, pouliční lampa, nápisy, které nenabízejí zboží, nelákají lidi do barů a cirkusů nebo na nějakou nevídanou podívanou, ale oznamují nové zákony a nová protižidovská nařízení. V listopadu 1938, dvanáctého, na jeho jednatřicáté narozeniny, byla u autobusové stanice obrovská cedule: Židé nesmějí nadále provozovat samostatně žádné řemeslo. Někde oznamovali, že židovští spisovatelé mají zakázánu veškerou autorskou činnost na území Německa. Prakticky se objevily nápisy na každém bloku, každé zastávce autobusu nebo elektrické dráhy, asi osmdesát nařízení, která zapovídala neárijcům téměř všechno, kromě dýchat stejný vzduch: židovským dětem, aby si hrály na německých hřištích s německými, nežidovskými dětmi, židovským kuřákům, aby si nadále kupovali cigarety, cigára nebo tabák, židovským doktorům, aby ošetřovali německé pacienty a provozovali nadále svou odbornou činnost. Začalo to už po třiatřicátém roce, ale teď to dosahovalo vrcholu; 1938 rozhodně nebyl dobrý rok. Mluví se o tom, že neárijci nebudou smět kupovat mýdlo a holicí krém, nemluvě o používání veřejných knihoven. Židovští soudci byli vyloučeni už v roce 1933, stejně jako veřejní zaměstnanci a zřízenci v německých úřadech.

Podotkl jen mezi řečí, že by jim nepřál, aby to přišlo sem. Snad ne. Jak dlouho už neměl vajíčka? Čerstvé mléko? Židy nemají v Německu rádi. Proč? Byl by rád, kdyby to mělo nějaký rozumný důvod, s kterým by se mohl vnitřně smířit.

„Dřív jsem si myslel, že každá příhoda má dvě stránky, ale teď vím, že to tak není. Jsou to postihy, které nemají důvod. Kromě jednoho důvodu, a ten by mohl vysvětlit jen ďábel.“

Zarazil se. Asi nechtěl mluvit o ďáblu při nedělním obědě. Nemusel říkat, jak mu chutná.

„Nikdy jsem si nemyslel, že celý život některých lidí může být postaven na lži,“ řekl, jako by se omlouval. „Může. Základy, na kterých v této chvíli stojí německá říše, jsou lež na lež.“

Cítil, co Emila Ludviga, jeho ženu i děti míjí. Co jim nemůže vlézt pod kůži, jako jemu. Vzdychl si, ale potlačil to, aby to nevypadalo, že si snad naříká.

„Kdo už dneska nelže, nebo se nepotýká se lží,“ poznamenal Emil, aby nenechával řeč jen na Joachymu Luxemburgovi.

Pan Joachym Luxemburg měl smutné modré židovské oči. Nemusel citovat vrchního rabína v Berlíně, doktora Leo Baecka, že „tisíciletá historie německých židů došla ke konci“. Čtyři pětiny německých židů byly pro liberální Německo. Ale Hitler a jeho strana si jsou vědomi, že židům toho nezbývá moc, leda se snažit přežít, vyjednávat, prodlužovat svůj neblahý stav. Tisíce, desetitisíce a možná statisíce židovských německých rodin jsou v přímém nebezpečí. Je to jen německá žárlivost, slabost a závist, z kterých se napájí opovržení, nenávist a krutost vůči židům? Čím si to mohli způsobit židé sami? Jeho modré oči pohasínaly. Topilo se v nich, o čem nemluvil: panika, útěky, sebevraždy. Ochabující vůle vytrvat, přečkat NSDAP a Hitlera. Statisíce ztracených pracovních míst a příležitostí. Do houfu sehnané židovské obce, aby je mohl německý vlk lépe sežrat. Nařízení vlády a městské správy, triky, podvody a lži a strach, který nahánějí uniformovaní bezbranným, Němcům i židům, jsou pro nacisty spolehlivý prostředek. Desítky tisíc lidí odešly jako on, s holou kůží, bez majetku, s nadějí, že se – snad – jednou budou moci vrátit. Německo jako vlast je hluboko v krvi mnoha židovských utečenců a moc jim to v jejich nových zemích nepomáhá. Vydařilo se všechno, co nabízelo židům v Německu nejplodnější spolupráci? Tisíc let se najednou zřítilo jako domeček z karet? Pan Joachym Luxemburg přicházel ze tmy. Opírali se o hrdost, která se sama už neměla o co opřít? Co zůstane z hrdosti, kterou rozežere strach jako mol ty nejlepší vlněné šaty? Německo už nebyl bezpečný přístav pro židovské lodičky jako pan Luxemburg. Pan Luxemburg si už nemyslel, jak silné je přesvědčení jeho matky a otce, že ne hrubou „silou, ale duchem“, ve srovnání s hesly nacistů, co dokáže „hrubá síla, krutost a slepota“. Pan Luxemburg často po odchodu z Německa myslel na dvojí druh smrti, kterými člověk schází, ale o tom se neodvažoval mluvit. A nejen umřít – i žít. Jedna byla nacistická cesta, druhá způsob jednotlivců. Nechtěl by, aby ho za to někdo už dopředu odsuzoval. Myšlenky, které si pan Luxemburg nechával pro sebe, ho asi nepovzbudily. Prozrazovaly to jeho modré oči, jak se těkavě díval, ačkoli se nabádal ke klidu, aby snad nezneklidnil své hostitele.

Emil Ludvig řekl, že je rád, že se to panu Luxemburgovi povedlo. (A že mu chutná.) Pan Luxemburg byl, naštěstí, ještě svobodný; nechal v Německu jen rodiče a příbuzné; rodiče uvažují o tom vystěhovat se do Palestiny. Tam by je pan Göring rád viděl, i když se k sionismu hlásila ze šesti set tisíc německých židů sotva dvě procenta. Bohužel Angličani, kteří drží v Palestině klíče od zámku na dveřích, pouštějí do země jen majetné.

Nacisti se neřídí tím, čím se řídí lidi už tisíciletí, rozdílem mezi dobrým a zlým, nemluvě o spravedlnosti a křivdě. Nevěří, že svoboda nebo demokracie jsou to nejlepší, k čemu se člověk dopracoval a za co už tolik obětoval. Na gestapu ho obvinili, že je jeden z těch, co zneužívají požadavku svobody pro všechny; ještě neexistovala společnost, kde by všichni mohli být svobodní. Jak říká – měl vůbec štěstí, že se dostal z kanceláře gestapa se zdravou kůží.

Vytáhl z kapsy novinový výstřižek. „Kdykoli někdo křičí o historické nutnosti, aby omluvil křivdu na nevinných, nemůže to dobře dopadnout,“ prohodil pan Luxemburg. (Německy to Heleně i Richardovi znělo vážně.) „Tohle řekla vzdálená sestřenice mé matky: Svoboda pouze pro aktivní příznivce vlády, jen pro členy strany, ať je jich jakkoli hodně, to není svoboda. Svoboda – jedna a jediná, pro tuhle chvíli a provždy – je svoboda pro ty, co si myslí něco jiného.“ Zase zastrčil výstřižek.

Anna se zeptala hosta, jak mu chutná. Chutnalo mu. Všem chutnalo. (Krm bestii dobře.) Jak může člověku chutnat, když má velké starosti a má jich hodně? Měl asi moudrou sestřenici.

„Večer jde člověk spát a je ještě doma a ráno se probudí a je z něj emigrant,“ řekl návštěvník. „To může být ještě rád. Máte to tu hezké. Opravdu, jako doma. Je to dobré, cítit se někde doma.“ Měl v očích střídavě chuť i nechuť. Byly z něj cítit, jako je cítit chuť cibule nebo česneku, které Anna přidala k masu.

Anna jedla jen knedlíky se zelím. Hosta napadlo, že dostal její maso. Anna zrudla. Emila taky napadlo, zda to pan Luxemburg nezveličuje, aby dostal víc adres a víc peněz. Taky mu prolétla spánky myšlenka, co si zaviní člověk sám. Věděl hned, že to byla nesprávná a nespravedlivá myšlenka. Proč by hledal nějakou vinu v oběti? Byla to jen myšlenka, zlomek myšlenky. Burza v kavárně Aschermann? Snad nějakým chudákům neprodávají adresy za tři koruny?

„Třeba se zbláznili a zase vystřízliví,“ řekl Emil.

„Lidi?“ zeptal se pan Luxemburg, emigrant. Nemusel říkat, že lůza snad všude zhltla, k čemu se nemusela namáhat prací. Bonzové jakbysmet. „Obviňují nás z nemožných přestupků a zločinů. Co jsme uzurpovali. A co má být jenom a výlučně německé. Jako bychom my nebyli.“

Panem Luxemburgem, jak Emilovi připadalo, vtrhli nacisti do jeho života, do jejich bytu; nepotřebovali klíče. Měl dojem, jako když čte dvojí noviny. První doplní druhé a druhé první. Mají štěstí, že žijou tady. Příbory cinkaly, známý zvuk. Emil řekl, že jsou věci, které si člověk nemá nechat brát. Neřekl to, aby se nezdálo, že povýšil mlsnost na ctnost.

„Hodně lidí odešlo, ještě víc nemůže odejít,“ řekl pan Luxemburg. „Nikdo je nechce. V Evropě je padesát pět milionů nezaměstnaných. Hodně lidí ještě Německu věří. Přes noc se tolik věcí změnilo. Sám v sobě, i když bych už měl vědět svoje, mám sklon věřit, čemu chci nebo potřebuji věřit, a nevěřit, čemu je nepohodlné věřit.“

„… soudy?“ zeptal se potom Emil.

„Jsou to vraždy,“ řekl pan Luxemburg. „Je směšné, že lidi nevěří ničemu, čeho by se nedokázali dopustit. Možná, že přeceňujeme civilizaci a očekáváme, že za nás vyřeší automaticky, čemu se musíme bránit sami.“

Emil se usmál: „Je to jako s anglickým fotbalem. Angličani věří, že jsou nejlepší na světě, a nedají si to vyvrátit. Co sami nesvedou, nesvede nikdo jiný.“

Emila oběd sklíčil i povzbudil. „Lidi lpí na tom, k čemu si pomohli dlouhými léty práce. Židle, na které sedí, a stůl, u kterého jedí. Šaty ve skříni, na zimu a pro všechny sezony. Doufám, že si zase pomůžete; jen to asi nebude doma; nebo si musíte zařídit nové doma. Můžu vás ujistit, že se vám v Čechách bude líbit. Ještě nedávno stál v čele státu filosof, univerzitní profesor, statečný člověk, jak se říká. Bohužel, zemřel ve vysokém stáří. Pochybuju, že se tu může stát, co se děje v Německu.“

„Je smutné mluvit i o počasí,“ řekl emigrant.

„Při obědě se nemá mluvit o nepříjemných věcech,“ řekla Anna.

Hned se lekla, že si to host špatně vyloží. Pan Luxemburg skutečně potom mluvil méně. Když něco řekl, snažil se být tišší; znělo to ještě skromněji.

Emil překládal úryvky z toho, co emigrant řekl, Richardovi: „Hlavní bylo, že se dostal ven. Chce se dostat ještě dál. Ujišťuju ho, že tady se to nemůže stát. Svrbí ho ve všech kloubech a kostech. Říká, že někdy by chtěl být člověk něčím jiným, než se narodil, než čím se stal, co dělal. Trochu se mu to zveličuje, nebo možná zužuje,“ dodal Emil. Usmál se. Cítil, že mu maličko vzrostlo sebevědomí, jako by na tom byli o něco lépe, protože host na tom byl tak špatně? Obrátil se na pana Luxemburga.

„Soused z druhé strany pavlače, pan Vacek, taky šilhá po organizaci, jakých je v Německu, jak říkáte, jako hub po dešti. Nevím, jestli se mu to tady povede. Přitom vypadá jako pět obřezaných dohromady. Má ženu Němku, ale slušnou.“

Chtěl přivést hosta na jiné myšlenky. Neznělo to nakonec ani tak vesele; jen to bylo směšné. Doufal, že Anna neřekne, jak je to smutné.

Emil šel pro kabát do šatníku a nabídl ho místo rozedraného pláště panu Luxemburgovi. Připadal si najednou tak trochu jak strýček Artur. Nechápal proč. Přece nepotřebuje dva kabáty, když má někdo tak potrhaný a pomačkaný kabát a neví starostmi, co dřív.

„Myslím, že máme stejnou postavu, zkuste si to,“ řekl Emil. „Dovedu si představit, co to znamená, ztratit domov. Nechtěl bych být ve vaší kůži.“

„Doufám, že nebudete,“ řekl host. „I když jsou hranice v pohybu a žádná se nezdá dost bezpečná. Bylo by dobře, kdyby bezpečnost každé země zaručovaly, jako za starých časů, alespoň řeky a hory. Lidi ztrácejí rychle, co získávali dlouho. Nejhorší je, že se Německo tváří, jako by nás chtělo ochránit před námi samotnými. Není lehké odejít, je jen nemožné zůstat. Buď zůstanete a zničí vás, nebo odejdete a budete bez prostředků, práce a známých, všem, i sobě samému, na obtíž. Zesměšňují, co bylo ještě včera nedotknutelné. Zvoní mi denně v uších. Slyším ty, co nestačili odejít. Už se nikdo netváří, jako ještě před rokem dvěma roky, že poslouchá, ale neslyší. Signály, které dává vedení říše lidem jako já, jsou neomylné. Jen náš hlas všichni pomíjí. Některými slovy nás chtějí postrašit, jinými zamaskovat, co chystají. Nebudeme si asi nikdy rozumět.“

Kabát byl hostu trochu těsný a rukávy dlouhé.

„Zabíjejí židovské děti,“ řekl emigrant.

„To snad ne,“ řekl Emil.

„V lágrech mučí lidi.“

„Tomu už bych spíš věřil,“ připustil Emil.

„Dojezte, děti,“ řekla Anna.

„Ještě není všem dnům konec,“ řekl Emil.

Najednou ho napadlo, že svět, v kterém žije, stejně jako život, který žije se svou rodinou, se změnil. Bylo to jako déšť úlomků, pod kterým praskala nejenom střecha, ale základy stavby, na nichž spočívala jeho existence. Musel se naučit přijímat všechno, jako nějaký žonglér v neviditelném cirkusu. Byly to nejvyšší ideály, spolu s nejnižšími plány a záměry nebo jen myšlenkami, minulost i přítomnost a budoucnost, jako sepjaté ruce nějaké starověké indické krasavice s třema rukama, jak to viděl na obrázcích a v muzeu. Byla to někdy pravda a někdy lež, někdy to směřovalo od spravedlnosti k lhostejnosti a naopak, a musel si vybírat, a stejně se v mnohém nevyznal. To byl moderní svět, do kterého se narodil? Cítil, že žije život, který ho vede od malého k většímu, ale současně klopýtá v šedavé zóně, kde se nedalo, rozhodně ne na první pohled a bez zamyšlení, poznat, co je dobré a špatné, správné, nesprávné, čestné, ne tak docela čestné až nečestné. Důležité bylo, aby to bylo legální, a člověk se nedostal do sporu se zákonem, pravidly, světem, jakým kdysi byl a jakým pořád ještě chtěl být. Byl to spíš postoj než skutečnost, jak si uvědomil. Možná, že se to děje každému, kdo dozrává, živí rodinu, chce něco dokázat a shledává, že to není tak lehké. Možná, že je příliš citlivý a druzí procházejí stejnou skutečností, aniž se tolik divili.

Jsem na tom ještě dobře, myslel si, a díval se na Joachyma Luxemburga. Co bych si počal v jeho kůži? Jak bych se choval, kdyby tyhle věci potkaly mě, tady a teď? Byl to spíš pocit než jasné vědomí, ale věděl, někde hluboko v srdci, že je tu změna, aniž mohl odhadnout, nakolik se ho týkala a kam až dosahovala. A v jakém směru a v jakém ohledu vede jeho život od menšího k většímu. Co to velké nakonec také může být? Zahlédl – nějakou předtuchou – v duši stín.

Pan Luxemburg poděkoval za kabát; padl mu slušně. Slíbil, že se ještě ozve. Chystal se jet dál na západ, jen shromáždí sumu na cestu. Poděkoval znovu za oběd, za kabát a příjemnou společnost. „Anna Ludvigová je vynikající kuchařka,“ řekl. Poprvé se usmál. V Německu takovéhle jídlo už dlouho neměli snad ani pohlaváři. Anna mu podala ještě obálku s desetikorunou. To bylo i na Annu hodně, třebaže to asi pro pana Luxemburga tak hodně nebylo. Řekla, aby z bytu vykročil pravou nohou.

Domem se rozléhal zpěv. Vzkříšení se jich netýkalo. Někdo šel do kostela zpívat. Některé potíže začaly dávno, jiné teprve začínají, myslela si Anna. Snad to všechno dobře dopadne: pro všechny.

V noci měl Emil neklidné sny. Zdálo se mu o Arturovi, že podvedl Martu, která mu to vyčítala. Udělala chybu: vzala si kurevníka. Už to z něj nesmaže. Na tom slovu se snová ozvěna zastavila. Na ulici někdo křičel, snad Karla: „Nestrkej do mě, špekoune. Nikdo se mnou nebude dělat, co nechci.“ Lidi se vraceli z modlení.

Otevřeným oknem proudilo z noci do bytu jaro. Kopec s ocelovou koulí plynojemu se leskl do tmy. Z obou oblouků protipožárních žebříků, které svíraly kouli jako obruč, se odrážely lomené paprsky, hvězdy a měsíc. Zachycovaly se v pokoji na zelených listech fíkusů a asparágů.

Emil Ludvig se převaloval na posteli, i když si už přišla lehnout Anna. Děti mu najednou nepřipadaly tak malé. Ještě něčeho mu bylo líto, ale nechápal proč. Trvalo to jen krátce, co byly docela malé. Vyrostly rychleji, než chtěl, nebo to bylo – nakonec dobře? Byl by rád věděl, k čemu to všechno spěje. To asi nikdo dost dobře nevěděl.

KUPOVÁNÍ ČASU

3

V noci před schůzkou s Arturem se Emilu Ludvigovi zdálo, že mu Artur opatřil místo. Na cestě zpátky se ho ptal, jaký mu koupil dáreček, a Emilovi bylo trapné, že pro něj nic neměl. A pak, až k ránu, se Emilovi zdálo, že si žádá o místo, ale nejprve musel vyplnit dotazník. Dotazník měl dvanáct oddílů a každá rubrika měla tři podrubriky: musel to vyplnit česky i německy a třetím jazykem, který nikdo neznal. Jaký je to jazyk? Nikdo o něm neslyšel. Dále:

Podmínka dostat místo spočívala v tom, že si měl vymyslet něco, co dosud žádný uchazeč před ním. Měl to vyjádřit podobenstvím. Podobenstvím? Co je na tom divného? Třeba o dívce, která si nevěděla rady, že je na světě tolik nespravedlnosti. Jako například Lída Kubrová? To už je jeho věc, jaké podobenství uvede. Ale pozor, nemůže si vzít opravu. Musí to trefit hned z první vody načisto. Vybral si radši neutrální dívku, jakých dneska potkává člověk desítky. Musel uvést poznávací znaky. Pod paží, jako jiné dívky, nosí deštník nebo kabelku nebo Španělsky v tisíci slovech. Co by ještě chtěl uvést? Buď se chudáci budou bránit, nebo budou věčně chudáci. Být to jeden člověk, stačilo ho zavřít nebo zabít. Lída Kubrová přece už umřela na tuberkulózu, a její maminka, poměrně mladá, na rakovinu plic. Není to nakonec jeho podobenství? Odsoudili ho za to, co napsal do dotazníku, k smrti. Rozsudek měl být vykonán okamžitě, na dvoře domu v Ungeltě, kde kupoval pro Annu kytky a pro děti ovoce, před šachtou, užší a hlubší než otvor pro výtah v jejich domě na Královské 137. Zařízení, které mu nasadili na hlavu, se podobalo ve snu helmě u dámského holiče. Než sletí do jámy, vymrští se z obou stran helmy ve výši spánků dlouhé ocelové jehly, které odsouzenci probodnou mozek z obou stran. Někdo říkal, že to ani nebude bolet. Strážníci ho přidrželi u okraje šachty pod paží. Emil skočil do šachty dřív, než mu mohli nasadit helmu. Letěl dlouho, ale dopadl, jako by udělal jen krok. Na dně šachty byla chodba, vedla do kanceláře, kde seděli vojenští soudci. Řekli, aby se zbytečně netěšil, nic ho už nezachrání. Chtěl se jen zeptat, je-li trestán za to, co napsal do dotazníku. Zapisovatelka se podobala Emě Vackové z vedlejšího bytu, se špičatými prsy a bílými zuby. Dala mu přečíst jeho spisy. Nevěděl, že o něm úřady vedly tolik písemností. Byly to žluté hedvábné papíry, průpisová titulní stránka, poznával svoje písmo. Zapisovatelka mu řekla, že žádná společnost na světě si nemůže dovolit podceňovat, co napsal. Nechtěl jí dělat potíže. Také se jí asi líbil. Mluvila o autoritách, které mají nad sebou ještě vyšší autority, a ty nejvyšší mají největší odpovědnost, kterou se znásobuje i odpovědnost těch nejnižších. Ptala se, kde dostal vyznamenání za odvahu, a soudci poslouchali a strážníci, kteří hlídali kancelář, jedli chleba se slaninou a pouštěli si v předklonu, aby nenadělali, vodu rovnou do úst z kohoutku. Vyčetla, že Emil Ludvig se účastnil s Richardem demonstrace na Prvního máje, ale ti, s nimiž náhodou šli, skandovali Židi ven. Jízdní policie je rozháněla, dostali oba pendrekem. Emil Ludvig byl šikovatel? Tři hvězdičky na červeno-žlutých výložkách? Narukoval, když mu bylo sedmnáct? Ve třetím roce války? Byl rád, že Rakousko prohrálo? Končilo to smíchem.

Anně se zase v noci zdálo, že dostala od příbuzných v Zaslíbené zemi stříbrný kostým. Měli jet do přístavu, nalodit se na parník a emigrovat, ale zapomněla si kostým doma; museli se vrátit a dům už byl obklíčen vojáky v uniformách v barvě jako žabí zeleň a gestapem. Mezitím už loď odjela – bez nich. Muž z gestapa je utěšoval, aby jim to nebylo líto; loď, i když odjela bez nich, stejně nedostane nikde povolení přistát. Jistě neočekávají, že by kapitán lodi svůj parník spálil, aby je hostitelská země musela přijmout. Paní Winternitzová se oběsila. (To se opravdu stalo v noci na včerejšek.) Muž z gestapa říkal, že z toho se nestřílí. To je jen epizoda. Je třeba skoncovat s židovskou změkčilostí. V Německu se ročně oběsí, vyskočí z okna, zastřelí nebo otráví prášky, jedem nebo plynem třicet tisíc lidí. Nestojí za to ani podívat se jim před tím na zoubek. Nebo zkoumat, kolik z nich je „neárijců, kteří by si přáli nejradši přečkat válku v mateřském lůně a panikují, že se jim to nevede“, jak napsali dneska ve Vlajce. Je to jen součást přirozeného výběru, ochrana druhu. Noviny přinesly zprávu o eutanazii, zabíjení z milosti. Není lepší dítě, které se narodí s nevyléčitelnými nedostatky, zabít v zájmu dítěte, rodičů, společnosti? Není taky lepší neprodlužovat uměle život nevyléčitelně nemocných a zmrzačených?

V kavárně Aschermann v Dlouhé ulici to z Emila spadlo. Ludvig Artur se oblékl jako do Monte Carla. Měl napomádované vlasy, večerní oblek, už trochu ošoupaný, černý diplomat a bílou hedvábnou šálu. Už na Emila čekal.

„Z Německa chtějí odvézt všechny naše lidi do kolonií,“ řekl Emil. „Slyšels to?“

„Dáš si kafíčko, Emile, dokud ještě je?“ zeptal se Artur místo odpovědi.

„Měli jsme možná poslat děti do Anglie, Arture, ale Anna nechtěla a já jsem taky s rodinou nejraději pohromadě.“

Artur Pick měl snědou pleť. („Musel jsem se narodit z olivy.“) Objednal u servírky pro oba hrníček kávy a skleničku s vodou. Zeptal se, jaké by mohli dostat zákusky. Artur Pick slíbil Emilovi místo, které by mu mohl ještě opatřit, díky svému spojení s německou firmou. Neměl jediný šedivý vlas a byl na to pyšný. Podíval se na hodinky. Měli ještě dvě hodiny do schůzky. Je lepší zabíjet čas v kavárně než doma nebo na ulici, soudil Artur. Nechal si na sobě bílou šálu. Byl pořád ještě radši nápadný než naopak; židovská kavárna mu vyhovovala. (Nejsou všechny kavárny svým způsobem židovské?)

Artur pozoroval lýtka devatenáctileté cukrářky (árijky), která roznášela po kulečníkovém sále košíčky s bílkovou pěnou. Většina přísad už byl Ersatz. Kávu, z nějakého důvodu, měli ještě ze starých brazilských zásob a bylo s podivem, že to nikdo nezabavil pro armádu. („Podáváme, dokud je,“ ohlašoval vrchní.)

Než Emil přišel, psal Artur milostné dopisy pro svého kolegu obchodního cestujícího Irvinga Egona Káhna, jehož rodiče se v krizi, asi ve dvaatřicátém, vrátili z Ameriky do Prahy. Cestoval s gumovým zbožím a lepidly. Artur už měl pět dopisů do zásoby. Přirovnal to k šachové hře. Musí vědět, jak potáhne, a předvídat protivníkův tah. (O Káhnově vyvolené věděl jen, co mu vyjevila náhodná nahnědlá a retušovaná fotografie.)

Kavárna Aschermann připomínala ostrov. Byla to i před válkou židovská kavárna, ale teď to byla výlučně židovská kavárna, protože jiné měly zákaz obsluhovat židovské návštěvníky. I na kavárnách byly nápisy Židům nepřístupno.

U stolků, kde hráli poker, se zdálo, že nikdo z nich snad ještě nečetl norimberské zákony. (Bylo docela možné, že je nečetli.) Jediná pravidla, která je zajímala, byla pravidla pokeru. K tomu se vyjádřil i Artur Pick svým obvyklým: „Jestliže někde platí kód, že člověk nemá lhát, krást nebo šidit, tady to musíš obrátit vzhůru nohama.“ A usmál se, svým záhadným úsměvem, a díval se svýma tmavýma očima, pohledem, v němž cítil Emil Ludvig směs laskavosti a hrozivosti současně. Pak Artur pronesl něco ještě záhadnějšího: „Dopředu, dozadu nebo zastavit. Všechno ve správný čas.“ A dodal: „Neříká se marně, že všechno má své období. Ještě nemáme po sezoně, Emile.“

Kavárna připomenula Emilovi bezděčně nedělní návštěvu, kdy si od Artura vypůjčil peníze. Artura Picka upomínala kavárna na rudé mravence v povodí Amazonky, o nichž tehdy mluvil, jak je nevyhubí nic, počínaje vroucí vodou, naftou, jedy, ani oheň. Každý stolek byl mravenčí kopeček: buď seděli a čekali – na něco –, nebo se rozlézali po lokále. Jen jedno jim všem – podle Artura – chybělo: Kousnout a zničit protivníka. Tihle lidi by nebyli schopni napadnout ani hlávku kapusty, nemluvě o slepicích, kachnách nebo želvách. Co by od nich, proboha, mohl chtít? A na druhou stranu: Je zároveň těžké zahnat je nějakým zákonem na pokraj zoufalství, pokud jim zároveň nechají otevřenou kavárnu.

Neříkal tehdy v neděli Artur, že kousnutí rudého mravence cítí oběť jako spáleninu rozškrtnutou sirkou?

Kavárnu plnila oblaka modravého, šednoucího dýmu z cigaret, než se u stropu rozpustil. Bylo tu hodně dusno. (Jen venku měli židé zakázáno kouřit. A jen venku se jim nesměly prodávat cigarety.)

V hráčském salonku hrál poker místopředseda Židovské náboženské obce, jemuž se otrávila manželka svítiplynem.

Dlouhou ulicí pochodovala jednotka wehrmachtu. Zpívali. Pár lidí se šlo na vojáky podívat k velkým oknům. Kavárna připomínala hned po otevření burzu, vosí hnízdo, bazar. Něco mezi rozhlednou, cestovní kanceláří a agenturou gestapa nebo nádražím. Dalo se pozorovat pouhým okem, jak stoupala hustota vzduchu. Rámus, který by zahlušil letku. Vzoreček křiku, který mohlo zatím vysvětlit jen gestapo. Kavárna nikdy nezměnila tvář; vchod do kuchyně byl vždycky vchod do kuchyně, s lítacími dveřmi, které jako včera třískaly a bouchaly. Byl zázrak, že je vrchní nevyhodili z pantů, na cestě tam nebo do lokálu dveře se netrhly. Zboží, které se tu dalo koupit, nezáviselo na pomalosti výroby nebo sabotáži. Nebo na lístkách, podle kterých se vydávaly příděly. Byli tu vždycky lidi s kornouty s cukrem (čajová lžička šestnáct kalorií) nebo husím a kachním sádlem (čajová lžička sto kalorií), s kufříky a krabicemi a každý, kdo prodával tabletku cukerínu, se tvářil jako by měl v kapsách vejce, smetanu a čerstvé ryby. Lidi sem nepřicházeli pro čerstvý vzduch nebo vydatnou stravu. Kdo si přál sušená vejce, ampulku s cyankáli nebo hedvábné punčošky se švem, dostal i neárijcům zakázané zboží, včetně jízdenky na vlak v Itálii nebo v Rumunsku, který už před půlstoletím vyškrtli z jízdního řádu.

Přicházeli sem neárijci ze všech oblastí Německa a zemí, které okupovala německá armáda, jednu za druhou (Němci si ukrajovali Evropu jako plátky ze šišky salámu), včetně lidí z Karpatských hor, z nichž dýchala rituální kouzla a kteří ještě do minulého týdne nevěřili, že se svět točí a končí – v ohni a plynu – jako začal, před šesti tisíci lety (jak říkala Anna Ludvigová) jako ve vesmíru všechno.

O cukrářce se říkalo, že má poměr s majorem gestapa a že je čtvrteční míšenka. Po válce ji oběsí, i kdyby to mělo být v jejích bílých svatebních šatech, které si připravila loni na svatbu, z níž sešlo. Vynášelo jí to vyšší spropitné a větší zdvořilost, která je k nerozeznání od opatrnosti. (To se říkalo o kdejaké krasavici, která se provdala za židovskou polovičku – a někdy už bez muže, kterého si odvedlo gestapo vždycky v noci, aby to nerušilo obyvatelstvo – a které se sem přišly dovědět alespoň něco, když jim na gestapu nikdy neřekli nic.)

O stycích s gestapem se to říkalo i v souvislosti s funkcionáři Židovské náboženské obce. Gestapu ani Obci to – zdá se – nevadilo. Obojí stoupli v očích i u těch, u nichž už nemohli hlouběji klesnout.

Taky se říkalo, že církevní hodnostáři se příliš chvějí před gestapem, jako by opravdu bylo všemocné; mocnější než Bůh, v jehož službách obecní radní sloužili, o odměnách nemluvě.

Artur Pick se zhluboka nadechl, jako by vdechoval nějakou mytickou esenci.

„Tak se podívej. Všechno se ti rozpadá před očima a pořád je to celé. Nespočet smluv a žádné desky, žádné kameny, žádné podpisy. Všechno, co má mimořádný význam, a přitom žádný. Chceš, aby to dávalo smysl? Snad ani ne. To je náš svět, můj a tvůj život, přínos živých i zesnulých a všech, co teprve zemřou. Plodivá síla, z které nejsou plody. Říše božího světla a schodů, kterými lidská duše i tělo putuje a stoupá do vyšších rovin, od egoismu k egoismu. Každý na vlastní pěst, všichni za jednoho a jeden za všechny, zachraň se, kdo můžeš. Všechno, co nás rozděluje a sjednocuje. Co tě pošpiní i očistí, ale nevím už v jakém pořadí. Můžeš tomu říkat pozemská tíže nebo kosmický zákon. Jistě jsi už párkrát slyšel, že člověk se může převtělit díky svým prohřeškům ve zvíře. V hmyz. Toho se chytil Hitler. Tvrdí, že jsme hmyz. Z kavárny Aschermann to tak může vypadat. Ani asi o sobě neví, že převzal svoje tvrzení o mně a o tobě z kabaly.“

Sledoval hemžení kavárny, skupiny, které měly společný základ. „Možná, že jsme už něco jiného, než jsme byli, ale ještě o tom nevíme. Myslíš, že žijeme ve skutečném, nebo jen ve vymyšleném světě? Až na to, že nemám tušení, kdo si můj svět vymyslel, abych ho usvědčil. Trochu víc dekorace by mi nevadilo, a jak to pozoruju, nikomu neškodilo. Všechno se rozpadá na kousíčky, jako nějaké skleněné dveře, do kterých někdo vrazil hlavou, a střepy jsou všude. Jen když máš ještě dost bujnou fantazii, dokážeš si představit nazpět skleněné dveře. Někde se něco vykolejilo. Možná, že jenom pojmy: dobré a zlé. Za chvíli mi nebude jasné, co je nahoře, dole, nalevo, doprava. Kdybys náhodou slyšel definici, nezapomeň mně říct. Nekladu si už žádné podmínky. Můžu ti říct, jaký to může mít všechno výsledek, Emile: nejen nebudeš brzy věřit ničemu a nikomu, ale ani sobě; co vidíš, slyšíš, dokonce říkáš. Už to nejde být objektivní nebo spravedlivý. Mezi pravdou a lží už není přehrada. Nic, co by spojovalo všechny lidi, jako ještě donedávna třeba náboženství nebo jednotná morálka. Všichni jsme pro sebe. Nikdo už ani nechce mít s nikým nic společného. Už si nikdo nenechá líbit nějaké pohádky. Ale můžeš mi věřit: dokud to nedojde od vyvrácení pohádek k novým pohádkám, nemůže to s námi dobře dopadnout. Rád bych věděl, jak a co zrovna žiju. Snad je to, jak napsal Zuzanin oblíbený Dostojevskij, všechno je ošklivá anekdota.“

Artur Pick vyčerpal, nad čím se zamyslel, a věnoval znovu víc pozornosti cukrářce. Jak měl ve zvyku, hodil občas do placu nějaké slavné jméno. Přitom ho, podle toho, jaké na ni dělal oči a špulil rty, nezajímala jednota a vzájemné doplňování ženské a mužské duše, které tvořily v nadpozemské výši jednotu, ale sestupem na zem se rozdělily a nyní hledají, ve spojení těl, spojení vyššího druhu. Spojení, o něž mu šlo, cukrářčině pozornosti nemohlo uniknout. Vzala na sebe výraz falešného znechucení. Vydrželo jí to jen pár vteřin, než se vlídně usmála, a Artur jí stejným úsměvem, nenechávajícím nic nevyřčené, odpověděl.

„Vypadáte báječně,“ řekl Artur cukrářce.

„Doufám, snažím se, díky,“ odpověděla.

„Mohla byste se vydávat za teutonský ideál. Až na čtvrtinu. Ale i tak.“

„Viděla jsem tu ráno na schodech u zadních dveří sedět krysu,“ řekla cukrářka.

„To je dobré znamení,“ odpověděl Artur. „Nevyhoří vám dům ani se vám nepotopí loď.“

„O lidi jako vy se nebojím,“ řekla.

„Samozřejmě,“ souhlasil Artur, aby to ještě slyšela. „Jsme muži v nejlepších letech.“ A k Emilovi: „To náhodou myslím vážně. Nejsme snad v nejlepších letech?“

Díval se za cukrářkou, ale mluvil k Emilovi. „Tenhle druh ženských by každého slabšího mužského ještě v posteli utrápil strychninem.“ Nakonec řekl: „Líbily by se jí asi moje chlupaté prsty.“ A pak řekl: „Moc bych za to nedal, že je to jedna z těch ženských, která ti vyčítá, když se s ní vyspíš, jak to, že se ještě udrží na nohou.“

Byl tu židovský svět, přešlapující členové armády, která už byla dávno v pasti, ale odmítala si to připustit. Členové Ústředního sionistického svazu, zástupci rabínských směrů a jistě i členové ilegální Sociální demokracie a Komunistické strany a kandidáti na revoluce, které selhaly, ale kdovíco ještě bude, a židovští sportovci, odborníci na svitky Starého zákona a znalci Talmudu a vědci, muzikologové a muzejní a kancelářské krysy, kapacity ve fyzice a v medicíně a v historii a antropologii nebo eugenistice, o něž by se do včerejška (nebo možná do předvčerejška) praly věhlasné univerzity a kterým by poslala lodní lístek na kabinu první třídy každá učená společnost.

Zahrnulo to zástupce Pohřebního bratrstva, jímž Praha proslula, a bratrance proslulého rabína Löwa, tvůrce Golema, jehož mladší bratr z Moravy se stal vrchním rabínem, když se jim starší bratr zdál příliš chytrý na svůj úřad. Říkalo se, že ostatní příbuzní rabína se vystěhovali do Ameriky a usadili ve vedení firmy na počítací stroje v Novém Yorku, a jak na gestapu věděli, náhodou to byla pravda. A samozřejmě tu byli i zástupci židovského podsvětí, tkanivo upředené z židovského masa a židovské krve, buňky nesouhlasu s nacistickým Německem, a ortodoxní a volnomyšlenkáři, zastánci čistě české židovské myšlenky a čistě německé židovské myšlenky, stejně jako čistě maďarské, rumunské (židovské myšlenky) a tak dál, nebo, při veškeré skromnosti nebo nadutosti, čistě židovské myšlenky, židovští rasisti, kabalisti, výrobci kolébek až po výrobce rakví. Kavárna byla průsečík židovské Evropy podle občanského letopočtu a možná, že ve vzduchu byly už deportace, ale zatím to nikdo nebral vážně. Jak soudil Artur, život, který si hledá ventily a východiska, navzdory všemu.

„Nikdy se nespleteš, když budeš tvrdit, že naděje je dobrá snídaně a špatná večeře,“ řekl Artur. „Nebo že nejlepší je kůň, který donese člověka domů.“

Pak řekl: „Nic nepíšu radši než milostnou korespondenci. Chci ho s ní dát dohromady, od seznámení až po svatbu. Možná, že Irvinga Egona Káhna ještě potkáš. Má si pro dopisy přijít. Jsem ochoten věnovat svůj drahocenný čas komukoli, kdo si ho zaslouží.“

„Neměli bychom už jít?“

„Trpělivost, máme alespoň hodinu čas.“

„To je právě to, že se nechci nechat vyřídit, Arture.“

Najednou Artur řekl: „Víš, Emile, hodně z toho, co se s námi děje, je otázka povahy. Moje věčná otázka: Jsem šťastný, jak bych měl být anebo snad mohl být? Tím, co dělám, zrovna teď, v tuhle chviličku? Tyhle otázky navštěvujou mou hlavičku skoro nepřetržitě. Mám často potíže radovat se, jen v ozvěně toho, co se stalo v minulosti, dokonce včera. Když se vracím k minulému štěstí, rozesmutní mě tím víc, protože nejsem už tak šťastný i teď. Ještě horší je pro mě utěšovat se, že možná nějaké lepší šťastné časy na mě čekají v budoucnosti. Chci být šťasten tady a teď. Mám potíže s tím, co se vleče, co mě nudí, co je normální; alespoň v tom, jak rozumím pojmu normální čili všední. Potřebuju trvalé povzbuzení, inspiraci, duševně i tělesně, jestli víš, co myslím. Žít pro teď. Co s tím, co bylo, co bude? Někdy musíme zpomalit teď, abychom mohli přidat později. Jedině nějaký extrém ti umožní přijmout, co se ti zrovna nedaří: zůstat bez peněz, nesehnat práci, nebo najít slušnější zákazníky, koupit, prodat. Dostat se do trablů nebo ublížit nebo poškodit, koho máš rád, kdo je ti blízko. Většinou o sobě můžu říct, že rád obětuju nějaké možná v budoucnosti za okamžitou radost. Je to dobře, nebo špatně? Utěší mě to víc než včera? Nebo než se někam dostanu, budu o to smutnější? Na tyhle otázky nemám nikdy odpovědi. Nemám žádné jiné důkazy než to, jak žiju. Můj život je pro mě jediná evidence. A abych to nezakřiknul, není to zatím tak zlé.“

Zatímco Emil uvažoval o tom, že by měl pro rodinu opatřit zásoby jídla, šatů a co se dá sehnat, čísloval Artur dopisy.

„Nemám jen největší radost z toho, že je to německá firma,“ řekl Emil. Myslel na svou rodinu. Co by tomu mohli říkat. Mohl s jednotlivými členy rodiny rozmlouvat, aniž je viděl. Slyšel v duchu jejich hlasy, svůj hlas. Jeho rodina byla jako jedno veliké srdce, které tlouklo ve čtveru rytmů, než se spojil v jeden, jako zvuk neviditelného zvonu.

„Nebuď směšný, Emile,“ řekl Artur. „Teď jsou v nějaké míře všechny firmy německé. Nemá to s armádou co dělat; s válkou taky ne. A kromě toho, nemáme ještě nic jisté. Nevezmeš to ty, Emile, vezme to rád někdo jiný. Přece nepůjdeš do nouzové pracovny soukat konopí. Německo obstarávalo i před válkou obchod s polovinou Evropy a s větší polovinou světa.“

„Každý má něco radši než něco jiného. Nejsem z lidí, co touží jen po tom, co nemají. V něčem musí člověk rozhodovat nejenom za sebe, chci si představit – sám sebe – za takových pět deset let, Arture, jestli víš, co si myslím. Abych se mohl otáčet dozadu s čistým svědomím.“

„Chceš snad říct, že já ne?“ A vzápětí doplnil: „Píšou se, jak to vidím, jen dějiny států a lumpů. Co budeš dělat ty nebo já, toho si málokdo všimne, pokud si toho vůbec někdo povšimne. A kdo už si všimne nás dvou, Emile, tebe nebo mě?“

Pozoroval dopisy.

„První už jsme odeslali.“

Artur se chystal přečíst Emilovi, co stvořil. Kavárna hlučela jako za starých časů. Káva, jak za nimi říkal někomu vrchní, povzbuzuje srdce, činnost, energii. Až dojdou zásoby, bude se pít Ersatz. Vypadá to jako káva a trochu to snad i chutná jako káva, asi jako paruka připomíná vlasy a umělý chrup zuby. Lepší něco než nic, dodal vrchní. Jako se dá paruka česat a umělým chrupem kousat.

„Přehlédni mi to, Emile,“ řekl Artur. „Být ženská, zabral bys mi na to?“

Někdo vrchnímu říkal, že za první války jedli lidi v Rakousku z hladu myši. V Jeruzalémě, ještě před naším letopočtem, jedly prý matky z hladu vlastní děti.

„Lidi musí mít žaludek, když se jim chce mluvit o takových věcech,“ postěžoval si Artur.

Cukrářka zase vyšla z kuchyně. Artur se odmlčel, Emil taky neměl co říct a najednou se Artur usmál:

„Víš, co se říká, když konverzace znenadání zvadne? Lokálem proplouvá anděl.“

Dal si záležet, aby to cukrářka slyšela.

„Taky se říká, že židovský voják nezabodne ani kuře.“

Oceňoval, jak cukrářka nesla nad hlavou tácek s košíčky. (Na čtvrteční židovku vypadala opravdu hodně árijsky.) Měl v očích snivost, asi představy o krásných dívkách, stabilitě a jak mu to naplňuje dny a noci. Přiznal, že se mu o cukrářce zdálo. Pamatoval si dobře co. Byl to velice výrazný den. Udělala mu všechno, co mu na očích viděla. Potom řekla: „Muži jsou jako malé děti. Nejradši by ženskou kojili. Pro muže je v tom ohledu jen jedna možnost. Není to možná zrovna mléko, ale pokud jde o výživu, nezůstává za mlékem pozadu. Až na to, že tvoje mléko, třebaže bílé a nažloutlé, jako šlehaná smetana nebo rozteklé máslo, není mléko, ale krev. Krmíš mě svou krví. Děkuju. Přinejmenším nebudu chudokrevná. A taky mně asi nebude hned tak kručet v žaludku. Jak dlouho už jsi nebyl s ženskou?“

„Chceš říct, že ti dávám krev?“ zeptal se jí ve snu Artur. „To by nebylo nejhorší. Nic cennějšího než svou krev už nemám.“

Představil si, jakými prostředky láká cukrářka svoje nápadníky. Čím krotí muže, když ne sebe. Zažila už nejednu pitku, nejedno smilstvo. Mluvila o jeho krvi a myslela na svou krev? Její polštář byl od krve. Nemohl říct, čí krev to byla. Lechtala ho vlasy, všude.

„Máš velkou obrazotvornost,“ připustil Emil.

„Je to u mě všechno silné,“ přiznal Artur Pick. „Někdy se mi zdá o holkách, jindy o kartách. Můj otec a děda ještě hráli kostky. Velkých zisků se nedobrali. Dědeček spíš naopak. Ale v jedno věřím, Emile: v posteli má člověk silnější dar předtuchy, než když se celý den honíš a potíš za obchodem. Naučil jsem se spíš brát sny obráceně, tím, co neznamenají než v doslovné podobě. Mohl bych se vsadit, že devadesát procent toho, co se mně zdá, se odehraje naopak, pokud se to vůbec stane, než jak se mi to zdálo.“

„Nevím,“ připustil Emil. Arturovi nemusely sny nahrazovat v tom ohledu skutečnost, myslel si Emil a pohlédl na zamyšlenou Arturovu tvář. Snil s otevřenýma očima?

„Víš, co mi říkala Marta, Emile? Když jsi byl malý, postavili před tebe rodiče lahvičku s mlékem a dudlíkem, pohádkovou knížku a balíček karet. Čekali, jak si rozhodneš osud. Vybral sis láhev s dudlíkem. Přede mě asi nic nestavěli; mít volbu, vybral bych si karty; mám rád barevné obrázky. Smysl, který mají věci. Naučil jsem se vykládat karty. Marta je můj nejvěrnější zákazník. Nepozná, kdy beru karty svrchu, jak se patří, nebo je lízám odspoda, aby mi vyšlo, co si namanu. Naučilo mě to pár triků, které se hodí v obchodě. Nemůžeš mít štěstí ve všem dlouho. Ve hře ani v lásce. Nemůže ti vycházet jen nejlepší karta. Nikdy nezahazuj eso, když dostaneš druhé. Když ti padne dobrá karta třikrát za sebou, zavři oči a polib v duchu svou neviditelnou šťastnou vílu. A nikdy nepůjčuj peníze člověku, který hraje proti tobě. Zásadně nehraj o vlastní peníze. To je radši rozdej. A nesmíš taky věřit, že i za nejmenší lež ti naskočí na jazyku pupenec.“

Artur dal k lepšímu Emilovi anekdotu: umírá Pereles; prosí ženu, aby mu zavolala kněze; chce přestoupit z víry. Je to jeho poslední přání. Žena zavolala kněze. Proč chce vystoupit z víry, která mu byla celý život dobrá? Není lepší, když umře jeden z nich než někdo z nás?

Emil Ludvig si četl Arturův dopis pro Irvinga Egona Káhna č. 2: Milá Luiso. Ani jsem nedoufal, že si ještě vzpomeneš. Tvá odpověď mi dodala odvahy. Slova, která ti píšu, plní mé nitro: Mám Tě rád. Už to je vzájemný hřích.

„Kdo už nepotřebuje blázna pro štěstí?“ zaculil se Artur.

Artur soudil, že problém s ženami je v tom, že člověk nemůže žít bez nich ani s nimi. To, co muž chce, mu žena dává nebo mu to dává za odměnu. Ale vždycky to dává, jako by sama nebrala. V tom je záhada vztahu mezi mužem a ženou, dodal Artur. Co spojuje kurvu i pannu a běhnu i svatou, je jejich nezvratné přesvědčení, že si se svým tělem mohou nakládat, jak se rozhodnou samy, ne muž. A že nikdo nemůže používat jejich tělo bez jejich souhlasu. V ženském živlu je doma jen žena, nikdo jiný. Vzbuzuje zdání, že je k mání za cetky, ale její přízeň se dá vyvážit zlatem. Tváří se jako putičky, ale kdo je nevázanější, bezuzdnější, marnotratnější než žena? Na ženu jsou všichni mudrcové krátcí. A co je u ženy jednou naprosté ano, je zítra nevysvětlitelné ne. A co je na tom nejhorší, že je to pravda, k níž dospěje každý muž s každou ženou, dříve či později; spíš dříve. Výjimky nanejvýš potvrdí pravidlo.

Před Emilem se najednou objevila neznámá Luisa, víc než duch, méně než skutečná žena. Takhle zabíjí Artur Pick čas? Za dva tři dny bude neznámá číst dopis. Bez výčitek svědomí obestíral Artur Pick cizího člověka předstíranými city a falešnou láskou jako pavouk mouchu, aby získal směšné zadostiučinění a jeho kolega něco, k čemu si sám nedokázal pomoct. Luisa. Jak se jmenovala příjmením? Kdo to byl? Měla snad vlivného tatínka nebo dědečka? Byla hezká? Měla věno? Chtěli dosáhnout dědictví? Byla skoupá, rozkazovačná, dělala si nároky, hledala? Byla to jen jedna z nešťastnic, kterých bylo plno na každém kroku? Chtěla mermomocí manžela anebo Káhn manželku?

Artur se tvářil s napomádovanými vlasy jako Mefisto. Nebo jako krupiér. Artur se vžíval do postavení Irvinga Egona Káhna a psal, jak sedává u okna a šeptá hvězdám. Napočítat sto hvězd znamená najít, co ztratil nebo ještě neměl a tak dále. Když vidíš padat hvězdu a dokážeš mlčet, než spatříš na obloze další, splní se Ti přání, dokazoval Artur neznámé Luise. Taky dát někomu prstýnek, když vychází první hvězda, znamená splnění přání. Husté hvězdy, bohaté sny a tak podobně.

Vzpomínal na své avantýry a vyčpělé touhy a vkládal jejich ozvěny, které si tím připomínal, do úst kolegovi Guma a lepidla, Irvingovi Egonu Káhnovi. Zmiňoval se o své – vymyšlené – staré známosti, jak si denně umiňoval, že jí zítra vše poví. A zase si to rozmyslel. Byl jsem vázán jinde. Viděl jsem ji umořenou kurzem angličtiny, jak čeká na mé povzbuzení, jako uvadlá tráva na jarní déšť. Nedokázal jsem jí rozbít iluzi a ztratit kamarádku. A pak jsem se dozvěděl, že byla zasnoubená. Všechno byla komedie a flirt. Věci, kterým by dívka měla zůstat vzdálená… Artur se vžíval do cizího života, jako by byl jeho. Bylo v něm asi víc, co si říkalo o volnost a vyjádření, i kdyby to měla být lež.

„Prolhaná ratolístka dobře roste,“ usmíval se Artur.

„Máš fantazii,“ uznal Emil.

„Tu písničku už jsem slyšel předtím.“

Když se kousneš jako dítě do prstu, budeš v dospělosti dobře lhát, psal ještě Artur Luise. Řekl: „Než jsi přišel, inspiroval jsem se znameními v lógru. Podoba hada je nepřítel. Obdélník v lógru je rakev.“

Artur měl hranaté uši. V očích měl věčnost a melancholii. Zuzaně, své dceři, připomínal někdy italské podvodníčky, na které se člověk ani dlouho nezlobil. Taky Artur dokázal člověka přesvědčit, že podvůdky patří k dennímu životu jako potřeba dýchat. Kdo by se na něj proto chtěl zlobit, popírá sám život. Ve světě, kde každý druhý podvádí a lže, se bez toho obejde jenom blázen. Víme všichni svoje, není-liž pravda. Někdy Artur dokázal, že lidi, které podvedl, se mu ještě omluvili.

Dopis pokračoval: Hlupáček, řekneš si, proč mi píše? Musím. Proč bys neměla znát pravdu? Když ses na mě na ulici usmála, vznesl jsem se k oblakům, abych vzápětí klesl do temnot. Znamenal ten úsměv pro Tebe alespoň něco? Nedáváš ho každému? Mohla bys mé city opětovat? Smím doufat? Napiš mi. Ještě jednou Tě prosím o fotografii.

„Chci, aby to vypadalo, že se bojí odmítnutí. Vsází vše na jednu kartu. Va banque,“ řekl Artur. „To poslední, čeho se v milostných aférách smíš dovolávat, je rozum. V každé, i sebezralejší nebo dospělejší, ženě je půl dítěte. Ženy mají mnoho zbraní, muži jen jednu. Dovolávej se u ženy obraznosti, drž se výčitek, lži v tom, jak tě strhává její krása, a uvěří ti nakonec. Odvolávej se na svou vzbouřenou obraznost a střez se střízlivosti a lstivosti a přímočarosti ženy, její dětinskosti. Titěrnosti. Vášně.“ (Ve skutečnosti pro tohle všechno ženy obdivoval. A nebyly to jen anonymní ženy, všeobecný obraz, nějaký symbol, dámy a dárky s křestními a vlastními adresami, na které měl Artur Pick vynikající paměť.)

„Dostat dopis, pomíjivá radost,“ zaculil se Artur.

„Nemáš smlouvu s ďáblem?“

„Věř mi, že bych někdy rád,“ usmál se Artur.

Dopis ještě doplnil Artur dotazem, proč nemůže být láska bez bolesti, rvát srdce. Drtit duši, pošpinit, ponížit, zklamat a tak dále a tak podobně. A touhou šeptanou do hluché noci, vánku, který ho hladil, zatímco myslel na Luisu, v horečce. Zašlápne Luisa jeho volání? Nemá, co by jí nabídl, kromě hořícího srdce a verše: Z Tvých rtů radost pít, z Tvých očí čerpat sílu v boj… Tvůj Egon.

„Jsme všichni šaškové,“ uznal Artur. „Rád to pro něj dělám, nechci ho nechat prohrát. Na dopisu číslo tři jsem si dal záležet, aby byl lepší než dvojka a nechal mi možnosti v čísle čtyři a pět; v šestce už bych viděl rád ruku v rukávě. Je to jako hrát šachy. Musíš promyslet víc tahů dopředu, včetně protitahů soupeře. Nesmíš psát nebo mluvit o svatbě, abys ji nevyvrátil. Jen málokdy vidíš meteor, abys mohl vyjmenovat tolik přání, jak dlouho ho vidíš. Doufám, že třikrát kýchla, aby čekala dopis, nebo zakopla na schodech anebo dobře rozkrájela koláč.“

„Hodně lidí odešlo,“ řekl Emil. „Moc se toho najednou změnilo. Ale ještě je toho hodně, co se nás netýká.“ Napadlo ho, že Artur je buď pověrčivější než dříve, anebo hledá vysvětlení všude, kde by mohlo být. Nejsme si v tom všichni trochu podobní? Nikdy se nedržel pověr jako poslední dobou. Proč se přetvařovat? Ve skutečnosti v psaní neznámé Luise naopak lhal, že hledá ženu prostou přetvářky a klamu. (Neobrnili se všichni přetvářkou nebo iluzí, na cizí i vlastní adresy?)

„Nemůžeš vystoupit jako z tramvaje, když se ti nelíbí doba.“ Zvýraznily se mu vrásky na čele ve světlé olivové pleti, jeho huňaté obočí jako černá duha nad očima. Jednou řekl Emilovi, že člověk jako on je zajatcem svých vlastních impulzů. Jsou u něj silnější než opatrnost? Silnější než strach z prozrazení? Někdy bylo Emilovi trapné, že Arturovou ženou byla Marta, jeho sestra. Asi by se jinak dověděl o Arturovi ještě mnohem zajímavější věci. Co ho napadne, udělá. Tomu říká „silné impulzy“. Litování, kajícnost následuje vždycky až potom – někdy.

A pak: „Když si může připíjet říšský zahraniční ministr Ribbentrop šampaňským i vodkou stejně srdečně doma jako na návštěvě, může mi jen být líto lidí, co se ze zoufalství oběsí nebo otráví svítiplynem jako paní Blumová?“

V dopise číslo tři zdůraznil Artur jménem Irvinga Egona Káhna, že upřímnosti si váží u dívky ze všeho nejvíc. Proč? Nechal ji, aby se domyslela. Někdy, jak řekl, je náznak víc než dát jí to polopatě. A občas je ticho a mlčení výmluvnější než řeč a křik nebo vášnivé vyznání. Předvídal, že nedostane fotografii příliš rychle; oplátkou pošle Luise svoji. Ověnčil to žárem Luisina dechu, který cítí na dálku, větévkou rudého korálu, odkud měl jen krůček k záři perel. Neměla by ho zavrhnout. Připisovat mu nešvary, které nemá. Měla by chápat, že se dovolává, co leží zdánlivě na dosah, ve skutečnosti daleko, a rád by ji získal. Je to vůbec možné? Měla by mu dát šanci. Jen rachocení auta z ulice ho vrátilo skutečnosti. Nějací lidé na sebe křičeli přes chodník.

„Je možné, žes ji nikdy neviděl, Arture?“

„Nevěříš?“

„Nevsadil bych na to moc.“

„Udělal bys chybu, Emile,“ řekl Artur. „Některé věci jsou nesporné. Nevím, kde je, kdo je, jak vypadá. To je tak nesporné, jako nikdo neví a nemůže vědět, co ho čeká, Emile. Je to na ostří nože.“ Pak řekl: „Ta fotografie je anonym. Potřebuju nějaký opěrný bod. Představu. Dej mi retušovanou fotografii a pohnu zeměkoulí.“

„Tos mi neřekl, že to není její fotka.“

„Tak si s tím hraju.“

„Tomu tedy říkám hra.“

„A ptal ses mě, jestli je to její fotka?“ usmál se Artur Pick. Dalo se odhadnout, jak mohutnou má představivost. Snad to byla jeho největší kvalita. Uměl si představovat.

V čtyřce a pětce měl Artur v zastoupení Irvinga Egona Káhna Luisu čím dál radši. Mluvil o úkolech muže, výsadách ženy. O tom, jak zavalen starostmi by ji rád zbavil těch jejích. Jaké má o ní vidiny, které zmenšují jeho a zveličují ji. Přisuzoval jí svědomitost, kterou potažmo chtěl, aby přisoudila jemu. Dodával, co všechno je schopen přehlédnout. O svém nejpevnějším předsevzetí udělat z ní paní svého světa, ať se hladina kolem vzbouří jakkoli. Čím ho jeho láska k ní posiluje. A pokračoval: Nedostal dlouho dopis a už se obával, že ji urazil. (To všechno opravdu sepsal Artur předem.) Její rysy se mu rozplývaly; našel v ní svatyni, kam se utíká před všedností. Vstoupila by do svatyně s ním? S tím ještě musel Artur počkat, než přijde odpověď. Pak zase verš: Z kalu, kde z víru života vznesl se ke hvězdám, pouta kdo zlomil otroka, bol svěřil dálavám… Tvůj Egon. Myslel na svou schopnost, lstivost a předstírání a připadaly mu mohutné? Předpokládal, že je chytrá, nebo hloupá? Psal to bez srdce, anebo naopak, někde nejhlouběji v sobě sledoval nějaké lepší pohnutky? Nebyla snad doba i bez toho dost vážná? Nechoval se náhodou taky Artur jako půl muž a půl dítě? Co mu ještě říkala pravost nebo ryzost věcí? Nedalo se říct, že si nevyhrál. Co k tomu říkala Marta?

V pětce chtěl být Artur jen upřímný, jak řekl. Dával Luise vědět, že není první, které to říká. První zradila důvěru osmnáctiletého, druhá zemřela, Luisa je třetí. Tři je dokonalé, a jak říkají mnozí, šťastné číslo. Posílá jí v psaní své srdce. Přijme je? Psal o svých sklonech k umění, ale musel se spokojit s obchodem. Není svým způsobem i obchod umění? Není třeba i k obchodním záležitostem nadání, jaké se většinou přisuzuje jen básníkům? Jen málo veršů změnilo svět, zatímco obchod ho mění denně. Není někdy i obchod, soulad barev a tvaru a obsahu, dosažením? Odtrhl se od rodičů; nedovedl myslet zastarale jako oni. Měl kamarády, jezdí na trampy k táborovému ohni, k vůni pryskyřice, klenbě nebes nad hlavou. Artur psal o zpěvu lesa, kde každý strom zpívá svou melodii. Teď cestuje v gumě a lepidlech. Ne pro Luisu, ale pro sebe napsal: Neblahý jsem sýček nočních chmur, neklidně těkám jiskřící nocí… Tvůj Egon.

„Mám z války potíže s ledvinami a levým bubínkem,“ řekl Emil. „Moje levá strana nebyla nikdy tak šťastná jako ta pravá. Na pravém boku usnu jako princ. Slyším, že je tu jak na burze, ale jen z pravé strany,“ dodal Emil. „Neměli bychom už jít?“

„Máme ještě čas, Emile. Co jsem odevzdal klíč od krámu úředníkům z Anglobanky, mám hodně času. Jsem svým pánem. Žádné rolety nahoru, rolety dolů. Nemusím se usmívat na lidi, kterým bych radši vrazil pár facek. A stěžovat si, že na jednom zákazníkovi můžu ztratit tisíc kalorií. Neboj se, vím, že bys to chtěl mít za sebou. Taky počítám, že mi zaplatíš. Ale nemůžeme skákat, jen postupovat krok za krokem.“

„Rád držím slovo.“

„Kdo už někdy není zloděj, podvodník a lhář a občas nedostojí ve slovu, Emile, i když proti své vůli? Proč bychom konečně nenazývali věci jejich pravým jménem? Cítím, že se něco dovršilo. Jedna fáze je za námi. O tom, co nás čeká, nemáme ani ponětí. Nemá smysl si lhát, že nikdy nelžu nebo nebudu lhát. Podívej se na pana Sternschusse, který dělal konkurenci šestnáct let mně a osmnáct tobě. Vždycky nás dostal, i když jen o pětníček nebo desetníček. Zato musel nosit od pěti paruku. To my ne. Vypjal se k nejvyššímu výkonu, pro nic a za nic i pro nic a za nic. Žiju svůj den. Mravenec si taky neklade otázku, jaký to má smysl, a plete se dřevorubci do porážení stromu. Škoda, že nemám dost peněz, abych mohl říct: Emile, zapomeň na to.“

Cukrářka jim přinesla kávu a košíčky s pěnou. Artur si nasadil brýle proti slunci. Cukrářka odcházela posloužit hráčům karet.

„Viděl jsem čalouníka na první stránce, seděl mezi generalitou,“ řekl Artur. „Tenisti z Anglie ho zdravili zdviženou pravicí, místo ruky jako by měli protézu, árijsky. Německé selky dostávají vodu v kolenou, když si na něj můžou sáhnout, podat mu dítě, kytičku, podívat se mu zblízka do očí. Proč je tolik proti nám? Někdo říká, že by mohl mít kapku naší krve. Jiní zase říkají, že měl českou matku. Nenávidí prý taky Francouze. Je to jedno, ale kdovíjak to je? Mohl mít víc příznivců, než si myslí. Má prý taky rád psa. Je lepší psát dopisy pro Irvinga Egona Káhna. Ta ženská už mu prakticky leží v posteli, Emile.“

„Myslíš?“

„Chtěl by ses vsadit?“

„Uvidíme, Arture.“

„Řeknu ti to ještě ten den, co se to stane.“

Kulečníkový sál byl plný; hosté rozmlouvali vestoje.

Vypadali jako reklama na cestu do Austrálie. Páni Neuman, Lieben, Fischl a kantor ze synagogy, pan Mario Schapira. Pan Tanzer na sobě měl pumpky. (Tak ještě neodjeli.) Všichni věděli víc, měli spolehlivější zprávy než Havasova tisková kancelář. Pan Tanzer ztratil asi třicet kilo. Měl faldy ve tváři a potilo se mu čelo nahoře. Hlava se mu leskla, jako když taje kluziště.

„Nechtěl bych ztratit na váze najednou tolik jako pan Tanzer,“ podotkl Artur. „Slyšel jsem, že zasnoubil dceru nějakému Australanovi nebo Argentinci, jen aby dostal vízum. Není to na mezi lidokupectví? Té holce nemůže být víc než vašemu Richardovi. Ovšem, u dívek se čas počítá jinak.“

Dalo se odhadnout, co bude, když se Němci nespokojí zabavováním a avizováním židovských živností a vyloučí je i z jiných odvětví hospodářského života, dají jim pásky na rukáv nebo hvězdy, jako to udělali v Německu nebo v Polsku? Bylo to už dál než zdražení buřtů nebo starosti s akcí Tisíc pilotů republice a vzduch je naše moře ještě před mobilizací. Němci jsou v menšině proti celému světu, a přece se jich celý svět bojí. Proč? Je to nějaké kouzlo? Dá se to měřit rozvahou a opatrností nebo zbabělostí? Je snad Německo slunce, které všechny najednou oslnilo? Spíš mu to připomíná zatmění. Svět radši ustupuje, skoro utíká, než aby se jim postavil čelo proti čelu. Je tu mnoho proč, a žádné proto. Proč? Pan Sternkopf prve prohlásil, že svět bojuje radši proti přízrakům než proti příčinám. „Němci se dokážou soustředit i v menšině na rozhodující okamžik. Nerozptylují se, jako někde v kavárně,“ soudil Artur. „Hektor-Hugo stárne, nejí ráno ani ovesnou kaši, kterou mu Marta podstrojuje. Má anginu pectoris,“ dodal Artur.

„Chudák,“ řekl Emil.

„Co nakonec zbyde ze všech včerejších krás, Emile?“ usmál se Artur dvojsmyslně.

„Pan Winternitz,“ naklonil se nad své dopisy Artur, „v osmnáctém ukradnul batalionskasu. Byli jsme oba feldvéblové. Za to si otevřel na Královské krám. Oběma nám dělal konkurenci. Batalionskasa byla plná. Nevím, jestli mám vztek na něj, že to udělal, nebo že jsem to neudělal sám. Abys věděl, kam mířím, Emile. Ještě nikdy jsem se za nic, co jsem udělal, nedočkal ocenění. To neříkám kvůli tomu, co mi dlužíš. Chodím k vrchnímu do hotelu, kde dostanu první první, poslední poslední, víno k polívce, víno k předkrmu, nakonec likér, sklenici na vodu. Vrchní má čtyři děti. Je mu pětašedesát. Zamiloval se do dámy z indické cestovní kanceláře. Přijde k němu na návštěvu jednou za šest neděl, dá si rýži s kari omáčkou a nic víc se taky mezi nimi neodehraje. Vrchní se jen těší na středu jednou za šest týdnů. Dáma si objedná, nají se, zaplatí, podají si ruce, konec. Snad zase za šest neděl. Tenhle vrchní vychoval čtyři děti, je na to pyšný. Za čtyřicet let, co je ženatý, mu žena jednou neřekla: Děláš, co můžeš, jsem s tebou spokojená. Nebo: Mám radost, že se snažíš. Rozumíš, Emile? Člověk potřebuje pár slov za něco, co udělal, když to nebylo jen pro něj. Nic ve zlém, Emile, Marta je tvoje sestra.“ Dodal: „Ani Zuzana nespěchá s uznáním. Loňský strom, loňské oblečení, loňský pobyt v italském klášteře, všechno je minulost, která ji nemůže zajímat víc než včera zašlá jepice. V naší rodině není žádné včera, jen teď a možná zítra. Každého, i v rodině, zajímá víc, co přijde. Co jim budeš moci poskytnout, ne cos jim už poskytnul. Něco jsem dělal a dělám špatně. Jen nevím co.“

„Neměli bychom radši už jít?“

„Něčím se nemůžeš stát, Emile, něčím se musíš narodit,“ řekl Artur. Viděl na Emilovi, s čím švagr nesouhlasil a s čím naopak souhlasil.

„Když to dobře dopadne, Arture, nejen s tvým známým, přál bych si, aby se zasnoubili Zuzana s Františkem. Jsou to nepokrevní bratranci. Rodina by zůstala spolu. Chtěl jsem se tě už dávno zeptat.“

Artur si otíral rty. Nezdálo se, že ho Emil překvapil. Za svou dceru už dávno nerozhodoval. Taky Zuzana si ponechávala své pochybné právo rozhodovat – co ještě zbývalo z rozhodnutí – na sobě. Do jaké míry může otec rozhodnout? Smí ovšem souhlasit. Artur se usmál. Kdovíco bude? Rodina spolu? Proč ne? Emil jeho mlčení mohl pokládat za odpověď bez odpovědi.

Leon Blum z Židovské náboženské obce už prohrával se Sigfriedem Sternkopfem, náměstkem ředitele Národní banky v Nekázance, odkud ho propustili na papíru s hlavičkou gestapa, asi víc peněz, než mu bylo příjemné.

„Jak říkají ženy, Emile,“ řekl Artur, „muž nejenom nezná pravdu, ale není ji schopen vyslovit, i kdyby ji znal. Zuzana a František? Žena věří, že muž o ni stojí jen úměrně tomu, kolik je schopen se pro ni vzdát, pro ni podstoupit, odevzdat jí. Je to otázka závazků. Bohužel, Zuzana věří, že muž chce víc ženu, která říká ne. Podle mě je žena to první a poslední, co muž chce a zároveň nechce.“

O stěnu kavárny se opírala stará tága a počitadla. Podle Leona Bluma bude mít lví podíl na porážce Německa Amerika. Proč? Zatím všichni Německo podceňovali. Včetně Anglie a Francie. Američani berou své soupeře vážně, a hlavně za rovnoprávné. Dívají se jim nejenom na kabát, ale i za manžety. Napoleon podceňoval Rusko a dostal na zadek. Hitler podceňuje Rusko, dostane taky na zadek. Amerika je nebezpečná tím, že nikoho nepodceňuje. Nikdo by taky neměl podceňovat Ameriku. Americe trvá dlouho, než se rozhoupe. Ale pak to není jen houpačka, ale bronzový zvon, jehož srdce zabíjí.

„Pod lublinským ghettem prý objevili nacisti podzemní sklady nabité zbožím a všechno zabavili,“ podotkl Artur. „Roky si stěžovali, jak je Německo malé a těsné a nabité k prasknutí, ale jak se zdá, vejde se do Německa všecko, co armáda stačí pobrat.“

Někdo řekl, že Lublin je daleko. Taky Berlín je daleko, naštěstí.

„Nevzal jsem si ještě kartu,“ řekl Leon Blum nahlas. „Chci vyhrát nazpět svoje peníze.“

„Hitler závidí židovstvu, protože chce schlamstnout jejich vyvolenost, jejich jedinečnost, jejich oddanost jedinému Bohu,“ dodal pan Blum. „Chce se stát sám bůžkem, když ne bohem, zato jediným, jako to mají židi. Nechají si ho v Německu jen do času. Vzpomenete si na mě.“

A pak řekl: „Pas.“ Měl hlas břichomluvce a výraz člověka, který prohrává peníze, jež dostala jeho žena věnem od maminky.

„Jak říkal můj dědeček, když hrál karty: co leží, neběží. Co jednou táhneš, necháš ležet,“ řekl Artur.

Sigfried Sternkopf žil do minulého měsíce ve smíšeném manželství s dvěma dospělými dcerami, než se jeho žena s dcerami odstěhovaly k její sestře. Žádaly, aby se jich pan Sternkopf zřekl, s odvoláním na nelegitimního otce, který měl vztah k neárijské matce, paní Sternkopfové, devět měsíců před tím, než se dcery narodily. Měly německé snoubence. Soukromě mu daly vědět, že je Pechvogel. Neudělaly s ním štěstí, a tak pryč s ním.

Zprávy o německých vítězstvích přijímali v zadní místnosti kavárny po kouskách, jako když si rabíni ulamují chléb do ředěného červeného vína. Přirovnali Německo k horolezci, který až dosáhne vrcholu hory z jedné strany, bude muset druhou sestoupit.

„Pro dějiny, Emile, jsme my dva epizoda,“ řekl Artur.

Emilovi leželo pořád v žaludku, že navzdory tomu všemu ho chce Artur představit německé firmě. Nebylo to krkolomné? Za chvíli šli.

Před domem Arturova německého známého Emil řekl: „Němečtí důstojníci, které jsem znal, měli prvotřídní vojenské školy.“

Artur Pick připravil na schodech Emila Ludviga: „Bude od tebe možná žádat provizi ještě pět procent. Ale když budeš chtít, domluvíte se na třech a půl taky.“

„Jsme tady,“ řekl potom Artur. „Doufám, že včas.“

Pan Kantner se podíval na hodinky. Usmál se.

„Dochvilnost je ctnost smrti. Nezmešká taky žádnou schůzku.“

Artur se na něj podíval a pan Kantner se stejným úsměvem doplnil: „Smrt drží vždycky slovo, a každému.“

„Dávám přednost dochvilnosti živých,“ řekl Artur.

„Mé jméno je Ernst Kantner,“ řekl potom Arturův známý, jakoby od začátku. „Zastupuju v Praze mnichovskou centrálu, s titulem civilního inspektora. Jsme korektní firma; není to mé první evropské místo; jsem si jist, že se dohodnem. Máme široké, řekl bych nejširší evropské spojení. Pokud jde o mou osobu, ještě nikdo si na mě nestěžoval.“ Usmál se vážně.

Byt zabíral skoro celé první poschodí. Měl velká okna. Proudilo sem světlo ze všech stran. Pan Kantner je přijal vedle své německé ženy zdvořile. Držel se zpříma a Emila napadlo, že musí mít prvotřídní německé vojenské školy. Za okamžik jim pan Kantner představil manželku. Pozvala je, aby zůstali na svačinu.

Pan Kantner měl přátelský hlas. Bylo na něm vidět, že ví něco, co hodně lidí neví.

Když také později Artur Pick naznačil, že je dobré znát v nynější době lidi, kteří jsou všestranně informovaní, usmál se Ernst Kantner jako na začátku a řekl: „Není to vždycky výhoda vědět o hodně víc než ostatní, můžete mi věřit.“

„Proč?“ zeptal se Artur. „Rád vidím, když někdo míchá karty, totiž rád se mu dívám na ruce. A někdy bych si přál vidět skrz karty.“

„Nic není tak nákladné jako válka,“ řekl pan Kantner. „A asi nic není tak nevypočitatelné nebo nepředvídatelné, než jak se věci vyvinou: na všech stranách.“

Emil se snažil stát rovně, jako při inspekci důstojnictva. Vnímal slova, jaká si lidi vyměňují, než přejdou k obchodním záležitostem.

Pan Kantner chválil počasí v Praze. Není tak proměnlivé jako v Mnichově, ačkoli je to všechno blízko, opravdu jen na skok. Nedá se zapřít, když jsou si dvě země na dosah jako Německo a Čechy. Jmenoval vždycky první Německo, ovšem. Svačina byla za chvíli na stole.

Mluvili o obchodu, jaké jsou možnosti nákupu a prodeje kožených výrobků; všech kožených výrobků, zdůraznil pan Kantner; pro obrazotvornost by se dalo říct od papučí a kožených čepic, rukavic, aktovek, brašen, sedel a bičíků na koně, do slova a do písmene všechno, usmíval se pan Kantner, zatímco jeho oči zůstávaly vážné, stejně jako slova, pronášená věcně.

Emil Ludvig se usmál. Zahrnout bičíky na koně do seznamu koženého zboží předpokládalo smysl pro humor nebo neobyčejnou důkladnost. Na okamžik se mu chtělo zavrhnout pověsti, které se nešířily jen z kavárny Aschermann, a doplnit je vyvrácením pověstí od lidí, kteří znali Německo ještě lépe než on nebo Artur Pick; aby si mohli opakovat, že věci, které se o Německu říkají, se nemohou stát; toho by se Němci nedopustili, pod jakoukoliv vládou; ovšem, nechají je vypouštět do vzduchu; krátce řečeno, jsou na takové věci příliš kulturní, příliš civilizovaní. Kdo znal Němce z osobního styku, věděl o jejich posedlosti čistotou, pořádkem, úctou k zákonům, k psaným i nepsaným, k řádu, který dělá z nepořádku a zmatku spořádanost; o jejich úctě k práci a osobní píli – jako by největší zábavou v Německu bylo ze všeho nejdřív pracovat, pracovat do třetice znovu a ještě více pracovat. Obchod má blahodárné účinky. Spojuje neznámé lidi, dělá je skromnější, protože nikdo na světě si nemůže obstarat docela všechno jen sám; každý může potřebovat každého. Obchod ruší hranice. (I když ne doslova.) Spojuje země i lidi. Obchod nemůže existovat bez volnosti. Svým způsobem je to obchod, co je víc než vlády a způsob, jak vládnou, a je to obchod, který dělá ze světa méně sešněrovanou svěrací kazajku; o něco spravedlivější místo, kde mají všichni a všude alespoň trochu z toho, co by jinak měli jen někteří.

Na talířcích na stole se objevily zákusky, jaké vyrábí velkopekárna ve Frankfurtu nad Mohanem.

Artur se staral o zákusky a o paní domu, Hannelore Kantnerovou. Obchodní spolupráce je nejdůležitější ze všech spoluprací, soudil pan Kantner. Vzal si zákusek. Jedl přísně, zavřenými ústy; měl k ruce ubrousek.

Taky Artur se otíral damaškovým ubrouskem s vetkanými květy. Trochu mu zvlhla pleť, takže vypadal, jako by měl zmaštěnou tvář, čelo a bradu.

„Jistě, nežijeme ve vzduchoprázdnu,“ souhlasil Artur. „Není kam se schovat,“ usmál se.

„Snažím se získat si obrázek, co a jak, kdo je kdo, co může firma očekávat od svých partnerů, jaké postavení firma nebo jednotlivec zastává, co umí, může, a co může poskytnout anebo co můžeme poskytnout my jí, a nebojím se, že za pár týdnů – nebo možná jen dnů – budeme všichni vědět, na čem vzájemně jsme.“

Pan Kantner, s kabátem uniformy na věšáku, připomínal Emilovi bezděčně člověka, který drží v jedné ruce olivovou snítku anebo šekovou knížku, a v druhé pistoli nebo dýku. O nějakých norimberských zákonech nepadlo ani slovo.

Pan Kantner zachytil pohled Emila Ludviga k věšáku.

„Jsme velká země, s velikou armádou,“ připustil pan Kantner. „Vojáci, námořníci, letci, příslušné úřady, nemluvě o zbraních, které ani my ještě neznáme. Svět připomíná spíš Balkán než uspořádanou mapu. Energie, která otřásá Evropou, potřebuje usměrnit. Doba nás volá k novým úkolům: zahrnuje to národohospodářství, obranu, práva všech, kdo si jak zaslouží, jestli víte, co myslím. Politické mapy, stejně jako mapy zemí a světadílů, se nám mění před očima. Věřte mi, že si přejem víc mír než válku. Mám v seznamu věcí, které sháníme, i helmice proti slunci, ale to není váš obor, leda by pan Pick o něčem věděl…“

„Není to vždycky tak jednoduché, jak to bývalo,“ řekl Artur.

Na obchodníka ukazoval pan Ernst Kantner vzdělání a rozhled a chytrost a moudrost. Civilizovaná země s tisíciletou kulturou oceňuje rovnováhu, klid pracující masy, roztočená kola v továrnách, muže a ženy na polích, v krámech, v dopravě a tak dále. Nebylo jen jasné, má-li na mysli pouze Německo, nebo buď Německo, nebo Čechy a Moravu, teď Protektorát.

Emil byl rád, že měl na sobě své nejlepší věci, včetně kabátu, obleku s vestou a anglických bot. Když se usadili a přehodil si nohu přes nohu a viděl své hedvábné podkolenky, nemusel se stydět. Nechal si služkou pana Kantnera pověsit na věšák zimník z látky gromby. Emil Ludvig věděl, jak hodně záleží v obchodním světě na zevnějšku. Jaké si člověk kupuje košile, kravaty, boty, kolik má sebedůvěry.

Všude visely obrazy, na jedné zdi obrazy květin, na druhé stěně lipicáni, obíhající v kruhu, a generál, albín s bílou pletí a světle zlatými vlasy. A lesy a moře, sběratel a všechno v nádechu dozelena. Jen nebe bylo namodralé jako moře. Nikdy ještě neviděl tolik obrazů v bytě. Pan Kantner musel být také znalec obrazů, stejně jako jeho žena Hannelore.

Emil Ludvig se zavázal bez zdráhání k pěti procentům, i když se Artur Pick naoko zasmušil. Rozuměli si. Pili černou kávu z bílé konvice s růžovými kvítky. Emil Ludvig vypadal trochu jako pan Kantner, modré oči, plavé vlasy učesané na pěšinku po straně, vyholený a umytý jádrovým mýdlem. Snad nezačíná něco, čím by zaprodával duši ďáblu, jen proto, že byli u německé firmy? Pan Kantner se netajil pohnutkami, které leží všem německým obchodníkům na srdci; dostat co nejvíc nedostatkového zboží, za směnitelné německé peníze. Obchodník dobře ví, kde ho bota tlačí. Někde zboží je a někde není. Úlohou obchodu je podat ruku druhé. Protektorát Čechy a Morava je jedním z nejlépe zásobených a vybavených území; pro Německo je obchod s takovou základnou důležitější, než se na první pohled může zdát. Možná, že bude válka, a možná, že ne. Obchod se snaží dodat i bez války, co někdy zvládne jen válka, válečná kořist, pojmy, jak řekl pan Ernst Kantner, všem známé. Něco přešlo už lidem do krve. Není to směšné, že už starým Řekům, jak si pamatoval pan Kantner ze školy, se zdály pohnutky srdce dostatečnou silou, aby jí zdůvodnili a omluvili doslova všechno?

Emil Ludvig pil svůj hrníček kávy a poslouchal, což se o Arturovi nedalo prohlásit. Myslel i na to, jak se přehoupne přes složitou dobu; na jedné straně Němci arizují obchody a na druhé využívají židovské obchodní zdatnosti, jako by levá ruka snad nevěděla, co dělá pravá. Emil Ludvig se díval do očí pana Kantnera: měl dojem, jako by se díval do tunelu, který začíná tady, v této chvíli, a vede do budoucnosti. Nevěděl dost dobře, zda si může podat na jedné dlani důvěru s nedůvěrou a vytlouct z toho prospěch, což znamenalo prospěch rodiny, a zachovat si čisté svědomí. Možná, že obchod je snad opravdu jedinou cestou, jak splnit požadavky obou stran. Nedělal to obchod už odjakživa? Na to nemusel člověk chodit až ke starým Řekům nebo ke starým židům. Staří dělali jen to, co musejí dělat ti „noví“, ti „dnešní“. Žít chce každý. Byly věci a záležitosti, které se nikdy netýkaly všech. Emil Ludvig se snažil. Pohladil konvici dlaní. Byl to krásný německý porcelán značky Meissen, nejlepší z nejlepšího. Mluvilo to pro pana Kantnera a jeho manželku Hannelore.

Emila Ludviga neopouštěla myšlenka, že je to alespoň pro něho a jeho rodinu dobré. Něco blízkého zázraku v neklidné a nejisté době. Štěstí uprostřed neštěstí mnoha lidí. Vybavil si německého emigranta, pana Luxemburga. To si nemohl upřít. Stačilo si vzít k ruce noviny nebo oběžníky Židovské náboženské obce a jednou měsíčně židovský Věstník. Pan Kantner patřil k jiné třídě. Držel se na úrovni, s jakou se Emil Ludvig od první války nesetkával.

Pan Kantner nosil brýle se zlatými obroučkami, s dolními okraji; zářily jako křišťál. Vypadal upraveně od paty až k hlavě. Naznačil, že mu jde o dvojí prospěch; jednak firmy s ústředím v Mnichově a jednak o osobní prospěch. Aby vyšel Emilovi vstříc, zmínil se o náklonnosti k náboženským legendám, jejichž původ je všem společný, jako o Samsonovi a Dalile a Filištínských.

Pan Kantner jim nabídl víno. Artur souhlasil a líbal paní domu ruku.

Emil Ludvig myslel na krámy, na nichž se objevila oznámení o prodeji nebo pronájmu; nebo na krámy, které ze dne na den nebo z týdne na týden zmizely, jako by nikdy nebyly; mohl se domýšlet, jaké starosti mají bývalí majitelé. Bylo to hodně zmarněné práce, myšlenek, nápadů, snah. Na konci číhal vždycky strašák; hlad, nouze a starosti, hledání, jak se z toho dostat. Nejistota. Vyvedení hodně původně zdatných lidí z rovnováhy. Nakonec se nikomu nechtělo dělat provazy v nouzové pracovně, aby vůbec něco dělal.

Pan Kantner se usmál. Litoval, že je v Praze krátce. Je to krásné město. S takovým bohatstvím barokních a gotických památek. Snad se sem bude častěji vracet. Tohle je služební byt firmy, prozradil, ne jeho. Šel do vedlejší místnosti a vrátil se a dal Emilovi pro Annu a děti krokodýlové peněženky a do těch, které byly určeny Heleně a Richardovi, po červené padesátikoruně.

„Děkuji,“ řekl Emil.

„Tak tedy patnáct procent,“ řekl pan Kantner. „Rozmyslete si to.“

„Jistě,“ odpověděl Emil. „Už jsem to uvážil.“

„Představím vám své lidi, s nimiž budete jednat.“

Zeptal se Emila Ludviga a Artura Picka ještě na rodinu a mluvil o své ženě, která, než se k němu tady připojila, čekala v Mnichově. Emil Ludvig skončil s ujednáním patnáctiprocentní odměny, z ní mu zůstane deset procent čistého. Pět procent navíc na kontě pana Kantnera soukromě. Kolik si vydělá Emil, záleží samozřejmě na něm.

„Doufám, že se budeme setkávat jen v dobrém,“ řekl pan Kantner. „Jedna věc jsou záležitosti státu a druhá obchodní styky lidí.“

Na věšáku, vedle obleků, visely tři uniformy, ale nedalo se místopřísežně prohlásit, že to byly stejnokroje pana Kantnera. Nesloužil přece u vojenského úřadu, ale v soukromém obchodě kůží a koženými výrobky všeho druhu.

„Nejsem úžasný?“ zeptal se venku Artur Emila Ludviga.

Šli do Anglobanky. Emil Ludvig za chvíli držel v ruce své první nové peníze, zálohu na provizi, třebaže nic neudělal, za to, co udělá už zítra a v nejbližších dnech, punc důvěry společnosti pana Ernsta Kantnera. Podal polovinu Arturovi. Artur přepočítal bankovky.

„Sedm, Emile, tak se mi to začíná líbit. Stavíme se na chvilku ještě v kavárně?“

„Ty chceš, Arture?“

„Slíbil jsem cukrářce.“

„Můžu tě doprovodit, Arture.“

„Jsme oba ještě zdatné lištičky, Emile,“ slevil Artur.

Za chvíli byli v Dlouhé ulici před kavárnou. Artur Pick se držel, ve svém dvouřadovém obleku, v košili z čistého hedvábí seta pura a s černou, skoro pohřební kravatou. Emil Ludvig cítil něco jako závrať; pocit, který přicházel vždycky, když se mu něco povedlo lépe, než očekával, nebo naopak. Narodil jsem se asi přece jen pod šťastnou hvězdou, myslel si. Kdyby nebyl Artur trochu jako hazardní hráč, a nebyli oba už dospělí (tak jako prve myslel na vteřinu na to, že nebýt pan Kantner Němec a obchodník), byl by ho přátelsky objal.

Z kavárny vycházely známé vzorečky křiku, jakým, jak Emila napadlo, někteří lidi křičí, kdekoli a kamkoli je osud zavane, i když se nedá dopředu říct, z jakých kdo křičí důvodů. Bylo to stejné už od rána. Jen na okamžik vypadala Dlouhá ulice a kavárna Aschermann s kinem Roxy jako ledová kra, na kterou svítí poslední odpolední slunce.

Emilovi se nechtělo do kavárny, nazpět k pověstem o deportacích a druhé tváři Německa. Ze všeho, co si prve u pana Kantnera a jeho nákupčího řekli, vytanula Emilovi letmo slova o všech druzích koženého zboží, včetně bičíků na koně. Jistě, na to se může člověk dívat, jako na všechno, ze dvou konců. Každé ano má v sobě zárodek ne a každé ne zárodek ano. Měl chuť na sklenici studené vody.

„Pozdravuj ode mě Luisu,“ usmál se Emil.

Napadlo ho, že je to možná opravdu štěstí uprostřed neštěstí tolika lidí. Má si stěžovat, že štěstí potkalo zase jednou jeho?

Domů se vracel pěšky. Pak se přesvědčil, že si to může dovolit, a najal si taxík. Už z prvního výdělku se dalo žít. Město mu zase připadalo přátelské. Myslel na Ernsta Kantnera, Artura a Martu, na svou rodinu. Je nesmysl tvrdit, že být Němec je vlastnost. (Jeden generál na Piavě se podobal panu Kantnerovi. Kulatá tvář, čistě vyholená pleť, plavé vlasy s pěšinkou. To byl generál, který prý dal postřílet předtím na východě tři sta Rusů, kteří s bílými hadry vylezli ze zákopu, aby se vzdali.) V kavárně někdo tvrdil, že Hitler měl židovského dědečka, odněkud z Grazu v Rakousku. (Bylo to slyšet oknem.) Kdyby to byla pravda, dalo se očekávat, že své židobijce nenechá jít do krajnosti. Někdo prý platil alimenty jeho babičce. Taky jeden z důležitějších generálů, jistý pan Milch, v Německu, měl prý židovskou babičku, ale uznali mu árijský původ. Kdo je žid a kdo ne, nakonec neurčujou postižení, ale nadřízení. Nebylo to tak vždycky? Všech se nikdy všechno netýkalo. Hodně lidí si může dovolit neutralitu, ačkoli ke cti se jim to taky nakonec nepřičte. Rozhodně nejsou a ani snad nemůžou být Němci jako jeden muž proti jedné rase, jednomu kmeni, jednomu druhu. Je život andělská výsada, placená ďábelskou cenou, jak se vysmívá Artur? Někdy má člověk strach, že vůbec dýchá. Nemusí mít hned anginu pectoris. Až na řídké nebo vzácné okamžiky příměří je život vždycky boj o to, aby člověk přežil, aby pracoval, aby uživil rodinu.

Opíral se o kůži taxíku a pozoroval tramvaje, pětku, desítku a devatenáctku, které auto předjíždělo. Město a lidi kolem mu připomínaly rozbouřenou řeku. Plaval a zápasil s vlnami. Zaplatil nájemní auto a vystoupil kus od baráku na Královské a zbytek, stanici, jel elektrikou. Když byl mladý, nezdála se mu žádná překážka nepřekonatelná. A dospělý muž o tom nemluví. Nikdo nezůstane dlouho mladý.

Měl by koupit domů obložené chlebíčky u Cézare di Carlo, dovoz jižního ovoce, které už se samosebou nedováží, ačkoli Itálie peče s Německem. Pan Bálek ho obsloužil, aniž pokládal běžné malé dotazy, jak se Emilovi a rodině vede. Vrátila se mu myšlenka na sen o noci, o písemnostech, soudu a šachtě, o odjezdu lodi a stříbrném kostýmu Anny. Pak uvažoval, že pošle Richarda do učení na Jungmannovo náměstí, k známému panu Rejskovi; budou ve stejné branži, v kůži. Usmál se v duchu. Helena může studovat soukromě. Je plno židovských učitelů bez zaměstnání. Anna si odpočine.

Hvízdal si melodie z Terstu. V kavárně někdo četl ráno článek, že doby katastrofy jsou nejlepší pro židovské nadání. Ohlédl se na stříbrnou kouli plynojemu. Těšil se domů. Získal zaměstnání a čas. Vítr trhal zbytek plakátu z Pancho Villy, který se už dávno nehrál. V taneční škole Mayer třískala paní Mayerová do klávesnic mazurku nebo císařskou gavotu. Karla tančila prý v Merkuru před německými důstojníky v zadním salonku jen v prádle. (Ovšem, může si se svým tělem dělat, co chce. Je to její tělo. A nikdo nemůže s jejím tělem dělat, co by nechtěla.) Hostinská neodmítla Němcům čepovat, jak ještě před rokem říkala.

Emil Ludvig vešel do domu kolem vchodu zapečetěného krámu, který mu už neříkal pane, a slyšel hádku synů obchodníka s koloniálním zbožím s otcem; koupil jim uniformy hitlerjugend, ale zapomněl přinést dýky. Posílal je k nožíři. Namítali, že chtějí dýky; ne nože od vidliček. U vodovodu bylo slyšet stékat vodu, přetékající teď už do litinové mušle. Na pohřeb Lídy Kubrové, dcery zelináře, prý policie nepustila lidi. Viděli v tom snad demonstraci stejně smýšlejících?

Emil Ludvig cítil, jak se zařadil do běhu života, jemuž se současně vymknul. Artur Pick pro něj nakonec udělal vždycky maximum. Uznal dnes Artur, že ho Emil, při veškeré pomoci, kterou Emilovi poskytl, předhonil? Bylo to jako ozvěna starých časů, kdy se na sebe vytahovali a přeháněli, kdo kolik vydělal, jako by to tím mohli přivolat.

Anna ho čekala u šicího stroje. Bylo uklizeno. Linoleum se lesklo.

„Tak a jsem tu.“ Podával dárky Anně a dětem. Nemusel – k dárkům – o panu Ernstovi Kantnerovi ani moc mluvit. Anně připadalo poslední dobou podezřelé všecko.

„Co bylo?“ zeptala se.

„Zabil jsem bohatou. A zůstala naživu.“

„To by bylo smutné.“

„Všechno mi zase jednou vyšlo. Máme štěstí, doufám, že ne z pekla.“ Měl v hlase ozvěny staré bezstarostnosti. Svou povahu nikdo nezapře. Jak se člověk narodí, tak asi jednou umře.

Objal Annu. Vzal děti kolem ramen. Obklopilo ho bezpečí rodiny.

„Ty ses ale dovedla provdat,“ řekl Emil.

Přemýšlel o tom, co člověku udělá radost a čím ji může udělat druhým. Už věděl, že je to ozvěna myšlenek o neštěstí. Radost a neštěstí byly dvě sestry. Lidi se s tím naučí žít. Taky se to naučil.

Emil začal hrát po večeři na mandolínu. Ó Maria. A asi půl tuctu písniček z Terstu.

4

„Půjdem?“ zeptal se Emil.

„Myslíš?“ vrátila mu otázku Anna.

„Abys tak žila.“

„Nevím.“

„Nenecháme se znervóznit.“

„Dělej, jak chceš,“ opakovala Anna.

„Vím, co dělám,“ řekl Emil. A myslel si: udělal jsem – zatím – všechno, co bylo v mých silách. Všechno je teď jako zkouška: obstát, nebo neobstát. Doslova všechno: malé i velké. I to nejmalichernější. Slyšel v duchu hlasy, které se rozplývaly v nevyslovených námitkách. Byly to vnitřní hlasy, které se v něm svářely a vadily, jako ještě nikdy. Cítil, co se s ním děje za změnu. Byl jiný než včera, a asi byl jiný, než bude zítra. Kde se to bralo, že nic dlouho netrvá, všechno je prozatímnější, než bylo včera? Naštěstí to byly neslyšné hlasy, nepostřehnutelná změna. Vnímal to jen sám. Na tváři mu nikdo nic nepozná. Vypadá, jak vždycky vypadal: starý Emil. Ještě ne tak docela starý. Jen Emil, na jakého jsou zvyklí. Úloha, která se mu zatím docela dobře hrála. Ano i ne. To bylo také, co se změnilo: ve všem bylo najednou ano i ne. Nic nebylo jednoznačné jako kdysi, i když nikdy nebylo nic tak docela bezstarostné. Asi to tak má být: rodina potřebuje pilíř, o který se mohou opřít, kotvu, která drží jejich loď v mateřském přístavu. Ale zároveň si uvědomoval, že se chytá vratkých nadějí, že se orientuje podle nespolehlivých ukazatelů na cestě. Ale nebyl i včera, předevčírem, když teprve myslel na to, jak si založí rodinu. Každý den jako sázka do loterie? Nevytahoval si každý den svůj pomyslný los, aby vyhrál nebo nevyhrál? Na některý los se dá vyhrát hodně, na jiný asi málo, skoro nic. Ale je důležité, aby člověk neztratil chuť ani kuráž hrát. Na tom se jeho myšlenka zastavila. Hrál. Ne o moc. Ale hrál. Byl asi podobnější Arturu Pickovi, než chtěl.

„Měl bys vědět, Emile.“

Helena Ludvigová měla dvě hodiny na to, aby se oblékla a připravila, pokud opravdu půjdou a rodiče si to nerozmyslí. Maminku poničily už dost zásnuby jejího bratra, Františka Löwyho, a Zuzany, stejně jako jejich zrušení. (Nedohodli se ani na společném jménu.) Helena šla dolů do prádelny se koupat. Studená voda je zdravá, jak říká maminka. Zůstala ve vodě asi půl hodiny, než vychladla a začala jí modrat kůže. Pro maminku je důležité, aby byla čistá. Pro tatínka je důležité, aby byla čistá, hezky oblečená, věděla, co je správné a co ne, pro ni osobně i vzdáleně, a aby šli a napravil, co způsobil včera na zásnubách. (Nejdřív blahopřál snoubencům, že jsou pohromadě, a pak jim gratuloval, když se rozhodli, že se zas radši rozejdou. Zněl jako člověk s nadáním a uznáním pro každou příležitost, pro každou sezonu.)

„Jsem hotová,“ řekla Helena.

O hodinu později už Anna s Emilem Ludvigem viděli z balkonu (Richard zůstal doma se strýčkem Františkem na Královské 137), jak si taneční mistr pan Slavomír Mayer otíral zpocené bledé čelo.

Pan Mayer vysvětlil otci, že to bude něco jako zvláštní, nebo lépe řečeno – mimořádný kurz. Na slově mimořádný si dal záležet. (Žijeme nesporně v úžasně zajímavé době.) Pan Mayer taky mluvil, jako by tančil. Slovíčka přelétala houpavě z jednoho konce melodie na druhý. Zvláštnost spočívala v tom, co včera ještě žádná mimořádnost nebyla. Za to nenesl pan Mayer odpovědnost, jak zdůraznil. Židovští mládenci a děvčata, míšenci z ryze českých matek nebo otců židovských manželek nebo otců, zkrátka mládež bez prokázaného árijského původu nebo s nejistým rodokmenem, dostanou možnost jako ostatní v taneční sezoně. Slovíčka taneční a sezona uváděla pana Slavomíra Mayera v nadšení, jemuž se dalo rozumět; spojovalo se mu to v duchu s pojmy karneval, šibřinky nebo masopust; a zároveň s pojmy společnost, mravy a zvyky, a aniž o tom bylo nutné mluvit – peníze. Pan Slavomír Mayer si tancem vydělával na chleba už od svých sedmi let; měl v kanceláři pověšen svůj obrázek vedle zvětšené fotografie amerického tanečníka (prý židovského původu, ale to nikdo nevěděl jistě) Freda Astaira: Sedmiletý chlapeček ve fraku, s létajícími šosy do stran, v lakovkách, sněhobílé košili s černým motýlkem, s tělem jako vážka-sameček, stepuje na stole, s křečovitým úsměvem na rtech a trochu hrůzou v očích a v pozadí stojí šťastná maminka (paní Mayerová, ještě velice mladá, sotva přes dvacet), která může na chlapci nechat oči. Také paní Carmen Mayerová, manželka tanečního mistra, byla profesionální tanečnice; říkalo se, že skončila v nočním baru, než si vzala pana Mayera, jako Hadí žena. Ovšem, podotkl pan Mayer, tatínkové a maminky si to musí nechat něco stát; trochu se praštit přes kapsu, jak řekl. Tak je to v životě se vším, co nemají a ani snad nemohou mít všichni, usmál se pan Mayer na tatínka. V případě Heleny Ludvigové se poradil s paní Carmen, jestli mohou udělat Emilu a Anně Ludvigovým cenu; nakonec uvedl v účtence k ceně slovíčko laskavost (v závorce), aby bylo zřejmé, že nezaplatili plnou cenu, i když rozdíl byl nepatrný. Vyhradil si možnost změn, opatrně, aby snad tatínka nezastrašil. Nedá se dneska nikdy vědět, jak podotkl. Jsou kruhy, v nichž, jak taky poznamenal, má jen krátké ruce. Doba je nevyzpytatelná, jak všichni vědí. Nemá si na co stěžovat, mají zajímavý život. Nejsou vyloučeni z civilizovaného dění. Z kultury. Mají to možná, aniž by musel říkat proč, o něco zajímavější než ostatní. Nejsou vyloučeni z umění. Tanec zahrnuje mnoho věcí: kulturu, civilizaci, umění. Krásu. Kulturu pohybu. Některé mrtvé civilizace za sebou nechávají trosky, jiné hudbu, písmo, jiné tanec, opar pohybu, který znamená krásu, trvalost, snad věčnost. Pro někoho, jako třeba jeho žena, je tanec druh modlitby. K tělu, k duši, tancem se dovolává svého práva, solidarity s ostatními, nějaké vyšší jednoty. Musel být unavený, nebo pro něco nervózní; bylo v něm jisté napětí. Podlévaly se mu oči krví. Pár zpřetrhaných nitek, jako když člověk dlouho nespí, nebo se něčím vzrušil, nad svou obvyklou míru, anebo se pro něco štval a honil, aby vše stihnul.

Sál byl prostorný, v domě, postaveném začátkem století, s vysokými zdobenými stropy v podobě rohů hojnosti a andílků s nahými zadečky a polozahalenými pohádkovými bytostmi s velkými ňadry a trpaslíky, kteří se dívali dolů do sálu, zatímco zdviženýma rukama podpírali strop. (Trochu vypadali jako sochy dělnických a tělocvičných vůdců v místní sokolovně, výše po Primátorské.) A pak taky ukazoval štukovaný strop rohy hojnosti a tropické květiny, které, jak si italští kameníci, kteří na stropě pracovali, asi představovali, rostly v ráji.

Tatínek podotkl, že je tu více světel než v Národním divadle. Vysoká okna na straně stěny byla pečlivě zatemněna, jako všechna okna v městě. Záře se odrážela od zdi a vyleštěných parket, od zrcadel na stěnách. Zrcadla, od podlahy až po strop, všechno zmnohonásobila, světlo i lidi i prostor. Emil Ludvig myslel na eleganci střední vrstvy. Nemělo to někdy hluboké základy. Bylo to tak trochu jako zámek postavený na písku. Ale věděl dobře, co to bylo, protože nebyl daleko od skutečnosti, která byla v tom ohledu horší, protože byla chudší. Co bylo, porovnával s tím, co by taky nemuselo být a co často nebylo. Dotýkal a mísil se se svým málem s těmi, kteří měli víc, a měl pocit, jako by tím také bohatnul. Myslel na střední vrstvu, která začíná z ničeho. Co to znamená. Myslel na to, jako asi Helena myslela na lásku a Anna na odvahu a zbožnost a Richard na svá dobrodružství na ulici a na kopci s plynojemem, po obou březích Vltavy, v létě i v zimě. Anna měla na vteřinu výraz, jako by zkoprněla. Ozařovala ji světla. Zrůžověla. Vypadala zdravá a krásná, myslel si Emil Ludvig. Nikdo mu nemusí říkat, co je krása, co je krásná žena, krásné dítě, dcera, syn. Rodina. Obestřela ji elegance, kterou vnímal Emil, šaty a kožíšky některých gardedám v hladkém nebo zřaseném rouchu, zahalené v dlouhých šatech, aby zdůraznily, co by mohly chtít odhalit, pyšné na sebe, na své muže, na svoje mladistvé ratolesti, zasvěcované do tajemství a vzrušení společenského života. Pro ně – na večer – byl mír, nebo alespoň válka dost vzdálená, aby je – na večer – nerušila. Dechem a parfémy vzduch zvláčněl i ztěžkl a dělalo se tu teplo.

„Helenko, běž dolů, vykroč pravou nohou a dá Bůh, že všechno dobře dopadne,“ řekla maminka.

Na začátku s polonézou se zdálo, že je pan Mayer trochu nervózní (to dělaly jeho krví podlité oči, zpřetrhané nitky), pak, když už zavolal všechny tanečníky a tanečnice na parket, zmizel z jeho hlasu tón, který naznačoval, že by to všechno měl možná už nejradši za sebou. Pan Mayer snad převáděl každé slovíčko, které mu sklouzlo ze rtů, do tanečního rytmu; mluvil chvíli, jako by tančil pomalý anglický waltz, nebo naopak skočnou. Některá slovíčka se kroutila taky jako úponkovité květiny a jiná jako stromy, které vyrážejí vysoko; a při některých slovech a větách unikal jeho hlas do podrostu s vysokou trávou, kde musí člověk asi našlapovat opatrně, nebo se dokonce plížit. (Pozor, říkal podtón hlasu pana Mayera: Zde jsou lvi.)

Pan Mayer měl slavnostní výraz, který nervozitu vysvětloval. Měl tvář jako noviny, které ještě nevyšly. Znovu zatleskal: Všichni na parket, dámy a pánové.

Helena na sobě cítila pohledy z balkonu. Vypadala v růžových taftových šatech jako odraz Zuzany Pickové. (Takhle se v Itálii dala vyfotografovat Zuzana s růží v levé ruce a s pravou spuštěnou do středu rozkroku.)

Pan Mayer byl ve svém živlu. Všechno pod palcem, nade vším kontrolu. Pan Mayer si hodlal vybudovat podnik, který by naproti plynojemu zahrnul Taneční podnik, Restauraci a Kavárnu, a snad dokonce i Tělocvičnu s Gymnastikou a Masáží, Noční oddělení ve světovém slohu jako někde v Berlíně, Bukurešti nebo v Paříži. Pokud ho žena podezírala z velikášství, odpovídal, že velkou dobou se taky výzva jednotlivcům zvětšuje; měla by se s tím smířit. Není to už žádný ubohý taneček; je to tanec s velkým začátečním písmenem. Tanec.

Pan Mayer byl minulý týden s pozvanými jednotlivci čtvrti v Berlíně. Spřátelil se s klenotníkem z Primátorské třídy panem Janďourkem a jinými čestnými hosty. Viděl na vlastní oči zábavu ve velkém. (Zdravili ovšem zdviženými pravicemi.) Francouzský sloh, sršící německým zdravím. O návštěvě se psalo v místních novinách. Otiskly fotografii pana Slavomíra Mayera, jak stojí vedle pana Janďourka. A fotografii pana Mayera a Carmen Mayerové, jak předvádějí argentinské tango. Kouzlo párového tance. Držet se partnera a zachovat odstup. Smířit oheň s vodou může jen lidské tělo, smál se pan Mayer. Není nad marnivou a nevinnou pošetilost. Některé tváře a účesy připomínaly lastury. Tropické květiny. Podmořské útesy. Jiné připomínaly bílé nebo zlaté světlo, od střevíčků, opasků a řetízků až po spony, jehlice ve vlasech a brože na hrudi nebo přívěsky na zlatých řetízcích a prsteny, vypůjčené od matek a babiček nebo sester. Tváře dívek, poprvé nalíčené, stejně jako rty a vlasy mládenců, potřené olejíčkem, brilantinou nebo jen zkropené silnou kolínskou, někdy pánskou a někdy dámskou. Chlapecké obleky byly černé a tmavěmodré, ze sukna, schovaného někdy už po generaci; s ještě svěžími tvářemi připomínali cherubíny, anebo, v protikladu k tmavým oblekům, hloubku, z které se rodí a objevují mladé hvězdy. A společně se vytvářel živý obraz chlapců a dívek na prahu života, plný očekávání, obestřený tajemstvím prvních tanečních. Zahrnulo to všechno, co věděli, co slyšeli, co od sebe vzájemně – jako muži a ženy – čekali. Kdyby někdo chtěl vědět, myslel si taneční mistr Mayer, ať se ho zeptá. Ano, je nebezpečná, ale ne truchlivá doba. Ne pro něho. Koho obestírají chmury a tíží starosti, ví s největší pravděpodobností velice dobře proč. Hledal mezi barvami dívčích šatů jasmín, jasnou zeleň, břitkou modř. Růžové barvy. Panenskou nevinnost, dívčí a ženskou prohnanost. Barvy v sále splývaly, oddělovaly se, světélkovaly. Vytvářely paletu nádherné večerní louky. Nechtěl přepočítávat nosy, rty a oči a tváře, čerň chlapeckých obleků a výpravnost doprovodu na peníze, ale nemohl si pomoci. I kdyby přinesli své peníze v pytli, neváhal by je převzít a přepočítat. S tím by si dala ochotně práci i Carmen Mayerová. Usmál se. V každém z nás je kousek ďábla, myslel si. Kdo by nechtěl mít peníze, které se převtělují v moc, stejně jako se moc převtělí nakonec v peníze. Je s tím jen jedna potíž: méně a méně času na zábavu a věci, které dělá člověk jen pro sebe. Jak říkal jeho otec: Něco za něco.

Účastníci taneční hodiny se seřadili, muži zprava u zdi, děvčata zleva. Byl plný dům. Ještě pár takových podniků jako dnešní a bude mít potřebný kapitál, aby mohl začít. Pan Mayer nežádal o daňové úlevy a prémie pro malé podnikatele. Vzal býka za rohy, jak řekl dnes večer manželce. Spolehne se na sebe. (Ideální dům pro podnik, jaký zamýšlí, byl dům, kde bydlel Artur, Marta a Zuzana Pickovi.) Učarovaly mu už ozdoby na domě, portréty nymf s hlavami, které vypadaly chvíli rozmarně a za chvíli zase teskně, jak je zhotovili zruční italští kameníci.

Podobně jako manžel Emy Vackové odebíral i pan Mayer Vlajku a Árijský boj, s přílohou o rasách, o pravidelnosti a výjimečnosti křivých nosů, tmavých očí a vlasů. (A psích uší.) To ještě neznamenalo, že se vším souhlasí, jak se vyjádřila Carmen Mayerová. Prudké světlo z řetězových lustrů ozařovalo mladé tváře. Dívky vypadaly jako víly v krepdešínu, taftu a hedvábí; mladíci ve večerních úborech s vyrážejícími vousy připomínali rytíře, budoucí ochránce rodin, města a země včetně představ a mravů. Matky a otcové se zhlíželi ve svých ratolestech; vstupovaly společensky do světa dospělých. A všechno podmalovávala hudba klavíru pod prsty Carmen Mayerové.

„Udělali jsme dobře,“ řekl Emil Ludvig Anně. „Dej na mě.“

„Teď už je pozdě, ale víš, jak bych si to přála,“ odpověděla Anna.

„Můžeš se na mě spolehnout.“

„Bylo by smutné, kdybych nemohla.“

Emil Ludvig nemusel říkat, že zaplatil panu Mayerovi v hotovosti a že mu to nechybí. Měl uloženo v Anglobance prvních deset tisíc. Banka splynula s říšským peněžním ústavem; s penězi byli Němci opatrní, aby neznepokojili obyvatelstvo. Stabilita peněz nahrazuje někdy mnoho věcí. Neradi by narušili pracovní a peněžní jistotu obyvatelstva labilními zákony, podléhajícími změně ze dne na den. Přáli si, aby Německo a jistota byly pro árijskou část obyvatelstva dané veličiny. (Stejně jako si přáli, aby co nejvíce občanů pochopilo, že za zvláštní ochranu, která je vtělena do státního názvu Protektorát, za všechny výsady, dané nejpilnějším a nejpohoršlivějším a nejzručnějším, mohou přinejmenším projevit vděčnost a pak mají možnost se podílet na prospěchu a zisku, který má říše ze svých válečných tažení a z potírání říši nepřátelských živlů, aniž je bylo třeba vždycky jmenovat.) Jen silní a loajální mohou přežít tuto dobu. Jen podezřelé a usvědčené čeká záhuba. Jen lidé s čistým rasovým původem – ne s pokrouceninou, pojmenovanou starými židovskými knihami coby svědomí – se nemají čeho obávat.

„Artur včera skoro litoval, že mi nepůjčil třikrát tolik,“ řekl Emil Ludvig k Anně. „Už jsem mu vrátil všechno.“

„Až doma, Emile,“ řekla Anna.

„Jsme tu doma,“ řekl Emil.

„Abys tak žil,“ řekla Anna.

Včera, než došlo k zásnubám Františka a Zuzany a vzápětí k jejich zrušení, přinesl Emil na Královskou 137 najednou živou husu, slepici a kůzle. Časy, kdy měli k obědu hrníček mléka a krajíc včerejšího chleba, aby se nesnědlo příliš z čerstvého bochníku, se zdály za nimi. Tatínek taky včera řekl Heleně, že možná Němci podnikají své protižidovské akce hlavně v Německu a tady se spokojí s jejich ozvěnou; nejsou to jejich německé problémy v Čechách a na Moravě, které jim leží na srdci jako jejich domácí záležitosti. Nakonec zastrašuje i pouhá ozvěna, jak všichni cítí. Možná, myslel si tatínek, že jejich německé židovské obyvatelstvo v Německu bylo horší než zdejší židovské obyvatelstvo. Každý kraj má židovské obyvatelstvo podle své podoby. Tatínek řekl Heleně taky o tom, jak dobře se s Němci obchoduje. (Je to až neuvěřitelné.) Nesmlouvají o cenách. Každá cena, jak se zdá, je pro ně přijatelná. Tisknou peníze bez konce. Mohou si to dovolit. Chtěli zboží, ještě více zboží, co nejvíc jakéhokoli zboží, všeho druhu. Nakonec odkupovali i surové nevydělané kůže, aby nemuseli vyrábět z Ersatzu, z náhražek.

Vzduch v sále houstl. U lustrů se modral dým z cigaret. Anna se potila. Sál plnily stovky vůní. Mladí lidé dole se na sebe usmívali. Je to pro všechny zážitek, který si ponesou dlouho, doslova až do konce svých požehnaných, a vždycky zároveň ohrožených životů.

„Živá hlava se dočká klobouku,“ řekla Anna.

Heleně zněla v hlavě tatínkova slova, než vyšli. „Taneční, jako mateřskou školku, se nedá odkládat, s tím, že se to dohoní. Mládí člověk nedohoní.“

Pan Mayer se obrátil na svou ženu s vlasy odbarvenými narudo. Seděla u koncertního křídla, které pan Mayer koupil od židovské rodiny, než odjeli do Anglie. (Slyšel o koncertním křídle v bytě pana Tanzera na Královské. To je také dobré vědět. Někdo si žije – v domě obloženém zvenku kararským mramorem – a zevnitř s pianem značky Petrof.)

Taneční mistr vyzval dívky a mladíky, aby si vyšli vstříc a setkali se uprostřed. Helena se dostala do páru s Alfrédem Flexnerem, synem bývalého majitele továrny na barvy Anilin, dříve Johaniho. Nic hezčího se jí nemohlo stát ani ve snu. Měla k boku přišpendlenou růži. Přála si vypadat jako Zuzana Picková. Oči se jí rozšířily, pleť zrůžověla. Měla modré oči po tatínkovi, hnědé vlasy s tmavším odstínem po mamince. Vypadala jako jitřní sluníčko. Měla v očích věrnost, odvahu i očekávání. Nevinnost a příslib, který si nesou na čele, v očích a v ústech. U koutků očí a rtů. Byly to šestnáctileté oči. Bylo v nich najednou všechno, co dívkám nikdo nemusí říkat a zničehonic vědí, jako by se s tím narodily. Není každá dívka současně kukla, housenka a letící motýl? Dívala se kradmými pohledy kolem sebe. Byl v ní ostych i odvaha. Měla v pohybech lehkost. Dýchala zhluboka. Cítila, jak se jí pohybují prsa. Hořelo jí v hrudi. Cítila své tělo, nohy, ruce i vlasy. Chvíli měla strach, že jí srdce tluče tak prudce, že to její společník uslyší. Cítila z očí proti sobě přízeň. Blízkost. Touhu. Ostych, který znala. Očekávání. To, čeho byla sama plna. Měla pocit, že kdyby chtěla, mohla by se vznést a dotknout se stropu, jako by ruce byla křídla. Skryla to v polorozpačitém úsměvu. Byla ráda za všechno, co věděla o životě ženy Zuzany Pickové. Co věděla – také od ní – o životě muže. A tušila, čím to bude smět doplnit sama.

„Mladí pánové nabídnou rámě svým společnicím – nikdo nezůstává stát – nikdo nezůstává sedět – prosím, prosím! – všichni se zapojí do společnosti; mladí džentlmeni nabídnou paži dámě, s kterou hodlají tančit, nebo která zůstává samotná,“ volal do potlesku vlastních rukou pan Mayer. Hlas mu stále tančil stejně jako rty, pohyby dlaní, oči.

(Richard včera prohlásil: „Pan Mayer? Má hlas jako bílá myš.“)

„Nikdo není sám,“ dodával taneční mistr. „Pro každého je tu partner; bez starosti, dámy a pánové, prosím, prosím; jdeme volným krokem; neposkakujeme jako kamzík; prosím, dámy a pánové, volným krokem; se zásadou volného kroku vystačíme mezi slušnými lidmi celý život; ano, tak se mi to líbí, dámy a pánové… Volným krokem – ve společnosti, v mezinárodních hotelích, na horách, v lázních, v lyžařském středisku a tak dále a tak podobně, dámy a pánové; všude, kde záleží na dobré společnosti a vybraném chování; na lodích, v aeroplánech, ve vzducholodích nebo v kočárech, automobilech a podobně… kde je slušné chování podmínkou úspěchu…“

Mluvil k dívkám a chlapcům, ale platilo to i sluchu rodičů nebo uším jeho ženy Carmen Mayerové. Taneční mistr se podobal usměvavému rozsévači, který vkládá sémě do kypré půdy. „Zásada dobrého chování je vyjádřena volným krokem, dámy a pánové.“

Parkety odrážely záři lustrů; usazovala se i na lesku šatů dívek a černém suknu a sněhobílých košilích mladíků. Carmen Mayerová se nepřestávala usmívat. Za bílými záclonami na oknech visel černý klot; vřava z bojišť sem nedolehla. Ani rámus z ulice se sem nedostal.

Helena vdechovala horký vzduch. Čekala na rámě svého partnera. Alfréd Flexner měl plavé kučeravé vlasy, světlou pleť s mírným odstínem oliv a maursky rovný nos. Trochu se potil. Vlasy měl natřené olejíčkem.

Tančili valčík, polku a foxtrot, základní fond, jak se vyjádřil pan Mayer, a pak se procházeli kolem sálu. Tatínkovi to asi připomínalo koně, elegancí, energií, ještě něčím, co jen cítil. Vnímal, jak se pohledem do sálu opírá o civilizaci, od které si všichni tolik slibovali. Byla to – přece jen – neviditelná zeď. Snad Zuzana Picková přijde, myslela si Helena Ludvigová, aby ji viděla. Na balkoně, kde seděli gardedámy a otcové, zahlédla jen maminku a tatínka. Občas si vyměnili pár slov. Nechtějí ji znervózňovat. Věděla, že z ní nespouštějí oči. Občas si vyměnili pohledy zdola vzhůru nebo shora dolů.

Taky pohled tanečního mistra zalétl chvílemi vzhůru. Jen neznatelně se pan Mayer tu a tam uklonil, jako panáček. Nečekal takovou návštěvu? Nejenže tak mluvil, ale také se tak pohyboval, jako by tančil. Byla v něm těkavost, která se projevovala chvilku trhavými pohyby, škubnutím v lících, trhnutím v koutcích úst nebo očí. Měl velice světlou pleť, jako albín. Poprvé v životě mu to bylo na prospěch. Věděl, že vypadá árijsky. Čím světlejší kůže, tím lepší. V soutěži o árijskou tvář v tomto sále, v tuto chvíli, by nesporně a bezpečně vyhrál. Prosím, prosím.

A Helena Ludvigová a taneční mistr viděli první, že přichází Zuzana Picková, pozdě, ale přece. Byla krásná, vážná a zralá. Pan Mayer zdvihl obě paže vzhůru, aby se páry zastavily a Carmen Mayerová přestala hrát. Vyměnili si pohledy, pan Mayer neznatelně pootevřel ústa.

„Už?“ zeptala se Carmen Mayerová.

„Ještě vteřinku,“ odpověděl taneční mistr.

Helena se dívala nahoru. Hledala očima Zuzanu Pickovou. Proč ji tady tolik chce? Nestává se to dvakrát, aby někoho uvedli poprvé do společnosti. Zahlédla ji koutkem oka? Nebyla si jista. Věděla, že jednou bude na tenhle večer vzpomínat. Měla pocit, že v ní plane oheň. Rozpačitě pokrčila ramena a vzápětí se narovnala a vypjala prsa. Vnímala, jak se v ní probouzí žena, aniž se něco měnilo. Byla to podezřele vzrušující myšlenka. Pocit, s kterým by se už ráda svěřila Zuzaně Pickové. Něco stejně okouzlujícího, co dýchalo z dopisů a ze slov Zuzany Pickové. Neslo to tajnou, vnitřní vznešenost. A spojovalo se to s dívčí bezmocností, i s tím, co – od této chvíle – bude už asi neuhasitelné. Tihle lidé, myslel si taneční mistr, jsou ještě pořád u pramene. Jde to hlouběji, než tuší Vlajka a Árijský boj. Jen nejzasvěcenější v Německu vědí. Hitler, Himmler, Heydrich. Ti nejdůslednější. Taneční mistr se díval na Emila Ludviga a Annu Ludvigovou – chyběla tu jen ještě jejich mladší ratolest, Richard, největší uličník mezi Královskou a Primátorskou – a připomenuli mu podzemní řeku, jež vyhřezne na povrch, možná jen každých dva tisíce let; magnetická hora, která k sobě přitahuje pozornost; proud, který vyplaví dávné horniny. Ale teď jsou všichni na skleněné hoře. Je na ně vidět – ze všech stran – i s jejich záhadami; vyjevují se postupně – někdy naráz – všechna jejich domnělá i skutečná tajemství. Tanzerovi sem svou dcerušku neposlali, podívejme se. Taneční mistr věřil, i když jen polovičatě, v astrologii; teď nadcházel – po dlouhé odmlce – její nový čas, stejně jako čas okultních věd; všichni už se naučí dřív nebo později uznávat vliv gravitace a nebeských těles, nejenom Slunce a Měsíce, na chemické pochody lidského, hmyzího i zvířecího mozku. Otevírají se nové obzory.

Helena sklopila oči. Když na sobě pocítila pohled tanečního mistra, zrudla. Nemohla vědět, kde taneční mistr bloudí v myšlenkách; všude a nikde; mezi elektromagnetismem a gravitací a geomagnetickými póly na povrchu i uvnitř planety Země; u sil, které pronikají kůží a mozkem, jako by rozřízly člověka středem. A že to propojuje na židovské síly, na souvislosti mezi kapsou a osobní zkušeností hostů, jejich rodičů. Zdálo se mu, že hvězdy jsou mu příznivé. Cítil jejich vliv jako proud elektrického světla, který se odrážel od vyleštěných parket. Nepatrně se uklonil, Heleně i Emilovi, Anně, Zuzaně, ale tak, aby to platilo i ostatním gardedámám na balkoně. V noci se mu zdálo o jeho ženě Carmen. Krvácela a přála si, aby se k ní přesto přiblížil. Přitiskl se k ní tváří. Pak viděl v zrcadle, že má tvář celou od krve. Obvinila ho, že je zkrvavený, nechutný, jako vrah. Nechtěla to snad od něj. Ano, řekla mu ve snu, ale proč vypadá jako vrah? Jsi nechutný, opakovala. Chceš, abych byla stejně nechutná. Na konci snu na ni křičel. Plakala, než ho její pláč probudil. Zněla mu v uších její poslední slova: Chce, aby nařčení bylo silnější než pravda? Jistě, nařčení je pravda. Nařčení je silnější než pravda. Každé nařčení je brána k vítězství. Brána k prospěchu. Brána k zisku. Jen kdo se neštítí někoho nařknout, má šanci se uplatnit v novém, árijském světě čistokrevných. Cítil se v probuzení lepkavý od krve. Měl chuť dát své ženě Carmen facku. Až na to, že neměla o jeho snu tušení. Znovu usnul a pak se mu zdálo, že je s vedoucími třetí říše. Jednali s ním stejně důvěrně jako mezi sebou. Nikdo nenese osobní odpovědnost za cokoli, co udělá v zájmu říše, i kdyby to bylo nejzazší. Odpovědnost mají jenom vůdci, nejvyšší a konečnou odpovědnost, která snímá zodpovědnost ze všech podřízených, má svrchovaný Vůdce, s velkým začátečním písmenem, kancléř. Musí ovládnout německý slovník, řekli mu: lékařská vražda, například. Rasově neužiteční. Rasově nezdraví. Zabíjení z milosti. Zvláštní zacházení. Konečné řešení. Evakuace. – Neměl se slovníkem potíže. Vstal do nového dne s rozjitřenou myslí. Nebyl by za to dal moc, že má v posledních dnech zvýšený tlak, ale prospěšným vzrušením. Stýkal se s lidmi, opojenými stejnými myšlenkami, stejnými výhledy.

Matka Heleny Ludvigové, Anna, šila tanečnímu mistrovi první frakové košile, když začínal. Už neměli krám, škoda, myslel si taneční mistr. Ano i ne. Ale mohli zaplatit hotově jako ostatní. Jak to? Na to by se měly říšské úřady přinejmenším podívat. Pan Mayer myslel na zdroje. Měl rád krkolomné podniky, jak se vyjádřil klenotník, pan Janďourek, když mu řekl o dnešním kurzu? Pan Janďourek stál v čele nové živnostenské organizace, která měla podporu Vlajky i Árijského boje. Kurz nebyl plakátován. Žádné velké oči, prosím, říkal si pan Mayer v duchu. Jen staré a ještě starší sliby, přísliby, závazky. Dobré účty nedělají jen dobré přátele, ale plní pokladnu. Bez peněz nelze začít. I zdejší stěny mají uši, pomyslel si, a odvrátil se od Emila a Anny Ludvigových a Zuzany Pickové a Heleny Ludvigové a usmál se na svou ženu u klavíru. (Piano bylo trochu omšelé, i se svým leskem.) Už ano, ovšem, začínáme. Do očí se Heleně propalovalo světlo z řetězového lustru uprostřed. Z křišťálů zářily stříbrné a bílé paprsky a chvílemi připomínala světla duhu.

„Pamatuješ?“ zašeptal taneční mistr manželce. „O takovém zahájení jsem kdysi snil, když mi sem chodily dcery a ženy uhlířů a železničářů, jako Lída Kubrová.“

„Už?“ vzdychla si žena tanečního mistra, s rukama na klávesnici.

„Pihovatá s vyzáblou, revmatická s tuberkulózní,“ šeptal taneční mistr. Nepřestával se usmívat. Slova mu tančila na patře. „Minimum zapsaných tanečníků. Celé kurzy jsem zaskakoval. Tobě se po tom stýská? Je konec přeludů. Začínáme doopravdy žít.“

„Nevím,“ zašeptala paní Mayerová.

„Co nevíš?“ šeptal taneční mistr a zbavoval ženu trpělivosti.

„Jestli jsem šťastnější,“ odpověděla šeptem paní Carmen Mayerová. Sklopila oči. Vyšeptávala do záře světel a jejich odrazu na víku křídla. Neměla ráda, když se jejímu muži podlévaly oči krví. Mihl se jí spánky jeho sen ze včerejška na dnešek. Vzala si zvrhlíka. Ano, ale co má dělat? Má od něj odejít a jít se pást? Vyhrožoval jí, že by si ji našel všude, má kamarády u německé policie, co může dělat bývalá barová tanečnice v jejích letech, někdejší – už při těle – Hadí žena? Chtěl od ní ráno, co od ní chtěl každé ráno. Už dávno na ni nečekal. Už mu ani neříkala, že je sobec. Byla z toho celá nervózní. Posmíval se jí, že je neurotická jako vdané židovské paničky, kterým není žádný doktor dost dobrý. Nedala by za to moc, že si u krejčího nechal šít, kromě tří obleků najednou, také uniformu. Asi už byla ze všeho neurotická. Jen doktor nebo paničky, jako byla sama, by jí porozuměly proč. Lidi jí říkali, že je hezká. Snad. Ale s nervy byla na hromadě.

„Nekřič,“ napomenul ji pan Mayer s úsměvem, který si přítomní vykládali na vlastní adresu.

S každou placenou žačkou sem kdysi přicházely jako doprovod přítelkyně, které neplatily.

„Johanna Strausse, miláčku,“ řekl taneční mistr polohlasem. „Povídky z Vídeňského lesa.“

Ještě do prvních tónů stačila Carmen Mayerová odpovědět, že má strach. Nervózně škubla koutkem na levé straně úst. Zabořila prsty do klaviatury. Bílé klávesnice, černé. Odraz světel, bílá slonovina. Chtěla poradit manželovi, aby byl opatrný. Jaký den, jaká chvíle měly přijít právě dnes? Co mu sedělo celé odpoledne a večer v hlavě? Proč se mu napětím zpřetrhaly nitky v očích? Kde byl s panem Janďourkem? Co jim řekli? Co slíbil? Koho zaprodal? Myslela na ďábla, který opanoval dobu, některé lidi. Její manžel myslel na to, jak je možné, aby v době války nepřátelská země podávala na jedné dlani oheň s vodou? Vzestup v době poklesu? Naopak? Nikdy nebylo všechno pro všechny. Adolf Hitler řekl, že chiméra svobody je možná jen pro jednotlivce, nikdy pro celek. Mír znamenal nezaplacené daně, činže, splátky; válka to vyvracela. Pan Mayer zatleskal do rytmu. Chystal se proslovit znovu svých pár průpovídek. Válka není tak špatná, jak by chtěli židáčkové svým národům namluvit.

Vybral pro předvedení tance – aniž by dost dobře věděl proč – Helenu Ludvigovou.

Helena vzhlédla nahoru k rodičům a Zuzaně Pickové za nimi. Nemohla nic říct. Čekala, co přijde. Viděla úsměv na tváři otce. Tatínek si asi myslí, že je to vyznamenání i pro něj; maminka se propadá rozpaky. Tatínek vypadá jako člověk, který se ve špatných dobách dočkal lepších; a až pominou dočasně špatné doby, dočká se ještě lepších. Snad. Tatínek si myslí, že mu přeje štěstí, když mu vyšlo vstříc i v dobách všeobecného neštěstí. Napadlo ji, že není těžké vidět tatínkovi do karet. Dokázal věřit kousku vlastního štěstí uprostřed cizího neštěstí? Jde to? Je to vůbec možné?

Taneční mistr se uklonil Heleně Ludvigové. Myslel přitom na to, jak je směšné, že nejenom u psů, koček a ptáků nebo koní bude záležet propříště na rodokmenu jako na rodném nebo domovském, výučním nebo vojenském listu až do šestnáctého kolena. Už nikdy nebude učit tanci děti s velkými nosy, psíma ušima. S plochýma nohama. Odříkával do valčíkové hudby z prstů Carmen Mayerové, už v tanci:

„Takhle se drží dáma, prosím, ne jako jitrnice. Neotiskujeme do ženského těla svých pět prstů jako na trestanecký lístek do Sing Singu nebo jako do dvou obložených chlebů. Dáma nám nesmí nikdy vypadnout z náruče. Díváme se tak, abychom viděli přes rameno dámy, dáma zas přes rámě partnera. Mluvím o pravém rameni. Dáma se zahledí přes pravé rameno pána, pán přes pravé rameno dámy. Nešlapeme dámě na boty. Nerveme jí šaty vzadu, aby se odchlípily vpředu. Jsme uhlazení, zdvořilí, čistí. Dýcháme vkusně, abychom nikoho neobtěžovali. Nefuníme své bacily do úst a nosu partnera. Nepopotahujeme. Necpeme dámě dlaň, kterou nám svěřila, ve vášni dolů; jako bychom jí chtěli zlomit ruku a vůli. Není to krása, pro kterou jsme si dnes večer přišli. Nemluvíme s dámou ani s partnerem o ničem, co by mohlo tanečníka zatížit, rozptýlit v soustředění a polekat, jen o lehkých, snadných námětech, jako je počasí, šaty, jak se kdo baví; vyměňujeme si lichotky, nezávazné věci. Jsme ve svém živlu, prosím, ano. Je třeba se soustředit na hudbu, dodržovat rytmus, melodii, pohyb každé části těla. Mezi dámou a partnerem probíhá, díky hudbě a večeru, elektromagnetismus a gravitace, jakou mají mezihvězdná tělesa, tak zvaný alfa rytmus. Všechno musí probíhat v tanci lehce a volně, ne jako v křeči. Myslíme jen na příjemné, na nic nepříjemného. Nedáváme se strhnout. Ano i ne. Ano, ano.“ Všiml si cetek a šatů a střevíčků dívek. „Taky tanec zahrnuje krásu a učenost, odvahu a to, co je v člověku ješitné. Žádná nevázanost se netrpí, prosím,“ dodával. Dával volný průchod svým myšlenkám. „Dívka potřebuje chlapce, chlapec dívku, je to nařízení druhu. Ano, druhu.“ (Poznámka platila i rodičům na balkoně.)

Zavířil uprostřed sálu s Helenou Ludvigovou. Vypadala, že tančí už od chvíle, co se narodila, valčíky jako Povídky z Vídeňského lesa, v náručí tanečního mistra, který myslel na židovský majetek, na přesuny majetku, přepisy pozemků, práv a novou legalitu, ale držel ji jako pírko a tančil s dokonalostí mistra, kterým se stal v tanci díky sedmadvacetiletému úsilí, vytrvalosti a kázni a nezkrotné ctižádosti, schopnosti uchopit, jak řekl ženě, býka za rohy. Jít třeba přes mrtvoly. To, co vyžaduje doba. Spoléhá na svůj instinkt, na svůj selský rozum, na svou mazanost.

Valčík dozněl. Taneční mistr Mayer předal Helenu, na kterou se upíraly zraky všech, do společnosti Alfréda Flexnera, syna někdejšího majitele továrny na barvy Anilin, dříve Johaniho. Helenin sen měl druhé pokračování. Mohli stát spolu asi dvě minuty. Helena se omluvila partnerovi a šla ke schodům, nahoru na balkon k rodičům. Za nimi se na ni usmívala Zuzana Picková.

Anna měla vedle na židli ležet svou krokodýlovou kabelku, Aligator France, kterou dostala od Emila, jako nejštědřejší dar. Myslela na to, čím je štěstí dětí štěstím rodičů. Byl by hřích si jen stěžovat. Všichni kolem měli na sobě to nejlepší. To znala už z Měšťanské besedy. Vdechovala směs vůní voňavek, šatů a potu a myslela na to, jak a čím jí dívky připomínají ji samou. Vypadají jako nevěsty, jimiž jednou budou. Nikdo nechce zůstat na ocet. Taneční byly první krok, který skončí pro mnohou u oltáře. Odevzdávala se zvukům a hudbě. Myšlenky na oltář, svatbu, zasvěcení ženy ji naplňovaly teplem. V tom ohledu byly všechny dívky v sále stejné. Byly mladé. Něco – přece jen – v každé době, mají všechna děvčata, všichni lidé, společné. Bylo to sváteční slovo, na něž myslela. Hvězdná vteřina každého člověka. Pro hodně děvčat začátek začátku. Začátek všeho. Něčeho, co je, pro živé, silnější než smrt. Vracela se v paměti k rozechvělosti, kterou opřede ženu něha. Myslela na dceru.

„Nikdo nemůže jen prohrávat a prodělávat,“ uhodl Emil její myšlenky.

„Vím, že se snažíš,“ řekla Anna.

„Pan Kantner už odjel. Odvolali ho z firmy v Mnichově k poradám. Co měl včera přes ulici, má dneska před nosem. Obchoduje s několika firmami.“

Vdechl horký vzduch sálu. Křesla měla proutěné vyplétání. Lenochy, uhlazené mnoha dlaněmi rodičů, gardedám, doprovodu. „Přistavili mu zvláštní letadlo. Seine eigene Maschine.“

Už pár měsíců mluvil Emil Ludvig i se svou ženou a dětmi, jako by jeho slova odposlouchávaly ještě jiné, blíže neurčené uši. Nevěděl přesně, kdy to začalo. Bylo to jako nějaká nová, neznámá nemoc, zatím nikterak nebezpečná, a když si na ni zvykl, i docela únosná. Vůči některým bacilům, jak říká Artur Pick, je člověk naopak odolnější časem. Teď se přistihl, že mluví o lidech, jako je pan Kantner, i se svými nejbližšími lidmi skoro úředně. Vyrovnal s domácím pohledávky. Viděl, že Anna poslouchá jen na půl ucha. Myslela na Helenu, na tanec, který končil. Odevzdávala se vzpomínkám, na co kdysi věřila, ne proto, že musela, ale chtěla. Rozdíl mezi včera a dnes. Zahrnulo to minulé a snad i budoucí výčitky. Partneři se vzájemně klaněli. Někteří mládenci měli v očích rozpaky, stud, jiní chtivost, někdo obojí. Pasy dívek byly štíhlé, jako jsou štíhlé květiny.

Pan Mayer si ponechával v očích svou nenasytnost. Pracoval bez oddechu. Svět pro něj byl najednou bezedná jáma, naplněná neobjevenými židovskými poklady. Konec skromnosti, myslel si. Konec prostotě. Žádná falešná cudnost, zbytečná pobožnost. Půjde za svým bez oddechu. Žijeme v nové době, v říši síly, kde obstojí jen ti nejbezohlednější. Má své pevné zásady. Nedá se ani vydráždit k zbytečnému spěchu, ani strhnout zpátky.

„Zuzana je krásná, ale chladná,“ řekl Emil a Zuzana to možná slyšela. Emil pak přemýšlel o tom, že na něj dělá Zuzana dojem, jako by byla daleko za svým věkem. Jako někdo, kdo má už předčasně všechno za sebou. Nezdála se skoro už vyžilá? O tom pomlčel. Žila v Itálii – sama – příliš dlouho?

„Houževnatost,“ tleskal dole pan Mayer do dlaní, „je vlastnost tanečníků. Vytrvalost. Základní vlastnost každého učení. Nic nepadá hotové z nebe. Jen mana. Nejdůležitější v tanci jsou kroky, rytmus; kroky, rytmus. Sebeovládání, volnost… Vnímáme partnera, hudbu. Držíme se hudby.“ Všechno před ním vyvřelo, aby si vybral. Vybere si. Umět brát, co může, to je také ctnost. Nezmešká. Tentokráte ne. Na to mohou vsadit.

Taneční mistr myslel na seznamy, které viděl na vlastní oči, než sem přišel. Proto připravoval ženu na historický význam dnešního večera, osobně i společensky. Ovšem, pokud šlo o jeho ženu, byla naštěstí slušná klavíristka; lepší než kdysi břišní tanečnice. (Nebo Hadí žena.) Politice ženy nerozumí. Mají s kdekým nevhodný soucit, jsou náchylné k hlouposti. Nemají smysl pro zákony. Právo je pro ně osobní, ne úřední záležitost. Přestoupí, co uznají za vhodné. Tak jako si muž vezme, co chce, je-li to opravdový chlap, poruší žena každé nařízení podle hlasu jejího srdce. (Jejího rozkroku. Rozmaru. Myšlenky.) Pro ženy není žádný zákon dost směrodatný. Jsou schopné nevidět zákon a řídit se citem. Na miskách vah, kde je na jedné straně nařízení a na druhé libovůle, vítězí většinou u žen hlas soucitu a podobných krámů. (Ovšem, i lsti, falše a licoměrnosti.) Muž je zákon, žena libovůle a libovůle bez zákona je nespolehlivost. Tudíž, žena rovná se nespolehlivost. „Kroky, rytmus,“ opakoval. Není to zvláštní, když převratné věci přicházejí ruku v ruce s všedními, kterých je šest do týdne a někdy i sedm?

Všichni se dotýkáme historie, myslel si taneční mistr Mayer, zatímco mluvil o krocích a rytmu, s maličko krví podlitýma očima, ale málokdo si to uvědomí. Je to jako elektromagnetická pole ve vesmíru a v mozku, vzájemně a nezbadatelně propojená. Dějiny jsou dotek hvězdného světa. Nelze je ututlat. Nelze říct dějinám: držte hubu! Brněla mu hlava. Na schůzce, kde byl, se mluvilo o organizované smrti. O kalkulované smrti. O zvětšení záchytných táborů, v kterých se mohou koncentrovat statisíce, snad miliony lidí, než je zlikvidují a přimějí je, aby pracovali pro Německo, bez nejmenší odměny. Mluvilo se o železničních uzlech. O pro a proti největší akci, jakou kdy někdo za válečnou linií připravil. Někdo řekl, že nebe nad Polskem bude v následujících měsících rudé ohněm a země zčerná popelem. Žádné podrobnosti. Mohou si udělat obraz, pokud mají fantazii. Německo, okupované země, Evropa budou judenrein. Škoda, že si nevzal ani pilulku aspirinu. Opravdu mu brněla hlava. Praskaly mu spánky. Může to být z několika důvodů. Fluktuace geomagnetických polí. Všechno, co přesahuje hvězdy, měsíc a slunce a lidskou mysl. Nacisté dobře vědí, jaké vědy podporovat a rozvíjet. Neuromagnetická pole v duši člověka. Příliv a odliv; zlomek, co o tom lidi vědí. Spojení mezi myšlenkou a elektromagnetismem hvězd, přitažlivost země a spojení na lidskou vůli, podobně jako ovlivňuje měsíc příliv a odliv. Mají pravdu vědci, kteří předpokládají vliv lidské myšlenky na hvězdné konstelace? Anebo naopak? Člověk stojí teprve na začátku svých možností; je toho ještě hodně, co neví; jsou věci, které už bezpečně poznal. Konjunkce denního a nočního nebe. Německé zákony v Čechách a na Moravě. Kdo si dokáže dřív zvyknout, vyhrává. Co platilo včera, je mrtvé. Kdo by chtěl žít v hrobě? Znovu se mu v mozku vynořila myšlenka na koncertní křídlo v bytě pana Tanzera.

Gestapo už asi odvádí v tuhle hodinu podle seznamů lidi z bytů. Nové seznamy zahrnují, jak se dověděl taneční mistr, všechny. (Nebudou výjimky?) Nemusí si propříště lámat hlavu, kdo zaplatil a od koho nedostane on, nebo komu naopak propadnou předplacené hodiny. Finanční stránkou si někteří lidé od zítřka, lépe řečeno už ode dneška večer, nemusí dělat starosti. (Není to jako vyhrát v kartách, rozbít bank?) Taneční mistr Mayer dostal od majitele klenotnictví, pana Janďourka, informaci o hodině nových seznamů. (Zatímco tančil s Helenou Ludvigovou, aby předvedl, co je to tanec, ne pitvoření, hodina udeřila.)

Zítra v tuhle dobu budou muset všichni, co jsou tady, včetně těch, co tu nejsou, nosit označení, jaké kdysi vynalezl jistý papež pro židovské chlapce od třinácti a židovské dívky od jedenácti roků v někdejší Itálii. Od zítřka platí zákazy (i když nikomu nebránila správa města dobrovolně označit své podniky, kdo je pro ně žádoucí a kdo nežádoucí) divadel, kaváren a tanečních škol a všech ostatních učilišť, už bez výjimky, potom zákazy vstupu do parků, autobusů, vlaků a kočárů s koňmi. Je to všeobjímající zákaz, jako je všeobjímající vesmír pro všechny vesmíry. Jak řekl pan Janďourek, Němci skončí – dovrší – co začnou. Nedá-li si někdo říct, mají gestapo, aby je popohnalo nebo je k tomu přinutilo. Pan Janďourek měl naprostou důvěru v gestapo. Když někdo nechce mluvit, přiskřípnou jejich příbuzné, ženy, bratry a sestry, včetně dětí. „Pozvěte si děti těch nejzatvrzelejších a pitomých, mučte je před nimi. Když nepromluví do pěti minut, máte u mě láhev koňaku, pane Mayer.“ Někdo mu říkal, co uvedl v Árijském boji ministr propagandy Goebbels: I nejvznešenější oduševnění, nejvyšší filosofii lze vyloučit, když jejich nositele utlučou k smrti gumovým obuškem. Vyvracíme filosofii i s jejími nositeli. Není to povedené?

Taneční mistr myslel na byty a domy, které se uvolní, na místa, která se uprázdní. Bude dost bytů pro všechny zájemce daleko dřív než zdlouhavou výstavbou a dostavováním. Tentokráte si nikdo nemůže dělat naděje, že se mu to vrátí, až se zase věci změní. Nic, co se ztratí teď, už nikdy nikdo nikomu nevrátí. To kryje zákon. Nacistický a zároveň český, protektorátní zákon. Nikomu nepomůže křičet nebo šeptat, že někdo někomu něco ukradl. Ne každý, kdo krade, je zloděj. Nelze krást zlodějům. Lze to jen přemístit, změnit majitele. Nikdo tomu neuteče. Ti správní si přijdou na své. Alexandr i Pavel a Pavel i Šavel. Je to nová hra, a z lecjakého Pavla se stane Pauli. Má dobré jméno – Mayer, mohl by se jmenovat Alexandr Paul Mayer. Nebrat si by bylo pošetilé. Postižení by na místě těch, co se ujímají svého majetku, nebyli jiní.

Myslel na peníze, které mu rodiče žáků zaplatili a které mu spadnou bez další překážky do kapsy. Tleskal dlaní do rytmu. Bude mít zábavní podniky, restauraci, kavárnu, Chambre séparée. (I pro sebe a nejbližší lidi.) Vybere si z dívek číšnice, uvaděčky, masérky.

Bezděčně přehlédl kostnaté tělo někdejší břišní tanečnice Carmen Mayerové, své ženy, její zasmušilou tvář, maskovanou soustředěním na hudbu a noty, stísněný, falešný a nevrlý úsměv, na který měl od rána do večera zlost. Příliš si už nerozumí. (Nerozumí si už ani trošku.) Není to pravda, leda částečně, ale každý má, co si zaslouží. Odvrátil se úlisnýma očima a zdvořilým obličejem od své ženy k tanečníkům.

„Argentinské tango, miláčku,“ pokynul pan Mayer své ženě.

„Jsem ráda,“ řekla Helena. „Je to všechno neuvěřitelné.“

„To jistě,“ řekla Zuzana. „Lámu si hlavu, jak daleko je přirozenost od nezávislosti. Co vědí muži o ženách. Jak málo vědí o ženách ženy.“ A usmála se svým úsměvem kláštera, ve kterém se poučila o tom, co je naučily.

Zuzana přinášela na balkon odlesk Itálie. Žila svým včerejškem, aby unesla dnešek. Měla v hlase odevzdanost a námitku, led, v kterém umrzalo, co si myslela, a úsměv na rtech, který říkal stejně tolik, kolik zatajoval. Už jenom asi lehké holky smějí svobodně zacházet se svým tělem, jak chtějí. (Slyšela o Karle v jejich domě a v Merkuru?) Viděla prve tančit Helenu s tanečním mistrem? Viděla taky jejího mladého partnera, Alfréda Flexnera, spolužáka? Jen lehčí holky si ještě smějí zajistit, co si u ostatních nedokáže už ani představit. Jen ony si ponechaly právo zabránit druhým, aby s nimi nakládali po všech stránkách a ve všech ohledech proti jejich vůli.

„Vidí to jen člověk, který se hodí, jako ve známé pohádce, na svůj úřad,“ dodala Zuzana.

Heleně se zdálo, že má Zuzana hlavu jako krásné ženy na římské minci. „Jak to děláš?“ řekla Helena.

„Stojím od rána do večera před zrcadlem. Češu se alespoň pětsetkrát. Marta vás pozdravuje. Divila se, že jste to stihli. Artur pracuje od rána od čtyř na silnici u letiště. Většinou odklízejí sníh a rozhazují štěrk. Něco se prý děje; nevím co.“

„Co by se mělo dít?“ zeptal se Emil.

„Ach, strýčku Emile, ty posloucháš? Měla jsem za to, že jako hodně ostatních existuješ jen ve snu. Není to krásné, odstěhovat se do říše přeludů? Jistě se díváš dolů do sálu a myslíš na to, co to je první láska, ne?“

Ze sálu sem stoupalo horko a hudba. Bílá pleť tanečního mistra se leskla potem. Zuzana už nic neřekla. Anna se lekla. Neřekla, že je to smutné. Helena obdivovala sestřenici. Dostala od ní jednou z Itálie pohlednici s kresbou Adama a Evy a jako doušku italské přísloví Největší láska potřebuje jen málo slov. Zuzana přeškrtla slov a připsala slz. Stěžovala si, že děvčatům jako ona je asi souzeno umřít jako staré panny. Leda by se zase ujalo mnohoženství. Helena obdivovala Zuzaninu prostořekost, která se rovnala odvaze, třebaže jenom v jejích prohlášeních. Žena se bez oddechu snaží získat to, co z ní teprve dovrší ženu, řekla minule Zuzana. Nevzdává se skoro nikdy. Jen někdy, jak si posteskla Zuzana, se rozpouští ve svém snu.

„Připomněla jsem si jen zkazku o ježkovi v trávě, jak zápasí s hadem,“ řekla Zuzana Picková. Obsáhlo to myšlenku na vlhkou zelenou trávu, na příchuť hlíny a plazivé zvíře, které naráží na obranné ostny ježka. Na tíhu panenství, velikost touhy, sladkost hudby. To všechno si spojovala s Helenou? Co vyjadřuje člověk pohybem, který znamená tanec? Pýchu, stud za vlastní tělo? „Neptala jsem se tě proč; ne proto, že by mě to nezajímalo, ale protože chápu, proč rostou stromy, létají ptáci, plynou řeky. Touhy jako voda, do které se člověk ponoří, když má odvahu a slyší.“

„Zuzano,“ řekla Helena Ludvigová a myslela na to, jak tančila s Alfrédem Flexnerem a že to Zuzana ví. „Některým věcem nerozumí nikdo jako ty.“

„Vypadá to tu hezky,“ řekla Zuzana. „Nemotá se ti hlava? Zvuk je dobrý. Netříští se to. Klavír by mohl být silnější. Třeba dva klavíry.“

„Je tu vysoký strop, motá se mi z toho hlava,“ řekla Helena.

„Snažím se představit si vedle sebe Romea a Julii. Ne, jak se k sobě chtějí dostat, stůj co stůj, aniž by o tom zbytečně přemýšleli, ale jak chtějí od sebe utéct. Proč se vázat jeden na druhého? Pošetilost šestnáctiletých se už v Německu ani nenosí, ani netrpí. Jestliže hledáš druhého, kdo by ti pomohl odpovědět na všechny otázky, které tě zneklidňují i povzbuzují, budeš se muset spolehnout na sebe. Ale promiň mi, to bych tady a teď snad ani neměla říkat, ne?“

Helena se omluvila. Na chvíli zase šla dolů, ke svému partnerovi, který na ni čekal. Sen splnil i její třetí očekávání: mohla trávit zbytek tanečních s Alfrédem Flexnerem. Má dívka bojovat o to, co si přeje ze všeho nejvíc? Nebo se odevzdat čekání? Anna Ludvigová vzala Zuzanu za ruku, stiskla ji a podržela její dlaň asi minutu. Tušily obě, že Helena dole potkává svou první lásku, aniž o tom věděla?

„Pro Artura je život epizoda mezi narozením a co přichází, když je krása pryč,“ usmála se Zuzana. „Tuží si ode dneška svaly na silnici, aby to líp unesl. Chtěl mě v noci, když vstával, přesvědčit, že to není nic zvláštního, co by snad nečekal.“

Helena odtančila s Alfrédem Flexnerem všech sedm tanců. (Kdyby se jí teď někdo zeptal, co je štěstí, odpověděla by bez váhání.) Rozloučila se, zardělá a šťastná, a přišla na balkon, kde měla kabát a kde na ni Zuzana Picková a rodiče počkali.

„Chtěl ses, strýčku Emile, opravdu odstěhovat do Spojených států, když jsi byl mladý?“ zeptala se Zuzana.

„Náš tatínek a stěhovat se?“ usmála se Helena. „Mluví pořád o tom, jak jsme tu doma.“

„Proč mluvit o tom, co nejde změnit?“ zeptal se Emil.

Helena cítila, jak jsou na ni pyšní. Bylo jí horko.

Oblékli si kabáty. Mohli odejít. Helena zahlédla odcházet Alfréda Flexnera. Cítila v dlani ještě otisk jeho dlaně. Měla před očima opar jeho očí, jeho tváře, jeho vůni. Sál se podobal řídnoucímu mraveništi. Slyšeli hlasy, volání. Emil Ludvig se ještě chtěl alespoň pohledem rozloučit s tanečním mistrem. Zdálo se, že se mu pan Mayer vyhnul očima na poslední chvíli. Něco šeptal ženě. Někomu pak s nakyslým úsměvem říkal: „Nevšímejte si toho, je to jen jedno z úředních nařízení.“ A vzápětí: „Nikdo se mě neptal. Co můžu dělat?“ A snažil se usmát. Vyšlo to trochu rozpačitě.

Carmen Mayerová chtěla podat ruku co největšímu počtu dívek a chlapců a jejich rodičům. Pan Mayer na Carmen Mayerovou spěchal. Potlačoval nervozitu nebo netrpělivost. Všechno zalévala světla. Helena se podívala na Zuzanu Pickovou. Už měly kabáty na sobě. Zuzana byla krásná, vážná a zamyšlená.

Ve dveřích, když vycházeli, už zvenku, pokud se někdo náhodou otočil, našli na dveřích tanečního kurzu pana Slavomíra Mayera plechové návěstí se zákazem vstupu pro židy. Před taneční hodinou tu ještě nic nebylo. Na to se mohli vsadit. Nebo se snad mýlili? Byla to bílá emailová cedule, jakou používají Elektrické podniky s návodem, jak poskytnout První pomoc při úrazech elektřinou. („Jednejte rychle, ale klidně a účelně. Vytrvejte, neboť většina postižených je mrtva jen zdánlivě. Neotálejte, záleží na každé minutě.“) A tak dále, s návodem, jak zavést umělé dýchání, až do oživení, s pokynem opakovat všechno, až postižený oživne, polkne a začne sám dýchat. Černá písmena na sněhobílém emailu. Až na to, že nápis měl jiný obsah. Jisté bylo, že tu cedule nebyla, když vcházeli; byla tu až teď, když odcházejí. (Byla už všude, jak nařídily místní úřady, kterým to zase nařídily německé úřady. V Merkuru, v cukrárně Pulchart, v kině Svět, Svépomoc a Humanita.) Už nesešlo na tom (jak slyšela Helena maminku a tatínka a Zuzanu Pickovou), jestli to snad pan Mayer věděl, protože nevytáhl ze sálu paty. Vyloučili, že by to někdo přidělal na dveře kurzu proti jeho vědomí. Zuzana Picková řekla, že to tam ještě neviselo, když přišla. Ale viděla takové nápisy už ledaskde a jistě nebyla sama. Nač plakat nad rozlitým mlékem? Byli v tanečních poprvé a naposled.

„Dobře, že jsme šli,“ řekl tatínek. Znělo to, jako by se přesvědčoval pro útěchu ostatních. „Máme to za sebou.“

„Živí a zdraví,“ utrousila Zuzana.

„Je to smutné,“ řekla Anna. „Pojďte domů.“ Neřekla rychle, ale měla to v hlase obsaženo. To divné, co bylo v ovzduší, je obestřelo jako nějaká jedovatá vůně. Najednou vypadal civilizovaný a dávno vystavěný evropský svět jako neznámá, hrozivá a temná džungle. Neznámé i povědomé nebezpečí. Hlas, který přicházel bezhlučně z hlubokého ticha přicházející noci. Něco hrozivého, co se neviditelně plíží – co jim už dýchá do tváře. Ale jen jim, zatímco těm ostatním svou druhou tváří nabízí spolupráci, výsady, prospěch, když budou mlčet. Svět se pro ně vrátil najednou o statisíce, miliony let nazpět. Do tmy.

Na některé gardedámy a tanečníky čekala černá nájemní auta, jiní šli domů pěšky. Bylo slyšet veselé hlasy; spousta lidí si cedule ani nevšimla. Všech se to samozřejmě netýkalo. Naopak, týkalo se to jen některých.

„Je to přehnané,“ řekl Emil Ludvig.

„Je to jeden z jejich výstřelků,“ dala se slyšet Zuzana Picková.

„Bylo to krásné, děkuju,“ řekla Helena. „Děkuju vám všem.“

Věděli náhle všichni, včetně Heleny, že to nebyl výstřelek. A že to nebude už jako ještě odpoledne. Bylo to něco jiného, když si dal dobrovolně hostinský v Expresu na dveře nápis o nežádoucích hostech a když to platilo pro všechny hostince, parky, divadla, veřejné místnosti, některé ulice, parky, protože to bylo nařízení, které nezná výjimky a omluvu. Přestoupení se postihuje nejpřísnějším trestem. (Podpis některého z vedoucích gestapa, většinou nečitelný.) Pokud šlo o tresty gestapa a německých úřadů, nikdo je nepodceňoval. Každého napadla existence střelnice v Kobylisích, večírky v někdejším paláci Julia Petschka v Bredovské. Najednou se jich to těsně dotýkalo. Náhle jim bylo všechno blízko, na dosah. Německá válka je objala nezřetelným stiskem. Každý si mohl vzít svou dávku hrůzy. Vdechovali neznámé, záludné nebezpečí. Opředlo je nejistotou tužší než kámen, ostřejší než dýka. Plnilo je strachem a studem. Strach, který je obklopil, proměnil očekávání v bezmocnost. Ulice skrývala neviditelná nebezpečí, nízkost, to hrubé a sprosté, na co se snažili – alespoň dnešní večer – nemyslet, ale co se jim vnutilo neodvolatelně.

Helena si všimla, že se nikdo z nich neotáčí. Chtěla se také otočit, ze vzdoru. Nakonec se radši neotočila, aby si Zuzana nemyslela.

Slyšela tatínka, jak říká, že příští taneční hodiny Helenka dostane, až Němci odejdou. Taky to nemůže trvat věčně. Snažil se něco přeskočit? Všechny tužby se najednou proměnily v klubko obav. Svět, který je obklopil, proměnil očekávání v bezmocnost. Ulice skrývala neviditelnou úzkost, to mrzké, na co se snažili – alespoň dnes večer – nemyslet, ale co se jim vnutilo, neodvolatelně. Maminka neřekla celou cestu domů slovo. Zuzana vzala Helenu pod paží. Šly vedle sebe. Kolik mi bude potom, myslela si Helena. Dvacet? Třicet? Osmdesát? Myslí si snad někdo, že se čas zpomalí nebo zastaví? Nebo že děvčata mají víc životů než jeden? Jaké se budou tančit tance, až bude po válce? Tango? Povídky z Vídeňského lesa? Kolik mužů si mezitím najde ženu a kolik žen muže? Jaký převrat by musel nastat, aby měl tatínek pravdu? Co má škodlivější účinky – Zuzanin smysl pro skutečnost, nebo tatínkovy iluze? Cítila nejhlouběji v srdci nenasytnost, která už asi nikdy nebude ukojena, jako to cítila Zuzana. Má zahynout taky jako stará panna? Doufejme, že ne.

„Všechno špatné je k něčemu dobré,“ řekl tatínek.

„To už jsem od tebe slyšela, strýčku Emile,“ řekla Zuzana.

Sahal si do kapsy, kde měl vkladní knížku z Anglobanky. Na ulici si jich nikdo nevšímal. Viděli na několika veřejných místnostech stejný nápis. Platilo to na ně: byli nežádoucí. Cedule rozdělily lidi na žádoucí a nežádoucí, s okamžitou platností. Na zařazené a vyřazené. Na plnohodnotné a druhořadé, na čistokrevné a méněcennou rasu. Ano, od této chvíle od nich budou chtít, aby uznali a věřili, že kdo se narodil z židovské maminky, má přinejmenším dlouhé psí uši. Budou na tom jako pan Luxemburg, na kterého už téměř zapomněli.

„Musí si nás hodně vážit, když kvůli nám čtyřem nechali udělat takovou spoustu cedulí,“ řekl tatínek. Myslel na to, proč v každém koutě, výklenku nebo vchodu do domu vidí přízraky. Nevěděl, jak se tomu bránit. Styděl se zavřít oči, aby si ulevil.

Něco bylo ve vzduchu. Helena cítila, co maminku, Zuzanu a ji děsilo. Jen tatínek vypadal, jako by se ho to týkalo jen lehce. Cedule se mohla přehlédnout, ignorovat, pominout nebo bylo možné se jí dotknout. Bylo tu ještě něco mimo cedule. Hledala jméno pro to, co ji straší. Nemusela do sebe sahat hluboko. Cítila to zřetelně a jistě jako sebe. Jako se prve dotýkala Alfréda Flexnera. Dívala se nad sebe, na hvězdy, a pak pod nohy, na dlažbu, na modro-bílé žulové kostky. Nebe i dlažba se podobaly povědomé a současně neproniknutelné a falešné masce, za kterou se skrývá život, který na ně čeká. Epocha hrůzy a svárů, nejasných myšlenek a ztrácejících se nadějí, něco, co může jen málokdo přežít bez újmy, nebo jen přežít. Ulice byla němá. Z hvězd zářilo neúčastné světlo. Padala na ně nesmírnost noci, osudu, čeho se všichni lidé bojí. Vítr polykal jejich dech, takže nebylo slyšet, kdo dýchá rychle, přerývavě, jako dýchá štvaná zvěř.

Vcházeli do domu na Královské 137 ve chvíli, kdy vycházela z policejní stanice v domě s červenou omítkou, blízko staré pošty, přepadová kontrola, chytat neinformované jednotlivce, jak psali nazítří ve Vlajce a v Árijském boji: Lidi, kteří by si nejradši vlezli nazpět do lůna matčina a v něm přežili válku, pěkně v teple; ale běda; tentokráte neplatí pro nikoho žádná výmluva, omluva, výjimka. A tak dále a tak podobně. Taky vyjeli ze stájí jízdní policisté vztyčení v sedlech, na čerstvých, voňavých koních, do setmělé ulice. Patroly byly hlučné. Tatínka napadlo, jestli snad nejsou tak hlučné záměrně, aby je bylo daleko slyšet a varovaly postižené. Tatínek dokázal i v nejnemožnějších situacích vidět věci z té lepší stránky; dokonce i když žádnou lepší neměly. Policisté s civilním doprovodem zastavovali chodce s aktovkami nebo taškami s jídlem, s kabátem přes ruku a nechávali si předkládat průkazy. Některé skupinky provázeli němečtí vojáci. Všemu to najednou vdechlo patinu války, kterou se hodně lidí, jako tatínek a maminka a Helena sama, snažilo nevidět. Zuzaně Pickové to připomínalo lov na zvěř, lov na lidi. Patroly plašily lidi jako slepice. Někde zazněly kroky utíkajících. Pak do toho vpadly zvuky okovaných bot. Jednou se ozvala střelná rána. Tatínek řekl, že to bylo z pušky, poznal by ránu z revolveru. Jako by na tom záleželo, jestli člověka zastřelí, zmrzačí nebo alespoň k smrti vylekají ranou z pušky nebo revolveru. Pak šli rychle a tiše, nezdržovali se nikde a ničím a Heleně se stahovalo v krku. Emil rozhodl, že Zuzana půjde s nimi; nemá smysl riskovat vzdálenost z Královské 137 na 428.

Na schodech na Královské 137 slyšeli u výtahu tanečního mistra, který přišel domů o chvíli později. Žena mu něco vytýkala.

„Ty časy jsou už pryč, miláčku. Radši se nikoho nezastávej, když nechceš, aby se někdo musel zastávat tebe,“ říkal pan Mayer.

„To mi snad taky vyhrožuješ jako jim?“

„Kdo si myslí, že jsou?“ zeptal se tiše tatínek.

„Kdo si myslí, že jsou?“ řval pan Mayer. Teď se něčím zdůraznily nebo prosadily jeho krví podlité oči. Jeho hlas dostal nevrlý výraz, který vystřídal zpupnost. Už se nenamáhal potlačovat hantýrku, kterou se vyjadřoval na trhu, na ulici nebo v barech po půlnoci, mezi opilci a podezřelými existencemi a pozdními hosty. Rozpřahoval ruce a chvílemi se jimi rozháněl, jako by chtěl ukázat, že – kdyby na to přišlo – neváhal by uhodit. Carmen Mayerová byla jako na jehlách. Její muž mluvil na její vkus příliš zostra. Ochably jí tváře.

„Kdo si myslí, že jsou?“ opakoval Emil Ludvig.

„Emile,“ napomenula ho maminka.

„Je to zbytečné, strýčku Emile,“ řekla Zuzana.

„Jsou to démoni,“ křičel Slavomír Mayer. Oči mu rudly podlitou krví.

„Bojím se tě,“ řekla Carmen Mayerová tanečnímu mistrovi. „Copak nemáme svědomí? Nemůžeš říkat, že nevíš a že jsi nevinný. Copak ji necháš radši zabít?“

„Proboha,“ řekla Anna.

Vybavilo se jí všechno, co vyprávěli její rodiče na Moravě o pogromech. Zabít? Koho chtěli nebo měli zabít? Myslela na pana Luxemburga. (Pozorovala své židovské známé. Zapomněli mluvit. Stáli jako pěna. Jako ovce.)

Potom za nimi bouchly dveře. Taneční mistr si odkašlával. Pak snad ženu uhodil. Uvnitř Carmen Mayerová křičela, že to bylo slyšet na celý dům: „Můžeš dělat, že nevidíš, neslyšíš, že se tě to netýká. Jednou nebudou slyšet tebe.“

„Ty nejhorší antisemitský výlevy si píšou sami, aby se mohli litovat,“ křičel taneční mistr Mayer. „A aby mohli napadat góje.“ Snad na chvíli zešílel? Měl v hlase vzrušení posedlých.

„Co nás čeká, děti?“ zeptala se maminka a opřela se zády o dveře. Potřebovala se přesvědčit, že nezapomněla mluvit.

„To není tajemství,“ řekla Zuzana Picková. „Taky se s tím nikdo netají. Můžete si přečíst Mein Kampf. Jak řekl Baudelaire – největší trik ďábla je dokazovat, že není. Až si lidi začnou myslet, že není. Karty jsou na stole. Stará pravidla už neplatí. V tom měl můj otec – Artur – svatou pravdu. Bohužel jenom v tom.“

Helena věděla, že Zuzana cituje francouzské básníky, jen když je sama v koncích. Měla poprvé v životě dojem, že se potkala s ďáblem. Nebyla s to nikomu to vysvětlit, ani Zuzaně, ani mamince nebo tatínkovi. Je to noc setkání s ďáblem? Má tvář, hlas a řeč? A nezmění to, ani když dovolí strčit člověku na pár minut nohu do předsíně ráje? Ráj je asi v pekle. Je to jen předsíň nebo ložnice pekla. Nejdříve se mohla zalknout štěstím, a teď? Jen tatínkovi se taková minuta zdála dlouhá. Prostoupilo jí to, jako prostupuje člověka mráz, horko a oheň a led. Nebo strach. Nic se jim nestalo, opakoval tatínek. Nebylo to vzrušující, nové a neznámé, jako když tančila se svým partnerem na dnešní večer, synem někdejšího majitele továrny na barvy a laky Anilin, nebo s tanečním mistrem, všem na očích. To bylo najednou daleko. Na odvrácené straně duše. Vzala Zuzanu za ruku a Zuzana jí nechala dlaň. Zůstaly na chviličku spojeny. Cítily své vzájemné teplo, vzájemný pot, vzájemný chlad. (Přítomnost ďábla.)

„Doufejme, že si Marta a Artur nebudou dělat starosti. Řeklas jim, že jdeš k nám?“ zeptala se maminka.

„Neboj se. Artur je daleko tomu, aby si dělal starosti,“ řekla Zuzana. „Je plně zaměstnán po práci sepisováním milostných dopisů, v kterých se za někoho jiného těší, jak ho budou držet za ruku, líbat na ústa a kdovíkam, a oddávat se neřestem. Na stará kolena je to na otce výkon. Pokud si vzpomínám, v naší rodině si nikdo o nikoho nedělá zbytečné starosti. Každý se nejlíp postará sám o sebe. Až na to, že zatím nikdo neví jak.“

Helena si přála, aby sestřenice byla stejně spravedlivá jako krásná. Pro tatínka není rozpor mezi krásou a dobrem. Pro maminku už trochu ano. Helena cítila, že je stejně v koncích s rozumem jako maminka a Zuzana Picková. Čím, kým se měla měřit? Maminkou? Zuzanou Pickovou? Má si nechat pokazit to nejhezčí, to první, co měla; v duchu strach nebo ostych si pojmenovat. Co bude? Co si tatínek počne? Myslí si, že ještě může pracovat s německou firmou, když najde na dveřích do továren, dílen a kanceláří zákaz vstupu? Pro tatínka je pořád ještě dané slovo všechno. Nedovede si představit svět, kde lidi nedrží jeden druhému slovo. Je to pro něj jako zbořený most, který vedl přes řeku. Jako jedna ruka, nastavená na pozdrav druhé, ale stažená nazpět. Helena chápala, proč a jak asi se Zuzana Picková zlobí na své rodiče, že se neodžidovštili dříve a důkladněji; lépe řečeno úředně, dokud to bylo dovolené a kdekdo to udělal. Přála by to Zuzaně, i když maminka by to neschválila nikomu.

„To je přece žert,“ řekl tatínek. „Artur to sepisuje pro kolegu z kavárny Aschermann, zastoupení Gumy a lepidla, alespoň donedávna je ještě měl. Jmenuje se Egon Irving Khán.“

„Samozřejmě, pokládám to za žert v každém případě,“ řekla Zuzana. „Je to hra na cudnost v době necudnosti, pokus si oddechnout a zároveň se uštvat, hledání rovnováhy v roztěkanosti, která hraničí s neurózou.“ Ani se nenamáhala usmát se přitom. To, co řekla, by to stejně vyvrátilo. Tón ji usvědčil.

Helena měla pocit, že tu stojí v kuchyni a svět vybíhá ze své oběžné dráhy. Oknem z kuchyně bylo vidět střechy a okna protějších domů a jasné nebe, plné hvězd. Zuzana připomínala najednou krásného, bohatě opeřeného ptáka, který je zvyklý létat vysoko a daleko a ztratit z očí, co se děje dole, malicherné, pošpiněné a směšné. Snaží se procitnout, než zapomene létat? Nebo létá už jenom v duchu, anebo ztratila schopnost létat? Najednou byla Zuzana Picková pro Helenu víc, než aby to mohla prohlédnout. Potom se Heleně zničehonic zdáli všichni podivnější a pochybnější.

„Žádná kaše se nejí tak horká, jak se uvaří,“ řekl Emil Ludvig. „Nemá smysl ztrácet hlavu. Udělejte si pohodlí. Najíme se a vyspíme se na to. Ráno je moudřejší večera. Nějaké peníze máme, abychom přežili to nejhorší. Jak říká Artur, peníze jsou dobrá pohonná hmota do každého motoru.“

Zuzana se dovolila, aby se směla jít koupat první. Musela jít s Helenou dolů do prádelny. Zůstala tam hodinu. Nahá vypadala krásná. Necítila před Helenou ostych. Spíš se styděla, ale nevěděla proč. Helena nechala Zuzanu samotnou s tím, že jí přinese velkou osušku.

„Čekají nás těžké časy,“ řekla Anna.

„Není to nic nového,“ řekl Emil Ludvig. „A nic netrvá věčně.“

Cítil povinnost je povzbudit, aby povzbudil i sebe. Byl by si rád dal za pravdu, alespoň tak, jak to znělo. Naučím se stejně dobře lhát, jako jsem se to vždycky chtěl odnaučit. Pojmy dobře a špatně, správně nebo nesprávně se posunuly. Bylo by dobré, kdyby Anně pomohla její pobožnost. Kdyby Zuzaně pomohlo, jak je krásná, a kdyby se Helena naučila trpělivosti. Nedopadlo to zrovna šťastně. Ale není to ani neštěstí. Je to nepříjemné, usoudil Emil. Dobrá, to ještě snad dokážou spolknout.

Richard se probudil. Už spal, když přišli. Emil ho pohladil po vlasech. Podíval se, jestli si umyl nohy. František Löwy – Annin bratr – taky už spal, v průchodním pokoji. Musel slyšet, jak tatínek vysvětluje Richardovi, co se stalo: výskyt emailových cedulí o zákazu vstupu, přísných trestech. Vyvodil, co je čeká ráno.

„A co?“ zeptal se Richard. „Už jsem to viděl.“

„Spěte dobře,“ řekl tatínek. „Takové klece, do kterých by nás všechny mohli najednou zavřít, ještě neexistujou.“ A pak: „Nic horšího už nepřijde.“ Podíval se na ně a viděl ve tváři a v očích všech strach. „Proč?“ zeptal se. „Přece se nebudeme bát už dopředu?“ Napadlo ho, že si lže do vlastní kapsy. Ano i ne. Naštěstí mu nikdo nemůže číst myšlenky. Čeho se bojí. V čem asi opravdu lže.

Anna Ludvigová se modlila.

„Doba, kdy nám dovolili ptát se proč, už pominula, strýčku Emile,“ řekla Zuzana. Vykoupaná vypadala jako ze škatulky. Všichni museli uznat, že je krásná. V tom měla v rodině prvenství. Pak řekla: „Všem se nám dostane, co je nám souzeno. Každému zvlášť stejně jako všem dohromady.“ Aby to zlehčila, dodala: „Slyšela jsem šeptanou propagandu: o Hitlerově osobním holiči. Ještě nikdy Hitlera neholil, protože Vůdce k sobě nikoho nepustí, aby se mu postavil s otevřenou břitvou u krku. Taky jsem slyšela, že Hitler má starší sestru, starou pannu.“

Helena se pomalu svlékala. Myslela na to, jak v jedné písničce oblékali do hrobu mrtvou dívku. Z nějakého důvodu jí přišla na mysl Lída Kubrová. Kubrová si rozdělila svět na lidi, kteří jsou schopni žít společně a vzdát se toho, co tvoří důstojnost jednotlivce, ale nezanedbává důstojnost kolektivu, a na jednotlivce, kteří vidí na světě jen sebe a stávají se z nich slepí. Kvůli TBC chodila Lída poslední dobou pomalu, i když šla pro vodu. Kašlala, kudy prošla. Tatínek se Lídě někdy posmíval, že chce udělat celý svět šťastný, zatímco sama se ze smůly nevyhrabe. Něco tu nehrálo, ani dodatečně, myslela si Helena. Tatínek jednou obvinil starého Kubra, že vychoval dceru jako mesiáše, který se nedostavil. Jako by byl sám. Proč nikdo neobviňuje všechny předchůdce předchůdců, v čem selhali? Neselhat, nebyli jsme, kde jsme. Možná. Obvinila i Lída starého Kubra z toho, že dostala TBC? Lída Kubrová nechodila nikdy do tanečních. Takovými společenskými podniky pohrdala.

„Proč?“ opakoval tatínek svou otázku.

„Kdo se jen ptá proč, je už dopředu ztracen, strýčku Emile,“ dodala Zuzana. „Ale asi budeme mít všichni jen slabou zásobu všech proto. Spíš těch kdyby…“

Tatínek – jak o tom přemýšlela Helena – cítil povinnost hlavy rodiny a hrál svou úlohu od začátku do konce. Tatínek možná přeceňuje svoje síly, rodinu i důstojnost. Co stihne a může dokázat jediný člověk, muž. Byl by asi rád, kdyby jeho slova platila i pro něj. Snadno se řekne: běžte spát, spěte dobře. Zuzana má za to, že Němci mají ještě něco jiného než jen klece.

„Omámili nás i bez chloroformu,“ řekla Zuzana. „Pokud jde o strýčka Emila, má za to, že čeho není schopen sám, nebudou schopni ani ti druzí. Škoda, že Artur nemá tvou povahu.“ Hezky se usmála, ale v pohledu měla něco jiného než úsměv. Klesly jí koutky jejích krásných rtů. Na vteřinu vypadala ošklivá nebo zlá.

Helena nemohla usnout. Znovu tančila. Cítila své taftové šaty, střevíčky, ruce mladého muže, který se jí dotýkal. Je opravdu celý svět vajíčko, které se musí nejdřív rozbít? Vedle strachu z lásky má člověk v šestnácti taky strach ze světa, myslela si. Nedokázala se takhle vracet v duchu dlouho.

V bytě tanečního mistra bouchly dveře. Pan Mayer, asi rozezlen na svou ženu, která zmenšovala svou věčnou nedůvěrou okamžik jeho příležitosti, odcházel do ulic, aby se přesvědčil na vlastní oči, jak si počínají patroly. Pro lidi jako on to musí být zábava, pomyslela si Helena. Taky by si přála projevit zvědavost, narodit se v kůži lidí jako taneční mistr?

Helena usínala s melodií Povídek z Vídeňského lesa ve spáncích.

Zuzana řekla do tmy místo dobrou noc: „To hlavní v tvém životě je pro druhé pouhá epizoda. Tak je to s každým.“

Ráno šli Helena a Richard s tatínkem doprovodit Zuzanu Pickovou. Ve schránce našli dopis s úředním formulářem, který byl doručen na úsvitě, jen co se otevřely domy, všem židovským rodinám a jednotlivcům v Protektorátě Čechy a Morava. Odpovědný odesílatel – Židovská náboženská obec v Praze. Tučnými písmeny tu stálo: Policejní nařízení o označování židů. Dne 1. září 1941. Říšský zák. str. 547. Vydáno 5. září 1941. Výdej židovských hvězd.

A potom už jenom pokyny:

Po přeložení všeobecné informační služby ŽNO Praha do ulice Filipa de Monte číslo 18 vydávají se židovské hvězdy v nové úřední místnosti. (Velký sál v přízemí.) Hvězdy se vydávají po předložení lístku na vejce.

(Při této příležitosti upozorňujeme na platná ustanovení o připevňování a nošení. Hvězda se nosí na vnějším oděvu. Musí být přišita viditelně a pevně, a to ve výši srdce na levé straně prsou. Okraj se musí založit tak, aby zůstal na oděvu viditelný pouze pevně přišitý černý okraj. Hvězda musí být čistá. Je dále zakázáno připevnit ji tak, aby mohla být přikryta klopou kabátu částečně nebo úplně, přechodně nebo trvale. Dále se zakazuje připevnit židovskou hvězdu sponkami, špendlíky nebo jinými pomůckami, aby mohla být odstraněna.)

A tak dále a tak podobně. Z reproduktorů na ulici – zatímco patroly už zmizely a ulice vypadala jako každé úterý – hráli pochody a valčíky a polky. Hlasatel mezitím mluvil o triumfálních vítězstvích německých armád na východě, na západě a v Africe. O úspěších Winter Hilfe, pomoci českého obyvatelstva německé armádě: všechny druhy zimní výstroje: kožešinové rukavice, dlouhé zimní prádlo, svetry a další jsou důkazem podpory české země a Moravy bojujícím německým vojákům. Bez policie a patrol s vojáky vypadala ulice klidná. Ulevilo se jim. Bylo to zvláštní: tolik se toho změnilo, zatímco ulice, domy, chodníky, lampy a fontány, všechno zůstalo stejné. Plynojemová koule se leskla jako hvězda první velikosti. Nakolik se změnili sami, že byli každý i dnes, čím byli včera a čím snad budou i zítra? Helena myslela na jasnost hvězd. Na film, který viděla, o hledání trosečníků v Severním moři. Jestli bude mít v životě štěstí. Co bude s jejím dívčím osudem? Jak spolu souvisí láska, odvaha a nebezpečí? Co je komu souzeno? Kolik energie a strachu skrývá jedno šestnáctileté dívčí srdce? Je jí souzeno žít a umřít jako stará panna, odsunutá a vyřazená svou dobou, bez nejmenšího výhledu? A současně sdílela s tatínkem a matkou strach o to, jestli se dostanou se zdravou kůží domů. Nepatří jim snad, co ještě donedávna patřilo všem lidem. Maminka šla první, vedle tatínka, a rázně šermovala rukama, Helena šla se Zuzanou uprostřed a tatínek o krok vzadu. Jako nějaká zadní hlídka, štít. Ulice se změnila v past, v arénu, v níž stáli proti přesile, a ze tmy na ně dýchala záludnost, násilí, o němž už tolikrát slyšeli, hrozba, stejně těžká jako tichá a úskočná. Když vytřídila pár věcí, zůstala nejvýraznější jedna.

„Jak to, že všechno vypadá stejně, když je všechno už jinak?“ zeptala se Helena.

„Holčičko,“ řekla Anna.

„Máš asi pravdu,“ řekl Emil.

Helena myslela na to, co řekla Zuzana Picková včera; a co, jak se jí zdálo na ulici, kde lidi spěchali do práce a z práce, za svými záležitostmi, zůstalo navzdory včerejšku nezměněno: „Romantická láska v dobách tak neromantických jako naše? Tažení dívky za tím, co chce? Proti komu? Za koho? Jsou věci, kterým porozumíš rychle, když se stanou pomalu, a záležitosti, které se stanou rychle, a porozumíš jim jen pozvolna. Mezi ně patří romantická láska, Helenko. A pak jsou některé věci pravda, bez ohledu na to, jestli jim rozumíš nebo nerozumíš, jestli se stanou zvolna nebo nakvap, dokonce i když ti lžou. Děkuju za nocleh,“ rozloučila se s nimi u viaduktu Zuzana Picková. Pro Zuzanu Pickovou se už doslova všechno odehrávalo v minulém čase, jako by to snad ve skutečnosti nikdy jinak nebylo; nebo jako by se to vůbec nestalo. Kolik králů, rabínů a moudrých je dovedlo za čtyři a půl tisíce let od praotce Abrahama až sem? Nežili jsme snad celou tu dobu ve skutečném světě? Byl to týž svět, jen existence, kterou ho naplňovali, byla už jiná. Nemohli říct, v čem byla jiná, ale cítili a vnímali to. Heleně šel poprvé v životě mráz po zádech.

Helena se za ní otočila. Zuzana se neotočila ani jednou. Helena šla uprostřed, mezi tatínkem a Richardem. Zdálo se jí, že tatínek i bratr spěchali, a jí se chtělo jít volným krokem. Trochu se styděla, že myslí stále na to, co v ní bylo nejvýraznější.

NADĚJE

5

Před nádražím si Emil Ludvig vlezl do domu, který mu připadal bezpečnější. Nikdo ho neviděl? Spíše ne. Je zase ve válce, myslel si. Je to jiná válka. Je sám. Sundal si žlutou hvězdu. Vzal si do kapsy u vesty zavírací špendlíky, aby mohl hvězdu – v případě nutnosti – zase připevnit. Nikdo ho neviděl; dobře. Bylo by dobré, kdyby také úleva odpovídala vynaloženému nebezpečí nebo alespoň úzkosti, která tím vzniká jako nějaká nemoc. Uhladil si kabát. Taky dobře, že hvězda ze žluté látky s nápisem Jude, špičatými, černými německými písmeny (připomínajícími německé středověké věžičky), není žádná žíravina a nezanechává stopy. Zároveň jako nějaká kyselina vyžere díru v hrudi, naštěstí neviditelnou.

Nádraží bylo polepeno červeno-černými plakáty s vyhláškou. Některé byly připevněny na dřevu nebo hobře. Jedna vyhláška byla i v chodbičce před kupé, v němž jel. Rozhlas vyhrával pochody; hlásili německé úspěchy. Kdyby kvalitou vojenské hudby mohla vyhrávat třetí říše válku, měli už vítězství za sebou. Převažovaly bubny, paličky, píšťaly. Hráli pořád ještě Pochod proti Anglii. Je skoro dobře, že nikdo nikoho nezná. I ti, co člověka znají, znají většinou svoji představu o něm, než kým kdo opravdu je, se vším všudy. I proto někdo radši zjednoduší a svůj zjednodušený portrét jednoho člověka rozšíří na všechny lidi. Nemá pak potíže vidět všechny lidi určitého druhu podle jednoho – jeden jako všichni a všichni jako jeden – bez rozdílu – tady stejně jako na konci světa. Na koho to víc platí než na ně? Neřekl pan Janďourek v restauraci Merkur včera, jak se rychle rozneslo, že může mít jednoho, pár židovských známých, s nimiž se domluví, ale všichni? Všichni mu nejdou pod nos. Ostatně, připustil, netýká se to jen jeho židovských známých (protože i s tím je teď lepší skončit, a čím rychleji, tím líp, když si někdo chce uchovat svou zdravou kůži), zahrnuje to pár podivných skupin a ras, a Cikáni nebo černoši jsou taky jen jedni z nich, ne všichni.

Díval se skrz záclonku kupé do chodbičky. Výzva (stálo tu zase.)

První opakování. Z příkazu „Zentralstelle für jüdische Auswanderung, Prag“ musí všechny osoby, které podle § 6 nařízení pana říšského protektora v Čechách a na Moravě ze dne 21. IV. 1939 jsou pokládány za židy a neprovedly dosud svou registraci, ihned tak učinit. Pokud tyto osoby bydlí v obvodu Židovské náboženské obce Praha, mají se ihned přihlásit na vystěhovaleckém oddělení obce, Praha V, ulice Filipa de Monte, č. 15, první patro. Osoby bydlící v obvodu venkovských náboženských obcí, pokud nebyly dosud registrovány, musí se hlásit u své příslušné náboženské obce. Každé vyhnutí se registraci bude přísně stíháno, i smrtí.

I smrtí? ptal se v duchu Emil Ludvig. Neměl by o tom pochybovat. Nejde jenom o jeho život. Odpovídá za rodinu.

Jízda byla Emilu Ludvigovi příjemná, i když byl chvílemi nervózní. Měl pořád ještě rád vlaky, tíhu i lehkost vůní, které pokaždé znamenaly něco jiného a zároveň pořád stejné věci, supění lokomotivy, nárazy kol na spoje kolejnic, ubíhající krajinu, domy, pole, řeky a rybníky, telegrafní tyče. Vlaky vždycky znamenají cestu a cíl, nějakou konečnou stanici, kam se člověk vypraví a dorazí. Je to vždycky odněkud někam. Cesta v sobě obsahuje příslib, a pokud si ji člověk sám volí, málokdy hrozbu. Kdo se – dobrovolně – vydával na nějakou cestu za hrozbou? Jezdil rád vlakem. Jel rád i teď. Něco si tím připomínal. Přinášelo to vzpomínky a odlesk starých dob, kdy se člověk díval radši dopředu než dozadu. Bylo zvláštní, jak si čas prohodil úlohu: co se mu dřív zdálo rozměrné, jako nekonečné moře se spoustou vod, připadalo mu teď krátké, malé, jako kapka vysychající vody nebo tečka. (Jak mu říkal učitel v první třídě: „Ludvigu, ty uděláš kaňku i tužkou.“) Ale nebylo to jen tohle. Mísilo se v něm pojetí času, které je v mládí pomalé a později zrychlené, ale obráceně. Měl najednou víc času než kdykoli předtím. Už mu to neutíkalo, jako když se o něco snažil a popoháněla ho ctižádost. Měl hodně času, ale málo, aby stihl, co potřeboval vyřídit. Zmocňoval se ho ve vlaku pocit, že člověk jede pokaždé nejen z místa na místo, ale z jedné doby do druhé, tam a zpátky. (Pokud má štěstí.) Někdy, v noci, to nebyla jen jedna a jiná doba, ale jedna a druhá planeta, den, noc, jiskry a představy, svět, do kterého člověk vydechuje svůj dech, do něhož otiskuje otisk své šlápoty, bříška prstů, pohled a snahu a sen, výsledek všeho, co je. Nebyl to už jeden svět pro všechny, ale svět pro ty druhé a pro něho. Byl by to rád vrátil k nějakému společnému světu. Ale byl poslední, koho se na to snad ptali. Jen jedno bylo totéž: Jistota i nejistota lidské existence. Cestou vlakem měl volnost myslet na cokoli, co mu prolétlo spánky. Ale nebyl v tom strach, který se k tomu přidal právě teď. Cítil, co ho pohoršuje a pobuřuje, čemu se nedovedl dost dobře bránit. V čem prohrává, aniž podstoupil nějaký zápas. (Nebyl – náhodou – vždycky shon a úsilí uspět jen naruby obrácený strach z porážky? Zajisté člověk chce, potřebuje obstát, ve svých očích i před očima těch druhých.) V čem stárne, aniž by žil. V čem přešlapuje, jako by šel odněkud nikam. Cítil svou existenci jako zmarněnou příležitost. Nemůže to přece tak zůstat. Něco se musí stát. Ale co? Nemohou přece zabít všechny, kdo s nimi nesouhlasí nebo koho nemají rádi. Mohou je postihnout zákazy, dát jim najevo, za co je pokládají, ale zabít? Mohou je vystěhovat, jistě. Vyvstala před ním otázka: Co jsem? Jak jsem se narodil? Co to znamenalo, znamená a bude znamenat? Jsem nejdřív jedno, pak druhé? Obojí? Přísluším opravdu do země, kde jsem se narodil? Nebo do země, kde se narodil někdo daleko nazpět, dva tisíce let, sto padesát pokolení? Někdy si v noci, když se probudil, položil otázku, z které ho posedala úzkost: Co je člověk? Proč se narodil? Co znamená život? Jak žít? Co by měl udělat zítra, hned, aby to zlepšil, aby to dostalo smysl? Ale teď se ptal jinak: Co jsem, kdo jsem, kam patřím? Zúžilo se to. Vyloučilo ho to z velké lidské rodiny, hodilo ho to někam jinam, než kde chtěl být, vytlačilo ho to na okraj, kde vanou neviditelné větry, zuří neviditelné a neslyšné bouře, ale o nic menší než největší přírodní katastrofy. Zachvěl se. Přejel mu mráz po zádech. Pryč s tím! Musím myslet na něco méně pochmurného. Otřásl se znovu. Kdoví, od koho z řady svých předků dostane člověk svou povahu, myslel si Emil Ludvig a vlak drnkal po kolejích a uspával ho. Byl by rád, aby představa, kterou si o něm dělají jiní, odpovídala skutečnosti, nebo představě, kterou si o sobě dělal sám.

Konečně vlak zahoukal a zastavil. Emil Ludvig vystoupil. Šel k notáři. (Na faru zajde až v případě nezbytnosti.) Notář byl nový. Měl tvář sedláka, pomalé, nedůvěřivé oči. Jmenoval se Zach. Mlčel, a když už Emil Ludvig vyslovil své otázky, jako by na chvíli ztratil řeč. Pak asi – přece jen – pojal k příchozímu důvěru. Škoda, že tu nebyl starý notář, který ještě znal jeho otce. Všude jsou už asi noví lidé. Co čekal? Že půjde pořád všechno při starém, beze změny? Notář ho upozornil, že knihy, které chce vidět, jsou opravdu někde na dně v bednách, pokud trvá na svém a je-li to tak důležité, prosím, ale musel by počkat čtyři hodiny, než je pomocník notáře přinese, očištěné od prachu, do kanceláře. Mezitím se Emil Ludvig dověděl, kdo přišel o vodu a kdo naopak objevil novou studnu a oč se lidi sváří a jak někdy malá cestička mezi poli vyvolá vášně a vády, v kterých je i motiv vraždy, bratrovraždy a někdy i otcovraždy. Nikdo nedohlédne na dno lidské povahy, i kdyby žil sebedéle a byl sebemoudřejší. Každý se žene bezhlavě za něčím, o čem nikdo neví, a někdy ani člověk sám. Rozbroje, láska, vády, to je koloběh světa na vesnici, v městečku, kam přísluší, jako jeho otec.

Notář nakonec dělal, co mohl. Nikdo z těch, které Emil Ludvig hledal, ve starých knihách nebyl.

Emil Ludvig nemusel notáři opakovat, že mít alespoň jednu spornou babičku – pro každý případ – by ho vytrhlo z nouze. Neřekl také, že jedna jediná babička nežidovského původu – jak se teď říkalo – by znamenala naději na nový křestní list; a s tím, tak jako začíná lavina, by mohl odvalit první sněhovou kouli. (Alespoň první vločku, myslel si.) Vracel se v duchu do dob, kdy v téhle zemi změnit víru, alespoň na papíře, znamenalo zachránit si život. Nebyl by zdaleka první. A netýkalo se to jenom jeho víry. Nebylo to nikdy moc daleko. V tak často okupované zemi to není zvláštnost. Přál si, aby notář uhodl jeho myšlenku. Zlomek myšlenky. Aby se dovtípil.

Byla to i bez toho – třebaže jen tajná – lavina. Neviditelná sněhová a ledová koule. Nabalila by na sebe zbytek, dost těžký, aby ji už nikdo nezastavil? Stačilo by jediné jméno, pokud možno česky znějící. Komu ze slušných lidí by záleželo na tom, že by bylo falešné nebo vymyšlené? Jistě ne slušným lidem. Jméno jen na to. Dočasně. Proměnily by se staré výsledky v nové? Snad. Možná. Určitě.

„Lituju,“ řekl notář.

„Trochu jsem se toho bál,“ odpověděl Emil Ludvig, jako by ho teprve teď přešel strach.

Notář se usmál. Proto byl notář, aby rozuměl, proč k němu lidi přicházejí.

„Pokud jde o čistotu původu, svědčí ve váš prospěch spíš to, že v knihách nikdo… vašeho rodu – nebo původu anebo národní příslušnosti – není,“ řekl.

„Vážil jsem cestu, abych měl jistotu.“

„Doufám, že máte.“

„Každá jistota je lepší než opak.“

„Samozřejmě.“

„Proto jsem přišel,“ opakoval Emil Ludvig. „Ale vaše knihy nejsou jediné zdroje, pokud se nemýlím, ne?“

„Nejsme město. Jen větší vesnice. Snad jednou budeme město. Rozumím vám,“ dodal notář. Bylo vidět, že rozuměl i nerozuměl. „Myslím, že mohu nechat odnést knihy, ne?“

Notář samozřejmě věděl o vyhláškách, o kterých věděli všichni. Neřekl nic víc. V jeho kanceláři žádnou z vyhlášek Emil Ludvig neviděl. Notář si ho po očku prohlédl. Měl v sluncem osmahlé tváři otázku. Chtěl příchozí něco navíc? Snad ne něco falšovat? Nikdo by nechtěl překračovat zákon. (V téhle době, kdy strach dosáhl i poslední samoty.) Na to není notářství to nejvhodnější místo. Jsem všem na očích. Nařízení jsou příliš přísná. Je lepší nepálit si prsty. Kdovíkdo koho kdy a kde nečekaně zmáčkne, a všichni vyklopí všechno, a co potom? (Kdo a jak je rasově příslušný, to přece o sobě v Německu a obsazených územích neurčují oni sami, ale úřední a zákonná moc. Chce snad návštěvník přebít německé a protektorátní rasové ústavy s jejich výzkumy a odborným vědeckým personálem a neomezenou mocí výpisem z knihy vesnického notáře?)

Emila Ludviga napadlo, že sto padesát babiček a dědečků z roku lvů sahá až do začátku našeho letopočtu. Není to nakonec tak dlouho, jak by si člověk mohl myslet. (Napadlo ho, o čem se učila Helena, když ještě směla chodit do gymnázia, že doba kamenná byla před osmi až deseti tisíci roky. Ani to možná není tak dlouho. Možná, že lidi v té době taky žili jen pro holý život, aby přežili, ne aby nacházeli ve své existenci nějaký vyšší smysl. Narodili se do své doby, jako jsem se do ní narodil já. Kdovíjak dalece mysleli na své včera, kromě zkušenosti, kdy utrpěli nějakou bolest nebo je potkalo něco štědrého, snad krásného.) Paměť a dějiny jsou dvě na sobě nezávislé záležitosti. Vzdychl si. Notář už pouze mlčel.

„V každém případě děkuju, poroučím se,“ řekl Emil Ludvig.

Odešel a otočil se, zda neuvidí notáře v okně: bleskla mu spánky naděje – možnost – myšlenka, jestli si snad notář něco nerozmyslel a nechtěl ho zavolat zpátky. Ne, to nebyl jeho ani notářův případ. Šel směrem k faře na druhém kraji vesnice. Za chvíli byl před stavením s nízkým kamenným kostelem a dřevěným přístavkem. Za zády pronikal podzim do velké zahrady s jabloněmi a švestkami. Nad hlavou mu stálo jasné odpolední slunce.

Fara vypadala zvenku jako mlýn, s přístavkem a naskládanými poleny na zimu, s potokem a velkou zahradou. Všechno pronikala příjemná, čistá a svěží vůně. Byla to už pár set let stará stavba, omítnutá zevnitř bíle a udržovaná s péčí. Emila Ludviga napadlo, že oba muži – notář a farář – si dříve či později, při bohoslužbách nebo ve vesnickém hostinci, o něm vymění informace. Nikdo nemůže ani beztrestně ani nepozorován navštívit vesnici. Připadal si náhle jako nahý, už dopředu. Budou si o něm povídat u piva. Na jedné misce vah pivo a pár slov, na druhé jeho osud. Snad se za mě budou modlit, napadlo Emila Ludviga. Snad se napijou na mé zdraví. Anebo jim brzy sejdu z mysli. Oni jemu asi ne. Ne tak brzy. Cítil nesmírnost oblohy nad sebou. Myriády neviditelných hvězd. Vnímal tíhu vesmíru, tíhu světa, co je dáno všem mužům a ženám. Pokud jsou ještě za něco nebo za někoho zodpovědní. Ano, odpovědnost za rodinu je jako pilíř, na kterém leží klenba světa. Mohl by přísahat, kdyby se ho někdo ptal, že cítí hvězdy nad sebou, třebaže nebyly v jasném slunci znatelné. Vzpomněl si na dávnou židovskou pohádku, kterou maminka vyprávěla jeho sestře Martě a jemu, o měsíci, který měl stejné světlo jako slunce, ale protože záviděl slunci a chtěl, aby na jeho úkor získal víc světla pro sebe, potrestal ho Bůh za jeho závist a rozkázal, aby se měsíc rozdělil o světlo s hvězdami a plul oblohou ve stínu slunce a země. Asi tak se naučí člověk vidět a vnímat, co je, třebaže ne viditelné oku nebo ve světle. Spojil si nebe, hvězdy a dobu kamennou, o které se učila Helena, dávné lidi pod dávným nebem, a skoro jim záviděl. Asi by od něj nikdo nechtěl, aby se rozdělil o své světlo, o svůj osud. Byla to směšná myšlenka.

Zaklepal na dveře fary. Sbíral v sobě důvody, kterými by faráře přesvědčil – víc než notáře – bude-li to možné, o nutnosti získat nový křestní list, třeba pod záminkou duplikátu – kvůli ztracenému originálu. Podvědomě se připravoval, jak zachová klid, jako by se nic nestalo, kdyby na zdi fary zahlédl některou z vyhlášek. Snad přesvědčí faráře, že otázka kopie je jen dočasné východisko; obrátí se s žádostí o definitivní papíry na městské úřady (někde musí začít). Musí u faráře uspět, když už neuspěl u notáře. Koneckonců jsou to především úřady, kdo nabádá obyvatelstvo, aby si dalo základní dokumenty do pořádku. (Představil si, že by uspěl, aby mohl říct, že doufá, že události nedospějí tak daleko.) Jinak se jim daří slušně. Našetří si dost, aby přečkal válku, i když skromně; o hýření není řeč. Ale to bylo teprve před ním. Zatím od něj nikdo nic nechtěl vědět, kromě toho, co už o sobě vypověděl sám. Lekl se, že nikdo neotevře. Nebo ho nechávají čekat? Už neklepal. Cítil, co ho ponižuje.

Nikdo na zaklepání neodpovídal. Dolehly sem vzdálené zvuky venkovského pohřbu. (Někdo už má klid. Všechno za sebou.) Není tu ani hospodyně? Asi si farář hospodaří sám. Emil Ludvig se rozhodl čekat na faráře na dubové lavici pod tenkým dřevěným loubím, porostlým loňským psím vínem. Do hudby zněl štěkot vesnických oříšků. Vycítili přes délku vesnice fenu, která barví, pomyslel si Emil Ludvig. Valčík, hraný venkovskou hudbou, v pomalém tempu pohřebního průvodu, zněl s podzimním větrem. Přicházelo sem šumění borových lesů. Vítr čeřil modré vody na rybníku, kterým končila farní zahrada. Bylo tu ticho, i se všemi zvuky. Vybavil si, jak viděli s Richardem obrázky muzeální postele arcibiskupa v Kroměříži. Hedvábí, sloupy s nebesy, kde ten důstojný a výjimečný pan žid spal. Kde jsou ty časy.

Emil Ludvig se podíval na boty, zaprášené cestou z vlaku a z notářství. Upravil si kabát. Vdechl podzimní vzduch. Díval se na pole, do lesů, na zemi, která zůstává, i když lidé odcházejí. Do toho vplouvá hudba, vítr, slunce. Stromy rostly vysoko, koruny se kolébaly větrem. Země a stromy jsou silnější než člověk. Země a stromy nemají rasu, papíry, nepřestupují z víry. Nezáleží tolik na tom, jakého je ten který strom druhu. Nehledají kličky v písemnostech, nové souvislosti s modrýma očima, plavými vlasy a světlou pletí. Není to tak dlouho, co měřítkem všeho je rasa, rasový původ, jako by rasa mohla být nějaký pilíř nebo záruka dobra nebo zla, správných nebo nesprávných věcí, spravedlivosti nebo naopak. Už dávno nestačila zásada žít a nechat žít. (Co tehdy říkal pan Kantner, že se netýká smíšených manželství?)

Jabloně byly pečlivě ošetřené, stejně jako švestky. Všechno na faře dýchalo klidem a mírem, i prach na cestě, kmeny, z nichž byly schody, studna s rumpálem.

Emila Ludviga náhle naplnil zvláštní klid. Snad je to klid už zaživa mrtvých, napadlo ho. Propojoval se s přírodou. Cítil venkovský vzduch v plicích. Měl by si ho nabrat do zásoby. Naslouchal pohřebnímu valčíku a představoval si, že umřel nejstarší muž nebo žena vesnice nebo dítě, které onemocnělo a lékaři mu nedokázali pomoct – děvče, které potkalo neštěstí – jako umírali lidi vždycky; zítra vystřídá hudba rytmus a hudebníci budou stejní jako teď; hotovi vyhrávat ke svatbě nebo k narození nového vesničana. Pořád budou umírat starci a rodit se děti. Staří budou dělat místo mladým a nic se nezmění. S vůní borovic, mechu a dřeva stavení a pachu vody v rybníce, s nádechem rybiny, zněla pohřební hudba mile, jako by to bylo naopak, už dopředu, spojeno s něčím jiným. Ve vzduchu byl sen o lidech, světě, vidina volnosti nebo rovnosti, spravedlnosti. Snad to byl trvalejší sen, než je přechodná skutečnost, a zahrnulo to naději, kterou má každá přechodnost, to nádherné, pomíjivé, co jednou udělá místo zlepšení. Nebo zhoršení? Emil Ludvig se zdráhal dát si odpověď. Bylo slyšet dlouhou valčíkovou melodii. Na okamžik se přiblížila a zase zanikala se směrem větru.

Emil Ludvig náhle zapomněl, proč vlastně přišel. Probíral svůj život v duchu skoro od začátku, co udělal dobře, co špatně. Jako by končil jednu éru a začínal druhou. Cítil se náhle spojen s touto zemí, jinak než předtím, tisíc let dozadu, krví a dechem neznámých rodů, které už nikdo nevysleduje v žádných knihách. Jsou obsaženi v zemi a stromech a mechu, jako je obsažena vůně ve větru, vlhkost ve vodě, teplo v paprsku slunce. Stromy nesou v listech jejich dech, hlína je zúrodněna jejich masem, krví a kostmi, jejich ruce daly tvar zahradám, polím a domům, obrazům v bytech, nábytku, svícnům a svícím. Stovky a tisíce židovských rodin, které obohatily zemi, jako zem obohatila je, protože tu pracovali a žili a protože člověk nemůže o mnoho víc než žít a snít a pracovat. Byli to všechno nebo většinou obyčejní lidé, celý řetěz, štafeta mužů a žen a dětí a starců, zdravých a nemocných a silných i slabých, kteří si podávali ruce s vesničany při zrodu, svatbách a pohřbech. Cítil, jaká by to byla ztráta – každého dne, který by trávil mimo tuto zemi, kdyby musel, protože se mluvilo o přesídlení na východ. A poprvé ho napadlo, že země je věčná a nepociťuje ztrátu lidí jako lidi ztrátu země. Ostatní se bez něho obejdou. Člověk vždycky potřebuje zemi víc, než země potřebuje jeho. Podobné je to s lidmi. Cítil krásu, smysl a trvalost české země. Co to pro něj znamená, třebaže by to nedovedl vyjádřit, a proč ho i krása naplňuje smutkem. Najednou záviděl zemi. I to, co na kraji dokázal jen vnímat, ale ne popsat. Vdechl a vydechl a slyšel se zevnitř i zvenku. Bylo to nevyslovitelné, jako je každá láska. Byl to hlas srdce, který se marně dovolával rozumu, protože rozum vyvrací lásku. A bylo to také směšné, jako je směšná láska na pohled pro ty druhé. Je v lásce místo jen pro shovívavost, ne pro zášť nebo odpor a nenávist? Kdoví?

Obloukem za kopcem projížděl vlak, asi deset vagonů. Byla to venkovská lokálka, staré vozy, už dávno z módy. Vlak mu připomněl vyhlášky. Ale nevytlačilo to zvláštní pocit, jaký ještě nikdy nepoznal. Byl v něm stesk a zároveň bolest a radost, pro které neměl slova, unikající a vracející se sen, hlas a ozvěna, paměť a ještě něco většího než jen paměť, protože mu bylo nepříjemné stýskat, že ho něco nebo někdo odtrhuje od toho, kam chtěl patřit, kam už patřil a kam by docela určitě patřily jeho děti. Ve zvuku a vůni lesů a větru a tichoučké dechové hudby byl rád, že je tu sám. Nevidí ho Anna ani děti; je tu beze svědků. Pro svou slabost muž nehledá svědky. Ve své porážce je člověk radši sám.

Hudba na venkovském pohřbu přicházela jako vzduch, který vdechoval, tlukot srdce, který si uvědomil. Věděl, že nemůže přecenit vzduch nebo krev, jako nedokázal postihnout smysl, který má život, a i kdyby to dokázal, nemohl by to vyjádřit. Viděl znovu v duchu povědomou štafetu svých předků, včetně těch, kteří určitě prodávali a možná kradli koně, a pro které cíl všeho – navzdory vandrování – byl domov. Nikdo se jich nemusel ptát, jaká je cena domova, který bylo tak těžké získat, tak jako se nikdo nemusí ptát, jaká je cena matky. Ale napadlo ho poprvé taky něco jiného, čemu předtím nevěnoval pozornost. A myslel na pana Utitze z Poděbradovy ulice, který jednoho dne prodal svůj krám a odjel za stržené peníze do země Rudého a Středozemního moře, aby si splnil, co mu žádná jiná země nemohla, nechtěla nebo nedokázala splnit. Byla to jen myšlenka, jedna z mnoha myšlenek, kterých se chytal jako tonoucí stébla. (Nechtěl snad ještě nedávno poslat děti do Anglie?)

Vítr povíval travinami, obilím a krajinou a nad farou. Rybník se stále čeřil. Neviditelná dlaň větru šplouchala vlnami a hnala je od břehu ke břehu. Tu a tam plácla na hladině rybí ploutev, zakvákala žába, napil se holub nebo pes; na chvíli se posadila k vodě zrzavá kočka. Hleděla na hladinu s nedůvěrou dravce. Vysoko na nebi letěl orel. A na obzoru se kolíbaly lesy. Svítilo slunce. Potom si ulevil do vody z výšky pták; znělo to jako pěstička, která uhodí na hladinu: hruď vody ránu přijme, pleskne a odvrátí a zahladí ke klidu. Všechno je život, všechno přijde a projde, i ozvěna pravdy, která zahrnuje lež, jako zdraví zahrnuje bolest a ticho bolest hlavy.

Valčík dozněl. Někde vzadu na konci vesnice, z níž pocházeli někteří z předků Emila Ludviga, ležel hřbitov; v tuto chvíli (kdy si přál změnit něco, co patřilo minulosti oddělené dvěma nebo třemi sty lety) byl nějaký venkovan s dobrým a čistým rodokmenem pohřbíván do syrové země, i se svými křestními listy, které už nebude potřebovat a které by někomu prospěly.

Čím se člověk podobá zároveň hvězdnému a bezhvězdnému nebi? Emil Ludvig si připomínal, co mu v mládí dávalo, propůjčovalo nebo jen předstíralo sílu, a co to je, co mu ji teď odnímá. Co je člověk? Proč se narodil? Co je smyslem jeho existence? Jakou úlohu v tom hrají ti druzí? Poprvé přicházely tyhle noční otázky, které se rodily ze tmy, kdy nemohl spát, i za nejjasnějšího denního světla. Je člověk a jeho život jako moře a malá ryba, snad sardinka, nebo ještě menší rybička, která žije jen tak dlouho, než ji zhltne nějaká větší anebo dravější? Cítil v morku kostí, že Německo neohrožuje jen jiné země, jako Anglii, Ameriku nebo Rusko, ale každého, kdo se narodil z jiné matky, než jakou uznali němečtí rasoví učenci, a kdo neodpovídá rasovému měřítku, o jehož základech se teď prodávají v knihkupectví na Primátorské třídě knihy jako Rasová hygiena nebo Parchanti v Porýní, brožury o eugenice, o méněcenných a neužitečných jedincích, proti kterým se obrací hrot německé válečné mašinerie, když někdo chápe válku v jejím nejširším obraze. Kdo smí žít, kdo musí umřít, neurčuje už Bůh a zdraví člověka, ale odborníci na rasu německé říše. Připadalo mu to hnusné a drsné. Nemělo to co dělat s mládím, k němuž se Němci odvolávali. Ještě si pamatuje, co je mládí: jásavá víra v sebe, v družnost a spolupráci těch druhých, snaha vyniknout, ale za podmínek čisté hry, aby vítězství bylo vítězství a porážka nebylo zničení, jen odklad a výzva a nástup k novému pokusu, nové možnosti. Mládí není jen přežití nejsilnějšího, zákon džungle, i když možná taky trochu ano. Ale proto má člověk duši a hlavu, aby odolal nečistým svodům, aby zvítězil, sám nad sebou, i v tom. Jestli je pro každého na vesmírném nebi jedna hvězda, pak se z toho všeho musí nějak dostat. Seškrábat v sobě, co mu dávalo sílu a odvahu, když byl mladý, aby to posílilo jeho mužnost, tady a teď. Mládí je síla, která uznává ty druhé, ne to, co je popírá. Myslel na vlastnosti člověka jako odvaha, družnost a důstojnost, ohled člověka k člověku, protože k těm chtěl vést své děti. Cítil, v čem už musel odkázat svou rodinu na to, aby se spoléhal každý na své vlastní síly, aniž by snad chtěl podporovat heslo každý na vlastní pěst.

Ale podobalo se to už hodně lodi, která se potápí.

Kde se to všechno vzalo?

Emil Ludvig čekal ještě asi hodinu. Byl dokonce rád, že mohl čekat, odevzdán sám sobě, mimo shon minulých měsíců a rozčarování, s nímž počítal a jehož se už snad ani nebál, otužilý mnoha porážkami. Vzpomněl si na jednoho člena svého rodu, o kterém vyprávěl Richardovi a který kdysi při cestách do Ameriky propil výdělek za prodané krávy a pak usnul v příkopu snem o únavě a svěžesti, matce a chvíli, v které byl počat a v níž se narodil – a už se neprobudil. Bylo mu jednadevadesát. Ano, člověk přijímá smrt, ale ne násilnou, a i když nespravedlivou, alespoň jen v čase, ne v nespravedlivých činech svých bližních. Vzpomněl si na Zuzanu. Co je jí platné, že je krásná? Nikoho nemine, co je mu souzeno? Kdy se to naplní? Jak? S kým? Bez koho? Myslel na Annu, Helenu, Richarda. Co je jim souzeno? Co bude společné? Nebylo toho moc, co si mohl vytřídit. Co je souzeno mně? Jsem zodpovědnější? Mám na starosti všechny. Nechal se ovívat větrem.

Konečně farář přišel. Vysoký, starý, šel sám. Emilu Ludvigovi se vrátila vůle prosadit, za čím sem přišel; ale asi už jinak, než když usedal na dubovou lavici. Vstal a počkal vstoje. Snažil se vypadat ledabyle, aby se zbavil navenek i zevnitř horlivosti, která mu připadala upocená, nevhodná a nedůstojná. Nechtěl se nechat pokořit hlouběji, než už se cítil pokořen vlastními myšlenkami. Přál si stát zpříma. Cítit se zpříma. Žádat, ale neprosit; uskromnit se, ale neponižovat. Zápasil sám se sebou o něco hlubšího, než co chápal, ještě dřív než s farářem. Ale vnímal svůj strach, svou úzkost, svou nejistotu. Za něco se styděl. Přišel z důvodů, za jaké by nikdy nikým nikde nechtěl být vinen a protože mu připadalo nespravedlivé, aby se musel vymykat z něčeho, do čeho by sám nikoho nenamočil. Přišel šidit a lhát. Přišel už s dopředu připraveným podvodem. A bylo to už dopředu horší, než když si kdysi musel vypůjčovat peníze. Cítil, čím ho to – také už dopředu – zmenšuje. Věděl – stejně jako u notáře –, že mu bude trapné o tom mluvit; přišel, aby o tom mluvil. Cítil, v čem musí překonávat sám sebe. (Nebylo by od notáře hezké, kdyby ho ani nenutil lhát.) V čem je sám v sobě největší překážkou.

„Věci, které jsou jen jednou,“ řekl starý muž místo pozdravu; asi myslel pohřeb; mrtvého v čerstvém hrobě; život. Měl hluboký, zralý hlas, plný odevzdanosti i dobré vůle. To Emila Ludviga povzbudilo, ale napomenul se, aby byl opatrný. „To, co nikdo pro nikoho nemá,“ dodal farář. „A po čem každý touží. Víme jen, co to je. Ale nemůžeme to dostat.“

Pak řekl: „Dobrý den.“

Přál bych si, aby byl dobrý, pomyslel si Emil.

„Jsem Emil Ludvig,“ řekl.

„Vítám vás. Co vás ke mně přivádí? Co pro vás mohu udělat?“

„Jsem syn Ferdinanda Ludwiga.“

„Jen někdo umí vyslovit dvojité w,“ řekl starý muž skoro spokojeně, jako učitel v obecné škole. Asi byl rád, že má pohřeb za sebou a bude vyřizovat záležitosti živých.

Nemusel už dodávat, že to se naučí lidi jen v německých školách, a taky to neřekl.

Pozval Emila Ludviga dovnitř. Měl vysoké, zaprášené boty a černé soukenné kalhoty s urousanými nohavicemi. Byl to vyschlý venkovan, asi sedmdesátiletý, mohl být kovářem, dřevorubcem nebo tesařem; s velkýma upracovanýma rukama a jasnýma modrýma očima jako dítě. Nezkoumal Emila Ludviga dlouhými pohledy, stejně jako se Emil neodvážil prohlížet si jeho. Naopak se oba takovým pohledům vyhnuli. Starý muž nespěchal se slovy; asi si domyslel, co tu hledá muž z města, kterého spatřil poprvé (ale o němž už párkrát slyšel). Syn Ferdinanda Ludwiga? V místnosti byl suchý vzduch. Neslo se tu něco, co by se zdráhal Emil Ludvig pojmenovat. Starý muž měl v očích vlídnost a mnoho zkušeností.

Místnost byla vybavena jen stolem a strohými venkovskými židlemi s rovným opěradlem, třešňovou lavicí a kovanou bednou, která zůstala otevřena; na rubu víka bylo vidět dvanáct zámků. Uvnitř ležely volně složené modlitební knížky. Některé měly na plátěných nebo černých papírových deskách kování a přezky, několik set let staré. Všechno v místnosti bylo prosté, důkladné, zpracované rukama venkovského řemeslníka. Emil Ludvig pomyslel na svého otce Ferdinanda a na jeho otce a mnoho otců dozadu; tolik, aby se to vešlo do toku dlouhého čtyři tisíce let, kdyby chtěl jít až na začátek; nebo, možná, až na konec. Kdy je konec začátkem a kdy začátek koncem? Byly to nové otázky – tajné a možná ne tak tajuplné. Všiml si už, že vtržením Němců do země se změnilo nejen to, nač myslí, ale i jak na to myslel. Všechno dostalo jiný odstín, nový smysl. Kde byla jeho stará bezstarostnost? Emil Ludvig se v duchu zasmál, ale jen v duchu a velice krátce. Nemusel hledat odpověď dlouho, co to je, co zabíjí bezstarostnost; a proč, jak se říká ve starém židovském rčení, člověk v neštěstí nebo v nouzi začíná věřit nesmyslům. Poprvé po dlouhé době mu přišlo na mysl, že jeho maminka umírala slepá. Jak to, že na to tak dávno nepomyslel? (Vyhýbal se myšlenkám na smrt?) Byla to kletba nebo požehnání, že neviděla v poslední chvíli, co živí ještě vidí?

Starý muž měl v tváři a v očích vážnost, která vyvolávala vážnost i v Emilu Ludvigovi, ale ne jako ozvěnou. Dokážeme se ještě obětovat, nebo jen obětujeme druhé? Do jaké míry každého z nás chrání lhostejnost? Lhostejnost k těm druhým. Jsme zhýčkaní, věříme v marnost? K čemu jsme opravdu odhodláni? Bylo snad možné, že mu Emil Ludvig jen podobné myšlenky připisoval? Oči faráře se (v odrazu myšlenek Emila Ludviga) ptaly: Jsme slabí? Jsme silní? Připomenulo to Emilu Ludvigovi jeho otce Ferdinanda, který věřil, že lidi se dopouštějí dvojí chyby najednou: buď věří, že jsou silnější, než byli, a pak si připadali slabí, nebo si připadali od začátku slabí a nikdy nepoznali, jak jsou silní. Druhá myšlenka Emila Ludviga patřila Anně, jeho ženě. Sbíral u sebe omluvitelné a přijatelné důvody, proč byl prve u notáře a proč je teď tady; proč vážil cestu vlakem, nejenom navzdory přísným zákazům cestovat, ale vůbec si jen sednout bez povolení do vlaku. Bude si to muset za něho odmodlit.

Vysoký muž trpělivě čekal. Trochu se podobal ostře řezanými rysy tváře dřevu, z něhož byl nábytek, zčernalý a zhnědlý stářím. Asi něco starému muži napovědělo, aby nespěchal. Dal rozeznít v Emilu Ludvigovi myšlenkám, které, pokud byl v zahradě prve sám, se mu nezdály dotěrné nebo rušivé.

Emil Ludvig četl v jeho očích. Čišela z něj rozvaha. Chvění, které obdarovává moudré. Neviditelné dědictví po těch, kteří zemřeli za věc, o které byli přesvědčeni. Rozvážnost lidí, kterým šlo většinou spíš o záležitosti těch druhých než o sebe. Chtěl se snad starý muž zeptat, proč si každé pokolení myslí, že ti, co na sebe vzali břímě lidské existence, byli poslední? A těm, co se narodí, bude jejich utrpení, stejně jako každé jiné utrpení, cizí? V určitém smyslu měli oba muži podobné myšlenky. Byli na jedné vlně, třebaže z opačného konce. Vysoký muž vyvolal v Emilu Ludvigovi něco, co už v sobě uspal. Nevěděl, co to je. Emil Ludvig mu nevysvětlil hned, proč přišel, ačkoli všechno napovídalo, že vysoký starý muž ví svoje i beze slov. Nebude směšné říkat do tváře starci, že by chtěl najít, pokud lze – tady a teď – pro německé úřady v Praze – ve svém rodokmenu babičku, která se obrátila na víru vysokého muže anebo se naopak od ní odvrátila? Mohl si takovou ženu představit; snad vypadala, v ženském podání, jako vysoký suchý stařec proti Emilovi. Snad stála taky s maličko rozkročenýma nohama, ve vysokých šněrovacích botách, jako by čelila neviditelnému kopci se strmým svahem na silných nohou, a s očima, které dovedou čekat a v nichž se občas mihne dobrá vůle a chvílemi důvěra s nedůvěrou, zvědavost s lhostejností. (Odkud jsi přišel, muži, abys mě našel, vzývaly Emila farářovy oči: Proč? Měl bys promluvit.) Snad byla taková žena na konci svého života, jako Emilova matka, osleplá stářím, nejenom tím, co všechno viděla, snad i tím, co už radši nechtěla spatřit. Obával se asi říct starému muži, že by vzal za vděk i dokázaným nemanželským dítětem některého z jeho předků; cítil, jak už dopředu ztrácí důstojnost lží; jak se bezděčně nahrbil, než si to uvědomil; narovnal se, aby stál stejně rovně, i když byl menší než stařec. Všechny myšlenky na únik z nevhodného postavení, v němž se ocitl, na něm seděly jako tlak, pod kterým se mimovolně hrbí. Musel se napřímit v zádech a zvednout hlavu. Náhle pochopil, že je to doba, která mu ubírá na důstojnosti a nutí ho, aby se cítil ponížený nejenom tím, co se děje, díky vyhláškám a zákazům, ale i zevnitř, jak to přijímá; jaká je to tíha, která mu brání, aby se napřímil. To, čím se cítí pokořen, ještě než nastoupil k souboji. Zkouška jeho důstojnosti nadchází každým setkáním s někým, kdo není v jeho kůži; už ví, proč rubem důstojnosti je ponížení; nejprve zvenčí, pak zevnitř. (Ale myslel zároveň i na Arturovu přítelkyni a co jí říkal pan Kantner, že ne každé ano platí pro všechny; stejně jako neplatí pro všechny každé ne. Co někdo mohl získat, a prodělal by, aniž se o to pokusil.)

Na stěně byl pověšený dřevěný kříž. Umučený skláněl hlavu pod věncem s trnovou korunou. Znamená to, že každý musí takhle skončit jen proto, že je? Nebo jen že v to vysoký muž věří? Byl to jejich starší bratr? Nebyli tudíž snad i oni jeho starší bratři? Nebyly to všechno jen dvě větve jednoho stromu? Nevycházeli snad oba, vysoký muž i on, stejně jako jeho lidi, a jeho, Emilovi lidi, z jednoho, jediného, neviditelného Boha? Emil Ludvig už neměl v sobě místo na víc proč. Na stolku pod křížem stála dřevěná svatá Kateřina. Nebyla to nejdokonalejší řezba. Snad na ní bylo krásné, že nebyla dokonalá. Bylo tu málo nábytku a věcí, a proto všechno zvýraznilo. Dřevo vonělo smolou, starým jehličím, napuštěno tmavým olejem.

Ještě stále vysoký muž nespěchal. Nedalo mu práci mlčet, pokud chtěl mlčet Emil Ludvig. Nechtěli se vzájemně urazit spěchem? Co je přimělo oba čekat? Na okamžik se farář díval, jako se dívají slepí. Nehýbal se, aby do něho nenarazil? Co asi viděl? Nebo se to jen Emilovi zdálo?

Farář odkryl víko malého harmonia a zase ho zavřel. Položil prsty na dřevo, suchou dlaň. Asi byla hodina, kdy obvykle hrál na harmonium. Teď měl v očích něco, co připomenulo Emilu Ludvigovi tajnou touhu. Jednu a tisíc věcí. Jiné účty. Emil Ludvig pocítil nesmělost. Snažil se uhodnout, co jde vysokému muži hlavou. Podle knih to musel být vzdělaný muž, navzdory malým vesnickým poměrům. Měl tu latinské, německé a české knihy. Byly to opotřebované svazky. Díval se na Emila Ludviga, jako by mu podával ruku a zároveň se stahoval do sebe, aby dřív, než uslyší, co Emila Ludviga přivedlo nebo co pro něj může udělat, se dotkl mysteria, které sem vnesl plavovlasý, už mírně prošedivělý muž ve zlatých brýlích, elegantním kabátě a se zmatenýma modrýma očima. Nebyla to záhada a vysoký muž byl dost starý, aby se s tím smířil. Kdovíco šlo vysokému starci hlavou? Komu skládal účty. Díval se na Emila Ludviga. Zahrnulo to mnoho proč a skoro dva tisíce let. Zahrnovalo to druh závisti k těm, co byli první a zároveň poslední. Obdiv, protože zápasili s přesilou. Měl Emil Ludvig v očích jen ztrátu? Opuštěnost? Pouze osamocenost? Vysoký muž svraštil čelo; nad obočím starce se udělala hluboká vráska. Věděl líp než Emil Ludvig, proč úvahy o lidech, jako příchozí, sahaly od soucitu k nenávisti nebo záchvatům zlosti, nebo bezpočtu otázek; proč v mnoha lidech cukne, když spatří takového člověka, takovou ženu, jejich děti; co je zarazí, někdy i proti jejich vůli, bezdůvodně, pokud se počítá, jakého původu byl muž, jehož sledovali a uctívali. A za co se tajně – stydí. Jaký druh pravdy si získával a opouštěl lidi? Vysoký stařec se vyhnul pohledu na kříž. Díval se do harmonia. Bylo to rozpětí mezi obdivem a pohrdáním, které už dlouho doprovázelo všechno a všechny? Komu příslušelo se tázat proč? Asi ho něco napadlo. Dělal si širší obraz. Nechtěl zacházet v duchu daleko. Ale šel ještě dál, a to ho přivádělo blíž.

Po dlouhé době se vybavila Emilu Ludvigovi modlitba, kterou vyslechli v sobotu, když ho Anna přiměla, aby ji doprovodil až do synagogy. Byla to modlitba vítající sobotu, židovský sabat. Princeznu. Obvykle nebyl Emil Ludvig zrovna vysazen na modlitby a modlení, ale nechtěl to Anně kazit. Viděl, čím ji modlitba, i samotná návštěva svatostánku, krášlila a oduševňovala. Rabín Kraus je nechal číst potichu, každého pro sebe. O rozjímání, vhodném pro svatý den – sobotu. Aby si člověk připomenul, co znamená skromnost, čím ho povznáší víra v naději; pozvednout se z porážky, když si připadal na dně. Není to první povinnost člověka, umět se vzpamatovat z porážky, stejně jako si připomenout pokoru vítězství? Emil Ludvig myslel na dlouhou řadu porážek, anebo záležitostí, které odtud, zpětně, jako porážka vypadaly. Je to asi tak, že když se člověku nic nedaří, zdá se mu i dozadu, že všechno, co vedlo k této chvíli, nestálo za moc? Utkvěla mu v mysli povinnost muže přestát porážku, umět se vzpamatovat a pokračovat dál. Na to ani nepotřeboval modlitbu. Nebo to byla jeho soukromá modlitba? Bože, dej mi sílu, trpělivost a pokoru. (Tu mám, v hojné míře.) Dovol mi krotit své vášně, moudrost se poučit ze své minulosti, z minulosti svých mrtvých. Nedovol mi upadnout do lhostejnosti, poraženectví nebo cynismu. Inspiruj mne.

Najednou Emil Ludvig vycítil, co ho k vysokému muži přiblížilo a současně od něho vzdálilo. Cítil, že tu dobře pořídí, i když si nebyl jist zamýšleným původním výsledkem. Spojili se, jako se slévají dvě řeky. Mezi nimi ležela staletí a tisíciletí, zabíjení, mnoho zabíjení. Nemuseli o tom mluvit. Oba pronikl důvod, proč se lidi neustále navzájem zabíjejí, a právě tolik se zabíjejí bez důvodů; lidi, skupiny, jednotlivci. Oči starce teď říkaly: Nejsme osamoceni. Jsme jen bezmocní. Neumíme se bránit. Jsme? Neumíme? Stojíme všichni proti přesile. Připravil se v duchu, že přejde k věci. Vycítil, že to, co se děje, vytváří bariéru, za kterou je i všechno, co se už stalo, a to je zároveň to, co vylučuje neočekávanost toho, co se děje. Měl ve tváři a v očích vepsány dějiny světa, v kterých byl Emil Ludvig jedna stránka, jedno slovo, jediné písmenko. Byli oba jedna stránka, jedno slovo, jediné písmenko. Jistě je třeba přeskočit, co bylo, a soustředit se na to, co je, co přijde nebo by mohlo přijít.

„Jsem z tohoto kraje,“ řekl Emil Ludvig.

„Ano, pamatuju se na vás, byl jste chlapec, když vás přivedl otec,“ odpověděl vysoký muž.

„Byl jsem tu studovat své papíry u notáře. Víte, jak na takových maličkostech teď záleží. Nikdy jsem si nemyslel, že to budeme potřebovat.“

Emil Ludvig se snažil vdechnout svému hlasu lehkost, aby faráře neobtěžoval a nezatěžoval nebezpečím nebo strachem, které se mu nalepily na hlas v hrdle, ještě než slova seběhla ze rtů. Chtěl rozbít bezmocnost, kterou vysoký stařec vysílal jako signál. Zápas proti třetí síle, která by ho vyčlenila. Nechtěl být neskromný, ale musel se bránit ponížení, do kterého ho všechno vhánělo.

„Ano,“ přisvědčil vysoký muž chápavě.

„Jednou mi zdejší truhlář přijel udělat postel. Nikdy to neodumřelo,“ řekl Emil Ludvig.

Vysoký muž přikývl. Měl nábytek od stejného truhláře jako Emil Ludvig. Pokud byl stejný truhlář pojítko, viděl ho možná jako ještě tenčí stezičku mezi nimi, a pokud to byla záchranná síť pro vztah člověka a kraje, byla z řídkého tkaniva, upředeného už dávno a zvětralého. Všechno, co se stalo už včera, všechna včera, na která si mohli pamatovat, i ta, co byla už mimo jejich paměť, začala utíkat díky válce rychleji a dál a dál dozadu. Ze světa se stala tma. Z úlevy nejistota. Z opěr díry.

„Je mi líto, že přicházím bez ohlášení. Ale slyšel jsem, že na poštách sedí německý cenzor, a nechci nikoho uvádět do nebezpečí. Šel jsem nejprve k notáři. Není to stejný notář, který pracoval pro mého otce. Mnoho lidí na mnoha místech se vyměnilo. Byla by úleva potkat na starém místě někoho, kdo tu vždycky byl.“ (Emil Ludvig vyjádřil, na co prve u notáře jen myslel.) „Dosadili všude hodně svých lidí. Je to škoda.“

„Ano. Hodně se poměry změnily a lidi někdy taky.“

„Ano.“

„Je to starý kraj. Už se ani nedá vysledovat, jak dlouho tu naši lidé žili.“

Emil Ludvig sklouzl bezděčně na místo na svém kabátě, kde běžně nosil své označení; zaznamenal, že také oči vysokého muže přešly po jeho kabátu a zastavily se na místě, kde měl běžně žlutou hvězdu. Ještě pořád cítil, že vysoký muž hledá styčný bod, styčné body – zaslechl to z jeho trojího ano a přikývnutí a jak naslouchal. Ale hledal – nebo ani nemusel – co je odděluje. Ano, nebo ne? Připadal si jako na venkovské lávce, která je příliš úzká pro dva lidi, kteří se chystají ji přejít, ale nikdo se k tomu nemá. Nakonec přejde jen jeden.

„Ano, žili tu dlouho,“ řekl vysoký muž.

Emila Ludviga jen trochu znervóznila farářova trpělivost, přestože ho zároveň potěšila. Měl náhle pocit, jako by házel kamínky do vody, udělaly pár kruhů, které se rozšířily a zmizely, a hladina utichla. Musel mluvit dál. Jít za svou věcí. Začal správně? Farář konečně odvrátil pohled od Emilovy hrudi.

Dřevořezba svaté měla udivenou tvář s velkýma mrtvýma očima, které se nikam nedívaly. Taky dřevěná socha voněla olejem. Vypadala, jako že se do ní pustili červotoči. Měla plno jizviček jako šupin a černých otvorů, v nichž se leskl olej.

„Říká se, že tisíc let,“ dodal Emil Ludvig. „Těžko bych tomu dokázal věřit, nemít to černé na bílém.“

Cítil, že se dostává někam jinam, i když se držel své nitě. Styděl se říct vysokému muži rovnou, o co mu jde? A proto, že to obsahovalo už dopředu lež? Ale proč to nepochopil farář sám? Nemohl připustit bezmocnost nebo bezbrannost muže, od něhož očekával pomoc. Čekal, až mu vysoký farář vyjde sám vstříc. Hledal, co je spojovalo. Až na rozdíly je to nejdůležitější spojovalo, i když také rozdělovalo.

Dlaň vysokého muže stále hladila harmonium, jako by to byl člověk. Snad vysoký muž chápal Emila Ludviga, ale proč zůstával pořád ve své ulitě, déle, než by si Emil Ludvig přál? Nebylo nic, čím mu mohl Emil Ludvig škodit. Bez hvězdy se mu vydal všanc. Pokud je bezbrannost vysvědčení, přinesl si je s sebou. Neměli by se přít o bezbrannost. Měli by možná společně hledat obranu. Cítil, co ho zas pokořuje, a co asi pokořuje i vysokého starce. Stačilo by přece jen oznámit na nejbližší četnické stanici, že v kraji je vetřelec, který sem podle úředního nařízení nepatří. Měl mluvit o svých příbuzných? O jednadevadesátiletém, jak usedl do příkopu tady někde poblíž a odešel, jak to dělal vždycky, po svém? Co mu vadilo na farářově zdrženlivosti? Nakonec mu sám ještě neřekl, co chce, proč přišel. Mělo to nějaký skrytý důvod?

„Za tisíc let se hodně věcí vytrousí z paměti, a co není zapsáno, se ztratí,“ řekl Emil Ludvig. „Hodně promlčených záležitostí si už nikdo nepamatuje. A přece jsou někdy v záznamech zápisy, kterých by se někdo mohl přidržet a ulevit si.“

Pak: „Ztrácí se najednou rozdíl mezi vinnými a nevinnými. Mocnými nebo bezmocnými. Co je správné a co špatné. Co je čin a co je zločin. Pravda nebo lež. Kdo je vinný nebo nevinný.“

„Nejsme tak nevinní, nikdo.“

„Jak to – nikdo?“ zeptal se Emil Ludvig.

Farář mlčel. Asi nebyl z výkladů a náznaků Emila Ludviga moudrý, anebo mu dával možnost být podrobnější, věcnější. Přinejmenším říct, co má na srdci. Farář přišel z pohřbu. Myslel na poslední věci člověka a možná, že se mu malicherné zdálo malicherné a podružné podružné a nedůležité nedůležité. Tichem se kryl. Nebo se odevzdal smířenosti. Neskončí, nakonec, všechny cesty v jediném místě, kdy pomalý valčík už zaslechnou jen uši pozůstalých? Ale farář musel současně vědět, že příchozí nepřišel jen tak; měl to ve svých modrých očích za skly brýlí. V pohybech poklesávajících ramen, v tom, jak se hrbil a vzápětí narovnával; jak zevnitř s něčím bojoval. Propojilo je už vzájemné pokoření? Byl to jen stud? Styděl se host za něco v sobě? Mimo sebe? Přál si ve skutečnosti říct něco, co chtěl, a nemohl a současně chtěl i nechtěl povědět? Jevil by se starému muži mladší jinak, kdyby přišel farář ze svatby nebo od narození nemluvněte, a ne z pohřbu? Sklopil oči k svým důkladným okovaným šněrovacím botám.

„Byli jsme tu doma tisíc let,“ dodal Emil Ludvig. „Není možné to jen přejít a nepřemýšlet o tom.“

„Ano, přemýšlím o tom,“ řekl farář. „Přemýšlím o tom, když člověk selže. Přemýšlím o všem, co je nahoře a dole, co v tom znamenáme.“

„Nevíme možná, odkud jsme přišli, kde všude jsme byli, ale žili jsme tu tisíc let a zakotvili jsme tady, jako tu zakotvili jiní, kteří odněkud přišli. Málokdo by si chtěl zvykat jinde.“

„Není nutné si zvykat jinde,“ řekl farář.

„Leda by se někdo něčím provinil. Není to už jen otázka viny.“

Zněla mezi nimi ozvěna a selhání člověka.

Emil Ludvig se na něj podíval tázavě, aby pochopil, co všechno odpověď vysokého muže obsahuje, co upírá; co naopak potvrzuje nebo nabízí. Chtěl si získat důvěru vysokého muže, jejímž výsledkem bude porozumění a pak – co potom? Požádá ho, aby v jeho zájmu lhal? Cítil, za co se stydí.

Bylo možné – pomyslel si na zlomek vteřiny –, že to všechno, co se děje, nějaký vysoký německý úřad odvolá? Všechno, co bylo do včerejška a do této chvíle platné, bude prohlášeno za neplatné a všechno se jako zlý sen rozplyne a snad i zapomene?

Řekl: „Někdy přemýšlím o tom, co by se stalo, kdyby všichni měli Den smíření jako Den smíření, který slavila moje žena a děti.“

„Ano, znám vaši liturgii,“ řekl farář. „Jomkipur.“

„Něco z toho je náboženství, něco zvyky, zbytek tradice. Věší se nám na krk ledacos, s čím nemáme co dělat; bylo to takové už dávno; teď je to horší. Vede to k nedozírným důsledkům. Hledám, jak se tomu vymknout; když ne kvůli sobě, kvůli ženě a dětem. Odkud jsme přišli, kdo se mezi nás zamíchal, mezi koho jsme se zamíchali sami.“

Nedovedl si představit faráře, že by rozséval mezi svými ovečkami nenávist, volání po odplatě, vymáhal pomstu, za něco, s čím neměl nikdo ze současníků – přinejmenším – už co dělat. Ale mělo to i svou druhou stranu. Co od nich vlastně chtějí? Aby si sypali sůl do očí? Jen proto, že přišli odjinud, než odkud sem přišli ostatní? Jen proto, že se narodili z jiných matek než farář a jeho věřící? Není to už ani jen náboženská válka. Je to masakr duší.

Emil Ludvig se díval vysokému muži rovnou do očí; musel kvůli tomu stát vzpříma a se zdviženou hlavou. Pro něco mu to dělalo dobře. Přál si, aby mu to pomohlo stát rovně (jako si kdysi přál, aby mu obchody šly alespoň částečně tak, jak se mu daří elegantně se strojit a slušně s lidmi jednat). Navykl si dávat do hlasu co nejvíc dobré vůle. Neměl s tím starosti. Měl to v povaze. Nebylo by dobré, kdyby ztratil trpělivost, napomínal se a dodal: „Máte to tu hezké. Už je s konečnou platností podzim. Všechno zraje. Barvy, ovoce, listí. Přál bych si mít tolik klidu jako voda v rybníce. Tolik volnosti nebo nespoutanosti jako orel ve vzduchu. Je to kraj orlů. Viděl jsem jednoho. Nebo tolik dravosti jako jestřáb. Vím, že tu žijou. Je to krásný kraj, a nevypadá chudý.“

„Ano, jsme spokojeni,“ řekl trpělivě farář. „Pokud smíme být sami se sebou spokojeni.“ Vysoký muž vypadal sám jako světec na dřevěném kříži, i když měl ruce u sebe. Něco ho tížilo, představa, kterou vycházel Emilu Ludvigovi vstříc a o čem asi rozmlouval se svým svědomím.

Emil Ludvig se podíval z okna do zahrady. Vysoký muž tu ke všemu patřil, jako stromy v zahradě, jako hlína, z níž vyrůstaly; jako se stává kůže člověka obrazem jeho let; jako kruhy v kmeni stromu.

„Cítím, jak k tomu všemu patřím,“ řekl najednou Emil Ludvig.

„Ano, patříme k sobě, k zemi, k Bohu. Patříme svému svědomí a svědomí náleží k nám. Nesloužíme válce, ale válka už je v nás.“

Vysoký muž voněl čerstvou hlínou a kadidlem. Měl přísná ústa, větrem ošlehanou pleť a na okamžik se podobal švagrovi Františkovi. Měl vysoký zvrásněný krk a mhouřil oči, jako by chtěl lépe nebo dál dohlédnout.

„Přemýšlel jste někdy o svém původu?“ zeptal se najednou Emil Ludvig.

„Denně, od rána do večera a od soumraku k úsvitu, přemýšlím o svém původu a určení všech lidí. O svědomí. O pravdě. O spravedlnosti. O dobru a zlu. O věcech andělských a věcech ďábelských. O tom, o čem mluvíme, a měli bychom mlčet a rozjímat, a o čem křičíme, a není nás slyšet, protože nikdo neposlouchá, o tom, co nám chybí. Čeho je v nás přespříliš. Co nám pomáhá, co nám škodí. Co slyšíme a co jsme přeslechli. Co si vyčítáme a co si odpouštíme. Co nás povzbuzuje a co nás sráží. Co komu patří a co komu nepatří.“

„To jsem chtěl slyšet,“ řekl Emil Ludvig.

„Proč?“

„Proč?“

„Ano, proč?“

„To je důvod, proč jsem k vám přišel.“

„Bojím se, že vám nerozumím, pane Ludvig.“

Proč to řekl? Odvolá se vzápětí na zákony a vyhlášky a pravidla?

Emil Ludvig už nesrovnával v okně klid a opuštěnost vesnice s městem, kde se cítil víc jako ryba ve vodě než tady, při veškerém obdivu k tichu přírody a venkova. Vybavil si z nějakého důvodu při pohledu na svoje a farářovy zaprášené boty továrnu na mýdlo na Primátorské třídě.

„Byl jsem u notáře kvůli nařízením, která teď honí jedno druhé,“ řekl Emil Ludvig. „Až se mě zeptáte proč, odpovím vám proč.“

Vysoký muž čekal, co Emil Ludvig dodá. Měl oči člověka schopného odpoutat se od sebe. Prozařovalo jimi odtažité, vzdálené a Emilu Ludvigovi cizí světlo, v kterém vysoký muž viděl, co asi jiným unikalo. Vůně vlévaly do všeho svou těžkou malátnost a teď se k vůním a těžkému vzduchu připojila slova, jejich těkající význam, co leží za nimi, tajemství srdce a rozumu, tajemství existence jednoho člověka, všech lidí, času, toho všeho, co se nedá předvídat, i toho, co přichází, jako stín, kterého se nelze zbavit.

„Jsem z židovské rodiny a mám židovskou rodinu, ale z poznámek mého otce Ferdinanda a jeho otce Ferdinanda staršího jsem zaslechl něco, co by mohlo být východisko, asi jako když někomu v nouzi padne nečekaná karta. Něco jako malý zázrak. Snad mi rozumíte. Nechci nikoho urážet nebo se dovolávat, co mi nepatří. Je to hra, v které všichni fixlují. Přišel jsem se podívat do starých papírů, jestli tu nenajdu takovou kartu. Není to hra podle mých pravidel nebo podle mého přání. Nikdy jsem nikoho nepodvedl, jednotlivce nebo úřady. Nelžu – nebo se mi nechce lhát. Štítím se lži. Nechci si lhát a nemohl bych spát, kdyby se ze mě stal lhář. Ale pravda není na mé straně. Co mi zbývá? Nechci si vyčítat, že jsem v hodině nouze propásl, co bych si mohl někde na východě vyčítat, nejenom kvůli sobě. Mám rodinu. Nejsem sám. Bylo by snadnější existovat, kdyby člověk žil sám, ale nikdo nežije sám a nechci se rouhat; mám dobrou rodinu. Dělám to i proto, že mám dobrou rodinu.“

Vysoký muž naslouchal a mluvil očima. Slyšel důrazy na některých slovech. V jeho tváři bylo vepsáno, co je a co není dáno všem lidem. V čem je síla trpělivosti; čím se lidi vzájemně znají i neznají a co je mění nebo nemění, je i jejich vztahy.

„Jsme všichni trochu židé,“ řekl najednou farář. „Není to vina, není to hřích. Je to lidské. Nesmí to být hřích, za žádných okolností.“ A dodal: „Máme jednu duši.“

Emilu Ludvigovi to vyrazilo dech. Co tím chtěl vysoký muž říct? Znělo to jako porozumění, jako příslib, předzvěst žádoucího výsledku? Není snad některým lidem nad slunce jasné, co znamená dobro a zlo pro ty druhé, aniž je museli mít denně před očima? Není snad základem světa, že dobro musí být dobro pro všechny, ne jen pro některé, stejně jako zlo? Kam by se dostal svět (a kam se asi dostává, protože nacističtí Němci to tak chtějí), kdyby něco, co je zlé pro jedny, mohlo být dobré pro ty druhé? Nejsou záležitosti, které jsou jen ano nebo ne, buď pro všechny dobré, nebo pro všechny špatné? Slova, myšlenky, činy? Sytost, štěstí a naděje? Nebyla to jen jedna tvář, jeden pár očí, jeden hlas jednoho muže. Pojmy dobra a zla opřádal opar malátnosti, jako by usínaly nebo už spaly nebo je někdo uspal. Podobalo by se to nepěkné pohádce, ještě bez konce, kdyby to nebyla nejskutečnější skutečnost. Strach má taky mnoho tváří, jako odvaha nebo rozhodnost nebo jasný úsudek, anebo úsudek vůbec. K čemu dostal člověk sílu a slabost, čisté svědomí? Schopnost si lhát do kapsy, falešně se ukolébat? Ve vzduchu bylo násilí, lež, falešný klid. Mnoho lhostejnosti, mnoho falešného ticha. (Ale i mnoho falešného křiku, pomyslel si Emil Ludvig.) Nemohl si nalhávat něco jiného, než co by byl jediný žádoucí výsledek. Nebo to, co právě řekl, byla naopak vytáčka v ústech vysokého starce? Chtěl naznačit sounáležitost, nebo znovu svou bezmocnost i své oddělení? (Je možné, že i v duši těch nejlepších nebo nejčestnějších a nejnezištnějších se pravda a lež pomíchaly, aby si už nikdo nevybral, aby to setřel stín a pomíchali se vinní i nevinní, účastní i lhostejní, dobří i špatní a pomalejší nebo rychlejší ve schopnosti zapřáhnout rozum. Není už rozdíl, alespoň viditelný, mezi dobře a špatně, a hůř? Čím se může ukájet někdo, na koho to padá ze všech stran, jako nějaké neviditelné ledové a kamenné hvězdy?) Emila Ludviga napadlo, že jeho švagr Artur Pick už si pomalu přestával lámat hlavu stavem světa. Pro Artura Picka už se to pomíchalo, jako by už nebyla hranice mezi dobrým a horším, včera a zítra, nemluvě o dnes; přijímal zmatenost existence, jako by si už dávno zvykl a nic jiného snad předtím ani neznal. Artur Pick už hrdě a odevzdaně kráčel světem bez hranic, bez zbytečného úsilí rozeznat dobré i zlé. Špatné a ještě prožluklejší. Artur Pick byl první z lidí kolem Emila Ludviga, kdo se smířil, že co platilo včera a pro všechny, už neplatí ani pro všechny, ani prostě neplatí. Staniž se, co se má stát, to se zdálo postojem Artura Picka, aby si udržel alespoň nějakou soudnost a nezbláznil se, když už kolem něho bláznil celý svět. (Stín Artura Picka dosáhl najednou až sem.) Svět je jen to, co je. Ne to, co by snad někdo chtěl, co by potřeboval, co by si přál.

A zároveň bylo v očích faráře váhání. Úzkost, výtka. Otec pohlédl do bedny, kde měl knihy. Bylo tam mnoho záznamů o mnoha událostech, ale nebylo tam nic, co by ho připravilo na návštěvu Emila Ludviga. Vysoký muž věděl, co předcházelo, než vstoupili do země Němci a vyhlásili své zákony, svá nařízení. Nebyli první, byli jen poslední. Už předtím nesměli jíst židé a nežidé společně u stolu, už předtím je vyháněli do ulic při pašijových hrách, už předtím nesměli bydlet ve stejných domech, léčit se u stejných doktorů; už předtím žili v uzavřených částech měst nebo vesnic, nosili označení, nesměli studovat a převraceli je na jinou víru; vyháněli je ze země, zabíjeli je. Stařec cítil, co je nové, jiné, horší, než o čem četl. V čem se to sčítá a znásobuje, a neustále obnovuje, jako ponorná řeka, která vyplouvá na povrch. Stařec měl v očích rozdíl mezi historií a pamětí, mezi časy, jež minuly, a daným okamžikem.

Zdálo se, že ho to odvádí z cesty.

„Ne, všichni nejsme,“ řekl Emil Ludvig. „Byli jsme možná, kdysi dávno, ale už nejsme. Trochu? Hodně? Nemáme asi jen jednu duši. Němci to počítají jinak. O to mi jde, že všichni nejsme. Ne úředně, podle papírů. Ani by to nebylo tak dobré, jak hezky to zní.“

„Měli jsme – možná – stejné otce,“ řekl farář.

„Je to tak dávno, že už to není pravda.“

„Je to pravda.“

„Mám strach, že i to špatné se pro nás ještě zhorší.“

„Snad ne,“ dodal farář. „Nikdo – naštěstí i naneštěstí – neví, co bude.“ Ale něco v jeho tváři to vyvracelo. Jak bylo v jeho tváři něco krásného, přelétlo mu rysy něco ohyzdného. (Tatáž ohyzdnost přelétla v očích a po tváři Emila Ludviga.)

Emil Ludvig se střetl s pohledem suchého vysokého muže, který byl dotčen jejich i jeho osudem, a zároveň hledal společného jmenovatele, který neexistoval. Kdyby vyšel do ulic a prohlásil, co zrovna řekl, odvezli by ho do koncentračního tábora; gestapo by mu vyrazilo zuby, bez ohledu na jeho důstojnost. Kdyby všichni vyšli do ulic, aby v ulicích bylo víc lidí než gestapáků a esesáků a bylo slyšet silněji ty druhé, jak se dovolávají spravedlnosti, řekli, že jsme trochu židé, bylo by to jiné. K tomu nikdy nedošlo a asi nedojde. Emil Ludvig už mluvil o kartách a pravidlech, podle kterých se hraje. Fixlovat s falešným hráčem nemůže být hřích ani zločin. Lež proti lži jsou dvě stejné váhy v ringu. Jako pravda proti pravdě.

Emil Ludvig chtěl dostat rozhovor nazpět k tomu, co řekl o papírech. Vysoký muž od toho odcházel do všeobecnosti, v níž, možná, se lidi jako on cítí trochu jako židé. (Asi jen zevnitř a hodně tajně.) Nemohl by se k tomu hlásit. Řezbář nevypodobnil muže na kříži s příliš židovskými rysy. To by byl nesmysl někomu vyčítat (jako by chtěl vyčítat čínským misionářům, kteří rozdávají obrázek světce s šikmýma očima). Napadlo ho, kde jsou ty časy, kdy hodně toho byla legrace. Snad zase bude. Ještě není. Padá to vzápětí od každého vzepětí dolů. Podivná spirála postavená místo na nohou na hlavě. Z každého vyššího cíle se stane hromádka koňských kaštanů, které zobají vrabci.

Oči vysokého muže mluvily o účasti. Mluvily i o hříchu a o vině, i když též o nevině. Všechno, co bylo na starci hezké a důstojné, mluvilo o porozumění, o existenci, o trapnosti, o vyrovnání. Snad byl Emil Ludvig příliš netrpělivý, a proto nespravedlivý. Bylo by krásné, kdyby stačila rozumnost. Spoluúčast. Trpělivost. I když je trpělivost snadnější ctnost pro ty, kteří mají víc času a nic jim nehrozí.

Kdysi, jak vyprávěl dědeček Ferdinand Martě a Emilovi, předchůdce tohoto muže ve vesnici hlásal ukřižování tak nahlas a horlivě, že potom létaly kameny a praskala okna a odnesli to nejen dospělí, muži a ženy, ale i děti. Byla to falešná zanícenost proti falešným proviněním, křivdy proti pravdě. Muselo to být vždycky nepříjemné, vyznávat náboženství židovského muže a zároveň si přát, že být nežidovského původu, daly se vyřídit židovské účty snadněji.

Ferdinand se tomu smál. Nemá každý, co si zaslouží? Samozřejmě, že ne. Poznalo to mnoho pokolení na vlastní kůži. Je to jeden z mýtů, v jejichž ozvěně žijeme. To, co vypadá jako hřích, nemusí být hřích, a naopak. Z mnoha kostelů ještě zní ozvěna zvonů, vyzvánějících i zpětnou ozvěnou. Nejenom se to sčítá. To, co je, je výsledek všeho, co bylo řečeno, výsledek zvonění všech zvoníků. Ale bylo tu zároveň něco jiného, a postoj vysokého muže to v sobě obsáhl. Taky Emil Ludvig cítil v dřeni svých kostí, že lidi spojuje něco, čemu se říká porozumění. Jeho svár s bratrským pojetím lidskosti byl v otázce, kde se bere tolik nenávisti.

Přišel pro něco jiného než si v duchu vyřídit, co se asi vestoje a na počkání nedá vyřídit. Vyplouvalo to na povrch, každou vteřinou, kterou stál proti vysokému muži, a každým slovem, které si vyměnili, i které zamlčeli. Dědeček Ferdinand říkal, jak byli ve vesnici sami. Nemohli se někdy bránit ani proti klukům. Snad to byla výjimka; snad ne? Byli obviněni z bohovraždy, když protest utlačovaných povýšil člověka na syna Boha. Mohl vytušit, že vysoký muž proti němu četl jeho myšlenky. Muž proti němu byl ve všem ano, ano a ne, ne, a přece cítil Emil Ludvig, že nedosáhl, proč přišel.

„Není dobré být židem v Německu, abych citoval německého ministra letectví pana Hermanna Göringa, a kdo je nebo není, o tom nerozhoduje on sám, ale pan ministr,“ řekl Emil Ludvig.

„Boží mlýny melou pomalu, ale jistě,“ řekl farář. „Víme, co je člověk. Co je lidské. A co není. Jen někdy už nevíme. Jsem v rozpacích.“

Neusmál se, ačkoli se Emil Ludvig pokusil o úsměv. „V rodině stačí podle norimberských zákonů z roku 1935 jedna výjimka, aby se věci alespoň pozdržely, než se vyšetří,“ řekl Emil Ludvig.

Farář si přešlápl; nevyzval Emila Ludviga, aby si sedl. Měl stále klidnou a nehybnou tvář a z jeho hlasu neubyla trpělivost.

„Nežádám o hodně. To, oč žádám, je důležité pro mou rodinu. Nesloužím žádné ilegální věci. Hledám výjimku; záznam v papírech. Jste poslední instance, pane faráři.“

Emil Ludvig se teď taky neusmál. Nerad prosil. Připomenulo mu to, jak v nejhorších časech šla Anna žádat nejbohatšího člověka v Praze, jen z titulu stejné náboženské příslušnosti, do Bredovské ulice, do téhož domu, kde bylo dneska gestapo, o peněžní výpomoc a dostala almužnu dvacet korun. (Vytknul jí – šetrně –, že na tom nejsou tak špatně, aby musela žebrat. Asi věděla svoje.) Cítil neustále, co ho pokořuje. Dovolával se vlastní hrdosti. Šel nazpět až k vzpurnosti nebo hrdosti zlodějů koní, co je k tomu přivedlo? To bylo poprvé, co trávil Emil Ludvig noc místo spánku úvahou o tom, co je to důstojnost člověka a co ji odnímá, a co ho ponižuje, když se nechá ponížit. (Věděl, že by to Anna podruhé neudělala, a myslel teď na svoje podruhé. Neskončil ani své „poprvé“.)

„Neobávám se ničeho z vaší strany, ničeho z jiné strany,“ uhodl vysoký muž myšlenky a obavy Emila Ludviga. „Nejsem němý, hluchý ani slepý.“

„Je to možná ve vašich knihách.“

„Znám, bohužel, svoje knihy. Četl jsem je mnohokrát.“

Emil Ludvig v tom našel odmítnutí i omluvu, ale to obojí bylo mimo jeho cíl.

Možná, že to bylo i mimo cíl faráře, všech jeho ano a ne v otázkách, které si položil a odpověděl; nebo neodpověděl, v tom, v čem se zdržel i nejmenšího přímého zamítnutí návrhů Emila Ludviga, kterým už rozuměl. Měl jen svoje knihy; neměl žádné jiné knihy. Znal své knihy dobře. Nebylo to v knihách. Nebylo to nikde. Pohltilo to nebezpečí, které nikoho nevynechávalo. Němci popravovali všechny, kdo neuposlechli nařízení. Nezastavili se před nikým. (V některých německých koncentračních táborech, jako je Dachau u Mnichova, bylo mnoho kněží.)

„Jste si naprosto jistý, pane faráři?“

„Obávám se, že to v mých knihách není,“ odpověděl vysoký muž laskavě.

Teď Emila Ludviga zalekla jeho laskavost, která skryje chlad nebo zbabělost, kterými se může člověk ohradit, aby se ho nedotklo, co nechce, a postavil mezi sebou a někým stěnu. Pravda? Lež? Zlo? Dobro? Křivda? Spravedlnost? Najednou to bylo málo. Ztratil se předěl mezi dobrým a zlým? Ale vysoký muž nebyl chladný, byl stále stejný, suchý, pozorný a trpělivý. Měl v očích odříkání, bezradnost ze své pravomoci, úskalí, za která už nemohl. Byl teď slepý, hluchý a skoro němý. Nezřekl se porozumění, ale to bylo činem nad jeho síly nebo možnost. Ano? Ne? Neuznal, oč jde? Podobal se sytému, který nevěří hladovým? Emila Ludviga napadlo, že nechce být dotěrný, a styděl se znovu za naléhavost, s kterou sem přišel a s níž asi mluvil, a za následky skutečnosti, že se narodil z židovské maminky. Neřekl, že stačí, aby se člověk narodil z židovské matky, a našel svět daleko nebezpečnější, netečnější a složitější. Pocítil zmatek ve spáncích. Co ho zastavilo na místě? Propast, v níž se ocitl? Čím ho ničí, a aniž se pohnul nebo promluvil, nepřízeň osudu? Dovolával se statečnosti faráře, ztráceje svou vlastní? Kdo je pánem jejich života? Už ne oni sami? Snil o solidaritě slušných, ale cítil, jak ztroskotává. Snad tomu vysoký muž rozuměl, ale jen jako člověk rozumí sdělení o horečce nebo nemoci druhého, ne jeho vlastní nemoci a horečce. Je bolest nesdělitelná? Bylo to obojí neviditelné, farářovo odmítnutí, i se všemi ano, ano, ano, a stud Emila Ludviga za každým dalším náznakem. Pronikl oba strach.

Farář teď mlčel, stejně jako Emil Ludvig. Věděli, že spor, který mezi nimi probíhá, je neslyšitelný. Byli oba sami sobě soudci. Jistě slyšel farář o rodinách nebo pověstech, jak se kdo na poslední chvíli vymkl z úředních drápů. Co je důležitější? Vážit si sama sebe, nebo udělat pro rodinu všechno, co mu našeptává svědomí, aby udělal? Farář má knihy, starší, ještě starší, nejstarší knihy. Nemůže je přece znát zpaměti. Proč je tak těžké přesvědčit někoho, kdo může pomoct, co člověk potřebuje, nejenom pro sebe? Takhle se asi Anna tehdy cítila, když dostala v předsíni kanceláře uhlobarona dvacet korun. Kdo rychle dává, dává dvakrát. Jak se to stalo, že život jednoho může být tak závislý na životě a jednání nebo nejednání nebo rozhodnutí anebo lhostejnosti a zbabělosti nebo odvahy těch druhých? Vysoký muž postřehl, kdy se stud v modrých očích Emila Ludviga změnil v zlost. Od vzteku je jen krůček k zoufalství a v zoufalství klesá člověk na dno své duše. Na okamžik si vysoký muž přál obrnit se neúčastí, ale nedovolil si to. Váhal, jak se bránit. Věděl, že Emil Ludvig je v právu uprostřed bezpráví, že má pravdu obklopen lží. K vysokému muži se donesly zprávy o Německu, jak nejprve vyřadí lidi ze společnosti a pak je odsuzují jako „neužitečné jedlíky“, jako lidi bez ceny pro život, Lebensunwerte. (Slyšel o zámku, z něhož vystěhovalo gestapo jeptišky a kde usmrcovali němečtí lékaři německé duševně choré, nevyléčitelně nemocné, invalidy a senilní starce, většinu z nich křesťanů.)

„Bojím se, že mi nerozumíte nebo to nedovedu vysvětlit,“ řekl nakonec Emil Ludvig.

„Nikdy bych nemohl lhát,“ řekl farář. „Je to pro mne smrtelný hřích.“

„Snad,“ odpověděl Emil. „I ve světle zpráv, které přišly z Německa a Polska? O německých táborech, kde se snad vraždí?“

Vysoký muž nevyslovil pojem „falšování dokladů“. (Stál na stejném stanovisku jako notář.) Mluvil jen o lhaní a hříchu. Emil Ludvig pochopil, že církev nevězní a nevraždí, je proti věznění a vraždám. Stále odhadoval faráře. Co ho přivedlo k odmítnutí. Cítil, proč to bylo málo. Byl to moudrý člověk, který pohřbil už mnoho starců a provdal mnoho nevěst a mladých mužů a byl u mnoha narození, aby viděl pod povrch koloběhu, v kterém život nenaděluje všem stejně štědře nebo skoupě. Ale chtělo se mu říct faráři, že je jen jeden z mnoha, co ztratili odvahu, i když jen proto, aby neuvedli ty druhé do nebezpečí. Co si v té chvíli farář myslel? Cítil svou bezmocnost, ale ne bezmocnost Boha. Člověk pomíjí, Bůh je věčný. Věděl taky, že za všemi jeho ano a laskavým pokyvováním je pro muže proti němu jediné všeobsahující ne. Bylo to ne – ne – ne, které si od něj Emil Ludvig odnesl. Farář cítil, v čem nestačí, v čem selhává, tak jako to cítil host. Nechtěl, aby to vycítil i Emil Ludvig. Neřekl, že je jen malý úd na těle, které řídí osudy světa; také nic o božím záměru zkoušet vytrvalost svých oveček, kdekoli pod hvězdami. Byla to opravdu jen zkouška? Bylo možné, aby omyl, který trval mnoho pokolení, dospíval k vyvrcholení, které mnoho zbožných lidí posoudí jako skandál? Bude to skvrna na plášti církve? V té chvíli by suchý stařec byl radši než mužem církve zahradníkem, který sází a ošetřuje stromy a květiny, oráčem, který zúrodňuje zemi, člověkem, který žádá, a nedostává. Porovnával v duchu svou vůli s vyšší vůlí.

„Dívám se dopředu,“ řekl farář. „Dívám se nahoru. Jsem s těmi, kteří doufají.“

„Jsou to vaše knihy,“ vyhrkl Emil Ludvig. Jsme dole, myslel si. Co je nahoře? Nahoře je daleko. A naděje se ztrácí jako pára nad hrncem. Napadlo ho, že život, na jaký byli zvyklí, už nemají, aniž se sami změnili. Dělal všechno, aby se přidržel starého života. Všeho, co se mu ve starém životě zdálo bezpečné, dobré, spolehlivé, i když to třeba, jak to odtud vypadá, tak bezpečné a spolehlivé a rozhodně trvalé nebylo. Měnilo se mu to pod nohama, pod rukama. Bylo to jako písek protékající člověku prsty.

„Není to v knihách, a byla by to lež, pane Ludvig.“

„Oni přece lžou víc než všechny lži světa, kterých se kdy kdo dopustil. Povýšili lež na princip své říše. Snad ani nepokládají lhaní lidem, jako jsem já, za lež. Je to, jako by lhali mouše, vši, housence. Rád bych se proti nim bránil pravdou, kdyby mě nechali. Moje pravda je pro ně méně než lež posledního z jejich lidí. Vyhlásili prolhaná pravidla, proti kterým se nedá protestovat, jen souhlasit. Je to už víc než chléb a kamení. Zrušili, co platilo, v co věří lidi jako vy a já a moje rodina. Nepomůže nám držet se starých zásad a dobré vůle. Lžou, i když říkají, kolik je hodin, jaké bude počasí, který je den, týden, rok. Moje pravda je pro ně lež a opačně.“

Emil Ludvig mlčel. Nedělá to spíš hmyz z těch, kteří naopak prohlašují za hmyz jeho, je? Nedělá to hmyz ze všech lidí? Nikdo nemůže odsoudit svého bližního jako hmyz, aby tím nebyli hmyz všichni. Taky z vysokého starce to dělá hmyz. Všichni se vrací k svému hmyzímu začátku – nebo konci.

„Jsme všichni jako strom,“ řekl Emil Ludvig. „Jsme němá kůra ve větru.“

Farář se na něj podíval. Za vteřinu pochopil.

„Ano, strom, kořeny, neviditelně hluboko. Vítr.“

„I nejsilnější strom lze podřezat,“ řekl Emil Ludvig.

„Ano,“ souhlasil duchovní. „Je mi to líto. Je mi líto každé bolesti, každé křivdy a nespravedlnosti, která postihuje nevinné.“

„Jsme sami,“ řekl Emil Ludvig. „Je nás hodně, ale všichni jsme sami.“

„Nikdo není tak sám, jak si myslí, pokud…“ Farář nedořekl.

„Nikdy jsme ještě nebyli každý tak sám, jako jsme sami v této chvíli,“ řekl Emil Ludvig. Myslel na slabost lidského srdce, na malátnost lidského úsudku, na křehkost postavení člověka, kterému je souzeno, aby nezodpovídal jen za sebe, ale za svou rodinu. Nic víc, nic méně? A zněla v něm nezřetelná, ale všeobjímající námitka. Je to nespravedlivé, nelidské, nechutné. Všechno nelidské je nechutné. Jak to, že se všichni – doslova všichni – neštítí?

„Mnoha lidem pomůže v této chvíli moudrost,“ řekl farář. „Trpělivost a moudrost.“ (Cítil, jak je to málo pro muže proti němu.)

„Rozum je málo, když jde člověku o chleba a o krk,“ řekl Emil Ludvig. Ale zamlčel, co si myslel o srdci. Nejen o svém srdci.

Cítil, jaké zklamání může být pro člověka jeho rozum, a rozum těch nejlepších nebo nejmoudřejších, nejvzdělanějších. Vypadalo to, že odpovědnost všech lidí za všechny je jen pomyslná. Jeho intuice dávala za pravdu něčemu jinému. To jiné bylo prosté, jako kdyby člověk nepotřeboval nic než odvahu a odpovědnost nebo trpělivost, a mohl podat pomocnou ruku každému, kdo to potřebuje, bez nejmenšího zaváhání.

„Trpělivost,“ řekl kněz tiše.

„Ano,“ odpověděl Emil Ludvig.

„Ano,“ řekl kněz, něčím povzbuzen.

„Jsme vyvržení – všemi,“ řekl Emil Ludvig. „Ano jsme vyvržení – všichni,“ opakoval, a znělo to věrojatně. A myslel si: I přátelé mohou být nepřátelé, aniž by možná chtěli. Nerozhoduje výsledek?

„Ne,“ řekl jen kněz.

Teď cítil Emil Ludvig, že selhal. Selhání ostatních už dlouho padá jen na jejich hlavu. Všechny zrady či křivdy našly v Německu a jeho zákonech trychtýř, kterým všechno míří na jediný terč – na ně. Podíval se na podlahu. Byla složena z těžkých hoblovaných fošen. Každá fošna byla vydrhnuta jako stůl. Bylo tu tak čisto, že se dalo jíst ze země.

„Žijeme jako slepci,“ řekl Emil Ludvig. Pak řekl: „Nemůžete zachránit všechny. Ale možná, že byste mohl zachránit jednoho člověka, jednu rodinu,“ řekl. Nečekal od vysokého muže odpověď. Bylo to mimo odpověď.

Připadal si jako německý emigrant Luxemburg, když přišel na oběd a všechno, co říkal, o křišťálové noci, čím omračují nacisti svět, jak zdecimovali své židy, nakrmili lůzu v uniformách i bez uniforem, bili, soudili a zavírali, se zdálo přehnané, aby něco dostal. Nebyla to lež toho, co mluví, ale lež toho, kdo poslouchá, a neslyší. Nebo nerozumí anebo nevěří, jako by to věděl líp než postižený. Němci mohou už téměř všechno a všechno jim projde, protože za nimi stojí zákony, armáda a policie a vše, čemu čelí, jsou rozdrobení, většinou bezmocní jednotlivci, nepřipravení, nezorganizovaní a hlavně neozbrojení. Nešíří se – i když jen šeptanou propagandou a podle zpráv a komentářů zahraničního rozhlasu –, že Himmler dal rozkaz těm, kteří se účastní zabíjení, že nenesou osobní odpovědnost za rozkaz zabít, popravit? Odpovědnost je na Vůdci. Vůdcích. Nebylo to poprvé, ale nikdy to nebylo tak důsledné, když se vládci země chtěli zbavit obřezaných. Chtějí vyčistit nejen místa a města, ale celé země. Už to přece rozjížděli: Hitler, vůdce říšské branné moci a policie, už vydal svůj svrchovaný rozkaz. Himmler ho začal vykonávat. Heydrich a s ním další, které ještě nikdo za trest nezabil, mají na starosti administrativní přípravu a provedení. Tábory v Polsku rostou jako houby po dešti. Eichmann se stará o transporty. Obrovská mašinerie se rozjela, aby je sprovodila ze světa. Visí nad nimi nejorganizovanější a nejchladněji prokalkulovaná smrt. Je možné se k tomu stavět zády, jako by to člověk nevnímal, neviděl, protože to je pohodlnější a milosrdnější nevidět? Neříká se, že těm, co jdou do lágru, Němci slibují marmeládu, chleba a zaměstnání na novém území? Co je hřích? Co je lež? A kde je pravda? Kde je láska? Porozumění, solidarita?

„Ano, je kolem nás mnoho lži,“ řekl farář, a znělo to poprvé vyhýbavě. Mohl zachránit jednoho z mnoha. Jednu rodinu? Lží? Snad se mu zdálo, že Emil Ludvig vidí věci černěji a své vyhlídky chmurněji, než co ho čeká? Měl snad zlost na hosta, že servíruje své obavy jako na stříbrném podnosu? Nebo že ho dotlačil do úžiny, kde je ohrožen jeho otázkou, aby s ní zápasil, i když Emil Ludvig už bude pryč?

Asi proto vzápětí, i když pomalu, s důrazem, dodal: „Znal jsem tu vaše lidi. Vašeho otce a vašeho děda. A praděda, který umřel, než jste se narodil. Prodávali koně. Křivdil bych jim, kdybych řekl, že někdo z nich nebyl důsledně tím, čím si přál být. Byli to poctiví lidé. O mrtvých jen dobré. Žili svůj život. Podle svého. Drželi se své cti, neústupně a neuhýbavě. Svého náboženství. Jejich duch žije v našem kraji. Byli hrdí, jak zákon káže. Nebyla v nich lež. Žili s pravdou.“

Neřekl nic o potomcích zlodějů koní v jejich nejširší rodině. O lidech, kteří se utíkali k pití. (O Ferdinandovi.) Měl z hosta – svým způsobem – strach? Nebo to bylo jen překvapení? Nechal si projít hlavou znovu v několika vteřinách zrychlené dějiny náboženství. Smrsklo se mu to najednou na historii jednoho člověka, jedné rodiny.

A nakonec řekl: „I tisíc let v naší zemi je jen čtvrtina, která podporovala jejich vytrvalost. Patří jim všechna čest.“

„Pamatujete se na mou matku?“

„Ano, umřela slepá.“

Teď farář nelhal ani nic nesmlčel.

Emilu Ludvigovi se zdálo, že farář měl v očích odpuštění, nebo něco, co se odpuštění podobalo. Bylo to odpuštění jen na jeho vlastní adresu, protože se z něčeho obvinil. Nebyla to směšná věta z Talmudu, na kterou se Anna tolikrát odvolávala, když je navštívil pan Joachym Luxemburg: Kdo zachrání život jednoho člověka, zachraňuje celý svět? Bylo by dobré, kdyby to tak bylo. Nerozlišoval Talmud mezi lidskou obětí a zabitím, zavražděním? Vražda je zakázána Bohem, božím zákonem. Bible rozlišuje mezi úmyslným a nezáměrným zabitím. Vražda je nepřípustná, za všech okolností. Vzít někomu život je nepřípustné, neomluvitelné. Největší hřích je zavraždit. Snad ještě větší než vraždit nevinné. Necítí farář, jak to k nim přichází?

„Bylo to asi snadnější držet se práva, když ještě platilo právo,“ řekl Emil Ludvig. „Nebo se držet iluzí, dokud ještě vypadaly jako pravda, ale i potom, když už dávno pravdu nepřipomínají ani stínem, jen ozvěnou. Máme to už za sebou. Je nová éra.“ Cítil se pokořen, a bylo znát, že to farář vidí. Ale nechtěl, aby snad farář řekl, že to není jeho přání, aby někdo někomu ubližoval bez práva, proti zákonům, protože pak by musel říct, že je jen malý člověk na malé faře a může se jen denně modlit, aby zvítězily pravda, naděje a láska. A protože by asi nepomohl Emilu Ludvigovi sdělením, že i Svatý otec se za to modlí, měl by mu poděkovat za návštěvu a důvěru. Nemluvil o spravedlnosti. Byla to vzácná ctnost. Odpovědnost je rozdělena neúměrně, když se to měří německou říší, její policií, armádami, davy udavačů. Ano? Patrně to tak je, řekl si Emil Ludvig, jako by četl vysokému starci myšlenky, anebo naopak kněz jemu. Proti zbraním nestačí křičet, třebaže by rád slyšel alespoň šepot. (Helena přinesla ze školy citát, že „podvod na tyranech není lež ani zločin“.) Podíval se na kříž, řezbu muže, který mluvil hebrejsky a modlil se hebrejsky nebo aramejsky a jehož osmý den po narození obřezali. Za dva tisíce let se to daleko nedostalo, na to se vymlouvá i Adolf Hitler. Nemůže se to asi nechávat na jednom člověku. Kdovíco by bylo, kdyby ho nezabili. Co by se sběhlo jinak. Pro mě i pro ty druhé.

Farář vypadal najednou utrápeně a unaveně; zůstala mu jen trpělivost. Muž naspodu hierarchie. Člověk, který, kromě laskavosti, nemůže nic udělat. Nikdo nemůže překročit svůj stín. Vše pronikal duch vesnice. Podzim. Čím plyne den.

Emil Ludvig se podíval na starého muže jako na někoho, koho už opustil.

Cítil s vůní dřeva a oleje a prachu strach, který byl na dně všeho. Byl to nakonec strach z chudoby, spolu s hrůzou ze ztráty domova, z vyhnání, a se strachem o život. Nacisti je chtěli uvrhnout do nejtěžší chudoby, do největší úzkosti a největší nejistoty, jakou ti nejnuznější z nich pamatovali. Emil Ludvig to viděl takhle. Skládalo se mu to dohromady: nejdřív lidi poplaší, pak je vyženou z míst, z lepších bytů a nakonec ze všech bytů, vezmou kdekomu kdeco, až po pleny pro děti a termosky a mlýnky na mák, a vyhrožují vyhnanstvím, takže člověk neví, má-li se držet toho, co bylo, nebo se radši upnout k tomu, co bude, jako by to nemohlo být horší, nejdřív ještě rád, že má hlavu na krku, a potom? To nejhezčí na světě asi není vědět, co se děje a co přijde. Ale bez toho ztrácí všechno smysl, i to nejkrásnější, to nejtrvalejší. Člověk se dívá ráno do zrcadla a není si jist, že vidí, co vidí, a že by nebyl radši, kdyby místo své tváře viděl něco nebo někoho jiného, svou a zároveň cizí tvář. Je to směšné, ale je to tak. Člověk se nemůže vzdát své hrdosti a existovat jako předtím. Ale nevědět nic a nevidět a neslyšet a obrnit se lhostejností by možná nebylo špatné.

Bylo mu trochu faráře líto a trochu měl na něj zlost. Vysoký suchý muž si zachoval důstojnost, ale nepodepřel důstojnost Emila Ludviga; s tím už si bude muset poradit sám. Cítil, co ho se starým mužem sblížilo, navzdory všemu, a v čem si zůstali cizí. Najednou Emil Ludvig věděl, v čem měl Artur Pick pravdu. Artur je cynik. Nikdo se za nikoho tak rychle neobětuje. Líp se o tom asi dodatečně mluví. Hodně z toho byl možná omyl, ale omyl, který trvá dva tisíce let, je taky už současně něco jiného. Bylo snadnější si z toho utahovat než to brát vážně; ale taky o legraci se snadno mluví. To, co bylo, byl omyl; to, co je a co přichází, je lež. Souhrn toho je zločin. Nikdo si to asi jednou za rámeček nedá, včetně pana faráře a jeho Svatého otce.

„Někdy si přeju, aby lidi měli stejnou barvu, rasu a stejné náboženství, takže by nikdo proti nikomu neměl předsudky.“

„Taky bych si to přál,“ řekl farář.

Nebylo třeba říkat: „Půjdu.“ Farář odkryl víko harmonia. Sedl si na lavici. Zabořil prsty do klaviatury. Hrál píseň Bohu blíž. Emil Ludvig si náhle vzal klobouk a odcházel, aniž čekal nebo řekl slovo na pozdrav. Snad ho farář zastaví, zavolá, ale nestalo se nic. Zněla jen píseň, harmonium.

Nápěv se nesl ze stavení, do stromů, přes rybník, do luk a ztrácel se na kraji lesa. Hudba zněla zřetelně a jasně po stu po dvou stech krocích, i když už Emil Ludvig prošel podél dlouhé zahrady zvenku, a po cestičce kolem rybníka a lávky pro rybáře na konci, a pak k malému nádraží, kde zase počká na vlak. Byl klidný, jako jsou klidní vyčerpaní lidé. Věděl, že doma stojí všechno na něm, a bude se snažit, aby se dostal na Královskou 137 se zdravou kůží. Doma se o výletu sotva někdo doví, snad někdy. (Když to dobře dopadne.) Je zase, kde byl: nevyhrál ani neprohrál. Měl jen tušení, kam se to všechno propadá. Bylo snadné si kdysi vypůjčit od Artura Picka peníze. To ještě mohl pokládat za malé, ale přece jen vítězství. Daleko ho to nepřivedlo, stejně jako jeho epizoda, kdy pracoval pro německou firmu. Nebude to svádět na Artura. Každý je strůjcem svého štěstí – alespoň v něčem. Cítil se zasažen, ve válce, kde se nezabíjí jen puškou. Byl tu zbytečně. Pro nic a za nic. Riskoval a riskuje i zpáteční cestou hodně za málo. Cítil se, jako už tolikrát, znechucen. Má to za sebou. To jediné na tom je snad dobré. Musel to zkusit. Snad to byla chyba. Kdo ví?

Vkládal si do písně svůj smysl; co pokládal za krásné. Jak ho to napadlo, žádat od notáře nebo faráře něco, co asi nemohli udělat? Udělal by to pro někoho sám, být v jejich kůži? Komu už není košile bližší než kabát?

Mezi stromy na polní cestě se nezdálo, že nikdo nečeká na nic jiného než jak zakroutit člověku krkem.

Vnucovaly se mu myšlenky. Nechtěl se doprošovat, a pořád ho všechno nutilo, aby se doprošoval. Nejprve Artura Picka, nakonec notáře a faráře. Je to snad nutné, aby člověk každou vteřinu své existence byl hotov někoho opustit, zradit, zklamat, a zároveň se chce na někoho spoléhat, věřit mu, prosit, očekávat od každého, co je možné? Co se stalo se světem? S lidmi? S ním samým? Bylo to vždycky takhle a jediné, co se změnilo, je, že mu spadly šupiny z očí? Je to konec světa? Konec člověka? Nebo jen jeho, jejich konec?

Cítil, že cokoli se stane, bude obecné a zahrne to všechny a nebude to jen jeho osobní hanba. Lidské mlýny nemelou spravedlivě, aby si dělal výčitky už dopředu; zároveň se v duchu vzpíral, aby – od této chvíle – snad byl obecný osud bezezbytku i jeho osudem.

Na cestě za rybníkem se zeptal člověka v lovecké kazajce, bez pušky, jde-li dobře k nádraží, ačkoli to věděl. Muž s odevzdaným hlasem mu řekl, že jde dobře. A pak se zeptal: „Neviděl jste na cestě pár mých psů?“

Emil Ludvig neviděl muži do tváře; zaslechl na dně jeho hlasu smutek, který se mísil s očekáváním.

„Ne,“ odpověděl muži.

„Škoda,“ řekl muž. „Nerad bych je ztratil.“

„Snad je neztratíte,“ řekl Emil Ludvig.

Jeho psy na cestě neviděl. Otázka mu nešla z hlavy: Neviděl jste na cestě pár mých psů? Jak to, že smutek je vždycky stejný, i když jsou příčiny nestejné? Díval se na stromy. V jeho rodokmenu nebyla žádná babička, levoboček nebo přiženěný, přivdaná černá ovečka, plevel, který každé dobré pole snadno vstřebá. Usmál se. Není to všecko směšné? I kdyby měl nejárijštější předky, bylo by to směšné.

Všiml si u nádraží kmene, který připomínal nahou ženu nebo dítě. Blesk ze stromu sloupal kůru a koruna odumřela, asi i kořeny, ale strom ještě stál, než ho příští vichřice vyvrátí. Když byl malý a ještě žili dědeček Ferdinand a otec, vzali ho s koňmi do kopců a tam zapřáhli do saní, aby dokázali kupcům, jak jsou koně zdraví, mladí a silní. Na saních byly rolničky a zvonily. Koně, zpocení, až se z nich kouřilo, se zastavili v mrazu u stromu, sežehnutého větrem a zimou. Byl to jen kůl, se sloupanou kůrou a na konci pahýlu rostla větvička. Strom připomínal nahého člověka ve větru a mrazu. Nikdy si nepomyslel, že se rozpomene na starý strom s čerstvě rašící větvičkou. Dědeček a tatínek koně dobře prodali. Dědeček si urval větvičku z pahýlu a zastrčil si ji za klobouk.

Neměl by si připadat jako nahý strom. Nebo myslet na to, v čem jsou na tom někdy stromy líp než lidi. Neměl by se rouhat. To by mohl za chvíli závidět kamenům, hvězdám, ptákům – a krysám.

Vracela se mu myšlenka, že něco, co nepůjde napravit, pokazil, jako když Anna rozbila první koflík ze svatebního servisu a měla pravdu; nikdy se na to nezapomnělo. Co zkusí teď? Gestapo vydalo vyhlášku, že kdo má peníze, může se pokusit požádat o vystěhování, pokud se najde země, která ho přijme. Mluvilo se o Šanghaji. Šel polní cestou, po stranách plnou bodláků, chrp, pampelišek a kamení. Míjel otrhané ostružinové keře.

Faru už měl daleko za zády. Na malém nádraží byl sám s jediným výpravčím a zároveň telegrafistou a přednostou stanice, který prodával lístky. Stanice se podobala – kromě předního portálu budovy – králíkárně a zeleninové zahrádce. Výpravčí tu bydlel, pracoval a sbíral možnosti, které mu život na staničce nabídl. Dělil se o zkušenosti s náhodnými cestujícími, ale Emila Ludviga si netroufl oslovit, jako by věděl, že kdo byl u notáře a na faře, má jiné starosti, než znají výpravčí na železnici. Emil Ludvig ho pozdravil a nechal se pozdravit. Dobrý den. Dobré odpoledne. Jsou to krásná slova. Dobrý den. Bylo by hezké, kdyby den mohl být dobrý odrazem slov. Napájet se přáním, vysloveným člověkem jako ta nejpalčivější nebo nejvšednější modlitba.

Bylo tu všechno, co znal z dětství: louky, borové lesy, vítr s vůní vřesu a nebe, čerstvá podzimní země. Nechtěl se tomu poddávat; zvětralé ozvěně teskného štěstí, které se možná zdá štěstím až dodatečně. Cítil, co ztrácí. Byla to dlouhá řada. Měl si – dodatečně a směrem nazpět – připadat bohatý? Žil někdy život, kdy jeho největší starostí byl Helenin černý kašel a Richardova chudokrevnost nebo škrkavky? Zahrnulo to předměty, na které se za sedmnáct let zmohli na Královské 137; almaru, červený plechový hrníček na kloktání, který měli společně, zelené linoleum, kamna a postele, květináče za oknem a stůl, u kterého jedli, a všechno, co přibylo do šatníku pro Annu, Helenu a Richarda a za co nechal dost peněz u krejčího (a co skoro nikdy nevyhodili). Potom peníze, které vydělal na německé firmě, kterou zastupoval pan Ernst Kantner. Škoda, že takových nebylo víc. Zaplať bůh za každého slušného člověka v Německu a okupovaných zemích. Mohl by tady žít? Snad kdyby měl jiné papíry; a jen tak dlouho, dokud by musel. Snad přechodně, jako lidi, kteří se snad už narodili pro město a do města.

Díval se na výpravčího. Styděl se, že mu závidí jeho osud, aniž ho znal, rozpoložení neznámého člověka, který se neměl čeho bát, kromě odpovědnosti za vlaky a životy těch druhých a toho, čeho se bála většina – nebo měl strach z jiných věcí. Kdo to má dneska lehké? Najednou si Emil Ludvig uvědomil, že když spotřeboval všechnu svou bezstarostnost, objevil v sobě vinu, s kterou se už možná člověk narodil. Cítil se vinen za sebe, za faráře, za svět, za všechno.

Občas sem vítr zahnal kus melodie z fary. Starý muž ještě hrál. Zdálo se, že je to pořád táž melodie; nebyla. Emil Ludvig vdechl známou vůni. Připadal si najednou sám – i se svou rodinou. Jak se to stalo, že najednou zůstal sám, pod širým modrým nebem, bílými oblaky, neviditelnými hvězdami? Co to způsobilo, že se tolik lidí cítí osamocených, jako jednotlivá hvězda mezi myriádami jiných? Cítil malost i nesmírnost existence.

Přijel vlak. Výpravčí vykonal předepsané pohyby. Emilu Ludvigovi zamával plácačkou. „Šťastnou cestu,“ řekl. „Vypadáte jako syn starého Ferdinanda Ludwiga. Chodil s mým dědou do školy, v baráku byla hospoda, jmenovala se Skromnost; máme doma jeho obrázek.“

Emil Ludvig nestačil odpovědět; vlak stál jen na skok. Tak přece ho někdo přátelsky poznal. Zrudl. Zaplavilo ho překvapivé, okamžité teplo, než vzápětí začalo opadat. Výpravčímu jen přikývnul. Výpravčí zvedl barevnou plácačku. Vlak sebou trhnul. Lokomotiva a dvacet vagonů. Představa cesty odněkud někam, ještě mimo jeho výchozí stanici a cílové místo. Představa dálky, v níž se ledacos může změnit, mezi tím, než člověk nastoupí a zase vystoupí. Mohl si říct: život nejednou ukáže člověku jinou tvář, než jakou zatím viděl. A výsledek toho je, že se cítím tak malý, že už to dál nejde. Nepatrnější než motýl, než housenka, než brouček. Nepatrnější než hvězdný prach. Ani to by se nezměnilo náhodnou babičkou, pomyslel si Emil. Vlak byl skoro prázdný. Jelo jen pár venkovanů s proviantem k příbuzným. Ve vlaku byly někdy hospodářské kontroly. Němci tím pověřili důstojníky bývalé československé armády, ať osvědčí disciplínu, odvahu a rozvahu a hlavně loajalitu. Počínali si někdy, jako by válka měla trvat věčně. Jiné kontroly byly v osobních vlacích a lokálkách jen zřídka.

Emil Ludvig si nastoupil z chodbičky do kupé až na příští stanici. Snad si měl vzít alespoň kufřík, aby nebyl nápadný. Chvíli jel sám; pak si přisedl pasažér, s kterým mu nebylo příjemně. Byl to voják se smrtihlavem na čepici, takzvaný Schutzstaffel, zkráceně SS, Fallschirmjäger na dovolené. Snad nebyl o moc než o tři roky starší než Richard. Emil Ludvig raději vstal a šel do chodbičky; byl teď rád, že nemá ani kufr. Postavil se k oknu a pozoroval ubíhající krajinu. Napadlo ho, že by se mohl voják urazit; snad by bylo dobré vrátit se na své místo a sednout si zase proti němu. Pokořilo ho to jako v ozvěně. Uvědomil si, že má, jako voják, modré oči a plavé vlasy. Voják nevyšel a četl si v nějaké vojenské příručce. Emil Ludvig zůstal v chodbičce. Cítil, čeho se farář bál. Svět se nezměnil jen zvnějšku, změnil se i zevnitř. Všechno je najednou smrtelně nebezpečné, alespoň pro některé lidi. Možná, že pro všechny. Těšil se, že uvidí zase svou rodinu. Myslel na to, co se změnilo. Snad čeká od rodiny něco, co rodina nemůže nikomu zaručit, třebaže zaručuje tolik?

Domov, opakoval si. Všechno, čím člověk rostl a proroste a co jím proniklo, jako miliardy neviditelných kořínků. A ozvěnou slyšel: klec, past, nebezpečí. To nepřipustí, alespoň díl, který připadá na něho. Jsou věci, které muž, hlava rodiny, nesmí připustit, když se nechce zpronevěřit lidem, kteří na něho spoléhají a počítají s ním. Přál si být na Královské 137. Kde si přišije hvězdu? Všechno, co se děje, se děje ve jménu zákona. Dobré i zlé. Úžasné i lhostejné. Všechny zločiny, o kterých ví každý druhý, že to jsou zločiny, nic jiného. Vzpomněl si, z čeho kdysi podezíral pana Luxemburga. Měl důvod, proč obviňovat sebe? Neříkal snad pan Janďourek, klenotník na Primátorské, že Němci mají pár dobrých důvodů, proč jsou proti židovským nepřátelům? Nesužoval židovský kapitál a židovská plutokracie, Rotschildové, Petschkové a spol., poražené Německo po první válce, že bochník chleba stál kufr inflačních marek? Zub za zub, jak říká židovský zákon. Všechno má dvě stránky, i ano a ne. Cítil, že už není tak mladý, jak by chtěl, aby unesl, co mu bude dáno unést. Nebyl ještě zdaleka starý, ale mladý už taky ne. Něco nenávratně odešlo. Nevěděl přesně co. Je mládí jako pravda? Nebo jako paměť, která člověku ukazuje už za chvilku jinak, co viděl prve? Byla to neznámá i povědomá nedotknutelnost pomíjivosti, která jen zdánlivě ponechává, co obnáší. Čím člověk stárne? Jistě nejenom roky. Jsou to starosti, co přidává vrásky na čele? Nemusel hledat odpověď. Cítil, co odcházelo, každou vteřinou, minutou, každým zlomkem vteřiny. Sáhl si do kapsičky u vesty. Tady má zavírací špendlíky. Vedle v kapsičce hvězdu. Nebude to těžké, když bude mít štěstí. Zatím měl štěstí i v neštěstí. Už jsem jako Artur Pick, řekl si. Je to jen blbá karetní hra. Zdá se mi, že co mám já, mají i ostatní, co nemám, nemůžu sám, nemůže nikdo. Myslel na rodinu, jako by to byla pevnost, do které nikdo nepronikne, a současně věděl, že to tak není, ani nemůže být. Rodina je zrcadlo doby, lidi v určitém čase. Jednou, jako dítě, byl v zrcadlové síni, se stovkami zrcadel, viděl sám sebe donekonečna, ale věděl, že je jen jednou, i kdyby se viděl desettisíckrát. Jak je to s ním teď? Nebude se tolik zkoumat.

V každém vagoně byla povědomá vyhláška. Nemusel ji ani číst. Radši si ničeho, co bylo natištěné, nevšímal. Tloukly ho do očí. Druhé opakování. Výzva. (Nařizuje se.) A tak dále a tak podobně.

Každé nařízení, které následovalo, bylo horší než všechna, která jim předcházela, dokonce i když nebyla tak krutá, protože krutý byl jejich souhrn. Ačkoli je vydávalo gestapo, SS, protektorátní armádní správa, byly to akce proti obyvatelstvu, proti bezbranným civilistům, a dávala smysl jen nahlížena v celku. Byla to ofenziva teroru. Nebyl to zákon. Bylo to násilí proti roztroušeným a neorganizovaným, proti bezmocným, kteří se neměli o koho a o co přít. Proti lidem, kterým ukrajovali z jejich práv a majetku jako z šišky salámu, kolečko za kolečkem, až nezbude ani slupka. Blitzkrieg teroru. Škoda, že to vidí jen ti, kterým to jde pod kůži, ne už zbytek obyvatelstva.

Cesta mu připadala delší, než odjížděl. Dřív se mu zdálo, že když se vrací, je to kratší; teď to bylo opačně. Je to asi nadlouho, co jede tímhle krajem, myslel si. Naposled? Je to možné. Všechno musí být jednou poslední. Pozoroval cestu. Podzimní nebe bylo tmavěji modré než kolem poledne. U Prahy trochu zšedlo. Na nebe naskakovaly hvězdy.

Fallschirmjäger se chystal vystoupit; přerovnával si věci v kufříku, asi dárky. Podle označení patřil k Waffen SS dobrovolné divizi Böhmen und Mähren. Teprve teď si Emil Ludvig všiml, že voják měl pod rukávy obě ruce obvázané. Asi to nemá nikdo lehké, pomyslel si.

Na záchodku nádraží si připevnil Emil Ludvig žlutou hvězdu s černým nápisem Jude na hruď ve výši srdce. Cítil úlevu, že sám sebe zas označil? Cítil úlevu, kterou dopřeje členu stádečka stádo? Cítil úlevu klece, která je jiná než úleva útěku? Jistě cítil také úlevu sounáležitosti, solidarity a odpovědnosti, alespoň ke své rodině. A s těmi, s nimiž je na jedné lodi. Proč by měl někdo zachraňovat jen jeho, když nemůže zachránit všechny? Ještě nikdy nevěděl tak jistě jako v této chvíli, že kdo se nedokáže rozhlédnout, vyznat se a bránit, dokud je čas, toho nejspíš už nezachrání nikdo, nic. Pan Luxemburg už to patrně věděl. Bylo to nesdělitelné? Musí si každý vyzvednout svůj díl zkušenosti? Ještě by musel potkat výjimku. Myslel sám na sebe, jako by se v sobě ztratil, a tím ztratil i svou někdejší bezstarostnost. Kam to všechno odešlo? Co přesně přichází? Říkal si, že když půjde rychle, po levém chodníku při portálech domů, trochu se přihrbí, aby hvězda nebyla nápadná, bude za chvíli doma. Vzdychl si, protože šel rychle. Nakonec je člověk rád, když večer skončí, kde ráno začal. Všechno je kruh, podobný hadu, který se kouše do ocasu. Kruh, v kterém všechno, co začíná, zároveň končí. Je to bezděčný pohyb od začátku do konce, než se uzavře kruh, který vyvolává v člověku naději, než se z každé drobinky naděje stane beznaděj. Nemá smysl naříkat. Jen nevěděl, co má udělat. Šel pořád stejně rychle, aby – když už nic – byl alespoň o chvíli dříve doma.

6

Emil Ludvig si zase vzal nejlepší šaty, boty, kravatu. Poprvé v životě ho napadlo, že možná své nejelegantnější šaty, boty a košile ani nevynosí. Nedal si jen kapesníček do kapsičky na prsou. Vyčistil si brýle kousíčkem ovčí kůže. Už z branky do zahrady musel smeknout klobouk. (Měl anglický klobouk z měkké plsti, s hnědou širokou stuhou, koupený na Příkopech u Čekana.) Nemusel se rozhlížet a hned viděl, že vila je krásná. Patřila, stejně jako palác gestapa v Bredovské ulici, někdejšímu uhlobaronovi Petschkovi, který včas ujel do Anglie. Není to směšné? Je tu možnost – i když, jako všechno v Německu, trochu pomyslná – dostat se do Šanghaje. Proč do Šanghaje? Měl v hlavě mapu světa, veliké město v říši středu. Už neplatí, co říká Artur: „Střed světa je, kde zrovna jsem. Střed vesmíru je, kde mám hvězdy nad hlavou.“ Jsem vždycky na kraji světa, domyslel si Emil Ludvig. Bylo by směšné dostat se do Šanghaje. Není zároveň směšné, že se najednou snaží člověk dostat někam, kam nikdy nechtěl? Ovšem, na to musí dostat německý Durchlassschein. Všem uchazečům o papíry Němci tykají, bez ohledu na věk a někdejší postavení. (Jako když jsme ještě byli děti a kdekdo nám směl tykat, myslel si Emil Ludvig.)

Dřív myslel na to, kde by chtěl umřít (a kde asi ne). Teď má práci najít si v širém světě místečko, kde by mohl (mohli) žít. Šanghaj. Zněla v tom dálka, bezpečí, něco téměř neskutečného. Asi je všechno, co je daleko, přívětivě neskutečné. Dálka je jako náruč. Pohlazení, kterého se nikdo ještě nebojí. Dálka je vlastnost hvězd. Vlastnost hlubokých moří, podané ruce neznámých světadílů. Dálka byla dech bezpečí. Uniformy blízko znamenaly hrozbu. Každá byla označena lebkou a dvěma blesky. Někteří úředníci měli na uniformě železný kříž. Stužky.

Už stál – zařazen – v zástupu na Zentralstelle für jüdische Auswanderung. Dva lidi před ním v řadě potvrdili, že Bolívie zavřela včera hranice, s výpočtem pro koho: Číňany, černochy, mrzáky, míšence, nemocné tuberkulózou, degenerované lidi v psychiatrickém ošetření, zločince, komunisty a východní židy. (Těm tedy nemusí závidět, jako minulý týden záviděl výpravčímu na malé železniční staničce, polím a lesům, kytce plevelu, orlovi, který se vznášel tak vysoko, že skoro mizel nad mraky, slunci na nebi. Svět je plný lidí, kterým člověk nemusí závidět. Stačí se narodit jako žid, aby byl člověk jiný. Najednou ho napadlo, co živí závist. Všechno, čeho se jednomu nedostává a druhý se s tím narodí? Možná. Je toho ještě víc. Je to dlouho skryté, jako ponorná řeka, než se dostane na povrch.)

Pocítil – naruby – neviditelnou solidaritu s lidmi, které pravděpodobně nepotká.

Někdo se šeptem rozčiloval, co je to za pojem východní žid. Je snad rozdíl mezi západním židem a východním židem? Nebyla to možná ani tak solidarita, jako spíš kdyby někdo – taky neviditelný – vzal do rukou obrovské koště a smetl všechny, co se mu nehodí, na jednu hromadu, do malého, stále se zmenšujícího kouta. Muže, kterého rušil pojem východní žid, někdo napomenul, aby nebyl maniak.

Emil Ludvig se otřásl; nelíbila se mu myšlenka přirovnat lidi ke smetí. Také Němci přece nemyslí jenom na to nejhorší, když nechali otevřenou možnost vystěhovat jednotlivé rodiny. Zase se těšil pojmem rodina. Stačilo mu pomyslet na pouhé slovo, aby před ním vyvstal obraz, který by nedovedl popsat. Vymezené i bohatší, než by se vešlo do slov. Zneklidňovalo ho jen, co to pořád narušovalo.

Bylo tu plno; Zentralstelle für jüdische Auswanderung Prag všem vyhoví, nikdo tu nezůstane. Ovšem, to Němci chtějí. Dostat své židy mimo Evropu; teď to chtějí i oni sami. Cíl je totožný, jen motivy různé. Už ne tak směšná myšlenka platila Šanghaji, městu, které znal Emil Ludvig jen z písní. Co pro něj byla ještě včera Čína? Článek v novinách o Kantonu, o japonské okupaci, o znásilnění Nankingu a masakrech, které se skoro nezdály na dálku tak strašné, když Číňanů bylo tolik. (Asi by si to nemyslel, být Číňan, sám pro sebe, jednotlivec.) Říct mu někdo před rokem, že bude usilovat o vystěhování do Šanghaje, udělal si Emil Ludvig na čele ukazováčkem kroužek. Myslí si někdo, že mu snad přeskočilo? Není opravdu směšné, jak se snaží člověk dostat se někam, kam se mu ani nechce? (Tato myšlenka ho neopouštěla.) Byl by radši doma, na Královské 137, sundal si kabát, zul boty (své nejelegantnější, i když stejně jako kravata a košile – tři roky staré) a uvolnil si opasek nad rostoucím bříškem, navzdory všemu (snad je to věkem), a zahrál si na mandolínu italské melodie. (Takových lidí tu asi bylo víc.)

Uvědomil si, proč na to myslí: aby nemusel myslet na to, kde je. Byla to úřadovna gestapa; vedoucímu Adolfu Eichmannovi se říkalo „anděl smrti“. To se říkalo i sturmbannführerovi Güntherovi. Po pravdě řečeno nevypadali (oba prošli několikrát úřadovnou) nikterak smrtelně, až na znak smrtihlava na zelených čapkách, odznaku příslušnosti k Waffen SS. Byli čistí, vymydlení a vyžehlení od paty k hlavě, ostříháni po vojensku, nakrátko. Ani jeden z nich nekřičel; chovali se (nebo vypadali) korektně, což se nedalo říct o židovském zřízenci, který naopak křičel víc, než musel. Nevypadalo to tu na klec šelem, i když z německých uniforem a těch, kdo je nosili, šel jiný druh hrůzy. Ale bylo to ve vzduchu. V ovzduší visela, plynula a hrozila násilná smrt. Byla to zdvořilost a korektnost, které mrazily. Byla to nepřítomnost křiku, ale ne klid a mír. Byla to tichá, nevyslovená, ale přítomná hrůza, co plnilo místnost, a ozvěnou i přítomné uchazeče o Durchlassschein. A nemusel Emil Ludvig myslet na smrt, snažil se myslet na nesmrtelnost. Na svou rodinu. To mu připadlo nejprve svízelné, potom nemožné a nakonec také směšné.

Ze slov, která tu a tam v zástupu čekajících padla, si nemohl udělat Emil Ludvig jiný obraz, než s kterým sem přišel: požádat o vystěhování do Šanghaje; zaplatit za to úsporami, zaznamenanými na obou vkladních knížkách. Někdo za ním v řadě soudil, že je pozdě, ale neřekl na co; druhý mu odpověděl, že „to přece neleží v našich rukou“. Židovský zřízenec je přerušil, aby je poučil, jak si mají počínat a postupovat, až se dostanou do kanceláře. Odpovídat okamžitě, i na ponižující přídomky. Jestli budou muset uvést ve jménu slovo Izrael nebo Špinavý žid, je pro ně lépe to okamžitě splnit. Instruktor to opakoval už mnohokrát hodně lidem. Už mu to ani nepřišlo. Špinavý žid, Izrael. Častým opakováním to snad pro zřízence ztratilo důraznost, ohromení, jaké to mělo pro lidi, kteří to slyšeli poprvé, nebo se jich to poprvé dotklo takhle na tělo, a Emil Ludvig byl jeden z nich. Mají si sami vrazit facku? Sami se urazit? Bylo to ještě horší, než co jim říkal tehdy pan Joachym Luxemburg o Německu. Bylo i nebylo. Je to asi zkušenost první ruky, která jde člověku pod kůži, nic pouze sděleného, co vystraší, ruší, zneklidňuje, ale nezaleze za nehty, protože je to cizí zkušenost? Musejí po úředníkovi všechno opakovat, aby viděl, že porozuměli. A říká-li zřízenec všechno, má na mysli všechno. Nelze se tvářit, že by něco přeslechli. Právě tyhle pojmy, jako Izrael nebo Špinavý žid. V místnosti se otloukala o stěny neslyšná a citelná ozvěna slov Izrael a Špinavý žid. Jistě, neslyší to poprvé. V Německu je každý žid špinavý. Každá urážka žida je beztrestná, chvályhodná, jen další důkaz, že se za staletou a tisíciletou tradici nemusí nikdo z nositelů nordické krve stydět, a dále, že kdo se jednou narodil z židovské matky, židovskému otci, nikdy neztratí své rasové, když už ne náboženské znaky. Žid je žid je žid. Špinavý žid. Izrael. Pojmy špína, Izrael a žid splývají. Jsou totožné, jako bílá a červená krvinka. Jako nebe a hvězdy a hvězdný prach, jako noc a tma, světlo a den, tchoř a pach. Kdo je jednou žid, už se jím nemůže odestát. (I kdyby náhodou neměl platfus a neodstávaly mu uši jako psovi a neměl křivý nos.) Ovšem, je to německý kapric, ale je to současně nařízení.

Na stěně visely elektrické hodiny. Vteřinová ručička byla větší než obě druhé dohromady. Oběhla číselník rychle a neúprosně. V místnosti bylo vedro k zalknutí. Nikdo si neodvážil rozepnout knoflíček. Vila byla spravována armádou; ze všeho dýchalo vojenství, třebaže dveře zůstaly bílé, lustry bohatě zdobené a parkety lesklé jako led. Byla to někdejší židovská vila. Už nezáleželo na tom, kdo tu bydlel, kde byl; obraz říšského Vůdce na stěně připomenul, kde jsou, kdo jsou současní majitelé.

Emil Ludvig cítil, jak se všichni bojí; strach, jako vzduch, měnil skupenství. Držel se tu jako parfém, který se dotýká nozder a kůže. V posledním týdnu, od pondělí do pátku, od desíti do půl jedné, bylo možno odevzdat přihlášku zájemce o vystěhování. Přicházely sem jednotlivci i rodiny. Zájemce dostal svou „mapu“; složku s dokumenty a poznámkami úředníka. Mapy do Nového Yorku a Austrálie už byly vydány – podle sdělení Židovské náboženské obce – všechny. Zbývala Šanghaj. Kdo je měl, směl využít peníze a poslední možnost. Nakonec nikdo nemusel nikoho přesvědčovat, že i v Šanghaji žijí a pracují lidé. Když mohli žít osm set, devět set nebo tisíc let tady, proč by se neuměli přizpůsobit v Šanghaji? Místo česky nebo anglicky budou jejich děti a vnuci mluvit čínsky. Budou se trochu lišit. Tady se nelišili? Nic není na věčné časy. Kdekoli může člověk přežít válku, je to dobré. Kdo by nechtěl opustit ohrožené území? Kromě amerických státních občanů, kteří se měli do konce roku nalodit v Hamburku hromadně, už nebylo možné dostat se mimo říšské území. Ne na každého čeká loď. Představa lodi Emilu Ludvigovi lichotila. Představil si, jak stojí u zábradlí na lodi, za zády záchranné čluny a před ním modré moře. Stevardi roznášejí odpolední čaj, kdo chce, dostane lehátko a kostkovanou deku. Kapitán je zve k večeři. Slyšel v duchu lodní sirénu, zvonce na palubě. Představil si, jak potkává nové lidi, nachází jiné známé. Někde daleko je přístav, kde je čeká nový život: Šanghaj.

Židovský zřízenec dbal bez přestávky o pořádek, aby zástup ke dveřím byl rovný a nikdo nevybočil z řady. Byl to mladík s černými vlasy, v upjatém sportovním obleku jako v uniformě, ramenatý někdejší sportovní učitel z Berlína, Hans Joseph s židovskou hvězdou na černé kazajce. Dalo se odhadnout na první pohled, že je to atlet, aktivní sportovec, žádná třasořitka. Emil Ludvig by neměl nic proti tomu, aby takhle urostle vypadal také Richard.

V náprsní kapse kabátu z látky gromby měl Emil Ludvig obě své spořitelní knížky. S Arturem Pickem navštívil několik cestovních kanceláří; přijali je zdvořile i zdrženlivě – zároveň jako lidi, kteří maří jejich pracovní čas. Někde je přijali vlídně; posadili se s nimi do polokruhu jako na schůzi, a výsledek se nakonec smrskl na zdvořilost obou stran. Někde dokonce chtěli zálohu, ještě než pohnou prstem; a ovšem – nemohou zaručit výsledek. Artur prohlásil: „Žít, nebo umřít, Emile, to je moje otázka. Nevidím nic mezi tím.“ Nakonec zbývalo jen gestapo s nabídkou vycestovat. A vteřinová ručička na hodinách cestovala, jako kolem světa, jako hvězdy kolem Slunce nebo Slunce kolem jiných hvězd.

Emil Ludvig myslel na vystěhování asi jako děti, když hrají Nebe peklo ráj. Myslel na to, co udělá, když dostane povolení; a co udělá, když je nedostane. Annin bratr František se seznámil s Němkou, slečnou Glassovou, usazenou v Praze; přinášel od ní cenné zprávy: Ekvádorská republika hledá mezi přistěhovalci odborníky na výrobu papíru; v Dominikánské republice a v Havaně na Kubě shánějí strojní inženýry, elektroinženýry a odborníky na zemědělství. Přinesl zprávu, že Němci zamýšlejí vystěhovat židovské obyvatelstvo na Madagaskar: proměnit je v zemědělce, jako Evropa předtím je proměnila ze zemědělců na něco jiného. (Škoda.) Františkova německá přítelkyně, slečna Glassová, mluvila o tom, jak se Němci v Praze baví židovskou otázkou, jako když někdo sází na koně nebo hraje v loterii anebo jako když dítě v lese šlápne do mraveniště a zaměstnává se tím, co se děje. A bylo jich v Praze stále víc. Hodlali kolonizovat Prahu třemi sty tisíci německých rodin. Nebrali to jenom vážně. To Emila Ludviga povzbudilo. (Když to Němci neberou jen vážně, proč by si to připouštěli z té nejvážnější stránky sami?) Němci měli možná židovskou otázku i jako zábavu. (Kromě těch, kteří se toho chytli jako košile a neviděli snad – kromě toho – kolem sebe nic důležitějšího.) Vyhrabali židovskou otázku ze smetí a tříbí si na ní důvtip, jako když dospívající hrajou společenské hry, napůl vážné, napůl zábavné. Němci vytýkají židovskému obyvatelstvu kosmopolitismus; proč? Co je na tom zlého? Ryba je taky kosmopolitní; plaví se ve všech řekách a mořích, nikdo jí to nemá za zlé. Nespojuje něco všechny lidi (jako je něco současně rozděluje?)

Podle Františkovy německé přítelkyně, slečny Glassové, padlo na zábavě v Německém domě slovo o kosmopolitismu medúz. O jedovatém, palčivém doteku. Je lepší zacházet s židovským obyvatelstvem v rukavičkách? Taky slečna Glassová Františkovi Löwymu řekla, že zprávy o německých vítězstvích nejsou tak vylhané, jak si místní obyvatelstvo myslí. Němci bojovali v Africe úspěšněji než předtím. Zabrali pobřeží od Benghází po Tobruk a odtud mají – když budou chtít – otevřenou cestu až k Atlaským horám v Maroku. Mají své lidi v Casablance. Nemají potíže dělit se o moc s francouzskými úřady. Ruka ruku myje. Evropa už jim patří od Polska po Dánsko; od Jugoslávie po Belgii. Ze všech okupovaných zemí proudí do Německa jídlo, zboží, suroviny, levná pracovní síla. Hodně lidí sem nešlo vyřídit si papíry ze strachu z přímého styku s gestapem. To mělo výhodu pro ty, co se odvážili. Odvážnému štěstí přeje, opakoval si Emil Ludvig, aby zahnal strach. Slovo Madagaskar, aniž mohl říci proč, mu prohnalo nepříjemné mrazení po zádech.

Madagaskar. Co když bude, dřív nebo později, celý svět německý? V takovém světě by se už neměl kam vystěhovat.

Židovský zřízenec naplnil bílá kachlová kamna v rohu uhlím. Zvětšil oheň. Bylo tu opravdu větší vedro; udržoval oheň horlivě. Když otevřel dvířka pece, vyšlehly plameny a připomenulo to peklo.

Emil Ludvig přemýšlel zpětně o akcích, které už podnikl. Z fotografií Heleny a Richarda, odeslaných prostřednictvím úřadů anglické královně, na poslední chvíli, nic nebylo. (Snad ani nechtěl, aby pravdu řekl. Proč posílat děti tak daleko?) Včera vyplnil svou vystěhovaleckou mapu. U každé rubriky a odpovědi na otázku byla douška o dobrovolnosti, čeho se vzdává bez nátlaku. (Zvláštní bylo, že to v jeho představě, kromě peněz, zahrnulo pavlač, dům, klece po andulkách mladého domácího, výhled na kulovitý plynojem a co budou hrát, v jeho nepřítomnosti, v kinech Svět, Svépomoc a Humanita.) Hlavní položkou pro německou třetí říši byly ovšem peníze. Ale neváhal to udělat. Naopak, cítil přednost v tom, že je měl. Každé jeho peníze jsou dobré peníze. Má je a vydá je. Peníze vždycky roztáčely svět. Ano? (Proč podniká poslední dobou z devíti desetin něco, co v hloubi duše ani nechce, aby mu vyšlo?)

Držel svou mapu pod paží. Čekal, až na něj přijde řada – písmeno L. Árijský boj o něm zase napsal, že chce vypadat jako majitel banky, aby zmátl občanstvo. Nezmátne nikoho. Informovaná místa vědí, kdo je kdo. U Schapirů a u nich pekli husu; zasvěcení o tom dobře vědí. Po chodbách – jak uvedli – byly cítit „židovské škvarky“. (Husa, šoulet.) Včera jim kámen rozbil okno z Královské třídy. Vylepili to balicím papírem. Naštěstí neprší. Emil Ludvig se zaměřil na obíhající vteřinovou ručičku. Minuta. Nová minuta. Takhle člověk spěje k naplnění svého osudu? Takhle vychází vstříc tomu, co je mu souzeno?

Šanghaj vypadala pochybněji, čím déle tu stál, i když zároveň přitažlivěji. Byla to zvláštní změna kvantity v kvalitu a naopak, čím se všechno zahušťovalo i rozmělňovalo. Najednou se Emil Ludvig ptal zvláštní otázkou: Jsem ještě, co jsem? Nejsem už někdo jiný? Emil Ludvig a Šanghaj, Šanghaj a jeho rodina. Byl to zmatený cíl; nebo spíš zmatený prostředek, složený z ještě menších a drobnějších cílů a prostředků. Sbíral v paměti všechno, co v sobě mohl o Šanghaji seškrábat. (Představil si přístav, podle obrázků, lodi, jeřáby, auta, hemžení lidí se žlutou pletí, hluk, signály a světla, kterým se teprve budou učit rozumět. Kde, až budou už na cestě, si budou moct odpárat hvězdu?)

Jistě, jak prohlašoval v kavárně Aschermann u karet pan Sendy Sternkopf, to hlavní je neplést si příčiny a následky. Příznaky a základní důvod. Neztratit hlavu jen proto, že ji tolik lidí už ztratilo. Škoda, že se to vždycky všechno sběhlo jinak, než k čemu to ze začátku ukazovalo. Jak má člověk měřit svět jinak než sám sebou? Tím, co si myslí, co dělá, jak věci vidí? Židovský zřízenec, Hans Joseph, emigrant z Berlína, je znovu poučil, jak postupovat, až budou v kanceláři.

„Především stát v pozoru, jako vojáci.“ (S tím nebudu mít potíže, myslel si Emil Ludvig.) „Před každou uniformou smeknout. Sklopit oči a sklonit hlavu. I civilisti jsou důstojníci gestapa. Jasné? I nejmenší šarže, adjutanti a vojenští sluhové, jsou armáda. SS.“ Ještě upozornil, že důležité je odpovídat výhradně německy. (S tím taky nebudu mít potíže, pomyslel si Emil Ludvig.) A pouze na dotazy, které němečtí důstojníci a úředníci vznesou. „Nemluvte sami, v žádném případě, ani kdyby se vám zdálo, že je to nutné. Ve všech případech čekejte na otázky, než odpovíte, než cokoli uvedete.“

Ovšem, myslel si Emil Ludvig. Vojenské chování mu nedělá potíže. Na vojně si neplete člověk poslušnost a skromnost s ponížeností. Sledoval vteřinovou ručičku.

Někteří lidé se snažili zřízence Hanse Josepha podplatit. Strkali mu svitky bankovek do dlaní. Nebylo vidět, zda je přijal nebo ne; spíš je odmítl s pohledem sportovce. Jsou věci fér a unfér. Korupce je unfér. Zřízenec byl obezřetný, nic mu neuniklo. A taky se nikomu k ničemu nezavazoval. Někteří z těch, co ho chtěli podplatit, se tvářili zahanbeně, ale jen na okamžik; jiní pokrčili rameny a zastrčili si peníze zpátky do kapsy. Emil Ludvig viděl, že lidi, už tím, že sem vstoupili, byli jiní, než předtím a jací budou potom. Jako by jim něco okamžitě poznamenalo duši, vytrhlo z nich něco, anebo naopak jim něco přidalo, takže se odlišili od bytosti, která sem přišla a vstoupila, aniž se lišili navenek. Vzalo jim snad něco duši? Nebo jim duši zmrzačilo? Poznamenalo je to jedem, na který duše odumírá, než zahyne, jako by nechala člověka bez duše? Měl dojem, jako by se ho dotkla neviditelná, neúprosná ruka, hrábla do jeho útrob a něco z něj vyrvala, aby už nikdy nebyl, co byl, když sem vešel. Mohl se tomu nějak bránit? Cítil se bezmocný a vinen svou bezmocností. (Vzpomněl si znovu bezděčně na pana Joachyma Luxemburga. Stal se z něho – dodatečně – ukazatel něčeho, k čemu spěje, a něčeho, čím bude, aniž mohl tehdy tušit, co se asi v panu Luxemburgovi děje, musí dít? Byl taky pan Luxemburg v Praze někdo jiný, než kdo to byl v Berlíně nebo kdekoliv v Německu?) Emil Ludvig nemohl mávnout rukou, aby se zbavil myšlenky, že všechny přítomné tady – na židovské straně – něco změnilo, zbavovalo duše i části jejich vnější osobnosti. Něco ho nutilo porovnat se s hráškem lusku, který zůstává zvenku zelený, ale uvnitř ztrácí barvu. Byla to směšná a zároveň hrozivá myšlenka. Židovský zřízenec mluvil dokonale německy, s berlínským přízvukem. Byl opravdu urostlý, samý sval, i ve tváři. (Někdo říkal, že je homosexuál, a proto emigroval z Německa.) Vypadal, jako by odkoukal vojenské způsoby od zaměstnavatele. (Nebo jako by se v nich zhlídnul?)

„V žádném případě nediskutujte – o ničem. O Bohu, lidských právech, civilizaci.“ Zřízenec ztišil hlas: „Za to se střílí.“ A pak: „Důstojníci na to nemají čas. Zdržujete tím uchazeče, kteří jsou po vás.“ Nakonec řekl: „První ze všeho se vás zeptají, jestli jste žid. Na to musíte okamžitě přisvědčit. Váhání znamená zapírat. Zapírání je trestné – jasné? A dál, co bude chtít. Jasné?“

V prvním patře se otevřely dveře. Vyhřezla melodie z gramofonové desky. Oh Dona Klara, ich hab’ dich tanzen gesehn. Emil Ludvig se v duchu usmál. Hodil by se spíš šlágr o Šanghaji. Kdo by s někým diskutoval o Bohu, o lidských právech nebo základech civilizace? Chci do Šanghaje. Už bych rád stál na lodi a držel se zábradlí a pozoroval nebo krmil racky. Už bych rád odevzdával papíry nějakému čínskému přístavnímu úředníkovi. (Hledal v duchu, co je asi všude na světě stejné.)

Zevnitř, sám ze sebe, slyšel Emil Ludvig mnoho slov na adresu německých důstojníků a úředníků o Bohu, lidských právech a základech civilizace. Vlastně celou dobu v duchu nemluvil o ničem jiném. Mluvil německy. Když se chci dostat do Šanghaje, bude líp o tom držet pusu, i kdyby řekl německý důstojník, že – jak přinesl kdysi Richard ze školy – zabíjejí židé své děti a obětují je ďáblu. Mlčet a odpovídat jen na otázky, jak zdůraznil každých pět minut židovský zřízenec Hans Joseph. Říct, co mu nařídí, včetně slovíček Izrael a Špinavý žid, i kdyby měl člověk mluvit za nějaké nemluvně. Co z toho budu mít, když přesvědčím německého důstojníka, například pana Günthera nebo pana Eichmanna, že bych neobětoval ďáblovi ani veverku? I kdyby mi slíbil árijské papíry, spolehlivé babičky z obou stran a šestnácti kolen – a když bych s ním vyjednával o vzájemně výhodnější smlouvě? Chvíli si s tím v duchu hrál. Platí, říkal. To ne, to ano. Platí. Platí. Platí. Madagaskar. To ne. Šanghaj. Platí. Ďábel? Židovský zřízenec uváděl vzdálenost, do jaké se musí před německou uniformou udržovat odstup, i kdyby jen přikládal německý ordonanc do kamen uhlí. Emil Ludvig počítal, kolikrát vteřinová ručička na hodinách oběhla svůj střed světa.

Alespoň vím, po kom to Richard má, řekl si Emil Ludvig v duchu. Škoda, že si nevzal Richarda sebou. Pomáhala mu alespoň obrazně přítomnost syna. Snad je lepší, když ho tu nikdo nevidí. (To už si říkal minulý týden, není-liž pravda?)

Už bylo vyřízeno písmeno I a písmeno J a K. Muž v kožišinovém plášti, který prve mluvil o Bolívii, šeptal, že nepřiznal všechny peníze, leda by byl blázen. Ale teď se díval na zřízence, aby se zeptal, může-li si slyšení odložit. Je-li už tady, nikoliv. Zase se ozvalo slovo maniak. Držet jazyk za zuby, prosím, opakoval zřízenec a vypínal hruď a ramena. „Kdo je už v řadě, nemůže – nesmí – odejít.“

Zřízenec s vojenským vystupováním – Hans Joseph – teď zase vykřikoval. Ve skutečnosti jim – včetně muže, který prve mluvil o Bolívii – vlastně sděloval, že všechno probíhá podle očekávání; počet mužů v řadě musí souhlasit; nic nejde odložit nebo přehodit; a aby se drželi, ve vlastním zájmu, jeho instrukcí.

Dolů po mramorových schodech s koberečkem sestupoval německý voják Waffen SS s insigniemi Panzergrenadiertruppen. Neměl čapku. Slámové plavé vlasy s pěšinkou po straně. Černovlasý zřízenec se postavil okamžitě do pozoru.

„Písmeno L řádně nastoupeno,“ hlásil. „Čekají na předvedení.“

„Schon gut, schon gut,“ řekl voják. Měl neobyčejně vysoký hlas.

Dveře nahoře se zabouchly. Ó Dona Klara dozněla. Asi desátý v řadě písmene L stál zeť pana Maria Schapiry, chemik, který nebyl židovského původu a který, když se zamiloval do dcery učitele náboženství, přestoupil na židovskou víru. Narodila se jim holčička. (Čína prý dávala chemikům přednost.) Zeť pana Schapiry, předčasně šedý, s dětskýma očima, růžovými lícemi a zakulaceným čelem, vypadal bezelstně, jako by neuměl počítat do desíti. Nemít to v papírech, nedokázal by asi, jako Emil Ludvig, že není do šestnáctého kolena rasově neposkvrněný. Říkalo se, že je to génius v matematice. Vypjal se do pozoru a vypadal směšně. Měl velký kabát a odchlíplý límec košile, nakřivo uvázanou žlutou kravatu. Co řekne, až se ho zeptají, jestli je Špinavý žid? Řekne, že není Špinavý žid?

Emil Ludvig přešlápl; zřízenec zařval: pohov. Vystěhovalecká mapa, kterou držel Emil Ludvig pod paží, mu připadala ne jako tříska, kterou stačí vytáhnout z kůže, aby bolest ustala, ale jako vor, na kterém se přeplaví po Tichém oceáně. Z Prahy až do Šanghaje. Obraznost Emila Ludviga dosahovala jen k oběma vltavským břehům. Emil Ludvig čelil v duchu přísnému a ponižujícímu postávání v řadě ve vile gestapa odkazem na zprávy zahraničního rozhlasu. Naštěstí nejsou ještě Němci pány světa, dokonce ani celé Evropy. Nedostali se na britské ostrovy, kromě některých malých a jistě pro Němce ne dost významných. Svět je větší, a na hodně záležitostí mají přece jen Němci krátké ruce, i když si připadají jako obři. Na Ameriku si nikdy nesáhnou, leda mohou posílat do Jižní Ameriky svoje agenty a špiony a lodi a ponorky. S tím se – alespoň zatím – musí spokojit. Je toho pořád ještě hodně, na co si i Němci musejí nechat zajít chuť. Mohou jen tady, ve svém doupěti, nutit lidi, aby o sobě říkali Izrael, Špinavý žid. (Jen kdysi byla – i pro něho – Amerika útočiště pro mnoho lidí, kterým se zajídala existence na starém světadíle – ať už z jakéhokoli důvodu. Pro mnohé z těch, kterým se tu nelíbilo nebo nedařilo.) Z Anglie hlásili každý den Dobrou noc a pevnou naději.

Ať ukážou němečtí piloti svůj orlí dráp. Angličani vynalezli něco jako pavučinu, drženou balony, naplněnými horkým vzduchem nebo heliem, do které chytají německé aeroplány jako mouchy. Díky tomu sestřelují německé stíhačky a bombardéry jako plechové holuby, nepoměrně častěji než naopak Němci je. Odolávají ve vzduchu daleko silnějšímu nepříteli, který jim potopil už většinu loďstva. Artur Pick dával k lepšímu anekdotu z Aschermannky: Jaký je rozdíl mezi optimistou a pesimistou? Pesimisti se vystěhovali, optimisti jsou mrtví. O tom se tu nehodilo prohodit ani slovo. Taky dával k lepšímu nechutnou anekdotu: Jak pozná manžel, že je jeho žena po smrti? Sex je stejný, jen v dřezu se hromadí nádobí až ke stropu. Na konečné uvedl Artur, že Němce asi netěší světová statistika, podle které žijí na zeměkouli čtyři pětiny tmavovlasých. Světlovlasí jsou v menšině. Podle německého filosofa, jehož spisy teď čte Zuzana, jsou běloši a blondýni jen na severu vyšisovaní a vybledlí černoši. Ideál lidské pleti je někde mezi černou a olivovou. Artur Pick byl náramný posměváček.

Kdykoli stál Emil Ludvig v pozoru, vracela se mu představa, jak se chtěl stát vojákem z povolání. Nebyl to špatný chlebíček. Pravidelný plat, střecha nad hlavou, pevné výhledy. Zřízenec opakoval, jak a kdy německého činitele oslovit. Ke každému mužskému jménu přičinit ještě jméno Izrael. U žen Sára. (Proč to opakoval? Ženy tu nebyly. Asi kdyby se – už uvnitř – někdo zmínil o své ženě nebo dceři, dcerách nebo matce?) Zřízenec doporučil, aby své žádosti a odpovědi přednášeli tichým, uctivým a pokorným hlasem, v předklonu. Jiný tón se pokládá za neomalenost a provokaci. A potom zase stát v pozoru.

Anna měla v Šanghaji příbuzné. To bylo to poslední, co ho utvrdilo, aby sem přišel. Hodně lidí prý odešlo z Šanghaje do Honolulu a potom do San Franciska. Kdoví? To všechno – přece jen – vypadalo slibněji, třebaže hodně neurčitě. Měl před sebou už jen bílé dveře. Písmeno L. Zentralstelle für jüdische Auswanderung, Prag. Deutsche geheime Staatspolizei. Gestapo. SS. V mapě ze silného hnědého papíru byly jeho spořitelní knížky, potvrzení o snubních prstenech, které museli všichni odevzdat do pražské pobočky Reichsbanky, zlatý náramek a zlaté náramkové hodinky, které si koupil z výdělků u pana Ernsta Kantnera. Zbytek si směli nechat, pokud to bylo z méněcenných nebo nežádoucích kovů.

Co měl na mysli Artur, když říkal, že jeho otázka je žít, nebo umřít? Nevidí nic mezi tím? Emil Ludvig si vybavil paní Ohrensteinovou, která u nich v krámě kupovala nitě. Udělala to po večeři, zatímco pan Ohrenstein ukládal obě děti do postele. Než se vrátil pan Ohrenstein do kuchyně, našel ženu viset za hlavu na drátě k stahovací lampě. Běžel pro doktora Máhrera, třebaže už bylo osm a nesměl na ulici. Měla hlavu na stole, opřena o čelo, jako by usnula, ale jazyk ven. Emil Ludvig se bránil, aby cizí mrtvá strašila – kromě svých pozůstalých – i jeho a širší rodinu, včetně Artura. Zřízenec Hans Joseph pokynul Emilu Ludvigovi ze strany. (Právě sledoval vteřinovou ručičku jako nějakého závodníka kolem světa středem vesmíru.) Zaklepat jednou, počkat, až se zevnitř ozve dále, vstoupit a zůstat u dveří, než bude vyzván, a pak přistoupit s mapou ke stolu. Bolívie už padla, napadlo Emila Ludviga, Šanghaj ještě nepadla, Angličani se brání, sestřelují německá letadla, i když ztrácí svoje. Ještě se někdo brání – Německu, Němcům, nacistům. Drž se, človíčku, napomenul se Emil Ludvig. Uvědomil si, že má strach. Jestliže to není strach, má trému. Neměl se tolik dívat na vteřinovou ručičku. Zaklepal.

Emil Ludvig spatřil v první vteřině, oč jde, ještě než německý úředník zvedl brvy. Byl to modrooký a světlovlasý pan Ernst Kantner se stále stejnými zlatými obroučkami brýlí, jaké nosil Emil. Emil Ludvig se postavil do pozoru.

„Žid?“

„Žid,“ odpověděl Emil Ludvig.

„Špinavý žid… Izrael…“ řekl úředník.

„Špinavý žid,“ opakoval Emil Ludvig podle instrukcí z předsíně. Cítil, jak se mu hrne krev do hlavy. Styděl se. Neměl to říct? Nebyl tady přece jen za sebe. Byl tu jako hlava rodiny. Otloukalo se mu to v krvi ve spáncích: Špinavý žid, Izrael. Byl to jeho hlas, jeho dech, jeho vůle. Nedokázal se s tím vnitřně srovnat. Cítil stud tak silný, že měl dojem, že ho to porazí jako smršť. Nesrovnal se ani s tím, že úředník v uniformě je jeho známý, pan Ernst Kantner. Měl na uniformě armádní kříž a na levé straně Ehrenblattspange des Heeres, čestnou stužku s vytkaným hákovým křížem uprostřed. Kříž první třídy měl pan Kantner zastrčen v druhé knoflíkové dírce a nad ním jinou stužku, na jejímž spodku byl kříž zachycen háčkem. Na rukávu měl pan Kantner na černém podkladě stříbrný pětilístek, znamení příslušnosti k administrativnímu oddělení. Podle uniformy patřil k Waffen SS. Emil Ludvig nepoznával svůj hlas, jak to řekl, a slyšel v duchu nedoznívající ozvěnu. Vytlačil to skrz rty příliš rychle? Dalo by mu snad víc sebevědomí, soukat to ze sebe pomalu? Najednou v něm zhmotnělo, o čem přemýšlel, když sem šel. Výsledkem byl strach. Obava ze všeho, co byli Němci, co bylo gestapo, Waffen SS, jejich černé uniformy, odznaky, barvy tajemství, nebezpečí a noci, chladu a kamene. A v této představě doznívala ozvěna toho, co o sobě, na svou adresu a pro pana Kantnera řekl: „Špinavý žid…“ Co přijde teď?

„Jméno?“ zeptal se úředník, aniž vzhlédl od svých papírů. Neřekl to hrubě. Všechno, co řekl, patřilo k úřednímu výkonu. Odkládal stranou minulou složku. Lidé vcházeli jedním a vycházeli jiným vchodem. Pan Kantner vypadal skoro stejně, jako když obstarával pro svou mnichovskou centrálu na Ungeltě pražské zboží, s pomocí židovských obchodních cestujících. Bylo pro něj snadné vyměnit civilní šaty za uniformu? Musel? Chtěl? Nebo hrál od začátku nařízenou hru? Prvotní záblesk radosti, zmatku a smíšených vjemů, že vidí známého a že to může být k jeho prospěchu (nebo naopak), v Emilu Ludvigovi vzápětí narůstal a odpadal.

„Emil Izrael Ludvig.“

Pan Kantner srovnal jméno s listinou, kterou měl při ruce. U každého jména bylo číslo. Co se stane, až pan Kantner pozvedne hlavu? Pan Kantner měl své staré americké plnicí pero. Zatrhl u jména levou stranu. Patrně to znamenalo začátek jednání; ještě nevzhlédl. Nenapadlo ho, koho má před sebou? Možná, že ho vypustil z paměti. Touto místností muselo procházet mnoho lidí.

„Máte někoho v Šanghaji?“

„Příbuzné mé ženy Anny.“

„Ale,“ řekl najednou pan Kantner. „No né. Podívejme se, ach, to jste vy. Není to náhoda? Jak se lidi setkávají.“ Odkašlal si. Dal si dlaň před ústa.

Pan Kantner se usmál sevřenými rty. Zvedl pohled do vodorovné polohy.

Uniforma pana Kantnera byla navoněná. Byl to německý nebo francouzský parfém, podobný, jakým voněla kdysi Hannelore Kantnerová.

„Tak to jste vy,“ opakoval pan Kantner. „Jak se jen lidi potkávají. Jak se vám vede?“ Ale nečekal na odpověď a dodal: „Šanghaj je moderní město; má své mouchy. Čína je přelidněná. Před telefonní budkou – například – je někdy zástup tuctu nebo dvou tuctů horlivě čekajících. Některé výrobky nedostanete, ani kdybyste zaplatil stokrát víc než normálně. Orient dává přednost cestám, které jsou našinci cizí, někdy i protivné. Někde ještě věří v zlé duchy. Je třeba se dobře připravit, než se rozhodne někdo k takové cestě.“

Ani teď Emil Ludvig neodpovídal. Vypadal, jako by chvílemi lapal po vzduchu, nebo chtěl něco říct a rozmyslel si to a radši to spolkl.

„Něco se s tím musí udělat, to je pravda,“ dodal pan Kantner.

Ale neřekl, s čím a co.

„Svým způsobem to přijde vhod i nám,“ dodal pan Kantner, „třebaže tolik užitečných lidí odjede. Ne proto, že si ani nemohou pobrat všechno, co mají s sebou. Rozbijí propagandu proti říši, jako by všechno od á až do zet bylo u nás nevhodné. Uvidí vás tam živé a zdravé, s rodinami. Ostatně, nemáte nejhorší pověst, v tom směru,“ dodal znovu pan Kantner.

Emil Ludvig zaznamenal v očích Ernsta Kantnera zájem. Připomenulo mu to zájem a zanícenost pana Kantnera v Ungeltu. Pan Kantner se podíval na hodinky, asi kolik má na případ Emila Ludviga času.

„Dobře vypadáte, ani jste se nezměnil,“ poznamenal.

Emil Ludvig nečekal, že by pan Kantner povstal a napřáhl ruku k pozdravu. To by bylo příliš. Taky už měl za sebou vyslovenou nařízenou průpovídku: Izrael a Špinavý žid. Měl smíšené pocity. Bylo to pro něj dobré? Lepší? Výhodné, nebo naopak? Jeho účty s panem Ernstem Kantnerem byly čisté, ale to byl pan Kantner ještě v jiné funkci. Je možné, že to je ještě horší? Jaké? Proč začal se svým mnohoznačným výkladem? Minule pan Kantner uznal, že Německo a Němci jsou, počítáno celým světem, v menšině; uváděl na obranu Německa, že všechna ohniska nebezpečí jsou přímo na jeho hranicích. Co takové zemi zbývá? Změnit hranice, ovšem. Málokterá země dělá, co nemusí. Není to jen otázka všeobecného zbrojení, které ujídá z národního koláče; je to otázka nevyrovnaných účtů. Nesmíme o tom mlčet. Válka není hanba. Hanba je nespravedlivý a ponižující mír. Také otázka, jak se smířit se silami historie. Vyhodnocovat nerovnost ras. Nemá smysl jen vytýkat Německu, čeho se dopouští, ale doplnit to tím, čeho se dopouštěl, dopouští a bude dopouštět svět – jedna část světa – na Německu a na Němcích. Stačí se podívat na mapu Evropy, aby každý viděl, jak stísněné bylo Německo – ještě nedávno – ve svých starých hranicích, nemluvě o versailleské smlouvě; jako ruka dospělého muže v dětské rukavičce; jako noha starověkých čínských krásek ve střevíčcích, které dostaly, když jim bylo dvanáct, ale musely je nosit, i když jim táhlo na čtyřicítku. (Také citoval Carla von Clausewitze: Přejeme-li si porobit nepřítele, musíme rozdělit své úsilí na jeho sílu odporu. To se vyjadřuje součinem dvou činitelů, jež nelze oddělit, jmenovitě souhrnu dostupných prostředků a síly vůle.)

Pan Kantner vstal. Dal svému někdejšímu obchodnímu cestujícímu pocítit svůj přátelský stisk. Všechno v Emilu Ludvigovi zajásalo, i když opatrně.

Na židli vedle věšáku měl pan Kantner svoje žluté vepřovicové rukavice. Byla to křiklavá žluť. Na rohu stolu jako těžítko ležel kůží nahoře a dole roubený bičík na koně, v podobné žluti jako rukavice. Pan Kantner se vracel pohledem k vkladním knížkám. Trochu pohubl. Nedalo se říct, že se hodil do kanceláře gestapa méně než předtím do obchodního ústředí v Ungeltu. Vojenský opasek ho dělal ještě štíhlejším.

„Setkáváme se v těžké době, pane Ludvig. Všichni se musíme smířit se silami a směrem historie. Udělám, co se dá. Dobře vypadáte. Jsem rád, že vás nacházím v dobrém stavu. Učarovala vám Šanghaj?“

Hned dodal: „Chtějí tam mladší, ale můžeme přimhouřit oči. Nevypadáte špatně. Vůbec nestárnete. Jak říkám, vypadáte stejně, vůbec se neměníte; kde jste objevil patent na stálé mládí? Někdo zná všechna tajemství, jak žít. Znáte elixír života?“

„Děkuji,“ odpověděl Emil Ludvig, stále v pozoru.

„Dobře, velmi dobře,“ řekl Emil Kantner. „Pohov, milý příteli. Poshovte si.“

Na to Emil Ludvig neodpověděl. Nebyl si jist, že si počíná podle předpisu, stejně jako prve, když řekl „děkuji“. (Slyšel v uších instrukce zřízence. Také mu ještě zněla v hlavě slova Izrael a Špinavý žid.)

Pan Kantner měl v pohledu zvláštní nesmlouvavost, navzdory přátelskému tónu; stejně jako kdysi v Ungeltu nepředpokládal, že by Emil Ludvig opravdu odpovídal rozvitými větami. Emil Ludvig taky neřekl slovo. Pan Kantner si ostatně odpovídal sám. Pozoroval Emila Ludviga pozornýma modrýma očima. Mohl si na něm přečíst, co cítí člověk, který už ztratil zaměstnání, ale ještě má byt. Člověk, který sleduje, jak ho zákon tiskne ke zdi, ale doufá, že zákon je zákon a – alespoň v něčem – ho ještě chrání proti příliš horlivým jednotlivcům. Musí mít důvěru v naši administrativu, když přišel. Nikdo nevěří, že už pro něho není žádné řešení. Ovšem, úkolem jeho úřadu je také přesvědčit veřejnost v nepřátelských zemích, že věci nedošly tak daleko, jak se rozčilují liberální a někdy i konzervativní noviny. Přece nemůže někdo věřit, že Německo dalo všechnu odpovědnost jen svému Vůdci a těm, které kolem sebe shromáždil. Jsou tu německé zákony, platné a téměř svaté, jak dodal. Je pravda, že se Německo chce očistit od imigrantů, od cizích živlů, aby mohlo být skutečně německé. Ale všechno má své meze, není-liž pravda? Kdyby měl člověk věřit nepřátelské propagandě, musel by asi taky uvěřit, že německé území má být judenrein dokonce i tam, kam odjíždějí židovské transporty, na východě. Jistě jsou tam lágry, spojené s přesídlením a převýchovou jako dvojjediným cílem, ano. Ale nejsou, co se o nich – v zahraničí i tady – nezodpovědnými živly tvrdí. I kdyby to Německo a Němci chtěli, nešlo by to tak rychle, to dá rozum, dodal. Ani takoví organizační géniové, jako například Heinrich Himmler, který řídí veškerou německou policii, nemohou jít kupředu skoky. Je tady složitá administrativa, nespočet drobností, čekajících na organizační vyřešení, doprava, nemá to konec. Ale neříkají v Číně – moudře –, že i cesta na tisíc mil začíná prvním krokem? Pan Kantner se usmál, asi věděl čemu, a jistě i proto, komu to říkal, i když něco prozrazovalo, že vychutnává svá vlastní slova, z mnoha důvodů. Myslel na přístupové cesty, na železniční uzly, na metody dopravy? Mluvil o propagandě, která v zahraničí – i doma – zveličuje lékařské zákroky, rasové teorie o neužitečných jedlících, o rasově nezdravých a nežádoucích živlech, které – pokud ví – existují skoro v každé civilizované zemi a oblasti, a hlavně zveličuje to, čemu by se dalo říkat „likvidování, nebo přímo: zabíjení z milosti“. Nelze popřít, že koncentrační tábory rostou jako houby po dešti, uznal. Je to ovšem jenom přechodné řešení, jen krok na cestě k cíli, ke konečnému cíli. Nemělo by smysl zasvěcovat Emila Ludviga do výsledku konference ve Wannsee na okraji Berlína, týkající se židovské otázky, a mnoho lidí by mělo nebo mohlo potěšit, že to má být opravdu řešení, nic polovičatého, německy Endlösung, konečné řešení. Od slov k činům, prospěšným pro obě strany. Nic, čeho by některá strana mohla později litovat. Jsou to otázky evakuace, ovšem. Naštěstí také každé stěhování – i stěhování národů – má svůj konec. Kdo by nechtěl mít místo, kterému by mohl opravdu říkat doma, jako třeba Treblinka, Majdanek, Auschwitz-Birkenau, postavené s takovým úsilím a péčí podle německých návrhů na východě? Málokdo uznává rád cizí nezištnost. Celé vlaky chleba a marmelády se teď denně vozí z Německa a západních okupovaných území na východ. Nikdo si nemůže – a nebude moci – stěžovat na nezaměstnanost ani na nízký plat. Ovšem, počasí na východě nikdy není záviděníhodné.

Později pan Kantner dodal: „Pracuji nyní na úseku registrace a vystěhování – vzhledem ke svým zkušenostem se znalostí zdejší mentality.“ A Emil Ludvig si pomyslel, že byl už tehdy pravděpodobně členem gestapa, s vysokou hodností, a mlčel a čekal. Bylo to skoro neskutečné. „Moje obchodní úkoly teď plní mladší a snad i zdatnější nástupci,“ dodal pan Kantner. „Nesmíme si namlouvat, že jsme nenahraditelní. Škoda, že už nepracujete pro nás. Ale není všem dnům konec. Pamatuju, co jsme měli společného. Z čeho už se nestane časem minulost? Jednou jste mě učil povedenou českou větičku, jestli si ještě pamatujete, když jsem chtěl říct, že se něco stalo už dávno: To bylo okolo roku tabáku, kdy vály ty chlupaté větry. Máte jazykové nadání. To by se mohlo v Šanghaji hodit. Nezávidím nikomu, kdo se bude učit čínsky. Aby člověk měl i nadání kreslit. Dorozumívat se ve znacích. Jak říkám: Dobře vypadáte. Máte na sobě hezké věci.“

Odpovědělo mu němé sklopení hlavy a očí. Když se viděli naposled, nechal Emil Ludvig panu Kantnerovi zbytek své provize jako úplatek a pan Kantner přijal. Přijal by i nyní, kdyby měl Emil Ludvig – dejme tomu – briliantový náhrdelník? I kdyby ho měl, obezřetnost by mu to nedovolila.

„Jak chutnaly tehdy vaší paní německé bonbony?“ zeptal se pan Kantner. „Co děti? Jsou v dobrém stavu?“ (Tehdy poskytla mnichovská ústředna svým zaměstnancům nákup levnějšího německého cukroví a potravin a pan Kantner byl štědrý.)

To byl okamžik, kdy Emila Ludviga, aniž věděl proč, napadlo, že mu může pan Kantner náhle vrazit jednu do zubů a zase si sednout. Pan Kantner šel ke dveřím, otevřel do vedlejší místnosti, vzal odtamtud židli a nabídl ji Emilu Ludvigovi, aby si sedl, ze strany psacího stolu, co ležely vkladní knížky s lístečkem a hesly. (Hned vedle žlutého bičíku na koně.) Nechával otevřené dveře do vedlejší místnosti. Asi nebyla prázdná; ozvalo se v ní tu vdechnutí, tu šoupnutí boty.

„Jak vám slouží zdraví?“

„Děkuji,“ odpověděl Emil Ludvig.

„Nesednete si?“

„Děkuji.“

„Můžete.“

„Děkuji,“ opakoval Emil Ludvig. (Nevěděl dost dobře, co má dělat, aby splnil podmínku židovského zřízence.)

„Mohu mít vaši mapu?“

Emil Ludvig mu ji beze slova podal, ještě vstoje. Pan Kantner si vzal mapu a nahlédl do ní.

Emil Ludvig se posadil na krajíček židle. Něco si tím vyvrátil. Přece jen se cítil o poznání pohodlněji. Ponížení slov Špinavý žid… Izrael… snad maličko vyprchalo.

„Mimochodem,“ řekl pan Kantner, „dnešní registrace je jen jiný výraz pro normalizaci. Snaha uvést poměry do pořádku. Zajistit definitivní místo každého jednotlivce v celku. Snažili se o to ostatně vaši lidé sami; buď asimilací, nebo vystěhováním do jiné země; jsem přesvědčen, že jednou k normalizaci dojít musí, abychom dosáhli konečného řešení. Skončit – jednou provždy – s vylučováním, zákazy, nepříjemnostmi.“ Pak řekl: „Vidím, že jste si zase platil přerušenou penzi. Výtečně, ale pojistka vám už prošla. Škoda.“

Pan Kantner se začetl do listin a dokumentů mapy Emila Ludviga. Věděl, že uchazeč zkoumá, co ho čeká, co k čemu povede, co jim dává nebo ubírá sílu a kuráž a co asi už znají a vědí a možná, že by radši nechtěli znát. Je lepší je nechat škvařit ve vlastní šťávě, aby si snad nakonec – i na gestapu – nechtěli otevřít srdce a vylít všechen šmaltz, to plytké, čemu nakonec sami možná věří.

Potom řekl: „Rád bych vás o všem informoval, než se rozhodnete. Všechno, co se dnes děje, je přechodné, s ohledem na válku; proto na pohled trochu přísnější. I válka je jenom dočasná. Pracujeme všichni – už teď – pro časy, kdy bude chleba, máslo a čerstvá vejce a smetana. Nevytýkám vám, že chcete dočasně uniknout této době, která vám vždycky nepřeje, do čínského přímořského města. Je to daleko, ale není to Afrika. Nevylučuju, že se budete chtít jednou vrátit. Jisté je, že z vašich dětí nebudou Číňani; dokonce ani z vašich vnuků; i když jsem slyšel o čínském městě, kde jsou vaši lidé už šest set let. Snažím se vcítit do vaší kůže.“

Chvílemi, stejně jako v předpokoji, měl Emil Ludvig pocit, že se děje něco současně skutečného, až příliš skutečného, a neskutečného. Přistihl se, že se dívá panu Kantnerovi na ruce a počítá mu prsty, anebo se vyhýbá přímému pohledu do očí, jako by tím snad ztrácel vůli nebo mu ji pan Kantner nějakým hypnotickým způsobem ubíral. Škvíra ve dveřích, které vedly do sousední místnosti a byly buď pootevřené, nebo se nedovíraly, anebo to byl takový druh veřejí, mu naháněla hrůzu, jako by někdo mohl prostoupit hmotou, zdí, dřevem a kováním dveří a zmocnit se ho, anebo něco jiného. Nebyly to mrákoty, protože si celou dobu přesně uvědomoval, co je, kde je, proč tu je a s kým tu je. A zároveň se nemohl zbavit pocitu, že je to jako ve snu. Trochu ho pálily oči, ale nebylo tu prudké světlo, všechno se zdálo normální. Pro něco si vybavil svůj sen, když šli poprvé s Arturem Pickem navštívit pana Kantnera, ještě v jeho staré, nebo jen tehdejší funkci. Taky byl blízko smrti, odsouzený, ale nepopravený, jak se naučil, snad už odmalička, věřit, že ho nakonec nějaký zázrak zachrání. (Nešel sem snad i proto?) Ale rychle rozevřel oči, které přivřel, protože za zavřenýma očima ho oslnilo na zlomek vteřiny světlo, bílé, oranžové, modré a žluté. Odešlo to, když se rozhlédl. Cítil chvění po celém těle. Ovšem, to byl strach. Díval se na boty pana Kantnera. Bylo jisté, že osobnost pana Kantnera vydechovala sílu, moc a sebevědomí, které se nedalo s ničím srovnat. Emil Ludvig tušil, co to všechno znamená, ale to nebylo nové, jen se scelilo, co si dovolil vnímat ve zlomcích, když sem šel a byl prve v předpokoji. Taky mu prolétlo hlavou, proč si asi nechá – pokud všechno dobře dopadne – tuhle návštěvu a její podrobnosti jen pro sebe. Nikomu neřekne slovo. Za něco, čemu ještě nerozuměl, se styděl. Byl to zatím nejhlubší stud, který prostoupil celou jeho bytost, jako strach při pohledu na podivné dveře do vedlejší místnosti, jako by někdo neviditelný mohl prostoupit hmotu a zmocnit se ho a bít a mučit nebo rovnou odvléct někam, odkud už se nikdo nevrací.

Zatímco Ernst Kantner listoval a prohlížel dokumenty, podpisy, záznamy a šifry, kterým rozuměl jen on sám a které si musel Emil Ludvig opatřit na německých protektorátních úřadech, opakoval několikrát, že je Emil Ludvig v dobrém stavu; nakonec bude pro všechny konečně řešení židovské otázky vyhovující. Je to jediné východisko, opakoval. Řešení pro všechny – a hlavně: už jednou provždy. Už nikdo nebude muset žádné jiné řešení hledat. Je to jako smrt, usmál se, protože mu to připadlo vtipné a trefné: po smrti už nic nepřijde. Smrt je konec. Tečka. Žádná polovičatost. Není to jako panenství, které se dá předstírat. Smrt je buď konečná, nebo to není smrt. Některé řešení je také konečné. Řešení a už vůbec nic po něm. Tečka. Konec. Čistý vzduch.

Pan Kantner dodal, že německé vojenské úřady mají na mysli pro normalizaci židovského obyvatelstva, které neemigruje, město Tábor v jižních Čechách nebo Terezín v severní části Protektorátu. Také nadhodil možnost odstěhovat židovské obyvatelstvo na Madagaskar, kdysi francouzskou kolonii. Usmál se; je to směšné slovo:

„Mada-gas-kar.“

Nezní to jako tři šifry? Taky to uvedl v souvislost s konečným řešením. Něčemu se v duchu usmál. Projevilo se mu to v pohledu a u koutků úst, které se mírně zvedly.

Chvílemi plul v modrých očích Ernsta Kantnera sen, jak se mu asi jevil vzdálený Madagaskar tak blízko, na dosah Německa. Konečné řešení. To, co vymyslely nejlepší mozky ve Wannsee. Každé řešení by bylo dobré, myslel si. Ale konečné řešení je lepší. Nejlepší. Už po sobě nevyžaduje ani nejmenší opravu. Je to hranice mezi minulostí a budoucností. Bez polovičatostí předchůdců, kterých bylo – za dva tisíce let – věru dost. Ještě něco, čím Německo vstoupí do dějin. Už si zvykl na dalekosáhlé změny hranic, které mizely, jako by nikdy nebyly, se starými sousedy. Jeho oči říkaly, že je to všechno pravda, na pohled skoro příliš dobrá, aby se tomu dalo věřit. Historie se zrychlila. Všechno, nejenom v této části světa, se změnilo. Přišlo to náhle, není-liž pravda, říkaly na pár vteřin zasněné oči Ernsta Kantnera. Kde jsou ty časy, kdy Německo bylo ještě slabé po první světové válce, po takzvaném versailleském míru. Haste mir, myslel si německy. Ti prozíravější si mohli uvědomit, že Německo nebude dlouho slabé. Žádná věchýtka, naopak, vzpomínka na slabost má účinek síly. Řekne – i beze slov – co má povědět. Každému příštímu pokolení Němců. Pan Kantner snil. Myslel na zmizelou hranici na řekách Odra a Nisa. Na kraje za řekou Rýnem a městem Strasbourg. Všechno plyne jako řeka. A vlévá se do Německa, jako do moře. Nebo obráceně? (Usmál se teď zjevně.) Ukázal své trochu nažloutlé, ale pravidelné zuby.

V rohu úřadovny pana Ernsta Kantnera bylo akvárium a Emila Ludviga přitahovaly bezděčně rybičky, které pluly u dna.

„Kousneme do kyselého jablka,“ řekl pan Kantner.

„Děkuji,“ řekl Emil Ludvig.

Ve vystěhovalecké mapě byly fotografie Heleny a Richarda a Anny.

„Brzy to už ani nebudou děti,“ poznamenal. „Chlapec vyspěl. Čtu, že pracuje v naší společné branži; v kůži, vyrábí kožená pouzdra pro vojenské známky vojáků; výborně. Dceruška mi připomíná mou partnerku z tanečních. Meine damalige Polonaisedame.“

Dveře do vedlejší místnosti zůstávaly stále pootevřeny. Emilu Ludvigovi se zdálo, že zaslechl posměšek nebo něco, co se posměšku podobalo.

„Některé žádosti nemůžete přijmout ani odmítnout,“ řekl pan Kantner. „Byli bychom rádi, aby to bylo síto, které oddělí ty, co si to zasluhují, od těch, kteří ne.“

Emilu Ludvigovi bylo vedro. Ale neodvážil si sundat kabát.

„Doufám, že nemáte závratě,“ podíval se pan Kantner v uniformě na Emila Ludviga. „Na to nevypadáte. Naopak. Vypadáte dobře.“

„Děkuju,“ řekl Emil Ludvig.

„Začíná to potížemi v uchu,“ dodal pan Kantner. (Sesypal se mu tu před očima už leckdo.) „Některým se zajídá už přídomek k jménu: Špinavý žid, Izrael. Je s podivem, jaká maličkost stačí, aby člověk ztratil sebevědomí. Aby ho to zlomilo.“

Emil Ludvig počkal, co řekne pan Kantner dále. Myslel na to, jak málo je toho v jeho rukou. Slovo málo přehánělo. Ve skutečnosti mu dával pan Ernst Kantner znát, že na nic, co spoluurčuje jeho osud, nemá v tuhle chvíli vliv. Ani dost málo – nic – neměl pod kontrolou. Uvědomil si znovu pouze, jak je vydán na milost a nemilost gestapu. Naštěstí – možná panu Kantnerovi. Z vedlejší místnosti sem plynulo temné vzrušení, které nemělo jméno ani něco pevného, čeho by se mohl Emil Ludvig zachytit.

„Nejhorší je před cestou onemocnět, to člověku udělá čáru přes rozpočet. To, jak doufám, vás nepotká,“ dodal pan Kantner.

Pak řekl: „Jak nás učí Carl von Clausewitz, pokud máme co dělat se stále ještě dobře vyzbrojeným nepřítelem, těžko ho zbavíte původního úmyslu. Leda byste ho nechal počkat na lepší příležitost, než je současná. Pokud jedna strana má zájem jednat, musí mít druhá strana zájem čekat.“ Dodal: „Je těžké žádat od průměrných, řadových lidí, aby se odpoutali od svého titěrného já a viděli důležitost celku: Končinu, do které se pro svou malichernost nikdy nedostanou.“

A nakonec: „Víte sám, jak usilovně se naše země snaží o mírová jednání, o dorozumění všech stran, o kompromisy, které nejsou jen výhodné, o svá nezadatelná práva, ale budiž. Na světě už není místo, kde by se kdo mohl vyhnout násilí. Málokdo nám zapomene připomenout, že jsme prohráli minulou válku. Připomínáme si to sami, aby se to už podruhé nestalo. Kdy jste byl naposled na lékařské prohlídce?“

„Už ani nevím,“ přiznal Emil Ludvig. „Je-li to nutné…“

„Jste si jist, že vám nic nechybí? Kdo si už nechá rád klepat lékařským kladívkem do kolen, aby viděl, jak sebou cuká nebo kope, jako malé dítě? Jak říkám, doufám, a vypadáte na to, že ne.“

„Děkuju,“ řekl Emil Ludvig. Zaslechl ve vlastním hlase stud, zahanbení, námitku.

„Tak vidíte, jak to dětem uteklo. Vyrostly rychle.“

Panu Kantnerovi, aniž se možná snažil, se povedlo zmást Emila Ludviga. Byl to hlas pana Kantnera, který Emila Ludviga mátl stejně jako uniforma, psací stůl, jeho dvě někdejší vkladní knížky; nemluvě o bičíku na koně, a co pan Kantner říkal o tom, že ho našel v dobrém stavu; jako by Emil Ludvig byl věc; o konečném řešení. Byl to hlas v hlase. Znělo v něm jiné sebevědomí, než jaké mu učarovalo, když se setkali poprvé jako obchodní partneři. Ani benevolence nebo nonšalantnost. A pak tu byly pootevřené dveře odvedle a ve škvíře mezi dveřmi a veřejemi stín, obsahující něco zlého, nevyzpytatelného. Snad to byla podobná místnost jako tahle, a jiný úředník, sám, nebo s někým, kdo stál v uctivé vzdálenosti, a neodvážil se ani špitnout. Emil Ludvig si tam netroufal ani pohlédnout. Ale věděl o nich. Naslouchal, jestli něco uslyší, z čeho by si udělal obraz. Nebo kdyby odtamtud měl někdo přijít.

„Musím vás seznámit s podmínkami, které jste neměl písemně uvedeny,“ řekl pan Kantner. „Vzhledem k válce, která se protahuje, žádají úřady za vystěhovaleckou mapu a pas s výjezdním povolením určitou částku peněz. Je nutné je složit hned. Je to také přibližná, ne úplná náhrada za prostředky, které na vás společnost vynakládá. (Nebo už vynaložila.) Může se to zdát poněkud anachronické, ale nemám možnost, abych to změnil. Všichni jsme bez výjimek podřízení. Znáte německou důkladnost.“ Zasmál se. „Mapa i vystěhovalecký pas předpokládají dobrovolný odprodej vašeho majetku, movitého i nemovitého, a předání úspor, cenných papírů, podílů nebo dluhopisů do našich rukou, i v případě, že by kladné vyřízení bylo jen přislíbeno – závazně nebo nezávazně. Tomu laskavě věnujte pozornost. Je to důležitější, než to vypadá. Není to příliš výhodné, musím uvést. Přičiním k tomu samozřejmě všechno, co závisí na mně. Až na to, že moje ruce, stejně jako vaše, v jistém smyslu, jsou svázané. Žádné řešení nemůže být konečné, pokud by úřady připustily výjimky. Hnutí, které se tak těžce dostávalo k moci, je nevrlé k výjimkám, nejen naši vedoucí. Pobuřuje to i řadové muže. Možná, že zvláště řadové muže. Musím taky otevřeně připustit, že jsem jen jeden z článků při vyřizování vaší žádosti. Jsou i takové případy, kdy zaplatíte poplatky, vzdáte se všeho, co máte, dostanete mapu, to znamená, odprodáte nám všechen svůj majetek, uvolníte byt, necháte ho zapečetit i s nábytkem, nádobím, a co si nevezmete na sebe, mimo kožichů a zakázaných věcí, ovšem, dále zaplatíte příslušnou hotovost, a přesto nedostanete kladnou odpověď. Přitom je taky nepříjemné, že není odvolání. Případ každého se vyřizuje zásadně jen jednou. Zároveň jsou tu opačné případy, kdy lidé v pořádku odjíždějí a obchod je kulantně uzavřen. Nikdo nemá zájem ani právo vás zdržovat, pokud se chcete vystěhovat. Je to zákon. Vyhlášky zákona jsou všude dostupné, jen málokdo se s nimi neseznámil do podrobností. Zákon se mě ani vás neptá, co tomu říkáme. Není v něm obsažen můj nebo váš souhlas nebo nesouhlas; proto by nemělo smysl mne žádat, abych věci pozměnil. Nemohl bych to udělat, i kdybych chtěl. Chci – a musím – to otevřeně přiznat. To je způsob mé pomoci, ze staré známosti. Nejste jediný známý, kterého mám v Praze. Doufám, že chápete.“

„Ano,“ odpověděl Emil Ludvig.

„Nejsme příliš daleko od výsledku, myslím. Ale jsou nutná, z vaší i mojí strany, základní rozhodnutí. Všechno, jak vás mohu ujistit, povede – musí vést – k vzájemnému porozumění.“ Díval se na Emila Ludviga jako na partnera, nebo stranu, uchazeče, který ještě váhá, ještě se dívá dozadu, dopředu, do stran, nad sebe i do sebe, a pořád si není jist, co vlastně přesně chce. Ví jen, co nechce. (Věděl, jak lidi reagují, všechny druhy lidí.)

Pan Kantner se usmál. „Naše domluva musí být přesná, bez mezer nebo kliček. Bez nejmenší nejasnosti, která by mohla zavdat důvod k pozdějšímu nedorozumění. Nestačí souhlasit jen rámcově. To je totéž – pro nás – jako nesouhlasit.“

Na to se nezmohl Emil Ludvig ani na své obligátní „děkuji“.

„V něčem máte pravdu,“ dodal pan Kantner. „Nemá smysl se dívat nazpět. Nikdo, kdo má rozum v hlavě, se už zbytečně neotáčí.“

Teď oba mlčeli.

„Jedině přijatelné je hledět dopředu.“

A potom: „Než mi sdělíte své rozhodnutí, a máme na to, bohužel, jen pár minut, podívám se do našich důvěrných listin, zda tu o vás není záznam,“ doplnil pan Kantner.

„Děkuji,“ řekl Emil Ludvig.

Zatímco pan Ernst Kantner četl v důvěrné složce, že Emil Ludvig byl skoro pravidelným hostem na vánočních nadílkách pro lidi v přechodné nouzi v pražském Německém domě a poslal fotografie svých dvou dětí do Londýna úřadu královny a emigrantské organizaci, vyrážel ze sebe slova dobrá… správně… výtečně… aha, nu tak – vidíte, vidíte… Pořád se zdárně blížíme konečnému řešení… To bychom měli. Ano, ano, ano…

„Cítíte se, doufám, dobře?“ zeptal se znovu pan Kantner.

„Děkuji,“ odpověděl Emil Ludvig.

„Někdy se lidi cítí jako orlové, vysoko, že se jim ztratí z dohledu země,“ řekl pan Kantner. „Můžete mi věřit, že většina uchazečů o vystěhování mi spíš připomíná myši. Možná, že bílé myši. Nebo hmyz. To neříkám rád, i to mi můžete věřit. Kdo už je bez sebe nadšením, že musí zacházet s hmyzem? Snad ani profesionální exterminátor, jak se hubičům hmyzu říká. Myslím lidem, kteří sprovozují hmyz ze světa plynem.“

Neměl už tak vemlouvavý hlas, nebo vemlouvavý odstín v hlase, jako když obchodoval pro mnichovskou firmu v Ungeltu.

Na to Emil Ludvig znovu neodpověděl. Cítil se čím dál tím menší; spíš jako myš, kterou orel vidí i z největší výšky (a snáší se k ní, takže už vědí oba, jak setkání skončí). Tušil, že bude-li tu ještě chvíli, změní se v zrníčko písku, němé i v nejbouřlivějším moři. (Nejenom pro slova Izrael a Špinavý žid.) Bylo mu srozumitelné, co pan Kantner řekl; neuvažoval už o modulacích hlasu, výškách a hloubkách, mezi nimiž nechal pan Kantner svůj hlas proplouvat jako rybu, ptáka nebo šelmu. Poprvé napadlo Emila Ludviga, že ho pan Ernst Kantner nikdy neoslovil jménem, jako by snad už neměl jméno. Snad nechtěl použít připojeného středního jména Izrael. To byla lepší část výkladu, uznal Emil Ludvig.

„Čtu ve vašich dokladech, že jste navštěvoval občas náš Německý dům, i když se netěšil, obklopen jako ostrov v českém moři, oblibě ulice. Nevěděl jsem, že umíte německy zpívat a zpíváte tak rád, někdy i doma, ačkoli tu stojí, že zpíváte i italsky a někdy přisprostlé písničky. Bože, čeho všeho si lidi nevšimnou? Nevěřil byste, co všechno lidi na své sousedy a známé nedonesou. Říká se, že zvyk prosincového stromu jsme převzali od vás. Je to všechno už zapomenutá pohanská historie, i když nás instinkt nebo zkušenosti k mnoha věcem pohanství vrací. Svátky slunce a světla, úrody a sklizně, svátky stmívání a tmy, hvězd, měsíce, svátky pevné země a plamenů… vody. Váš syn chodil v pěti letech na jednu sezonu do německé mateřské školky? Odmítli jste ho zapsat do německé první třídy, jak se dočítám. Vaše paní je z Moravy, z hraničního pásma, rozená Löwyová. Mám tady poznámku: německé školy; společné písně. Skoro si myslím, že je škoda, když nevyhověli v Londýně vaší žádosti a nepozvali na pár let vaše děti k pobytu. Ačkoli nálety nejsou nic příjemného. Naučily by se anglicky; to nemůže škodit. Tady je schodek vašeho ročního důchodu za posledních pět let. Válka vás neochudila, jak vidím, naopak. Rád sleduji takovou křivku… Tady se o jedné vaší příbuzné píše, že trávila několik let v klášteře v Itálii. To jsou stejné obrázky vašich dětí, které jste nám dal, jako ty, co jste poslali do Anglie?“

„Ano,“ zrudl Emil Ludvig.

„Někdy je těžké vysvětlit věci slovy,“ řekl pan Kantner. „Nevypadají plaše. Nepochybuji, že cestu vydrží.“ Nechal Emila Ludviga mlčet. „Víte, jak to je. Věřím, že některé země jsou dobré, některé horší, třetí jen špatné. Hlavně, že máte, v kterékoli zemi, co nabídnout. Něco, co země potřebuje. (Aby mohli potřebovat vás.) Ať už je to cokoli.“

Emil Ludvig hned neporozuměl. Cítil se obviněn ze všeho, co kdy udělal nebo podnikl, aniž ho pan Kantner obvinil.

Dostalo se to jinam než ze začátku? Emila Ludviga napadlo: Berou si, co chtějí. Nezastaví se před ničím. Jde jim jen o to? Zmocňují se všeho a všech – jak se jim zachce. Jen to halí do spáru legality nebo dobrovolnosti. Jistě, chtivost, brát si jsou vrozené všem lidem, ale nemělo by všechno mít svou míru? Asi ne, usoudil.

„Mnoho lidí s námi sdílí jazyk, kulturu, dějiny a náboženství, i když ne stejné hranice a stejné zájmy,“ řekl pan Kantner. „Rušíme nespravedlivé hranice. Spojujeme, co se zdálo nespojitelné. Zabránili jsme už teď balkanizaci Evropy.“

Na okamžik se odmlčel. Čas ubíhal rychle. Uvědomoval si čas. Do místnosti pronikaly hluky a hlasy odvedle.

Emil Ludvig cítil, jak ho vše pokořuje. Nevěděl, čím si to zavinil, protože – vědomě ani nevědomě – neudělal nic, z čeho se mohl obvinit. A přece: bylo tu něco, zač se vinen cítil. Proč řekl pan Kantner, že děti už nejsou plaché? Zaskočil ho i výběr slov pana Kantnera? Neslo to temný podtón, a sotva si ho jen namlouval, snad ani nemělo smysl uvažovat o dobru nebo zlu.

Nebyl sám, kdo zameškal svou obranu. Nebyl sám, kdo se nebránil včas; mohl se v duchu odvolat na země – malé a větší a největší – které se nebránily. Kolik zemí se dalo už Německem srazit na kolena? A kolik jich ještě bude? Prahu dostali, jak říká Artur Pick, bez jediného výstřelu. A kolik lidí? Ano, na kolenou se cítí člověk pokořen. Jak se z toho dostat? Jak se narovnat? Bylo to mimo vinu a nevinu? Zase mu zazněla v duchu jeho vlastní slova: Izrael, Špinavý žid. Koutkem oka zachytil pootevřené dveře. Zahlédl stín? Vnímal neslyšný průvan? Pronikala ale odtamtud hrůza. Proč? Jen směl tušit proč. Nevěděl.

„Nemáte tušení, kolik lidí v pozadí, neviděni a neslyšeni, s vytrvalostí včel, dělá všechno, abyste mohli vyjet. Plánovači, architekti, psychologové, nemluvě o lidech strategie. Armáda, policie, i tajná policie. Měli bychom jim vzdát spíš úctu a dík než je přehlížet.“

Dodal: „Ani o nich nesmíme mlčet.“

Myslel tím snad sebe, napadlo Emila Ludviga?

Hlas pana Kantnera se nesl věcností informovaného známého. Měl v sobě, stejně jako v očích, něco uhrančivého. Emil Ludvig si vybavil alpaka lžičku, kterou si v Německém domě, když se podávala bábovka s horkou čokoládou a děti zpívaly Stille Nacht, vypůjčil na věčnou oplátku. Udělal to spíš, aby se pochlubil Arturovi, co všechno dokáže, jako když byli ještě kluci; Annu to trápilo. Jsou věci, které nemáme zapotřebí. Někdo je při všem pozoroval? Nemohli mít tolik lidí. Nebo mohli?

Najednou se pan Kantner usmál. „Zapíšu vás přednostně,“ dodal. „Je velmi pozdě na zápis, abych vám prozradil víc, než smím, ale v tom mohu něco udělat. Bylo tu před vámi mnoho lidí z majetkového hlediska pro úřady žádoucnějších. Ještě pořád nepanuje žádoucí rovnost. Vyplatí se v každé době mít peníze, jak říkají vaši rodáci. Ale opakuji, v tom se dá ještě něco podniknout. Doufám, že budu ve vašich záznamech číst i příště tak kladné zápisy. Vím, že byste chtěl vědět lhůtu, doklady a tak dále, to bohužel nemohu sdělit. Uvidíme. Proč jste se vlastně neucházel o cestu do Šanghaje dříve?“ A zamyšleně: „I když vás předsunu, jako byste přišel už ráno, nebo včera, nebo začátkem týdne, není jisté, že dostanete svůj vystěhovalecký pas, to bych vám lhal. Ve všech případech musím požadovat příslušnou částku, podpisy do všech políček dotazníku. Jak vidím ze sdělení banky na vaše vkladní knížky, je to právě jen tolik, abyste mohl složit požadovanou částku. To je dobré i špatné. Není to nejhorší. Mohu sem tedy zapsat, že souhlasíte, a dáte mi váš podpis?“

„Rád,“ lhal Emil Ludvig; snažil se, aby to znělo přesvědčivě i uctivě. „Ano,“ připojil pro jistotu. „Děkuji.“

„Stačí mi vaše ano,“ řekl pan Kantner. „Dávám přednost všemu, co je stručnější.“

Emil si vzpomněl podruhé na Annu; všechny její předpovědi se plní. Budou zase tam, kde začali. Bez pětníku v kapse. Zachvěl se myšlenkou – bůhvíproč – na místnost vedle. Mohla to snad být nějaká mučírna?

„Obávám se, že zůstanete bez úspor,“ řekl pan Kantner. „Doufám, že je to jen na krátkou dobu. Máte železnou rezervu, která vám uleví?“

„To ne,“ odpověděl Emil Ludvig rychle.

„Kdo už nemá něco v železné zásobě?“ usmál se pan Kantner. „Soudím, z toho, jak vás znám a z vašich papírů, že nejste zlostný člověk. Povaha může člověku stejně pomoct, jako mu může uškodit. Záleží na okolnostech.“ Trochu zase Emila Ludviga zmátl tím, co všechno říkal jedním dechem. „Nakonec, jak vidíte, přináší každý úspěch, i válka, drobné nepříjemnosti ve srovnání s úsilím našich říšských drah, které musí zajistit trasy desetitisíců vlaků denně, aby se lidi jako vy dostali na místo konečného určení.“ Usmál se. „Jsou to svého druhu moderní oběti na oltář našich přání, jestli víte, co myslím. Nemůžeme chtít hodně a dát za to málo, anebo si snad dokonce myslet, že to je zadarmo. Snad to rychle překonáte.“

„Ano.“

„Je ve vás vitalita; jste v dobrém stavu.“

„Děkuji.“

„Mimochodem, lidi, kteří jedou do našich táborů, poblíž zdejších hranic nebo na východě, nemají důvod k obavám. Dostanou příležitost pracovat, zasloužit si tvrdou prací konečně uspokojení.“

„Víte,“ dodal pan Kantner, „hodně lidí překvapí, že si udělali nebezpečný a nesprávný úsudek o našem hnutí a veškerém Německu z počinů malé skupinky extremistů, kteří, jako ostatně všude, jsou jen pomíjející úkaz.“ Emil Ludvig si v tu chvíli vzpomněl na bezzubého pana Joachyma Luxemburga.

Pak doplnili vystěhovaleckou mapu, každé políčko, dotaz, připojili odpovědi, souhlas nebo popření v příslušných oddílech, s podpisy, aby mapa mohla být podána výše, jak se vyjádřil pan Kantner. Prošli celou změtí nařízení, která vydala německá tajná policie, Ústředna pro registraci židovských obyvatel, říšská vláda, jednotlivá ministerstva, říšský protektor a jiné úřady.

Pan Kantner přejížděl jednotlivá políčka, položky a oddíly modrýma očima, v kterých byla chvílemi účast nebo neúčast. Dal si s každým takovou práci? Dělal to už asi mnohokrát, zatímco pro Emila Ludviga to bylo poprvé, a jak doufá, naposled.

„Vidíte, je to důkladné; co uteče jednomu, snaží se dohonit nebo zachytit nebo napravit druhý, třetí, donekonečna; je to síto; trychtýř; nálevka; pokud můžeme na lidi přiložit pojem nekonečnosti. Mnoho psů, zajícova smrt, jak se říká. Jsem rád, že jsem vás našel v dobrém stavu.“ Prohrabal se papíry a naslouchal hluku odvedle.

„Jak říkám,“ dodal pan Ernst Kantner. Ale neřekl vlastně už nic, co by nevyslovil do té doby.

Emil Ludvig už věděl předtím, než se dostali k rubrice „šicí stroj“, který už odevzdali, co znamená cesta do Šanghaje – ještě než vykročí přes práh. Byl na mizině stejně jako Artur Pick, páni Neuman, Winternitz a Tanzer. Cítil se zbytečně pyšný na svou odvahu jít se sem přihlásit. Neubránil se ničemu, jak chtěl. Cítil se stejně jako na cestě sem. Bál se něčeho, co směl jen tušit, a nesměl vyslovit. Něčeho, co ho plnilo úzkostí a strachem, přeryvy hrůzy, jako temná škvíra do místnosti vedle. Zbavovalo ho to síly. Svíralo ho to, jako neviditelné obruče, z kterých se nemůže vymknout. Přišel sem, protože v sobě posbíral zbytky odvahy a odpovědnosti k rodině, i k sobě samému, aby si nepřipadal jako zbabělec a nemusel si později vyčítat, že něco zameškal. Aby dostál své povinnosti jako hlava rodiny i jako muž. Byl přece voják v první válce. Nikdy mu nemohli vyčítat zbabělost. Nezodpovědnost. Vysloužil si jiné přídomky, o kamarádství, solidaritě, kuráži. Může se to z člověka vytratit? Změnil se už natolik, že sám sebe nepoznává? Sbíral v sobě kuráž, hrdost, odpovědnost k těm druhým, které by mu dovolily zapomenout o to důrazněji na sebe.

„Děkuji,“ řekl Emil Ludvig.

„Prosím,“ odpověděl pan Kantner. „Jsem – jak víte – rád korektní.“

Emil Ludvig čekal na pokyn, podle sdělení židovského zřízence Hanse Josepha, který v předsíni vytrvale řval (asi pro netrpělivost lidí, kteří museli čekat o to déle, oč víc času tu s ním pan Kantner spotřeboval), jak a kdy mu pan Kantner naznačí, aby směl vstát. Dřevěněly mu ze sezení na krajíčku židle nohy; netroufal se pohnout, dokud nedostane pokyn. Jen na okamžik se zdálo, jako by se pan Ernst Kantner díval na Emila Ludviga jako na zvláštní, už vymírající druh člověka; na někoho, kdo ještě žije, ale už jako by nežil, nebo mu nezbývalo moc času. Viděl na něm strnulost, kterou mají umírající nemocní? Díval se na něho jako na zajímavého, skoro zbytečného živočicha? Nebo ne? Emil Ludvig v sobě cítil přítomnost něčeho nového, co ještě neznal; jako by mu někdo dal jiné oči, plíce, uši, jiné srdce, jiné svědomí.

„Není zač,“ řekl teď pan Ernst Kantner, aniž Emil Ludvig za něco poděkoval.

Dvoje modré oči, téměř stejné, se na sebe podívaly. Ve sklech dvojích brýlí se zrcadlilo, co si kdo myslel. Vedro překonalo přetopenost předsíně.

Z vedlejší místnosti najednou skrz otevřené dveře pronikl německý hlas. „Už jenom jedno,“ doplnil hlas. „Řekneš teď, že tvůj otec je prase. Pak možná dostaneš razítko.“ Ticho trvalo vteřinu.

„Můj otec je prase,“ ráčkoval hlas vedle.

Znovu německý hlas: „Moje matka je svině.“

Vzápětí: „Moje matka je svině.“ Ozvalo se plesknutí razítka.

„To jsme si ušetřili,“ řekl věcně pan Kantner. Zachvěl se mu na hrudi železný kříž na vínové a bílé stužce s širokým červeným středem. Asi se prudčeji nadechl a musel vydechnout. „Tak jsme se zase sešli,“ řekl pan Kantner a vstal, aniž řekl, aby vstal Emil Ludvig. Slyšel slova odvedle stejně jako Emil Ludvig. „Lituji, že jsme nemohli vést příjemnější rozpravu; nebo o zajímavějších záležitostech. Jak říkají Číňani – asi i v Šanghaji – největší kletba je pro člověka žít v takzvané zajímavé době. Bylo by možná jednodušší žít v méně zajímavé době.“ Usmál se krátce. „Jednat s vámi je vždycky příjemné. To se nezměnilo. Nelze tvrdit, že byste patřil k škaredému druhu obchodních podnikavců, o kterých píší noviny a dopisy čtenářů. Ani jsem se nezeptal, co jste podnikal, když naše firma už neměla… víte, co chci říct…“ Jeho pohled, upřený zároveň dovnitř, se ptal: Jakou hodnotu má život příslušníka rasy, o kterou nikdo, nebo jen málokdo, stojí, tady i v zahraničí? Pokud mohou sloužit lidi jako rukojmí, aniž o tom věděli, jak dlouho trvá jejich domácí nebo mezinárodní cena? Co s nimi bude, až se stanou bezcenní?

A potom, když se pohledy modrých očí za téměř stejnými brýlemi odpojily, našel ještě pan Ernst Kantner naposled zalíbení ve vlastních slovech; asi aby si je Emil Ludvig odnesl až ke konečnému řešení, když ho našel pan Kantner v tak dobrém stavu. Zahrnulo to zjištění, že musí mluvit jako inspektor pro válku na civilním úseku, ne jako obchodník. (Jako minule, byl obklopen spoustou papírů, i když jiných, než jsou dodací listy, objednávky, nákupní pověření a tak podobně. A minule neměl na psacím stole žlutavý bičík na koně.) I tak je to pořád hlavně obchod. Něco za něco. Ne možná už jenom zboží za zboží; nebo zboží za peníze; lidi za cestu a cesta za peníze; nová země za starou zemi; známá stará rizika za neznámá. Možná. Jistě by jednání proběhlo jinak, kdyby se nesešli jako staří známí. Pan Kantner si nedal ujít, aby ještě podotkl, že jsou oba nepatrné kolečko v ohromném stroji války; za okolností, kdy lidi slouží jako pohonná látka, nemá smysl si lámat hlavu metafyzikou. Je v zájmu obou stran vycházet vstříc konečnému řešení a Emil Ludvig by mu měl věřit alespoň to. Svědomí, jak správně říkají němečtí vedoucí, je – podobně jako některé druhy morálky – jen chiméra; svým způsobem zmrzačení lidské bytosti, jako, dejme tomu, obřezání. Nechtěl se do toho pouštět, jak řekl, není to jednoduché, aby to šlo přijmout nebo odmítnout za jedno setkání. Někdy se tomu říká historická nutnost. Slova jsou jen kulatá. Dodal taky, jak je rád, že Emil Ludvig mluví tak dobře německy. Hodně lidí z jeho kruhů se hlásilo k německému kulturnímu okruhu. Nemá taky smysl naříkat a oplakávat minulost; nestojíme nad troskami, jako Jeremiáš. Válka není lehká záležitost, když proti sobě má Německo největší barbary po pádu Říma.

Bylo půl jedné, konec úředních hodin. O Šanghaji se už pan Ernst Kantner nezmínil. Podíval se z okna; podotkl, že prší. Ale není to tak zlé. Má Emil Ludvig deštník? „Je to všechno jen epizoda,“ řekl nakonec. „Kamínek v poušti historie.“ Pozoroval déšť za sklem. V dálce se už mraky protrhly a pruh jasnějšího nebe se rozšiřoval.

„Můžete vyjít vchodem, kterým jste přišel,“ řekl pan Kantner. „Upozorněte, ať už nikdo nevstupuje, ano.“

„Děkuji, ano,“ vstal Emil Ludvig.

Modré oči Ernsta Kantnera se usmívaly za zlatými obroučkami skel. Taky Emil Ludvig cítil, že je už provždy jiný, než jak sem přišel. Jako člověka promění statečnost, promění ho i ponížení. Ale totéž se vztahovalo i na pana Ernsta Kantnera. Ten se od něj odlišoval doslova vším, i tím, co měli společné, na co si asi oba pamatovali, řečí, způsoby, brýlemi. Pan Kantner se tvářil jako člověk, který – z nějakých důvodů – může všechno; nic pro něj neplatí.

Pan Kantner vypadal spokojen. Trochu mu od posledního pobytu v Praze prořídly světlé vlasy. Sledoval, jak druhé modré oči ustupovaly, protože Emil Ludvig couval; nechtěl se točit k panu Kantnerovi zády. Couval s mírnou úklonou. Pan Kantner byl gestapo. Mohlo se stát ještě ledacos. Nebylo to hrozné, co musel člověk ve vedlejší místnosti prohlásit o svém otci a matce, že jsou prasata, aby dostal razítko? Bylo to o stupeň dál než připojit ke svému jménu Izrael a Špinavý žid. Co musí všechno člověk udělat, aby vyměnil nemožnost za možnost, beznaději za naději, důstojnost za ponížení a sebeponížení? Bylo to dno? Může to jít ještě níž, ještě hloub? Už blízkost toho, čemu pan Kantner říkal konečné řešení? Pan Kantner vzal židli, na které seděl Emil Ludvig, a odnášel ji do vedlejší místnosti, postavil ji do kouta a vrátil se a zavřel dveře. Stín, který židle vrhaly, zmizel. Emil Ludvig ještě viděl, jak couval, pohyb stínu. Nebyla to žádná vyrovnaná hra. Smysl pro hru – jakoukoli hru – se z toho vytratil. Až mu někdo bude povídat něco o jámě lvové, řekne mu svoje. Nebo mu možná radši neřekne nic. Cítil, za co se stydí a co už nikdy nebude jiné, co z něj nesmaže čas a co ani čas nevyhojí. Byl to stud, s kterým se možná dá ještě žít, ale asi jako žije nemocný s nevyléčitelnou nemocí.

Vchod do vily v zahradě hlídali dva Waffen SS, jiní než prve, ale zase chlapi jako hory. Emil Ludvig smekl.

Už nepršelo. Za vilou míjel Emil Ludvig dva muže v černých flanelových kabátech, z nichž jeden byl známý učitel propuštěný z gymnázia pro židovský původ už před rokem. Jeho společník mu říkal: „Možná, že naše největší výhra je, že jsme ještě živí.“ Učitel neodpovídal. Jeho společník se rozhlédl, jestli je nikdo nepovolaný neslyší; když viděl jen Emila Ludviga, dodal: „Jako učitel byste se měl teď specializovat na výuku toho, jak nejlíp umřít. Podívejte se na nás, na všechny. Nejsme nemocní nevyléčitelnou nemocí? Není v nás bacil, na který je lékařská věda krátká a ještě dávno nevynalezla protilék? Nemyslíte si, že umírat a umřít je teď otázka dne? Dovedu si představit třídu dětí, mladých a dospívajících a dospělých a starců, mužů a žen, kteří se učí jednotlivé předměty o vlastnostech, přicházejících ještě dřív než konečné řešení. Hrůza ze smrti; úzkost, která promění poslední roky, měsíce nebo dny a hodiny a minuty v peklo. Rozčarování. Odpadne nám asi předmět, který se zabývá pohřebními ústavy nebo hřbitovy a kopáním hrobů. To si smíme odpustit. Pro zbytek obyvatelstva je to asi ještě neuvěřitelný předmět, ale všeho do času. Až si to nacisti vyřídí s námi, přijdou na řadu oni, bez starosti. Nikdo, ve vlastním zájmu, by neměl chodit za školu.“ Zase se otočil, jestli je nikdo neposlouchá.

„Nemám váš druh humoru, škoda,“ řekl učitel. A potom: „Ale kdybyste to náhodou myslel vážně, mohli by to vyučovat všichni. Nemusí mít ani učitelský diplom. Stali jsme se odborníky na umírání proti své vůli, ale zato spolehlivě. Kdo by to řekl?“

Učitel mlčel. Bál se ohlížet.

„Nebylo to ve vzduchu už dávno?“ zeptal se společník učitele. „Nemá smysl si něco zbytečně vyčítat. Prohráli jsme život. Ještě snad žijeme, ale už ne úplně. A už to taky není jen náš život. Jak se má člověk chovat, když už mu jeho vlastní život nepatří? Co se děje, když víte, že se to najednou týká také vaší ženy, matky, otce, dětí? Žijeme, ale náš původní život je zničehonic už cizí. Víc už prohrát nemůžete.“

Oba muži byli slušně oblečeni, jako Emil Ludvig. Nikdo si netroufal předstoupit před lidi gestapa nedbale oděn. Působili dobře, alespoň pokud ještě platilo, že šaty dělají člověka, i když jen na pohled. Emil Ludvig držel klobouk v ruce, stál u svahu s plynovou koulí a už se vzpamatoval. Izrael? Špinavý žid? Moje matka je svině. Můj otec je prase. Děkuju za razítko. Za německý Durchlassschein. Povolení odjet. Ne jen žádost. Konečné řešení? Byla to zvláštní slova. Chystal se, jak oznámí doma, kdo byl ve Střešovicích v arizované židovské vile s židovským zřízencem jeho registračním úředníkem. Neřekne jen, že za to zaplatil veškerým majetkem, do posledního pětníku. Co musel říct. Co slyšel a viděl. Proč? Mám jen, co nosím na sobě. Tak si tedy všechno, co na nich vydělal, zase vzali. Připadalo mu to jako stínový box. Zvláštní druh gymnastiky. Přistihl se, že si, jako už mnohokrát v tom, co podnikl, přeje, aby z toho nic nebylo. Viděl se ve sklech výkladních skříní. Jeho ranní elegance se zdála najednou omšelá, pomačkaná. Co bylo ráno, je minulost. Všechno pomíjí a mění se rychle. Až příliš rychle. (Až na to, co se nemění a nač asi nezapomene, co bude živ.) Ve skutečnosti byl pořád elegantní. Svraštila se mu jen tvář, čelo. Stárnul. Stárnul tak rychle, že mu najednou bylo dva tisíce let. Ale ne dopředu – dozadu. Co má člověk dělat, když se ze všeho lepšího stane horší a ze špatného to nejhorší? Když mu život nastavuje den za dnem tu temnější tvář?

7

„Bude zas pršet,“ řekl strážný Thornten Godemke. Emil Ludvig se zdvořile podíval na oblohu, aniž odpověděl.

Na Emila Ludviga se dívaly z klecí na mřížích růžové oči králíků, o které se teď staral. Pracoval na stavbě smíchovských kasáren Waffen SS, nakonec mu svěřili králíky.

Nedokončená stavba trčela do výše sedmi metrů. Zavolali sem asi třikrát víc židovských pomocných zedníků, než se mohlo uplatnit; přihodilo se hodně pracovních zranění; vedoucí měl rád po ruce náhradníky, aby za jednoho, který mohl chybět, nasadil dva nebo tři nové. Bylo pod mrakem. Nebe hrozilo deštěm. Byl deštivý podzim. Země už rozmokla a změkla. Vycházel z ní pach trávy, smíšený s pachem bahna. Do toho se cpal pach zvířat, teplá vůně, která připomínala život i zdechliny, bláto.

Thornten Godemke pozoroval cvičiště, louku, nebe a králíky. Králíci samečkové pomočili samičku, než se s ní spojili. Thornten Godemke se vydržel dívat dost dlouho. Kdysi to kdesi četl, ale teď se o tom mohl přesvědčit. Předpokládá se, že je vůně moci svazuje.

„Jaké jsou rasy?“

„Je to angorská rasa,“ odpověděl Emil Ludvig.

„Angorská?“ opakoval po Emilu Ludvigovi Thornten Godemke, ale nevyžadoval a asi ani nečekal odpověď. „Víš, kdo je jí, ne?“

„Ne,“ odpověděl Emil Ludvig opatrně.

„Někdo si vždycky pochutná. Myslíš na to kdo?“

„Ne, radši ne,“ řekl Emil.

„Proč?“

„Jestli to můžu říct, moje žena si jako dítě hrála s kuřaty a nikdy je potom nejedla.“

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl Thornten Godemke. „Tvoje žena je z venkova?“

„Z Moravské Třebové,“ odpověděl Emil Ludvig.

„Jaká rasa jsou kuřata?“ vybafl Thornten Godemke, jakoby spíš na sebe než na svého krmiče králíků.

Vlajka Waffen SS s dvěma černými blesky, vroubenými stříbrem, vlála na stožáru u cvičiště, třepotala se ve větru, ztěžklá deštěm. Před velitelstvím na stožárech vlály vlajky s bílým, lehce postříbřeným kruhem, v němž byl hákový kříž. Blízko tu byla dráha a rachotil vlak.

„Jdou do kuchyně SS,“ řekl Thornten Godemke, když vlak přejel.

Thornten Godemke asi dost dobře nevěděl, jak jednotka, k níž příslušel, se dostala k tomu hlídat staveniště pro Waffen SS, protože cvičiště a budovu velitelství hlídali jejich lidi. Asi aby se nerozptylovali, kdoví. Čert to vem. Byl tady a hlídal. Pražské velitelství mělo své zvláštní záměry a manýry. To není jeho věc. Je a není, myslel si.

„Angorská rasa, říkáš?“ opakoval. „Ale hlídá a krmí je žid. To se mi nerýmuje.“ Napadlo ho, nakolik jsou to židovští králíci, když je hlídá a krmí Emil Ludvig s žlutou hvězdou našitou na prsou.

Pak řekl: „Rád bych věřil, že králíci jsou jen králíci. Ale tak to bylo asi jen na začátku a zase to tak bude na konci času.“ Neřekl, co vidí mezi tím, tady a teď. Utrhl si prut z keře vedle klecí a mával jím ve vzduchu, aby to svištělo. Byl to hezký prut, pružný a dost silný, vydával jasně slyšitelný zvuk. Thornten Godemke párkrát rozčísl prutem vzduch.

„Jak to, že mluvíš tak dobře německy?“

„Mám částečně německé školy.“

„Mluvilo tady hodně lidí německy i před válkou?“

„Byl to vždycky druhý jazyk,“ odpověděl Emil Ludvig.

Thornten Godemke zase několikrát rozčísl prutem vzduch.

„Hleďme,“ řekl.

Tráva, ještě bujnější než v létě a na začátku podzimu, pokrývala širokou louku ohraničenou plotem. Tráva se leskla. Směs pachů dráždila nos. Nakupené mraky shlížely na oplocenou zemi a klece, kryté dřevěnou stříškou. Ve strážném byla zamlklost, která je tajuplným opakem křiku. Strážný se díval na plot a skrze plot do ulice a na vzdálenější ulice a na vzdálenější budovy, jako by to byly nějaké matné, nevysvětlené skvrny. Bylo v něm něco, co připomíná u všech strážných podezíravost i klid. Stál, jako by se o něco neviditelného opíral. Sledoval nebe, velké třpytivé skvrny otvorů mezi nakupenými mraky. Zároveň měl v pohledu něco ztraceného, nějaký nevyřčený nebo nevysvětlený obraz. Díval se na Emila Ludviga, jako by zkoumal, jestli pochází opravdu z planety Země, nebo přiletěl v podobě hvězdného prachu odněkud z Marsu a jenom tady, dole, mezi pozemšťany, nabyl lidské podoby, jen falešné a vnější, ne vnitřní a vybavené duší, jak to hlásala německá vojenská doktrína, když poučoval strážné o jejím poslání nacistický inspektor. Jestliže v očích strážného Thorntena Godemka nevypadal Emil Ludvig jako anděl, bylo těžké uvěřit, že tento muž, jemuž byly kalhoty, košile u límečku a na zápěstích a kazajka velké, protože ztratil za pár měsíců vůčihledě na váze, mohl být ďábel. A chvílemi byl v očích strážného výraz, jako by zkoumal, jestli je on sám součást snu, a louka, klece a budovy za plotem jsou také jen součást nějakého živého snu, anebo skutečnost. Musel si utřít nos a to ho asi přivedlo k soustředěnějšímu pohledu. Ve službě postrádal možnost dohovoru, trochu si poklábosit, když nic víc, aby se člověk necítil jak na ztracené vartě, docela sám, třebaže v přítomnosti jiné lidské bytosti. Thornten Godemke vnímal obrovskou zamlklost světa, kterému rozuměl tím méně, čím soustředěněji o všem uvažoval. Byl vystaven od rána do večera pořádku, ale vnímal zmatek, který vřel pod povrchem, jako si dovedl představit svět červů a hmyzu pod tenkou vrstvou trávy, bahno, které zatvrdne až v zimě, ale to by už nechtěl být. Vnímal pořádek i nepořádek jako jednu z nerozluštitelných tváří světa. Většinu toho za něj rozhodovala armáda. Tak jako někdo má v krvi muziku, měl v žilách smysl pro povinnost, poslušnost, kázeň, vlastnosti, snad vrozené anebo vtlučené do každého německého vojáka. Trochu mu pomáhaly, ale zároveň ponechávaly ještě hodně místa pochybám, a jen sám za sebe, tajně, aniž by se někomu svěřil, pociťoval neznámou úzkost, s kterou se možná člověk už rodí, a která ho nezastrašovala. Odkud se brala? Co znamenala? Podmanili si Prahu, Čechy, okolní země. Ale proč necítil o to větší bezpečí? Strážný Godemke si znovu utřel nos a odhadoval nebe, kdy asi začne pršet. Sledoval svého svěřence, krmiče králíků, žida Emila Ludviga. I kdyby na něm nepoznal jeho židovské předky, označovala ho hvězda ze žluté prací látky, vroubená černě. „Už skoro prší,“ dodal. Napadlo ho současně, že ještě neprší, ale krmič králíků by mu stejně musel dát za pravdu. Když řekne Němec, že prší, nemůže žid než souhlasit. Ani teď Emil Ludvig neodpověděl.

U králíků myslel často na Artura Picka. Když musel zůstat u králíků pozdě do noci, vybavoval si Arturovy teorie o nádherném světle, které odrážejí v očích divoká zvířata. Taky králíci odráželi v noci v očích světlo elektrické svítilny. Pokud se na králíky díval z dálky, když jim nesl trávu, měli králíci zelené oči. Jakmile jim byl blízko, oči králíků byly červené. Ale poznal by už podle obrovských skoků, že zvířátko, na které se dívá, je králík. Nebyly to oranžové oči lva. Ani zelené oči ještěrek, ukrytých za stejnobarevnými listy, připravených uchvátit motýla.

Králík byl krotké zvíře a Emil Ludvig si přál, aby se svět víc podobal králíkům než ocelotům, tygrům nebo krokodýlům. V králících nebyla urputnost ani vzpurnost nebo nepoddajnost, kterou slyšel z cvičiště mladých SS, když je vyhnali na noční cvičení.

Cítil, že strážný Godemke přemýšlí o něčem, co je mu vzdálené, jako nějaká předpotopní obluda z rovin, postrádající úsudku, daru rozumu, možná i daru obav. Už nějaký čas Emil Ludvig nerozuměl Němcům. Zdráhal se brát je už za sobě rovné, anebo naopak, sebe za rovné jim. Nemělo cenu dovolávat se něčeho, co už člověk o člověku věděl, jak se učila Helena. Zrozpačitěl i v duchu, kdykoli ho to napadlo, a nehodlal to na strážném zkoušet, aby si to snad vyvrátil. Nerozuměl Němcům o to víc, čím pečlivěji je měřil na svých měrách hodnot, kde dobré bylo jen dobré, a špatné špatné, nic mezi tím, protože právě v tom, co bylo mezi tím, ztrácel člověk svou duševní půdu pod nohama. Nevadila mu zamlklost strážného. Snad skoro naopak. Cítil při myšlence na Německo a nacismus plíseň, hnilobu, která se zakrývala vřavou a leskem, propagandou, zneužívající daru řeči i daru pravdy, kterou proměňovala v lež. Ještě se mu to nedostalo pod kůži, jako asi předtím Joachymu Luxemburgovi, židovskému emigrantovi z Německa, na kterého dodatečně myslel stále častěji. (Asi v rodině nebyl sám.) Oddávali se všichni vyčkávání, protože jim nic jiného nezbylo. Připadal si jako zvíře, které chce přezimovat, ale jako člověk nemohl vědět, co přinese jaro. Nezáleželo mu na tom, jestli prší nebo neprší, kromě toho, čím to bylo nepříjemné… Kasárna na něho dýchla – stejně jako na strážného – oparem svého pořádku, ale vycítil ve všem, co bylo německé, hnilobu smrti, aniž to mohl vnitřně vyjádřit jinak než bezmezným pohrdáním. Naučil se předstírat, jinak by svůj úděl asi neunesl. A krmit a starat se o králíky nebyl zdaleka nejhorší úděl. Mohl skončit v lomech, v cihelně, na hřbitově. Nebylo to nejhorší, mít strážného, který civí na měsíc, vypadá, jako by usnul, když bdí, a jako když bdí, když spí vestoje, opřen o svou německou pušku. Přitom mezi sebou měli propast. Až na to, že Emil Ludvig už věděl, jak i nepatrná maličkost může mít dalekosáhlé následky, když pracuje člověk pro Němce. Myslel na Helenu, jak se učila ve škole o člověku doby ledové, doby kamenné a doby bronzové, o člověku, jak se vyvinul z opice.

Některým dílům stavby se říkalo „židovská zeď“. Nikdo nesměl pracovat na německé stavbě bez dozoru. Každou pracovní jednotku hlídal voják. Někteří dozorci nepatřili k jednotkám SS, ale k wehrmachtu. Taky Emila Ludviga u králíků hlídal pěšák wehrmachtu, Thornten Godemke ze Spyer.

Byl trochu stranou od míchaček a kopců červených cihel, pytlů cementu a stavebního dříví. Za staveništěm se rozprostírala louka, než se zase ukázaly ulice a staré dělnické stavby blízko vagonky a továrny na motocykly. Na louce našel Emil Ludvig zdroj trávy. Nestěžoval si, že mokrá tráva je jako ostří nože, nosil s sebou v kapse náplast a měl dlaně a hřbety rukou samou oděrku. Nechtěl vypadat jako nešikovný židovský dělník, kde si na stavbě podávají cihly a oslovují se prosím, pane doktore, děkuju, pane doktore. Domohl se svého místa krmiče králíků náhodou, bez nějakých protekčních konexí. Přiřkl mu to úředník na Židovské obci. Přemýšlel často o svém údělu, který na sebe nabíral výrazněji židovské rysy doby, a bránil se, aby jeho úvahy o něm samém, i pro něho samého, vyzněly už dopředu, jak nějaká vzpomínka na mrtvé. Dokud člověk žije, má naději. Kdovíco se stane. Jaká nečekaná rozuzlení jsou ve vzduchu. Jaké katastrofy pro Německo.

Nedával vojákovi, který ho hlídal na celou směnu, příliš starostí. Na tom založili svou nevyslovenou úmluvu. Svého druhu soukromé příměří. Chvílemi si připadal Emil Ludvig jako ilustrace k biblickému soužití jehněte a lva. Věděl do poslední kapky morku v kostech, kdo z nich dvou je lev a kdo jehně. A nepokoušel se to zvrátit. Taky se smířil s tím, že by mohl Thorntena Godemka poznat. Chtěl? Ani ne, aby si přiznal. Pěšák Godemke byl rád, že Emil Ludvig mluví dobře německy. Zmenšovalo to nedorozumění, pokud šlo o jakýkoli rozkaz, rozumělo se, že je vyloučena i nejmenší odmluva. Někdy docházelo k výjimkám. Vysvětloval si je náladou strážného. Tím, jak se mu snažil všemožně jeho strážný úkol ulehčit. Bavili se občas, protože pro vojáka tu byla nuda, o čem se lidi, otrok a otrokář nebo pán a sluha, mohou bavit – když u toho nikdo nebyl, většinou o počasí, hvězdných znameních a přáních vyplývajících ze snů, o stromech a jídle; jak se člověku někdy stýská po starých časech a místech, o zubech, když strážného bolely, a o tom, jaké se prodávalo ještě před léty – v Praze i v Berlíně nebo Hamburku – mléko a máslo a pečivo a chleba; a že na místě dnešního staveniště byla ještě nedávno pustina; a jak rychle roste sedmiposchoďový dům, když, jak řekl strážný, všichni přiloží ruku k dílu.

Pěšák Thornten Godemke vyprávěl někdy Emilu Ludvigovi dlouze o domku svého tchána ve Speyeru, na jehož stavbě se podílela celá nejširší rodina: bratři, švagři, nejstarší příbuzní.

A tak se Emil Ludvig dovídal o strážného ženě, o jeho minulosti, zálibách a nakonec povaze. Godemke lpěl na své matce. Pozoroval večer dlouho hvězdy. Ráno ho fascinovala rosa na trávě, něco, co muselo povznášet jeho duši, protože pak měl na koutcích rtů něco podobného zamyšlenému úsměvu. Když se schylovalo k dešti, stál chvílemi s hlavou upřenou do mraků a se zaťatými pěstmi. Jindy si, když svítilo slunce a byla jasná modrá obloha, dával dlaň na hruď a snad se těšil údery vlastního srdce, a když mu vál vítr do tváře, krčil se jako kočka, a v určitých okamžicích vypadal, jako by se chystal skočit nebo lézt po čtyřech. Ale většinou v sobě nesl zdrženlivost člověka, který si není jist, nezná budoucnost ani na rok nebo dva dopředu, a znepokojuje ho vratkost všeho, i toho, co působí nejmohutnějším dojmem, asi jako by na mravence nezapůsobila velikost buldozeru. Jeho tvář občas vyjadřovala údiv člověka, který ví, že ho stejně někde čeká nějaké nepříjemné překvapení, a neví, jak by se tomu mohl bránit. Byl asi rád znovu každý den, že se mýlil. A pokud se opravdu něčemu smál, měl jeho úsměv v sobě ještě čtveráctví chlapce. Godemkovi bylo snad třicet, snad pětatřicet. Občas se z přítmí jeho zdrženlivosti vynořily některé jeho vlastnosti a předsudky nebo koníčky, protože před Emilem Ludvigem si musel někdy připadat jako nahá žena před slepcem. Nebylo to nic, pro co by se mohla zřítit nebesa, žádné velké objevy nebo odhalení. Byly to jen vlnky, pěna nějakého tajného a temného moře, které docházejí ke břehu už ve své nejmírnější podobě.

Thornten Godemke měl zalíbení ve výkladu snů. Lámal si hlavu, jaký vliv má opravdu Měsíc na lidi a co se s nimi stane, jakou mají náladu, když je úplněk nebo novoluní, při kterém Měsíc zmizí, jako by snad nikdy neexistoval, co může způsobit odvrácená strana úplňku. Jistě na nás mají účinek hvězdy, Slunce, Měsíc, hvězdný prach a neznámé hvězdné paprsky nebo sluneční bouře a sluneční vichry, o kterých se píše v odborných hvězdářských časopisech, konstelace hvězd, snad konstelace galaxií a celých vesmírů, které se jenom lidem jeví nekonečné a chaotické, ale jsou ve svém celku něčím, co přesahuje lidské chápání, omezení lidského rozumu. Věděl, že také asi nikdy nic nevyřeší, a jestli lidová medicína neměla ve starověku lepší prostředky než moderní lékařství. Měl melancholické modré oči, plné světla a tmy, nezodpovězených otázek a něčeho, co buď nemělo slova, nebo se nedalo vyslovit. V takový okamžik měly jeho tvář, oči a ústa výraz trudnomyslnosti nebo prostoduchosti, odevzdanosti a ticha, který člověka zaplavuje jako povodeň. V duši Thorntena Godemka nezuřily bouře, jen ji zatemňovaly neviditelné mraky. Vyznal se v hodinách. Mít víc peněz, sbíral by staré hodiny, jako lidi sbírají známky. V Praze si koupil už troje starožitné hodiny, včetně německých kukaček, a viděl už alespoň stokrát orloj na Staroměstském náměstí, s kalendářem a světci a smrtí a kohoutem, a znal pověst o hodinářském mistrovi Hanušovi, kterého radní oslepili, aby stejné hodiny snad nesestrojil i pro jiné město, jako třeba Norimberk nebo Drážďany.

Časem si na sebe zvykli. Strážný Godemke viděl, že králíci prospívají. Přibývali na váze. Vypadali čistě. Dívali se svýma těkavýma netečnýma očima a jedli a množili se bez přestávky. A kolem klecí nebyl nikdy nepořádek. Taky Godemke brzy poznal, že Emila Ludviga ani nenapadne, aby mu dělal potíže.

„Když vrší mravenci svoje kopečky vysoko, bude pršet,“ řekl Thornten Godemke. „A když na podzim leží červi nahoře, zima nebude zlá.“ Snil už od podzimka o jaru. Neměl rád zimu. Všiml si, že Emil Ludvig je čistě oblečen, i když na něm úbor vypadal směšně. Ještě ho neviděl neoholeného nebo neumytého. Připsal mu za to v duchu vroubek, protože měl rád čistotu, stejně jako měl rád pořádek.

Emil Ludvig počkal, až široko daleko nikdo nebude. Podal vojákovi krokodýlovou kabelku, Aligator France, kterou kdysi koupil Anně. Přinesl ji jako úplatek, ale nemohl to říct rovnou. Tak zadobře nikdy s Thorntenem Godemkem nebyli, ani nemohli být. Zela mezi nimi propast, nevyřešené otázky. V duchu své povahy se nakonec Emil Ludvig vždycky spoléhal, že věci dopadnou líp, než by také mohly. Viděl naději jako provazolezce, který se lopotí na laně vysoko, a současně jako neviditelnou síť, která by ho zachytila, kdyby klopýtl, něco pokazil a spadl, aby to neznamenalo hned to nejzazší, smrt, pro co už není odvolání. O naději přemýšlel Emil Ludvig často. Naděje, štěstí, smůla, to byly pojmy, které se v takovou dobu, jakou zrovna žili, přímo vnucovaly. Naděje byla něco, co spojovalo lidi, jako by snad byli dětmi jediné matky. Kromě toho se Emil Ludvig spoléhal, že – přece jenom – už od dob, co ve válce sloužil na rakouské straně, se vyzná v lidech, v tom nejpodstatnějším, jestli jsou pro něj dobří, nebo ne. U Thorntena Godemka to bylo složitější i nebezpečnější, protože Godemke byl strážný a Němec a Emil pouhý krmič králíků se žlutou židovskou hvězdou na hrudi. Když Emil Ludvig něco od vojáka chtěl, měl pocit, jako by se s ním spojil i oddělil zároveň. Mátly ho malátné Godemkovy oči. Nechtěl to lehkovážně zaměnit za dobrotu. Věděl, že hledá v povaze německého strážného Němce, možná něco, co spíš potřebuje, než co tam nachází mimo jakoukoli pochybnost, nebo čemu by rád dal přednost, než co v ní je. V duchu to vážil a věděl, že riskuje. Ale o téhle výměně (byla to výměna, ovšem) uvažoval dlouho a vážil každé hnutí mysli stokrát. Taky ho napadlo, co by se mohlo stát, kdyby se Godemke urazil. A teď – bez dechu – čekal Emil Ludvig, co přijde. Co se stane? Bál se na tvář Thorntena Godemka podívat.

„Co s tím mám dělat?“ zeptal se Thornten Godemke. „Chceš mi to prodat?“

Byla to pořád ještě krásná kabelka. Anna ji často nenosila, jen na vybrané příležitosti, jako byly taneční s Helenou nebo do synagogy, ale i to jen zřídka, aby lidi neměli velké oči. Emil Ludvig si opakoval v duchu, že po válce, když všechno dobře dopadne, koupí Anně novou. K čemu jsou člověku věci, když mu chybí k životu to základní? Nejenom radost, nejen výhled do budoucna, když už ne záruka a smysl, kam všechno plyne. V Německu, v Protektorátu a v okupovaných zemích se museli lidi jako on soustředit asi jako křeček nebo medvěd na konci podzimu: přečkat zimu. Nebylo ani jisté, že tu vůbec zůstanou, nejen jak bude zima dlouhá. Taky Emil Ludvig už neměl rád zimu jako dřív. Thornten Godemke byl v rozpacích. Trvalo mu chvíli, než kabelku vzal do ruky, v které nedržel pušku. Viděl okamžitě, že je to krásný kousek, asi to nejlepší, co Emil Ludvig ještě měl. Napadlo ho, že tihle lidé museli odevzdat jen živá zvířata.

„Hm…“ zamručel Thornten Godemke. Nečekal na odpověď na svou otázku, jestli mu snad kabelku nechce Emil Ludvig prodat. Neměl ženu ani děti, jen matku. Takovou kabelku asi jeho matka jen viděla někde za výlohou nebo u jiných žen.

Vál studený podzimní vítr. Novostavba vypadala po deštích jako zablácená. Velké německé nákladní auto přivezlo další cihly a trámy a okenice. Shluk židovských dělníků se sběhl k náklaďáku. Stavba se chýlila k dokončení. Ještě pár aut a budou se bát, kam je Němci pošlou nebo nepošlou teď. Mohli se přetrhnout horlivostí. Nikdo se neulejval. Každý si chtěl udělat u strážných a stavbyvedoucích SS dobré oko.

„Zítra přivezou dveře a pak přijdou dělat podlahy, zařizovat koupelny, kuchyně, strážnici,“ podotkl Godemke.

Dřevěné kůlny s cementem byly nabité k prasknutí. Vojenská stavba měla ve všem přednost. A mezi vojenskými stavbami měla stavba pro Waffen SS první přednost.

Ohrada pro králíky prodlužovala plot. Sem tak nefoukalo. Za tři měsíce si tu Emil Ludvig zvykl, stejně jako si Thornten Godemke zvykl na něj. Králíci se rodili a rostli. Voják viděl, že se jim v židovských rukou daří jako v německých. A oba neměli tušení, co bude, až stavba kasáren skončí.

„Myslel jsem, že by se vám mohla hodit pro někoho jako dar,“ řekl Emil Ludvig. „Je to pravý krokodýl, francouzská kůže, Aligator France, Francouzi mají přístup k surovinám v Africe, v Indočíně a někde na ostrovech ve Střední Americe. Je to pravá kůže, skoro nová, výtečná práce; trochu tomu rozumím, pracoval jsem v oboru.“

„Kdy?“

„Nejprve jsem pracoval v textilu, potom v kůži. Dokud jsme ještě směli mezi lidi.“

„A co chceš? Něco budeš chtít, tolik ti vidím do žaludku,“ řekl Thornten Godemke.

Ohlédl se za sebe. Nikde nebyl nikdo, kdo by je viděl. V tomhle povětří, kdo nemusel, opustil staveniště do kůlen a maringotek pro stavbyvedoucí. Cihly, trámy a okenice už byly složené a odnesené.

„Poslyš,“ dodal Godemke. „Ty vážně věříš, že se králík kříží s krysou? Židi to mají v knihách, jako je Talmud. Jistě je domácí králík. Tos měl na mysli polního králíka, ne? Máte zakázáno jíst králíky, zatímco pro mě pečený králík nebo králík na smetaně je vybraná nedělní pochoutka, co začala válka, i bez smetany. Ještě mně nikdo nevysvětlil proč. Moje matka by asi nevěřila, že někdo odmítá jíst králičí maso. Taky jsem slyšel, že měříte měsíce a roky podle měsíčního kalendáře. Podle vás prý stvořil Bůh nebe pravou, ale svět levou rukou. Ještě ke králíkům. Tos měl na mysli polního králíka, ne?“

„Jo, polního králíka,“ odpověděl Emil Ludvig.

„Mluv.“

„V poledne bych se zase vrátil,“ řekl Emil Ludvig.

Konečně to z něj bylo venku. Totéž zahlédl ve vojákových očích. Thornten Godemke měl hrubý hlas a mírné šedé oči. Naplnily se úlevou svého druhu. Kdysi byl Godemke cínař, ale dlouho své řemeslo neprovozoval; naučil se jiné, vojančení. Nebylo to nejhorší, sloužit v Praze, hezky za větrem. Důstojníci tvrdili, že i Praha je staré německé město, na pohled i na bydlení. Snad by ani nebylo dobré, aby každé město, země, světadíl, byly jen německé. Kam by to asi vedlo? Všeho moc škodí, myslel si, ale to by nikdo, kdo má rád svůj kožich, neřekl nahlas. Ale někdy to už skoro tak vypadá, že svět sice nebyl, ale bude německý, od středu do všech konců. Město postavili jistě z valné části němečtí stavitelé podle návrhů německých architektů, i když zedníci a kameníci byli pravděpodobně místní. Ruce dodávají Německu asi už dlouho Češi, jako kameny Italové. Stará Evropa byla hodně německá, ale nikdy ještě tak německá jako teď.

„Potřebuju na pár hodin volno,“ řekl Emil Ludvig. „Z rodinných důvodů.“

Bylo slyšet, jak zvířata přebíhala v klecích po krátkém prostoru, údery tlapek a hřbetů do tenkého dřeva, pokrytého slámou a zbytky sena.

Thornten Godemke schoval kabelku mezi dvě hromady prken. Dělal to pečlivě, aby kůži nepoškrábal. To znamenalo, že se mu kabelka líbila. Ocenil ji, myslel si Emil Ludvig. První a část druhé fáze už měli za sebou. Teď čekal na strážného souhlas nebo nesouhlas. Jistě Němci střílí za všechno, a ve dne v noci, kdo udělá něco proti jejich nařízení, i svoje lidi.

Emil Ludvig měl červené oči od nevyspání. Už přestal čekat na vyřízení cesty do Šanghaje – taky pana Kantnera ve vile ve Střešovicích v Zentralstelle für jüdische Auswanderung už nikdy nezastihl; dokonce se tam ani nedostal. (Bez pořadového čísla, o které musel žádat na Židovské náboženské obci v Maislově, to bylo nemyslitelné.) Zůstala z toho v jeho zjitřené mysli jen jednorázová návštěva. Koneckonců mohl být ještě rád. Nemusel jednat s gestapem podruhé. Měl ještě štěstí s panem Kantnerem. (Až na to, že se ocitli na mizině.) Nedostat místo zedníka, mohl jít žebrat. Hodně lidí se ocitlo na ulici. Vyhodili je z bytů, které dali německým úředníkům. Nejhorší byla, je a bude nezaměstnanost. Stav, kdy člověk sobě, těm druhým, připadá neužitečný, nepotřebný, nejen dnes a pro zítra, ale i za celou dobu dozadu, kdy mohl ještě pracovat. Z nezaměstnanosti se lidi trápí a věší. Jen za včera přišla na Židovskou obec tři hlášení o sebevraždě nezaměstnaných a vypovězených z bytů. Vzala je na milost Židovská obec. Ubytovali je přechodně v synagogách, než z některých zase lidi vyhnali, protože je potřebovali pro ustájení koní nebo skladiště nábytku, knih nebo koberců. Taky v tom nebyl Emil Ludvig sám. Když se člověk ocitne na mizině, záleží dvojnásob na tom, jakou má povahu. Artur Pick to snášel hůř: jako by to byl tunel hloubený ze dvou stran; nebo svíčka, která hoří z obou konců; umínili si asi oba, že si nebudou stěžovat, rozhodně ne nikomu jinému. A nebudou obviňovat sebe za něco, co nezavinili, když udělali všechno, aby se nemuseli litovat a cítit ještě mizerněji. Emil Ludvig si bral na pracovní šaty alespoň svůj starý kabát, který dostal válečnou patinu, byl čistý a nepárala se podšívka. K nevyspání se přidružil vítr. Emil Ludvig vypadal, jako by snad vůbec nespal. Větrem mu teď vstoupily do očí slzy. Myslel na tři neznámé, co se zasebevraždili.

Včera se Anna dověděla, co se stalo Charlotě a Karlovi Munkovým. Nejhezčí z jejich čtyř dcer, čtyřiadvacetiletá Olga, skočila do světlíku a zabila se. Udělala to hodinu nato, co dostali povolání do transportu. Olga byla menší, jemná, se zlatými vlasy a zelenýma očima. Lidi z přízemí přišli za jejím otcem: „Pane řediteli, skočila vám dcera do světlíku.“ Nemysleli to špatně. Mnoho lidí má jediné vzrušení v životě z toho, co se stane ostatním. Taky si asi mysleli, že by jim při té příležitosti mohl dovolit už dávno vysloužilý ředitel židovské školy v Jáchymově, aby si roznesli jeho majetek, než nastoupí do transportu a přijdou ho zapečetit lidi z Židovské náboženské obce. Mají to nakonec sežrat Němci? Šel si pro dceru. Přinesl ji v náručí nahoru do bytu mrtvou. Mezitím lidi odnesli, co se dalo; na co jim stačily ruce. Nakonec jí to nemohli zazlívat. Nevěděla, co ji čeká. Pro některé lidi je to horší, než kdyby jim to řekli. Olga byla nejchytřejší z Munkových dcer. Pro Annu to byla rána. Všechny Munkovy pokládala za mimořádné. Nebyla to jen zajištěná střední vrstva. Byli to lidi s neokázalou důstojností, skromní i hrdí, s neokázalou laskavostí. Nosili skromnost jako vyznamenání nebo výsadu. Pro Annu byli Munkovi, celá rodina, jako lidé, kteří možná přišli z daleka, ale usadili se tu, naučili se řeč lidí, mezi nimiž žili, a prokázali svou užitečnost. V Anniných očích překročili Munkovi mnoho řek a hor a údolí, aby stanuli, kde teď byli. Jejich život jí připadal jako vyslyšená modlitba, splněná přání. Nebyli to její nejbližší, ale ani vzdálení příbuzní. Nebyl v nich útlocit, ale ani hrubost. A hlava rodiny, patriarcha, strýček Munk, ředitel židovské školy v Jáchymově na Starém Městě, byla postava, která pro ni ztělesňovala bezpečí. Pohled na strýčka Munka ji povzbuzoval, dávala ho dětem za příklad. Strýček Munk byl pro Annu žerď i vlajka, ozdoba rodu, pohled na člověka, který – svým životem – se alespoň přiblížil k neomylnosti. Jeho slova a záměry byly uvážené, a z odstupu láskyplné i záviděníhodné. Mezi mnoha bezvýraznými lidmi se zdál Anně strýček Munk srovnatelný s ostatními asi jako slunce a měsíc. Nebo pravda a lež. Spravedlnost a nespravedlnost. Ctnosti zdobily strýčka Munka, když už nezdobily, a jak Anna uznávala, snad ani nemohly zdobit, ty druhé. Smrt Olgy to všechno vyvrátila i s kořeny. Smrtí Olgy a představou strýčka Munka, jak ji nesl už mrtvou, pro Annu nastalo zatmění, vláda šera a tmy, bezútěšný výkřik, nářek a ponurost, která všechno a všechny zahltila. Byla to lepkavá, rozjitřená, nezahojitelná rána. Zanechala ji zděšenou, zastrašenou, proměněnou, jako by se proměnil kus chleba v kámen, a utíkala se ke své práci, a pracovala ještě o několik hodin denně i v noci déle.

„Dostali už žrát?“ zeptal se Godemke.

Taky z vojákova hlasu zazněla chuť to zkrátit, než je někdo přistihne.

„Jako vždycky, ano, pane Godemke,“ odpověděl Emil Ludvig. Vždycky se mu dralo na jazyk „pane šikovateli“, jako kdysi oslovovali na vojně jeho. Pane šikovateli sem, pane šikovateli tam. Až na to, že Thornten Godemke nebyl šikovatel. Kdovíjakou měl vojenskou ctižádost. (Někdy připadali Emilu Ludvigovi němečtí vojáci navzdory svému pořádku a kázni jako divoši, kteří vyšli z pralesa, aby proměnili celý zbytek světa v džungli podle svého obrazu. Už se dávno necítil tak nevinen, jako když přijal u německé firmy pana Kantnera zastoupení, protože to byla jeho práce a věděl, že člověk musí pracovat, aby neměl výčitky svědomí, a v době, kdy toho bylo tak málo na výběr, radši pro německou firmu než lenošit a současně s tím narazit na hranici nedostatku a hladu.)

„Proč?“

„Odjíždí mi sestra, švagr a neteř.“

„Kam jedou?“

„Řekli jim, že do Lodže. Postavili tam fabriky a chtějí zúrodnit nová území. Je to v bývalém Polsku. Jmenuje se to Litzmannstadt.“

„Teď na zimu? Do Polska aby se oblíkli jako na severní točnu. To už znám. Byl jsem tam,“ řekl voják. „Švagr je zemědělec?“

„Ne, prodával víno a krémy na boty. Poslední dobou stavěl silnice a uklízel, jako já, sníh na letišti v Ruzyni.“

„Jak stará je neteř?“ zeptal se bývalý cínař. „Je hezká?“ přivřel pravé oko.

„Dvacet; je moc hezká.“

„Černovláska?“

„Ne, bruneta.“

„Kde ses naučil tak dobře německy? Tady se mluvilo tolik německy?“

Thornten Godemke vypadal jako venkovan v uniformě na práci nebo na dovolené v cizím městě. Taky mu byla zima. Měl červený nos. Ale na východě by to měl horší. Dovedl ještě rozeznat dobré a zlé a lepší a horší. Ale záruku, že ho nepošlou na východní frontu doplnit prázdná místa po padlých a raněných, kterých neustále přibývalo, neměl, jako ostatně ji měl málokdo. Bylo to hezké, kdyby ho poslali do Itálie, na Korsiku nebo na Sicílii, když už ne rovnou na italskou Riviéru. Nebo do Řecka. Do tepla – ale ne do Afriky. Často si v souvislosti s německým africkým sborem představoval písečné pouště, jako Saharu, a džungle a pralesy, s lidmi, které se už dávno Německo snažilo zkolonizovat a zcivilizovat podle svého obrazu. Nedovedl si představit sám sebe třeba mezi lovci lebek, nebo mezi lidojedy. Jen si představoval oslňující slunce, které praží v nadhlavníku snad celých dvanáct hodin, až se z toho vojáci zblázní. Představoval si laviny a špalíry snědých a černých nahých těl. Řeky a močály prosycené krokodýly, hady velkými jako kmeny mohutných cedrů, oliv nebo borovic. Ale jak daleko to bylo tady odtud, od jeho postu strážce židovského krmiče králíků? Pro nějakou souvislost se mu při představě Afriky vynořila v hlavě představa prašivé kůže kočky jeho matky, ale uznával, že je to dětinská představa, jako ostatně víc jeho představ z dlouhé chvíle. Jsou to pořád – i pro Němce – neznámé a neprobádané končiny jako některá místa a uličky v Praze. Neprobouzelo to žádné vznešenější city, naopak, myslel si. Hodně z toho, co si za své vojenské služby objevil, byla pouhá imitace, napodobenina, jednotvárný život, bez požehnání a naštěstí i bez masakrů, kterých by musel být svědkem, ale potřeboval na to všechno rozhodně hodně trpělivosti. Cítil, co zápasí v jeho duši, ozvěny mezi falešnou slávou a pokáním, k němuž ho nikdo nenutil. Ale proč by si nedopřál nějaký maličký zisk, o který se nakonec ani nesnažil? Nacvičoval si v duchu dokonce obhajobu, kdyby ho náhodou někdo v budoucnosti obvinil. Mohl mezi všemi svými pohnutkami vyčlenit ty nejúctyhodnější. Mohl? Musel by. Thornten Godemke si vzdychl, spolkl slinu naprázdno a pak sesbíral v ústech, co vlhkostí ještě jeho jazyk mohl shromáždit, a odplivl si. Třel si ruku o ruku. Zalézalo mu za nehty i v rukavicích. Mezitím si zapřel pušku mezi kolena. Ohlédl se znovu přes rameno. Emil Ludvig řekl, že chodil do německých škol.

„Už ti odjel někdo z příbuzných?“ zeptal se voják.

Zdálo se, že se nedotazoval jen, aby řeč nestála. Ale sledoval tím i něco jiného?

„Příbuzní mojí ženy, Charlota a Karel Munkovi. Byl to bývalý ředitel školy. Měl čtyři dcery, tři neprovdané. Jedna skočila do světlíku.“

„Zabila se?“

„Zabila se.“

„Je to všechno na hovno,“ řekl najednou Thornten Godemke a odplivl si do strany. „Je to všechno veliká Scheisse. Něco ti řeknu: Když si někdo myslí, že už se nedá nic dělat, že už je na dně, ztrácí smysl i to, co má ještě před sebou. Je to vždycky jeho chyba. Největší omyl je myslet si, že nemůžeš udělat už nic, protožes všecko prohrál. Tím znechutíš nejen sebe, ale všechny a všechno kolem. To neplatí jen na tvou neteř a že skočila do světlíku.“ Vzpomněl si na harlekýna v německém kabaretu, ještě před válkou. Na těchhle špinavostech naštěstí neměl žádný podíl. Co to je, co drží lidi při životě a co je najednou opustí, jako by v nich umřela duše? Neměl by každý udělat všechno, co je v jeho pozemských silách? Něco se v něm rozplývalo. Došel k tomu vždycky, když něčemu nerozuměl, a potom, čím víc si tím lámal hlavu, nakonec nerozuměl ničemu. Cítil nestoudnost existence. Co člověka trápí, až se sesune, jako lavina nebo kamení, prach nebo bláto a bahno. Pro co jsou i ti nejmocnější bezmocní. Nejsem stavěný na žádné velké myšlenky, myslel si Thornten Godemke. Nemám na to, abych se vzbouřil ani abych se smířil, co s lidmi jako já? V lidech jsou nejrůznější instinkty a krutost nemá v člověku odnikud daleko. I krutost k sobě samému.

Potom řekl: „Jsou ženské, které přemýšlejí odshora dolů a zdola nahoru. Něco člověk udělá, ať to stojí, co to stojí. Bez ohledu na všechno.“

„Jen za včera přišla tři hlášení o lidech, co se zabili.“

„Jak jsem řekl,“ opakoval voják. „Komu tím pomohla? Sobě? Tobě?“

Emil Ludvig neřekl nic. Bylo s podivem, že se některému z německých vojáků nelíbí život, jaký si nikdy nepředstavovali, být pánem v cizí zemi, mít pod palcem už skoro celou Evropu, přístup k surovinám od Atlantského oceánu až k Uralu. Nebo se jim nelíbí na takovém životě přinejmenším něco; neodvážil se zeptat, co to bylo. Voják si mnul ruce. Ráno se bavili o rybách. Thornten Godemke pocházel od Sprévy a rád rybařil. Znal místa a koutky v řece, kde dostat úhoře, cejny a kapry, když už to nemohl provozovat, protože místo rybářského náčiní se musel starat o svou Scheisse a mít ve dne v noci hlaveň a komoru a všechno na pušce v pořádku, nemluvě o výstroji, rád o tom alespoň mluvil. (Jako všichni vojáci čistil hlaveň ostrou střelbou.) Pokud neměl jiné ochotné uši, musel se spokojit s párem židovských uší Emila Ludviga. Divil se v duchu, jak málo židovsky tenhle pan žid vypadá a jak to je možné, že se – ačkoli patří k vyvrhelům lidstva – stará o králíky dobře. Nevypadal ani jako démon nebo ďábel anebo oživlý hvězdný prach, ani neměl dlouhé psí uši a nos jako krysa nebo ploché nohy. Ale nerad slyšel, že se někdo zasebevraždil. Vyvolávalo to v něm nejhlubší nesouhlas, nejmrzutější odpor, až do té míry, že už si nebyl jist, je-li to jen nesouhlas nebo jen odpor. Nevěděl proč a odmítal to v sobě zkoumat. Tak to bylo! Člověk už přijal násilnou smrt, asi jako musel přijmout válku. Ale jaké rovnítko může někdo vést mezi všeobecnou válkou, vyhlášenou jednou zemí druhé zemi, s válkou v sobě? Byly to setmělé končiny duše, kde se v Thorntenovi Godemkovi sbíral strach jako bludiště, kde byl ponechán sám sobě napospas. Nikde neviděl světlo. Vyloučilo to obranu. Díval se na trávu, zvlhlou rosou a prvními kapkami. Měl asi nejasnou představu rodiny, jejíž hlava vynáší ze světlíku dceru. Zavalilo ho to jako nějaká neznámá černá vlna. Cítil údery vlastního srdce. Je to někomu už předurčeno? Co je komu předurčeno? Bylo by rozhodně příjemnější si lehnout na svůj kavalec a spokojeně si pochrupovat a vědět, že se probudí až ráno, v pět hodin, při vojenském budíčku. Proč si má připouštět už dopředu nějaké noční můry, protože se někdo zasebevraždil? Představoval si skok do světlíku. Odvrátil pohled ke králíkům. Přehlédl louku a plot. Sáhnout si dobrovolně na život bylo pro strážného Godemka nepřijatelné. Thornten Godemke měl klady a nevyslovené uznání nebo pochyby i pro Emila Ludviga. Emil Ludvig se od něj mnoho dověděl o lecjakém tajemství rybí říše; o kvalitě rybího masa; kolik má tuku, jódu a kalorií nebo proteinů, pro lidi s nemocným srdcem nebo žaludkem. Thornten Godemke mu často opakoval, že ryby jsou zdravé. Jednou uvedl jako klad, že ryby jsou také němé. Ale nejsou hluché.

Emila Ludviga napadlo, že se vojákovi příčí rozhodnout něco o své újmě, vzít na sebe odpovědnost, že by ho pustil. A tak ho možná radši nepustí? Bylo by to nepříjemné, ale ani tak by nemohl nic dělat. Jen by se už neviděl se svou sestrou. Riskoval už hodně kabelkou a že si o to přímo řekl. Naučil se ztrácet. Osvojil si pocit, že nic z věcí, které jsou jeho, nemusí už být jednoho krásného dne jeho. Také pro něho to zkrátka a prostě tak bylo. Horší bylo, že se takhle jednoduše ztráceli lidi. Člověk člověka, bratr sestru, švagra, neteř. Takhle zmizela z Annina života živá Olga. Z živé se proměnila v mrtvou. Také Emil Ludvig si představil, jako Thornten Godemke, hlavu rodiny vynášející ze světlíku mrtvou.

Asi pět set metrů odtud byla kasárenská budova už hotová. Někdy sem vítr zavál vojenské povely; cvičili tam mladíčci Waffen SS dobrovolné divize Böhmen und Mähren: zastřelili tam omylem svého člověka, když cvičili ostrými náboji. Vystavěli mu na dvoře budovy hrob jako nízkou, třičtvrtěmetrovou mohylu s přilbou a hákovým křížem, denně ozdobenou čerstvými růžemi. Vedle kříže zabodli znak divize, dvouocasého lva s dvojitým křížem. Vítr sem přihnal chvílemi povely. I ztlumené zněly stroze, jako práskání bičem.

„Je to nuda, vojančit v zázemí,“ řekl Thornten Godemke. „Smrt se ze zázemí zdá daleko. Hrdinské dobrodružství, které se poštěstí těm druhým. Jako by každá smrt nebyla jednou provždy. Půl světa se na nás dívá a čeká, až se ubojujeme k smrti. Až se vzájemně vykrvácíme.“ Ani na to nečekal Thornten Godemke odpověď. A tak to znělo, jako by mluvil sám k sobě.

„Kdysi jsem se chtěl stát vojákem z povolání,“ řekl Emil Ludvig. Překvapilo ho, co Godemke řekl, nebo ho to možná ani tolik nepřekvapilo.

„Nenapadlo tě spíš někdy, že ses snad vůbec neměl narodit?“ zeptal se napůl vážně a napůl žertem Godemke. „Na zvířata se musí myslet. Nedovedou se sama ozvat.“

Znovu se ohlédl. Pak si vyndal z kapsy kabátu krabičku cigaret a zapálil si; asi aby si přestoupením jednoho zákazu dodal odvahu k přestoupení většího a pustil Emila Ludviga na pár hodin od králíků.

„Dostali nejlepší trávu,“ řekl Emil Ludvig.

„Ta taška je od sestry, co jede do Lodže?“

„Ne, nosila ji moje žena Anna, ale ne často,“ odpověděl Emil.

„To bych taky řekl,“ uznal Thornten Godemke.

Emil Ludvig vypadal unaveně. Vlastně nelhal. Nic nezmenšil ani nezveličil. Voják odhodil do poloviny nedokouřenou cigaretu na zem. Vybral si poměrně suché místo. Podíval se na Emila Ludviga. To občas dělal. Věděl, že ji Emil Ludvig zvedne. Když se to stalo, zeptal se: „Kolik cigaret denně jsi dřív kouřil?“

„Začal jsem dvaceti a skončil jsem na šedesáti denně.“

„To ses div nevyudil, ne?“

„Kašlal jsem, to je pravda. Kašlal jsem ve dne v noci. Ale kašlu, i když už nekouřím.“

„Vidíš, přestals kouřit. To o sobě říct nemůžu.“

„Až na příležitost tu a tam.“

„To jsi jako pytlák. Když ano, tak ano, když ne, tak ne. Tak jsou na tom vojáci s ženskými, jako pytláci; když ano, ano, když ne, ne.“ Usmál se křivými, ale zdravými zuby. Myslel na to, že před deseti lety by byli mohli být spoluobčané. Mohli klidně pracovat v jedné fabrice, v jednom městě. Lišili by se jen málo. Jeden Němec, druhý Čech, nebo první Němec, druhý žid, nebo židovský Čech. To všechno strana a vláda zrušila. Postavili zeď mezi rasy a lidi, národnosti, náboženství. Ale oddělili tím jen zrno od plev? Ještě jim to nedošlo – ani jemu, ani jeho hlídači a ošetřovateli králíků. Nesmí už na ulici, do nemocnice, leda do synagogy, a to taky jen do některé, z které neudělali stáj nebo sklad. Před válkou si byli rovni. Před válkou to bylo jiné. (Dávno před válkou, doplnil v duchu.) Než to pochopí, bude už asi pozdě. Hitler má pravdu. Je ještě něco horšího než demokracie. To, co přišlo po ní. A co se říká v armádě, že to pro lidi – jako jeho hlídač králíků – bude ještě stokrát tisíckrát horší. Až už to bude nijaké, nebude to, jako ani oni nebudou. Šílenství je nakažlivé, chtěl říct, ale nechal si to pro sebe. Pravdu aby se dneska bál člověk říct i vlastní matce. Jen aby si přitom Německo nenamohlo svaly, myslel si Thornten Godemke. Aby si nenatáhlo záda i ruce. Zablátili jim minulost a znejistili budoucnost. Není jim co závidět. Aligator France.

Viděl, jak náruživě Emil Ludvig cigaretu dokouřil, skrývaje ji v dlani a vypouštěje kouř do kabátu, že nezbyl ani oharek.

„Jsi jako polykač ohně,“ zazubil se Thornten Godemke. „Věřil bych ti, že by ses mohl živit tabákem.“

Na to Emil Ludvig neodpověděl.

„Bojíš se?“

„Bojím se,“ připustil Emil. V duchu si doplnil: Není to žádná slast a sláva, žít v německé Evropě. „Buď se bojím, nebo se stydím,“ dodal. Myslel na skromnost, na kterou myslel často už předtím. Na hranici mezi skromností a ponížením. Na to, co mu bralo pocit užitečnosti, smysl pro to hezčí a trvalejší v životě. Co ubíralo životu důstojnost, jako odnímá soumrak dni světlo, než ho promění v noc. Co dělá z krásy ošklivost a z pravdy lež.

„Všichni se buď bojíme, nebo stydíme,“ řekl Thornten Godemke.

Emilu Ludvigovi to bylo nepříjemné. Nepochyboval, že to Godemke myslel upřímně. Poznal to z toho, jak to řekl, jaký měl přitom výraz a jak to znělo. Doznívalo to dlouho. Thornten Godemke už nemusel víc říkat. Najednou se to obrátilo a Emil Ludvig to nechtěl dělat vojákovi těžší nebo nebezpečnější. Věděli oba svoje. Němci střílí i svoje lidi a ne všem stavějí malé mohyly a dávají na hrob denně čerstvé růže.

„Mám taky jen svědomí,“ řekl Godemke. „I když se říká, že je to váš pekelný vynález, jak zmrzačit duši člověka, stejně jako si mrzačíte obřízkou tělo. Nikdo se nechce nechat odkrouhnout, jestli víš, co myslím.“ Hodil pohledem směrem k cvičišti, kde se potili mladí SS.

„Je válka,“ řekl Emil Ludvig.

„A trvá,“ doplnil Godemke. „Kdovíjak dlouho se potáhne. Není to bleskové tažení, jak páni slibovali.“

„Jsme nevinní,“ řekl Emil Ludvig.

„Vinní nebo nevinní,“ řekl voják. „Nikdo ti neuzná nevinu, když nemusí. Víš přece sám, jak to je. Nevina jednoho je vždycky vina druhého a opačně.“

„Nebylo to vždycky takové.“

„Ne.“

„Víš sám, co získalo Německo válkou. A co asi ještě získá. I když možná ztratí.“

Na to Emil Ludvig radši mlčel.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se voják. „Ale pravdu. Nemusíš se bát,“ dodal.

„Zbraně nemohou porazit ducha člověka,“ řekl za chvíli Emil Ludvig. Myslel na hrdost, oheň a dny, kdy měl zničehonic radost, kdy ho okouzlilo slunce, nebe, bělost mraků nebo píseň, hlas. Na doby, kdy byl bezstarostným a nešlo to na ničí vrub. Kdy porozuměl, že nic na světě, včetně lidí, nemůže být bez nedostatků nebo bez poskvrny, protože na každou dobu připadá určitá míra štěstí a neštěstí. Kdy na nic nestačí pouhý výčet nebo schopnost vidět strašidla a přeludy. Kdy mohl cítit radost, život, který se nedá zastrašit ani zničit, jako by nosil dvojí brýle. Ale to bylo všechno, co dokázal říct, aby to neznělo směšně a nabubřele.

Díval se na ostnatý drát, špičku strážní věže, vybíhající stromy, spirálu větru a větví. Překvapila ho vlastní slova. Tohle cítil, ale nevyslovil u notáře a při návštěvě fary v rodné obci svého otce. Ale bylo to v něm, jako je kyslík ve vzduchu, voda v řece, vůně v květinách. Až na to, že to bylo i jako žihadlo vosy, její obrana, kterou zároveň hyne.

„Jen aby to bylo po tvém,“ dodal Thornten Godemke. „Nechci se hádat. Kdyby to mělo trvat měsíc, nebo dokonce rok, prosím. Ale co když bude trvat válka pět šest roků? Myslíš, že ne?“ A pak: „Na světě je dneska hodně poťouchlosti, ale ani to není to hlavní nebezpečí.“ Víc neřekl.

Thornten Godemke měl v očích otázku, co bude zítra, pozítří, za rok. Asi věděl víc než Emil Ludvig. A asi to nevztahoval jen k Emilu Ludvigovi. Myslel na to, čeho všeho už se dožila a co viděla jeho matka.

„Co nám zbývá jiného než čekat?“ zeptal se ještě Emil Ludvig. „Něco jsme věděli, ale hodně jsme toho neočekávali. Hodně se toho pro nás zavřelo; přibouchli nám dveře před nosem. Je skoro lepší si dát klapky na oči. Kdo nemá dneska strach z toho, co přijde?“

Napadlo ho, že od vojáka podporu nečekal, ale mýlil se už v tolika lidech, proč by se neměl zmýlit v německém strážném? Mohla to být past, chyták, a taky ne. Nejhorší je, že výsledek bude tentýž. Nebylo by příjemné nevidět už sestru, možná nikdy. Bloudil očima v trávě a v blátě. Myslel na Artura Picka, na svou sestru Martu, na Zuzanu Pickovou. Věděl, že švagr otevíral dceři dopisy. Už ji to nebude zlobit. Budou spolu a nikdo nikomu psát nebude.

„Nemá to jiný smysl,“ řekl Godemke. „Nezáleží na tom, co vám řeknou, jestli půjdete na východ nebo na sever, kamkoli. Zmatek v hlavě z toho máte jen vy, ale páni nahoře vědí, co dělají, do jaké války, kam vás pošlou. Chápu, že je těžké nedat se zastrašit. Nebo neskočit do světlíku jako ta tvoje čtyřiadvacetiletá neteř. Ale zároveň nic hotového možná ještě není; ještě to musí nahoře uvařit. Ještě si sami všechny problémy nevyřešili. Co není, může být a možná bude, jestli víš, co chci říct.“

„Snažím se,“ řekl Emil Ludvig.

„Nikdo nedělá tahle opatření jen sám za sebe. Není to lepší, než co jsem zažil v minulosti. A viděl jsem, jak se z mých kamarádů stali nepřátelé, z dělových králů svatouškové a ze svatoušků obchodníci se smrtí. Prodávají plyn jako bomby. Vyrábějí pece jako hrnce na brambory. Jako necky nebo sítě na ryby. Dokážou vyrobit ze všeho Ersatz, náhražku a imitaci, a nechci ani vědět, čím se dneska v Německu a okupovaných zemích hnojí pole, z čeho se dělají látky na vojenské kabáty. Ale to je na tebe i na mě vysoká politika,“ dodal odevzdaně. „Slyšel jsem od vašich lidí o pevnosti ve skalách, ve vaší staré zemi. Když pochopili, že nemají kam ustoupit ani kde se ještě zachránit, obklíčeni na skále, kolem dokola, přesilou k neporažení, dali přednost tomu, zabít se, než se vydat do rukou těm, co by je zabili – bezezbytku – sami. Ale na místě tvé neteře bych to nedělal. Nelíbí se mi to. Copak nejste napojeni na zájmy tolika zemí a lidí, jak se říká?“

„Někdy našinec neví, co má udělat,“ řekl Emil Ludvig. „Rána je ve vzduchu pro každého, ať udělá, co udělá.“ Na to, o čem se zmínil voják o propojení na ostatní, nevěděl, co by řekl. Bylo by možná hezké, kdyby to tak bylo.

„Možná,“ řekl Thornten Godemke odevzdaně. „A možná, že ne. Měli byste držet spolu.“

„Kdo může porazit celý svět?“ zeptal se najednou Emil Ludvig, jako by se spíš tázal sebe sama. „To se přece nemůže změnit. Copak je možné vyhlazovat lidi, zahnat je na opuštěné místo, bez jídla, bez vody a šatů? To by bylo snad i dneska pro svět příliš silné kafe. A zároveň nikdo z nás nechce něco zkazit tím, co se snaží zároveň zachránit.“ Znělo to trochu zmateně a nesrozumitelně, ale Thornten Godemke rozuměl.

„Ze všeho zůstane nakonec jen popel,“ řekl voják. „Už ani ne oheň.“

„Potřeboval bych už jít, pane Godemke,“ řekl konečně Emil Ludvig.

„Dostali už svoje?“ zeptal se znovu Thornten Godemke. V něčem asi ještě váhal. Potrpěl si na důslednost a byl svědomitý. „Mluvíme oba jako dva blázni.“

„Dostali už svoje,“ podíval se Emil Ludvig na králíky.

„Všech dvě stě padesát?“

„Všech dvě stě padesát,“ odpověděl Emil Ludvig.

„Jsou němí, jsou v našich rukou. Nikde se zbytečně nezdržuj. Stejně jim nebudeš moc platnej.“

Voják mu napsal na kus papíru propustku, která by asi Emilu Ludvigovi nebyla příliš platná, ale kdo ví? Stačilo možná, že to bylo německy, nebo poukázat, kde Emil Ludvig pracuje, a proslovit formulku SS s adresou. To už hodně lidem sklapne a nechají ho běžet. Díval se na vojáka a dal do svého pohledu oddanost a vděčnost, jakých byl schopen.

„Středa je dobrej den, na všechno,“ řekl Thornten Godemke. „Měl bys nosit v kapse uši uříznuté z černé kočky, a když jsi v nebezpečí, spálit je a nakrmit čarodějnici popelem.“

„Vrátím se za pár hodin, nemusíte se bát.“

Thornten Godemke šel do svého chlebníku, vytáhl vojenskou šišku chleba, kus nepromokavého plátna, do kterého pecen zabalil, a podal to Emilu Ludvigovi.

„Jak se říká u Sprévy, kuře v červenci nemá ani cenu mouchy,“ řekl. „Jdi. A koukej, ať jsi nazpět. Řekni sestře, že je v Lodži zima, ať si vezmou nejteplejší prádlo. A té krasavici, tvé neteři, ať si vezme vysoké boty, je tam většinu roku bláto nebo závěje sněhu. Hoď sebou.“ Odplivl si. „Slušnost je mrtvá,“ řekl Thornten Godemke. „Zabili jsme ji. My, Němci.“

„Ne všechnu. Ne všichni,“ řekl Emil Ludvig. Ale byl už duchem jinde, u sestry.

„Začali jsme válku, která už nikdy neskončí,“ dodal Thornten Godemke. „Bude trvat tisíc, deset tisíc let. A teprve pak se rozezní ozvěna. Každé dítě, které se teprve narodí a začne rozum brát, se bude muset vyrovnat se zabíjením, které jsme začali a představili lidstvu. Nemusíš čekat dlouho a jezdit daleko, abys viděl, že mám pravdu.“

Pak voják řekl: „Válka je jako kyvadlo. Od vítězství k porážce a od porážky k vítězství. Co zasadíš, sklidíš. Co uloupíš, uloupí nazpátek tobě. Budeme muset – sami v sobě – vzkřísit slušnost, když budeme chtít jako národ přežít.“

„Netýká se to všech?“ zeptal se nesměle Emil Ludvig.

„Už nevím,“ řekl Godemke. „Věděl jsem, ale už ne. Neptej se vyschlé studny, kde je voda, rozvodněné řeky, proč se splašila, moře, kde jsou jeho prameny.“ Ještě se zeptal: „Je to pravda, že měříte dny, měsíce a roky podle měsíce, ne slunce? A že váš den začne už v předvečer, když vyjdou první tři hvězdy?“ A myslel si: To přece nastává noc, ne den, ten den začne až úsvitem, takže nečekal na odpověď. Slyšel, že podle nich stvořil Bůh nebe pravou rukou a svět levou – podle toho vypadá. Taky slyšel, že se žid modlí k duchům a démonům, a už pár dní se na to hodlal Emila Ludviga zeptat, ale pro něco se styděl. Hospodský v putyce, kam už chodil jeho otec a otec otce, starý Godemke, věřil v okultní vědy, jak někdy vstupuje ďábel do těla postiženého v podobě modlitby. Nemohl by říct, jak to doopravdy je, ale jistě nějací neblazí duchové existují. Slyšel tu a tam o Talmudu a židovské mystice, ale Emil Ludvig se mu zdál příliš světský a městský, aby věděl, co zajímalo Thorntena Godemka o Knize stvoření, co souvisí s počítáním a číslem deset, základem čísel a počtů a veškeré tělesné a netělesné existence, spojené s nimi a jejich Bohem, jako plamen se vším, co hoří; a co židé prý rozdělují na ducha vody a ducha ohně a ducha vzduchu, a proč pokládají vesmír za živou bytost, která žije svým vlastním životem. Vzpomínal si, že se ve škole učili podobné věci o Pythagorovi v Řecku, který taky povýšil čísla na základní princip vesmíru, a ztotožnil duchovní jevy stejně jako materiální s čísly. Zapustilo to mezi lidmi svoje kořeny asi už dávno. Jisté je, jak hlásala německá politická doktrína, že židé opravdu rádi vybočují z vžitých pořádků. Asi mají za to, že když si to může dovolit jejich Bůh, mohou si to dovolit také. V Praze měli prý slavného rabína, který dokonce podle nějakých záhadných předpisů stvořil umělého člověka, Golema, oživlého a umrtveného pouhým božím jménem.

Křik na cvičišti mladých SS připomněl Thorntenu Godemkovi Hitlera a Hitler mu vybavil v paměti zlomky z toho, co kdy pochytili starší a nejstarší Godemkovi o okultních vědách, kterým Hitler holdoval. Hodně z toho je asi postaveno na písku, ale to by nebylo radno říkat hlasitě; každá urážka majestátu, říšského kancléře a předsedy nacistické strany se rovnala vstupence do vězení, když ne rovnou na popraviště. Okultní věda věří, že vše, co je a co se děje, je už předem požehnáno Stvořitelem. Vše? I to, co je vysloveně špatné, prohnané, podlé? I kulka z pušky, bez ohledu na to, kdo vystřelil a na koho, bodák na pušce, oheň a věznice? Rána zezadu? Řetěz a koule na noze? Cokoli dopouští Bůh je dobré, jak věří jeho matka. Bylo by dobré, kdyby to bylo dobré, myslel si Thornten Godemke. Kdyby to bylo tak dobré, jako je dobrá jeho matka. Cítil, co v něm válka už uvolnila ve švech, co se páře jako staré kalhoty, které člověk dlouho nosil. Nechtěl klesnout tak hluboko jako jeho židovský krmič králíků, aby nakonec záviděl králíkům: netečnost, omezenost, krmení. Měl poslední dvě noci neklidné sny. Zdálo se mu o matce. Varovala ho před nevěstkami a smilností, ale každý sen nakonec skončil vražděním, loupením a kořistí, kterou odvážely vlaky do Berlína. Naštěstí většinu svých snů zapomněl hned, jak se probudil. Jednou v hospodě nejstaršího Godemka postrašilo, v co okultisté věří, že hříchy otců jsou trestány až do čtvrtého pokolení. Na to člověk nemusí být okultista, stačí být Němec.

„Jo,“ řekl do prázdna. A pak: „Je mi, jako bych se každým slovem jen bičoval, a tebe jakbysmet,“ dodal Thornten Godemke, skoro jen pro sebe. Měl v očích smutek, který nemohlo nic utěšit, a zlost, která nesměla vytrysknout. Podobalo se to křiku i nářku. Odevzdanosti a smíření. Vzepětí i únavě. Měl to v pohledu často, ale prvně se to dostalo do slov. Měl pohled, jako by si bičoval své německé srdce a svou německou duši. Jako by si byl ochoten roztrhnout a otevřít hruď, aby do sebe vpustil světlo a rozehnal tmu. „Bylo by lepší, kdybys tu zůstal, ale jdi.“ Obrátil se tváří k cvičišti mladých SS, odkud sem vítr nesl křik a rozkazy a odpovědi mužstva.

„Půjdu, děkuju, a zase se včas vrátím.“

„Doufám, že tě nic nepřejede, dej si pozor,“ řekl voják.

Za hodinu nato byl Emil Ludvig na Královské 428. Vešel do domu s kamennými nymfami na průčelí. Ani si nevšiml, jestli se hlavy smějou, nebo pláčou. Vyběhl do druhého poschodí. Zazvonil. Marta, Artur a Zuzana už byli připraveni předat byt zřízenci Židovské náboženské obce, který ho zapečetí a odevzdá klíček úředníkům z Zentralstelle für jüdische Auswanderung ve Střešovicích. Nebyl v tom pro ně – a pro Ernsta Kantnera – asi žádný rozdíl poslat někoho do Šanghaje, na Madagaskar nebo do Lodže, Terezína, kamkoli. Hlavní bylo zbavit se jich tady. Udělat Prahu, Berlín a Kodaň nebo Paříž judenrein, čisté, bez židovských obyvatel. Árijské město v árijské zemi v árijské Evropě. Artur se tvářil, jako by byl už rád, že bude mít za sebou „alespoň tohle“. Konečné řešení? Pro tuhle chvíli tohle místo pro něj už stejně není. Nemá tu nic, co by ho ještě mohlo vzrušit. Ani to, že je vyhánějí – ve jménu zákona – ze země, kde se narodili a pracovali a kde žili, v míru s ostatními.

Artur Pick byl potlučen, po celém těle modřiny a oděrky, jako by upadl. Nebo jako by ho porazilo auto nebo tramvaj a jen taktak vyvázl. Nebo ho zbili? Proč mluvil Thornten Godemke o tom, aby si dal Emil Ludvig pozor a nic ho nepřejelo? Mají snad nacisti nový sport, porážet chodce svými ambulancemi nebo náklaďáky, jako zabili u Národního divadla mladého židovského básníka?

Tlampače na ulici hlásily už od rána stejnou stěžejní větu zpráv: Německá vojska hluboko v Rusku. Hlavní město je na dosah německých zbraní. Vedení země nepřítele je už mimo město, vzali do zaječích, jako krysy. Hlasatel nezměnil odstín hlasu, když mluvil o tankových jednotkách, letectvu, dělostřelectvu nebo krysách. Bylo to něco mezi věcností a nadšením. Je otázkou dnů, snad někde jen hodin, kdy překročí německá armáda hranice sídelního města. Bohužel, říkal hlasatel, tam asi nenajde hlavní válečné zločince. Uprchli za uralské hory. A vzápětí majestátní vojenský pochod, z něhož šel mráz po zádech.

Emil Ludvig si nabral do nosu cestou kolem mydlárny nepěknou chuť; nemohl se jí zbavit. Taky cesta kolem nádraží ho netěšila, jako když se chodili s Richardem dívat na vlaky. Marta, Artur a Zuzana dostali předvolání do transportu v sobotu; byla to náhoda, že to připadalo na říjnový Svátek stanů? Přišli na řadu jako jedni z prvních. Snad jim to německé úřady chtěly usnadnit nebo osladit představou, jak si kdysi v tuhle dobu počínali jejich předkové ještě na poušti? (V domech na Moravě, odkud přišla Anna, se slavil Svátek stanů s polopohanskou náruživostí, která je trochu ještě asi v každém zemědělci, v lidech spojených s půdou.) Emil Ludvig přišel s Annou pomoct jim pakovat. Marta trvala na tom, aby si odnesli pár kousků nádobí, než si to odnese někdo jiný; Emil odmítal. Artur chtěl dát Emilovi v upomínku nůž na otevírání dopisů. Anna se dobře necítila. K čemu potřebujou víc nádobí? Nůž na otevírání dopisů? Ať si to vezmou Němci. („Neměli jsme to tak dlouho a obešli jsme se bez toho, obejdeme se bez takových věcí i teď,“ tvrdila Anna.) Bylo šestnáctého října. V horku nebo třeskuté zimě by to bylo horší. Bylo možné, že kdo připravoval v Zentralstelle für jüdische Auswanderung transporty a zákazy a všechno, co připomínalo staré protižidovské pogromy, se vyznal dokonale v židovském kalendáři a náboženství, tradicích a rituálech jako nejvzdělanější rabíni? Jak to – když se to vezme –, že žádné židovské pokolení, ať si o tom myslel, kdo co chtěl, neušlo nějaké katastrofě? Říct mu to někdo před deseti lety, než přišla návštěva židovského vyhnance z Německa, pana Luxemburga, Emil Ludvig by se mu vysmál. Stejně tak by se mu vysmál říct mu, že si jednou bude pakovat kufry, aby odešel z Čech.

„Pěkně vypadáme, co?“ zeptal se Artur.

„Co se ti stalo?“ zeptal se Emil.

„Můžeš si domyslet,“ vyhnul se Artur odpovědi. „Co se děje?“

Marta vypadala jako samaritánka, kterou právě propustili z ústavu pro částečně slepé. Emil věděl i přes zmatek a rozházené věci, kde je. Byt měl svou nezastupitelnou vůni.

„Co moje hrdličky, kanáři a kočky a pes?“ zeptala se Marta, jako by domácí zvířata už dávno nebyla v německých rukou. Ptala se na zvířata jako starci na své příbuzné, kteří už jsou léta po smrti, a sotva poznávají své děti, které si pamatují jen jako děti nedávno dospělé, zatímco už zestárly.

Artur se opíjel zbytkem rumu, který nesměli vzít s sebou. Alkohol byl zakázaný.

„Poslední dny je opilý,“ řekla Marta. „Dělal mně i Zuzaně skandály.“

„Svět se dělí na dva druhy,“ podotkl Artur, jako by je neslyšel, a hladil si modřiny. „Krásné a šeredné. První si připadají krásní, že si ty druhé oškliví tak dlouho, než je zabijou; země, které se dokážou bránit válkou, a země, které na to nemají.“

Nemusel říkat Emilovi, kam zařazuje sebe a jeho a skupiny a jednotlivce roztroušené po Evropě.

„Musí přece existovat nějaká vyšší zásada, vyšší síla,“ řekl Emil. „Nějaká spravedlnost.“ Myslel na Thorntena Godemka a na to, že ho sem pustil.

„Jak má existovat nějaká vyšší spravedlnost, když nemůžeš najít ani tu nejobyčejnější, nejsprostší lidskou?“ usmál se Artur.

Vypadal v tu chvíli se svými hladkými, napomádovanými černými vlasy jako čert, který se směje, jak se podobá tomu, co bylo, co je a jak je to pořád, v nejrůznějších formách, staronové zabít, nebo dát se zabít, být schopen válčit, nebo nebýt schopen. Bránit se, nebo podlehnout. Jiný výběr není. Dřív se to krylo pojmy obstát, nebo neobstát. Nechtělo to žádné obrovské plány. Ani to nežádalo nějakou bezmeznou víru. Vrátilo se to k pradávným instinktům, kdy mohl obstát jenom ten, kdo se dokázal bránit. Ne jednou a provždy, ale znovu a znovu a znovu, donekonečna, pokud člověk může znamenat nebo připomínat nějaké nekonečno. Bylo už vyloučeno čekat na nějakou inspiraci, nejmenší, nebo snad dokonce oslnivý záblesk. To, co mělo dar řeči, oněmělo, co mělo dar sluchu, ohluchlo. Artur Pick podle toho vypadal. A nevadilo mu, jakým působil dojmem. Jeho oči o něm vypovídaly. Každému už se usadil v duši zárodek šílenství a byla jen otázka, jak rychle nebo pozvolna poroste, než všechno zahltí. Nikdo už se nemohl dovolávat k ničemu, co kdysi možná znamenal nebo mohl znamenat, nezůstala z toho ani ozvěna, kterou by mohl nebo chtěl někdo zaslechnout. Nemělo smyslu apelovat a dovolávat se ničeho: pravdy, spravedlnosti, ctnosti nebo fair play, protože to už pro každého znamenalo něco jiného. Od nejsměšnějšího k nejhroznějšímu. I to nejmírnější vzbuzovalo hrůzu a i to nejhroznější už nevypadalo tak odděleně od všeho ostatního, co mohlo ještě vypadat normální. Duše už byla na kousky a rozléhalo se v ní slovo, pojem, název a změna ve jméně města Lodže, pojmenovaného teď po německém generálovi z první války Litzmannstadt, kam pojedou.

(Kam je povezou v dobytčáku, jako ostatní, dvanáct koní nebo sto lidí.) I v podnapilosti měl Artur Pick živé tmavé oči, které zaznamenaly, co se kolem něj děje. Huňaté obočí. Měl výraz člověka, který prokoukl masky a převleky lidí kolem sebe. I svou vlastní masku. Sledoval, co se děje venku, za oknem, na ulici, každý pohyb a hluk. A usmál se. Všechno, co se stalo, se jim dělo před nosem, a nezabránili ničemu. Svět nebyl jen bludiště, v němž se dá pouze zabloudit. Už si nikdo nemusel dělat starosti, jestli Němci jen blafují. Kufry už stály u dveří. Dřív, jak řekl jednou Emil, byl nervózní, ale nebál se. (Šlo o peníze, ovšem.) Teď jsou všichni nervózní a bojí se. Mají proč. A nikdo už nikomu nevěří. Ani sobě.

„Nejsi sám, Emile,“ smál se Artur. „Myslím na to, že Napoleon měl hemeroidy a jak to ovlivnilo bitvu u Waterloo. Myslím na to, co hlodá v Hitlerovi. Nebo co nahlodává Himmlera. Slyšel jsi, že než začal organizovat SS, staral se o kuřata a slepice? Škoda, že u toho nezůstal. Slyšel jsem jejich poslední projevy v rádiu. Co to je, co je nutí žvanit a žvanit? Kde se to v nich bere pořád někoho poučovat? Kde se v nich vzala ta domýšlivost a zpupnost posunout hranice Německa na západě k Atlantiku a na východě až na Ural? To si myslí, že nás zapřáhnou všechny do svých služeb? Musí očekávat, že jsme ještě větší svině, než si původně mysleli.“

Emil Ludvig myslel na to, že takhle Artur nemluvil, například, než ho dovedl k Ernstu Kantnerovi na Ungeltě. Ale bylo toho hodně, co se mezitím změnilo, a platilo to na adresu obou.

„Jestliže jsem měl kdy nějaké pochybnosti, kam to všechno vede, ať děláme co děláme, práce při odklízení sněhu na letišti a lidi, kteří to mají na starosti, mi vyvrátili i tu nejmenší, Emile. Jde to s námi s kopce. A nemysli, že zaměňuju jen svou situaci za zkázu světa. Tak naivní není ani začátečník. Jestliže měli Němci nějaké potíže se svými plány, ta fáze je už za nimi i za námi. Mohlo je vůbec zarazit, kdyby někdo protestoval? Kdyby došlo, dejme tomu, k nějakému mezinárodnímu rozhořčení? Asi ne. Jsou tvrdohlaví, jdou za svým, a k tomu patří vyhubit tebe a mě. Ale když se nesetkali ani s nejmenší mezinárodní námitkou, to je povzbudilo. Ve válce s tebou a se mnou jsou na pochodu. Postupují vpřed. Namlouvat si, že nemají dostatek vagonů, aby nás dopravili, kam chtějí, třeba za polární kruh, je lhát si, že Měsíc je Slunce a Slunce Měsíc.“

„Věř jen polovině, Emile,“ řekla Marta.

Zuzana vrhla na otce opovržlivý pohled. Proč mluvil otec o vraždě, když docházelo jen k vystěhování, vyhnanství, přesídlení na východ, do nové Lodže, Litzmannstadtu?

Vydělával málo. Poslední dobou skoro nic. Ze zlosti mu nedávali doma jíst, i když věděl, že neměli sami dost. Židovské příděly byly na hranici hladu. Musel krást ve vlastní domácnosti chleba. Stěžoval si Emilovi. Teď už ani nebyl osobní. Nemělo by to taky smysl.

„Jsem rád, že jsem to stihnul včas,“ řekl Emil.

„Jsme hotoví, Emile,“ řekl Artur.

„Potřebujete s něčím ještě pomoct?“

„Máš nějaké jídlo?“ chtěl vědět Artur.

„Bochník chleba, pytlík cukru, je to v plátně, aby se to nepromočilo. Anna posílá lahvičku.“ Vytáhl z kapsy kabátu šišku chleba zabalenou do nepromokavého plátna. „Je to na cestu, než dostanete jíst na místě. Ale to může trvat. Pracuju s vojákem, který sloužil v Polsku. Někteří by byli radši, kdyby se věci měly jinak. Když budete mít štěstí, a doufám, že budete, potkáte víc takových lidí. Nemůžu pořád ještě věřit, že by všichni Němci, jen proto, že se narodili z německých maminek, byli od základu špatní. Ti špatní jen vedou prim. Železnice tam nefunguje zrovna na vteřinu. Ale pravděpodobně mají vojenské transporty přednost. To by bylo dobré. Asi budete mít přednost. Ale i tak. Lituju, že nenesu víc.“

Věděl, že v domácnosti by nenašel celý bochník chleba. Snad pár brambor, ale ty by na cestě moc nepomohly, leda by je jedli syrové, jako králíci.

Artur se díval nedůvěřivě. Poslední týdny mu odmítali doma jídlo, protože se nesnažil, jak si Marta a dcera Zuzana myslely, že by mohl, například jako Emil (a Anna, která pořád šila v ruce načerno, jen jehlou a s náprstkem, když musela odevzdat šicí stroj) jít pracovat na německé stavby jako zednický pomocník. Jestliže to neudělal a přisál se na ně, kde měla brát, mimo příděl, jídlo Marta?

Kde se, proboha, potloukl? Jak se dokázal tak zřídit? Emil Ludvig se díval na zavřené kufry, připravené k odnesení.

Zuzana učila načerno jazyky, za to si zasloužila alespoň se najíst. Nechtěla od žáků peníze, spíš chleba, margarín, sardinky, pokud byly. Učila italštinu, angličtinu a němčinu a francouzštinu. Co se v klášteře člověk naučí, v nouzi jako když najde, posmíval se Artur. Emil nedávno zažil, jak Marta nesla na hodinu Zuzaně do obývacího pokoje, kde kdysi stával klavír, na skleněném tácu tence nakrájené krajíčky s chlebem a žitnou kávu s cikorkou. Artur se zachumlal do záclon v předpokoji, a když vyšla krátkozraká Marta z kuchyně, chňapnul rukama po chlebech a snědl je dřív, než Marta vůbec postřehla, že nese jen prázdný tác s kávou. Zuzana nic neřekla. Po hodině italštiny křičela na Artura, že by nechtěla být otcem, kterého děti proklejou: otcem zlodějem, otcem darmošlapem, otcem budižkničemu. Příživníkem na ženě a dceři. Nedostala z hodiny jazyků nikdy dost jídla, aby se nasytili všichni. A Marta chtěla, aby Zuzana, když pracuje, nechodila spát a nevstávala s prázdným žaludkem.

„Vypadáš jinak, Emile,“ řekla Zuzana.

„Berete si to nejlepší na sebe?“ zeptal se Emil. Nevypadáme snad jinak už všichni? myslel si Emil.

„Já si beru to nejmilejší,“ řekla Marta.

Kdysi vysvětlila Marta Heleně význam svého náhrdelníku s fetiši. Byly jen z cínu, mosazi a olova – nemusela je odevzdat Němcům. Předně je to krása – cínová zvířátka a korále. Za druhé správný fetiš na krku pomůže odradit zlé duchy, anebo dokonce uzdravit. A člověku dělá dobře, když je něco, co je jeho. A když to má už dlouho. Dost dlouho, aby věděl, že otevře zítra dřevěnou krabici, kde to schovává, a zase to v ní najde.

Teta Marta odevzdala své kočky, psy a ptáčky a zůstal jí jen řetěz s fetiši. Arturovi zůstal z osobních věcí nůž na otvírání dopisů. Už mu ho nenabízel jako suvenýr.

„Neměl by se ten bochník rozdělit na tři díly, než se odtud pohnem?“ zeptal se Artur.

„Ne,“ řekla Zuzana rozhodně. „Vezmu to k sobě.“ Proto se Artur netvářil nešťastně, když Emil Ludvig vešel. Měl v hlase veselost opilců, kterým se nic nemůže stát, nebo si to alespoň myslí.

Artur se usmíval, se silně napomádovanými vlasy, ostrým nosem a snědou pletí, svými úzkými rty, nad nimiž kdysi nosil švihácký knír jako Adolphe Menjou, prý pěkný antisemita. Měl rozcuchané huňaté obočí, vypadal jako falešný věštec. Obočí bylo téměř stejně husté jako dva knírky nad očima. Díval se jako věštec, který prorokoval už dávno, co se stane, k čemu dojde. Narodit se před čtyřmi sty lety, byl z něj Nostrodamus, židovsko-křesťanský míšenec (Mischling ersten Grades), který věděl o čtyři století dřív než všichni, že dvacáté století bude století ponorek a Němci se nikdy nedostanou na britské ostrovy, i kdyby všech sto milionů Němců zpívalo a vyzvánělo všemi zvony Denn wir fahren, wir fahren, wir fahren gegen Engeland… Nostrodamus – ovšem – mluvil o oku moře. Co jiného než oko moře je periskop na ponorce? Kdo prorokoval, že Paříž padne? Kdo popsal první německý Blitzkrieg? Artur se vcítil do úlohy někdejšího Položida Nostrodama.

Artur se díval do zrcadla, které tu budou muset nechat. „Nevypadám jako věčný žid? Doufám, že ode mě nikdo neočekává, že na sebe vemu hříchy všech lidí a odnesu je do Lodže – Litzmannstadtu.“ Díval se na sebe, jako herec v divadle, který si teprve píše svůj výstup v ještě nedokončené hře. „Jak mi to sluší, když prokleju ty, co mě prokleli a ještě proklejou? Proč by to měli mít pohodlnější jen proto, že se mě zbaví někam na východ? Jak to, že se nikdo neptá, jak k tomu přijdu? To mám jenom já chuť k jídlu, vášeň hrát, mít, co mi patří? To mám hladit ruku, která mi přinesla lístek do transportu, a ruku, která si přijde pro moje zrcadlo, můj šatník, židli a nádobí, které jsem si koupil za poctivě vydělané peníze? Trvalo mi to dobrých třicet let, než jsem se na to všechno zmohl.“ Potom se zeptal: „Může člověk čekat od dcery nebo ženy v hodině nouze porozumění, Emile, co myslíš? Ale nenamáhej se s odpovědí, já taky o žádné nestojím, na to už je pozdě.“ Artur to podotkl opile, asi aby to nevyznělo krutě. Ale byla v tom krutost zevnitř i zvenku.

Pak řekl: „Ničeho nelituju, a už vůbec ne sebe. To bych udělal radost nejenom Němcům. Ať vědí, že ve mně odchází nepolepšitelný hříšník, veselá kopa; nic mě nerozhází. Ode mne se souhlasu nedočkají. A ať taky nečekají, že je spasí mých pár švestek, co tady v bytě nechám.“ Usmál se; asi v duchu něco, i díky rumu, obrátil naruby. „Jestli ze mě udělali věčného, chci je ujistit, že bude věčnej, i když asi ne nesmrtelnej, když už nebudu.“ A říhnul.

Zuzana se odvrátila. Marta řekla: „Fuj, Arture, že se nestydíš.“

„Mohla bych se zaručit, strýčku Emile, že jsme jediná rodina, která odchází s hlavou rodiny opilou,“ řekla Zuzana.

„Zlo má nad dobrem největší výhodu: lidi radši přivřou nebo zavřou oči, aby je neviděli, aby se dívat nemuseli,“ řekl najednou Artur. „Dokud ještě směla mít Marta kočky, někdy jsem je pozoroval, když vyšly v soumraku na lov a nosily si domů myši. Už jsem si nemyslel, jaké jsou to hodné a způsobné kočičky: změnily se z minuty na minutu v to, co v nich už vždycky bylo, každá za sebe. Plížit se jako po vzduchu, skočit a pak si nést v tlamě zakousnutou myš, ptáka. Zavřel jsem oči a dělal jsem na ně: kš, kš. Člověk se nerad dívá tváří v tvář do očí zlu. Hnusu. Radši zavře oči a předstírá, že to není.“

„Možná,“ řekl Emil.

„Největší zlo nevidíš, jednak proto, že nechceš, jednak nedává vizitku. Některé se tváří přátelsky, jako nejlepší přítel, nejužitečnější rada.“

„Uvažuju taky radši o těch lepších věcech,“ připustil Emil.

„Ještě se naučíme vidět, co nikdy nechceme vidět. Budeme muset.“

Na to už Emil neodpověděl.

Měli ještě poslední maličkosti k zařízení. Artur měl na stole rozepsaný dopis. Byly to instrukce pro něj, Emila a Annu, nebo pro někoho, komu to může Emil doručit?

Byl to dopis, který si Emil Ludvig mohl přečíst, ještě než ho dal do obálky se známkou a opatřil známkou s portrétem Adolfa Hitlera. Zatěžoval to bronzový nůž na dopisy, kterým otevíral Artur všechna psaní, včetně těch, která nebyla adresována jemu.

Luiso, psal Artur. Pořád jsem doufal, stále jsem se utěšoval, a přece už je to tu. Za necelé dva dny jedeme.

Vteřiny letí. Rostou a skládají se v minuty, hodiny a dny. Každá vteřina je stupínek, který nás přibližuje nejistotě, kroku do tmy. Smíme mít každý padesát kilo majetku, pokud se vejdou do jednoho kufru. Dnes nám řekli, že kufry, každý se zbytkem všech našich věcí, se ztratí. Úžasné vyhlídky, viď? Doufám, že ty nic nemáš, a ze srdce ti to přeju. Posílám ti poslední verše: Vidím dvě bílé hvězdy plát, hledám, koho se ptát, proč hoří do noci a komu z lidí svítí… – Luiso…

Artur si nevšímal, že Emil čte první list.

„Jsou to prvotřídní handlíři, ani neříkám už obchodníci, Emile. Pan Kantner asi není výjimka. Jsou to jen převleky, nejrůznější masky pro nejrozličnější příležitosti. Není to ještě tak dávno, co pan Chamberlain mával v Londýně listem s Hitlerovým podpisem na mnichovské dohodě, že mír je zajištěn nejen teď, ale na celou generaci. Taky jsem si myslel, jak chytře vyšachovali Hitlera a upřeli mu krásnou malou válku za Sudety. Dali mu je bez války, stejně jako mu dali Prahu. Nestálo ho to ani výstřel. To jaksi ze širšího hlediska. Osobně a lokálně to nevidím lepší. Představ si, nechat tě zaplatit činži na rok dopředu a vyhnat tě druhý týden po kvartále. A když za sebou zavřem dveře, vykročíme a zmizíme za Prašnou branou, vyřeší si tím hodně lidí výčitky svědomí, pokud si nějaké dělali. Nebo se nebudou muset cítit trapně, pokud jim zbyl ještě nějaký stud v těle, že nějaký pan Artur Pick nemá ani dvoukolák, aby si odvezl svých pár švestek, všechen svůj majetek do padesáti kilo, pokud se vejdou do jednoho kufru. Kdo by se na mě chtěl ještě koukat, když nesmím ani chodit po středu chodníku? Vzít si borsalíno by pokládali za provokaci. Deštník? Taky už nemám chuť si hrát na plutokrata. Už se mě nikdo nebude muset zastávat, kdyby se mu třeba chtělo, a mnoha lidem se asi nechce, upřímně řečeno. Kdo už by chtěl, aby ho zmlátili jako židomilka, bílého žida? Kde jsou ty časy, kdy jsi jen musel odevzdat krystal a sluchátka, abys poslouchal hudbu takových árijců jako pan Wagner nebo Liszt. Nakonec budu spokojený, když tomu všemu tady dám sbohem. Sousedi si taky oddychnou. Vyčistí se vzduch. A Němci si můžou mnout ručičky. Nic je to nestálo; všechno, co tu nechám, je čistý zisk.“

Artur si olízl rty. Neměl už ani kapku rumu. Byl samá oděrka; upadl, jak pil, asi na schodech v domě. Artur nemusel mluvit o motoru, který to všechno uvedl do pohybu. Byl první, kdo si z toho nic nedělal, když to začalo. Byla to příliš nepatrná ponížení, aby z nich dělal porážku jako horu z kupky sena. Ale souhrn všech ponížení, od zákazu k zákazu, nebyl tak malicherný jako některé zákazy samy; třeba zákaz chovat bílé myšky, kanáry nebo kočku a hrdličky, odevzdat rozhlasový přijímač, kožich, lyže a sáně, náramkové hodinky nebo zlatý řetěz po rabínském dědečkovi nebo nesmět do koncertní síně, do školy nebo smět nakupovat brambory jen v povolené hodiny a nakonec ani cibuli nebo česnek. Stál před zrcadlem, aby se přesvědčil, že to, co vidí, je Artur Pick; že ještě existuje. Hledal na sobě shodné rysy s Hitlerem. Tmavé vlasy. Démonické oči. Hypnotický pohled. Knírek. Výrazné obočí. Umění mluvit k masám v jednoduchých, přesvědčivých obrazech, jako by sto tisíc lidí byl jeden člověk a jeden člověk sto tisíc nebo milion lidí. Nešlo jen o to, že nesměl do čistírny, k holiči, nesměl jíst cibuli a česnek nebo hrozinky, protože to se mohlo zdát směšné, i když to byla pravda. Vzpomněl si, jak se kdysi dávno Emil nemohl dosyta vysmát, když slyšel Hitlera řečnit. To se bavil snad líp než na filmech s Charliem Chaplinem. (Asi si ty dva, mužíčka na plátně a figuru na řečnickém pódiu, ztotožnil.) To byla řeč, kdy v Reichstagu Hitler prohlásil, že podaří-li se světovému židovstvu (Emilu Ludvigovi, Arturu Pickovi a pánům Tanzerovi, Neumanovi a Winternitzovi a spol.) strhnout Německo a svět do války, bude to znamenat, přinejmenším, konec evropských obřezaných. Hitler si párkrát zahrál na proroka, a jak to vypadá, zatím mu toho většina vyšla. Nic na tom nemění, že to Emilovi, i jemu, připadalo k popukání. Bude teď mít dost času o tom na cestě do Lodže přemýšlet. Co nestihne tady a na cestě, může dohonit na místě. Jak se mu zdály některé zákony příliš malicherné, aby mohly mít nedozírné následky. Jako by se ho mnohé ani netýkaly. Odevzdat lyže? Prosím. Když si Němci chtějí myslet, že tím vyzbrojí svoje zimní oddíly, prosím. Nebo odevzdat brusle? Chtějí se snad SS účastnit zimní olympiády? Tnul ho až příkaz odevzdat pražské odbočce říšské banky zlaté spínací knoflíčky do manžet.

Jen to dospělo k tomu, že na konci všech zákazů a malicherností stál před odjezdem z vlastního bytu do neznáma někde na východě a chápal hlubší smysl všeho. Sejde z očí jako nepříjemná skvrna na kabátu obyvatelstva, z povrchu země, kde se narodil a kde, jak si myslel, i když si na to dával dost času, taky zemře. Svraštil čelo a pohnulo se mu huňaté černé obočí, poprvé stejně jako jeho havraní vlasy protkané šedými nitkami. Malichernost a potupnost zákazů jim vzala hrot, který přijalo tělo jen souhrnem, nepopíchané, ale už chabé, neschopné odporu. Odejde, všichni si oddychnou, jistě.

„Není to směšné, že všichni, včetně nás, mlčí?“ řekl najednou Artur. Měl asi chuť ještě naposled ve svém bytě mluvit, jak mu zobák narost. „Nám a těm druhým zakázali mluvit. A zbytek světa mlčí z rozpaků. Až někdo bude říkat, že Němci jsou hlupáci, ať se dá vyšetřit. Nikdo už nemůže být chytřejší než Němci. Zapřáhli do svých služeb – kromě strachu a hrůzy a udavačů – i mlčení a netečnost; komu se to kdy povedlo?“

Emil Ludvig pokračoval ve čtení:

… Tím se s tebou loučím. Je mi jen líto, že jsme se nikdy nepotkali. Chceš-li mi ještě jednou napsat, tedy obratem pošty do Radiového trhu Veletržního paláce v Holešovicích. Tvůj – Egon Irving Ervín Khán, dříve Guma a chemická lepidla…

Marta mhouřila své bleděmodré krátkozraké oči. Držela ruku na prázdné klícce pro bílé myši. Zuzana se zdržela chvíli u své mosazné postele. Marta zakopla o skříňku s porcelánem.

„Teď se budeme jinak učit stárnout,“ řekl Artur zničehonic. „Z říše přeludů vkročíme rovnou do říše východu.“ Zachytil pohled dcery, která se na něj podívala jako na tajtrlíka, o němž si snad jen omylem kdysi mohla myslet něco vážnějšího. „V něčem se všichni navzájem podobáme jeden druhému jako vejce vejci.“ Pak se řečnicky zeptal Emila, jestli by uhodl, kolik nocí už nezamhouřil oko. Díval se do světla místnosti, jako by se díval do šera, do spleti stínů, kde musel být každý už dopředu opuštěný, zrazený, odkázán sám na sebe. Zasmál se, jako by se chtěl vysmát myšlence, co ho ještě trápí.

Hektor-Hugo tu chyběl. Odevzdali ho už dávno. Věděli, že starého psa Němci už jen utratí. Sotva dýchal. Artur ho na shromaždiště psů doslova nesl.

Strop byl stejně hezký, jako vždycky, ze štukovaných rohů hojnosti se sypaly květiny, vinné hrozny, jablka a banány. Všechno pokryly pavučiny.

Artur se díval na obě ženy. „Minulost, přítomnost i budoucnost jsou zvrácené, postavené z nohou na hlavu. Co bylo, je moje. Co je, už není docela moje. Chápeš? A čí je to, co bude?“

Zuzana stála na okamžik jako sloup. Byla krásná, plná hořkosti, znechucena svým otcem i sama sebou, Německem, Němci, vším, co se najednou z života stalo. Ale věděla také, že to nepřišlo najednou. Neměla už ani chuť otce okřikovat. Ve všem, co řekl, co naznačil, jak se tvářil, cítila úpadek: pokles do cynismu, do sebelítosti, k opíjení. Do směšnosti klauna, kterého nikdo nechce, který se nabízí k svému poslednímu výstupu dobrovolně. A který, to se jí zdálo donebevolající, se bere vážně. Připustila, že Němci dovolili svým šílencům, aby radili doktorům, jak zacházet s nemocnými a s nemocí. Opilcům, aby radili střízlivým. Cítila před cestou, jak jí těžkne žaludek jako těhotným ženám. Oblékla si horský kostým jako někam na Brenner, vysoké šněrovací střevíce a na hlavu bílou vlněnou lyžařskou čepici.

Artur si začal prozpěvovat. Zpíval něco o pomíjivosti mládí. Jak všechno, co bylo, už není. Dráždil Zuzanu, ale nechtěla před Emilem už otci nic říkat. Artur si nasadil placatou dělnickou čepici z pestré kostkované látky, v které chodil dělat na silnici nebo odklízet sníh.

Broukal si teď Zapomeň, že už se loučíme. A když s tím skončil, Jsem škeble s perlou v útrobách… Už se mu asi nezdály sny o zkrvaveném obličeji po doteku ženy, která mu potom ještě vyčítala, že vypadá i po nejzazší něžnosti jako po vraždě. Nebo sny o čtvrteční árijské cukrářce z kavárny Aschermann v Dlouhé ulici u hodinového hotelu Bristol, která tvrdila, že bílé mléko, kterým ji krmí, je krev. Naposled se mu zdálo, že si koupil los do loterie a vyhrál šestnáct polévkových a šestnáct mělkých talířů, ale výplatčí výhry byl přítel a nabídl mu místo talířů peníze. Artur ve snu dostal sedmdesát šest marek a uvědomil si, když se probudil s vyschlým hrdlem a suchými rty, žízní, že se usmívá. Vyhrát těší člověka i ve snu. A kdovíco to znamená? Ačkoli… kdoví?… A kdovíkde už byl cukrářce konec. Jak zpeněžila svoje spojení s gestapem.

Zuzana se podívala naposled do zrcadla. Viděli se tam s Arturem oba vedle sebe. Sehnula se k vaku, přezkoušela řemen.

„Půjdeme?“ zeptala se. Bolela ji hlava. Cítila, co se v ní vyprázdnilo. Podívala se po bytě. Na věšáku zůstávalo Arturovo pohřební borsalíno. V rohu akvárium. Rybičky byly to jediné, co nemuseli z domácích zvířat odevzdat. Na akvária snad Němci zapomněli, jinak neopomenuli nic. Po ptácích, hrdličkách, kanárech, bílých myších, psech a kočkách zůstaly jen misky a klece. Nemohli nic dělat, rybičky zahynou. Nemělo ani smysl Emila žádat, aby něco udělal. Byt se zapečetí.

„Cítím se vinna i tím, co jsem nikdy neudělala, Emile,“ řekla Zuzana. „Nechtěj mi vysvětlovat proč. Jsem kritická na špatnou adresu. Ale adresy se mi ztrácejí v mlze. Je to možná pravda, že nemáme cenu, jak jsme si namlouvali. Vyvolení? Kým? Proč? Stačí to obrátit naruby a vidíš, co to dělá.“ Podívala se na Artura. Měla v pohledu pohrdání. Pak se – s lítostí a snad také stínem opovržení – podívala do zrcadla a na matku. „Připadám si zmrzačená. Ještě mám nohy, ruce a hlavu na krku. Ale amputovali mně duši. Odřízli ode mě, co mohlo být. Čím jsem chtěla být. Co jsem si připravila, a co už nepřišlo. Pro co jsem se učila a pro co jsem pracovala. Co jsem si přála. Asi se dají imputovat i přání a minulost i přítomnost i budoucnost. Nedívám se už dopředu, jen dozadu. Ale vzadu už není skutečný život, jen vzpomínka na skutečnost. Zezadu na mě mává to poslední, co ještě má smysl.“ Sklopila své krásné hnědé oči.

Emil Ludvig nepochopil, co neteř očekávala nebo ještě očekává od svého otce, od Marty, od sebe. (Ale tím si nebyl jist.)

„Nikdo nejsme bez chyby,“ řekl.

„Ne,“ souhlasila Zuzana. „Jen někdo je ještě navíc bez hrdosti, bez špetky soudného rozumu.“ Byla to pro ni hodina hanby. „Spotřebovali jsme se, jako se spotřebuje oheň, Emile. To je všechno. Teď půjdu.“ Cítila se zostuzena, ponížena, zrazena svou vlastní existencí. Cynismus otce ji už nemůže rozházet. Ani když se musel do úlohy posměváčka nutit, ji neočarovalo. Posměch na vlastní adresu si už delší dobu mohla obstarat sama. Cynismus plnil ovzduší místnosti jako vzduch. Stačilo dýchat.

„Nenamlouvej si víc viny, než musíš,“ dodal Emil.

„Dám tomu všemu ještě naposled sbohem,“ řekla Marta. „Kdovíkdy to zas uvidím?“

Rozhlédla se krátkozrakýma očima, aniž viděla dál než pár centimetrů. Měla už od soboty halucinace. Viděla svoje zvířata a rozmlouvala s nimi. Uvědomila si, jak je zapomnětlivá. Nemohla se už na nic soustředit. Měla buď halucinace, nebo závratě, točila se jí hlava.

Artur nechal na kdysi bílých dveřích otisky svých mastných prstů. Dotkl se pohledem sametových záclon. Marta si otírala slzy.

„Hlavu nahoru,“ řekl posměšně Artur. „Jedeme na východ, protože se někomu nelíbí moje chlupaté prsty. Abych nezapomněl, Emile, kdyby mi poslali penzi, vyber si to za mě.“ Platil si to do poslední chvíle. To bylo všechno, co mohl o své penzi, na kterou si platil dvacet pět let, povědět. Vypařilo se to do vzduchu.

Z bytu nad nimi slyšeli křičet děti. Podle dupotu se pokoušely tančit. Musely převrhnout židli nebo košík. Jinde hrál gramofon.

„Neměli jsme tak hezký život, aby nám to muselo být líto,“ řekla Zuzana.

Artur se usmál: „Ano. Říká se, že děti si chtějí připomenout, co se snaží rodiče zapomenout.“

„Arture,“ loučil se Emil.

„Pro každý zločin je omluva,“ řekl Artur. „Už ani nechci – a ani nebudu – chtít potkávat zítra na ulici své dnešní vrahy, já, ani moje žena, moje dítě.“ Pak řekl: „Zbili mě v kavárně, protože jsem pronesl něco o lidských právech. Byli to agenti Vlajky, kteří si nasadili hvězdu, aby je mezi námi nikdo nepoznal. Řekli mi, že můžu být ještě rád, že jsem vyvázl s hlavou na krku, abych mohl odjet na východ s padesáti kilogramy, pokud, jak si pořád musím opakovat, se mně vejdou do jednoho kufru. Ale okusím, jak žije, podle nich, většina lidí, kteří se nenarodili do tepla, švindlů a hojnosti. Kopali mě do břicha a do hlavy, když už jsem ležel pod kulečníkem. Mohu být rád, že mi nevykopli oko.“

„Stydím se,“ řekl Emil. „To jsem si nemyslel.“ Zdálo se mu, že se všechno nemožně protahuje.

„Každý jen za sebe, Emile, odteďka každý jen za sebe,“ řekl Artur. „Kdybys mě náhodou už nikdy neviděl, nemusíš ani dělat, že jsem žil. Zacházej se mnou, jako bych nikdy nežil. Naučil jsem se tak zacházet sám se sebou. Je to pravda, že ještě nedávno jsem věřil, že jsme v nejlepších letech. A prosím tebe, nesnaž se mi to vyvracet.“

„Už se stalo, Emile. Musí to být,“ řekla Marta.

To bylo to poslední, co si řekli.

Emil Ludvig pomohl oběma ženám s kufry. Směli mít padesát kilo v každém osobním kufru, sto padesát ve třech kufrech. Bylo také – prý – povoleno mít čtyřicet kilo v kufru a deset kilo v příručním zavazadle, ale to nikdo nikomu nezaručil. Co když se těch čtyřicet kilo ztratí? Na Obci doporučovali jedno zavazadlo – pro jistotu.

Na schodech se Artur Pick musel držet zábradlí. Marta se držela bratra. Zuzana šla první. Nechtěla slyšet otce, který teď mluvil o tom, kdo bude asi čistit chodník, když odejde. A Emil myslel na to, že Artur už asi nevezme Richarda na noční výlet do pražské ani jiné zoologické zahrady, aby mu ukázal zelené oči jelena, žluté nebo červené oči nejrůznějších druhů lišek a oranžové oči jaguára, když na ně zaměří reflektor ruční svítilny. Myslel na oči králíků. To ještě Richard uvidí. Napadlo ho najednou, jaké oči mají krysy, a lekl se. To možná ještě Richard uvidí.

Emil Ludvig cítil, jak se předivo, z kterého se tkají rodiny a co je drží pohromadě, rozpadá. Byl to neslyšný zvuk. Emil si představil Zuzanu, jak ještě jako děvče odjížděla do italského kláštera na vychování. Nebylo jistě hezké ani dobré ani správné, že teď odjížděla a netajila se s tím, že nenávidí otce. Artur se jí prve ptal, jestli nevypadá jako cestovatel. Nečekal odpověď.

Artur Pick se smál na celou ulici, jako by mu záleželo na tom, aby všichni, co ho pozorovali oknem nebo na chodníku, viděli, jak lehce to bere.

Emil Ludvig s nimi šel až na tramvaj. Objali se. Každý se chopil svých kufrů. Odjeli na zadní plošině.

Teď rychle za Annou, říkal si Emil. Spěch mu pomáhal. Vrchní velení hlásilo v reproduktoru jména ruských měst obsazených německými vojsky. Byli spolehlivě za řekou Volhou. Zazněla hudba, bubny, píšťaly a fanfáry. Byl rád, že Anna se přinejmenším může spolehnout na svého Boha. Vzal to zkratkou k synagoze, kde měl schůzku s Annou, jak se domluvili, když dostane povolení jít se rozloučit s Martou, Arturem a Zuzanou a zbude-li mu čas.

Z německé mateřské školky a školy na Primátorské třídě vlály dlouhé prapory s hnědočervenými znaky slunce a velkým lomeným křížem. Vedle dýmal komín továrny na mýdlo. Šířil pach po Primátorské třídě nahoru i dolů. Hlavní vchod do synagogy z Primátorské byl zavřený. Rupa, prodejna cukroví hned vedle, byla vyzdobena girlandami a dlouhými barevnými stuhami ve vchodu a ve výkladní skříni; dávali dětem zákazníků barevné obrázky. Taky ve velkém krámě se zábavní střelnicí, stolním fotbalem, hokejem a hracími stroji a ping-pongem z druhé strany u zabedněného vchodu synagogy bylo plno. Děti už šly ze školy. Emil Ludvig obešel synagogu. Od patnáctého září loňského roku byly synagogy zavřené. Anna mu řekla, že zadní vchod zůstane otevřený, když ji bude chtít najít. Snad Němci nepřepadnou synagogu jen proto, že se někteří lidi pořád ještě chtějí alespoň modlit?

Zadní vchod hlídal zeť kantora Maria Schapiry. Pozdravili se. Chtěli do Šanghaje, a zůstali oba v Praze. Co už lidi nespojí, jako návštěva gestapa ve vile ve Střešovicích a židovští příbuzní, není-liž pravda? Usmáli se na sebe. S některými lidmi si může člověk rozumět i beze slov. Daleko žádný z nich neodjel.

„Dostal jste to?“ zeptal se zeť pana Schapiry.

„Nedostal, moje sestra, její muž a dcera,“ odpověděl Emil. „A vy?“

Zeť pana Schapiry se zdvořile usmál: „Běžte dovnitř, zavřu to zase.“

Emil Ludvig nebyl v modlitebně od svatby, 23. srpna 1923. Uhodila ho do nosu vůně s odstínem citronu, staré parfémy a dubový nábytek. Hledal Annu nahoře. Nebyla tam. Našel ji dole, kam ženy běžně nechodily, v lavici, kterou si na dvacet pět let dopředu předplatili pánové Tanzer a Neuman a několik židovských rodin s většími příjmy. Krám pana Neumana vedle zábavní střelnice, naproti německé mateřské školce a škole, měl už dávno německou firmu, třebaže ve výloze stejného plaváčka jako ještě před lety, a výbavy pro kojence a pro nevěsty: Proč si nevzít do štítu Neumanovu záštitu? Čekáte na čápa? Postihla dcerušku bohyně lásky? Nemusí vám vypadat vlásky. Firma Neuman přichvátá. Plaváček měl jeden den bílé šatečky, druhý modré, třetí růžové. Někdy byli všichni tři plaváčkové ve výkladu najednou. Lidi chtějí změnu, tvrdil pan Neuman. Výbavy pro kojence. Výbavy pro nevěsty. Děti zdržovaly maminky u výkladní skříně, aby viděly jednoho nebo tři plaváčky. Bílý týden. Modrý týden. Růžový týden.

Většina lavic zela prázdnotou. Koberec uprostřed v uličce byl prošlapaný. Prošlo tudy sem a tam asi už hodně nohou. Teď mnoho nohou prošlape delší uličky.

Oltářní stupínek a veliká zlatá koruna s červeným okrajem byly z akátového nebo olivového dřeva, dovezeného, když dostavěli synagogu, ze Země zaslíbené nebo z Turecka. Zvenku sem vnikal zpěv dětí z hlavní ulice, kde byla německá mateřská školka a škola: Fuchs, du hast die Gans gestohlen, gib sie wieder her. Do toho oznamoval reproduktor poslední zprávy. Das Oberkommando der Wehrmacht gibt bekannt. Pochod do sídelního města nepřítele je otázkou hodin. Nic už nestojí Německu v cestě na Ural, od Atlantiku k Tichému oceánu, k Německu, nad kterým slunce nezapadá. Konečné řešení. Nad někým už nezapadne ani dnešní večer. A zase pochody a zprávy a zprávy a pochody. Deutschlandlied. Ich hatte einen Kameraden. Kaiser-Friedrich-Marsch. Kürassiermarsch.

Anna se ho skoro polekala. Soustředila se na bohoslužbu pana Maria Schapiry. Našlapoval po špičkách. Byla tu zima. Venku se zase schylovalo k dešti.

„Měla sis vzít něco teplejšího na sebe,“ posadil se Emil vedle Anny. „Je tu průvan. Chtěli asi vyvětrat.“

„Už to dávno nevytápěli,“ řekla Anna. Vypadala přepadlá. Nespala v noci; myslela na Artura, Martu a Zuzanu, na transport. Na Martiny halucinace. Na Zuzaninu sklíčenost. Na své příbuzné, strýčka Munka, jak vynášel v náručí svou dceru Olgu, která skočila do světlíku. Jiné roky v tuhle dobu myslela na odlišné záležitosti: Jak se vdávala. Jak ji Emil učil moderní tance. Jak jí vysvětloval společenské chování ve svých vrstvách, mezi obchodníky a obchodními zástupci. Jak byla poprvé a podruhé těhotná. Helenu rodila těžce, Richarda skoro vyplivla. Spojovaly se jí nejblaženější vzpomínky s modlitbami kantora Schapiry. Cítila se unavena. Úleva, na kterou v synagoze čekala, nepřicházela. Byla to jiná únava, než když dlouhé hodiny šila až do noci a pak časně od úsvitu. Byla to únava, která pro ni byla nová. Tížil ji čas, svět, starosti, budoucnost. Cítila hrubou a nelítostnou hruď světa, která ji k sobě tiskla. Všechno, co zavánělo mrzkostí, se najednou přiblížilo; neviděla široko daleko nic vznešeného; žádné světlo. Cítila stíny, které se jí kladly na duši, bludné kameny, kterými ji zatížilo všechno, aniž se něčeho dopustila. Nemohla se upamatovat na nějaký viditelný hřích, ale musela se – museli se všichni – něčeho dopustit, co nikomu, ani jim, neprospělo, a nevyvrátila to žádná inspirace, nic kladného, k čemu by se v duchu odvolala. Cítila, jak něco doléhá tíží někde na dně její bytosti, jako by se propadaly i základy, jak ztrácela důvěru v sebe, ve svou práci, přesvědčení, že bude-li poctivě pracovat, všechno se vyřeší, i když ne lehce. Cítila, co jí svírá hrdlo, neviditelné ruce, které ji škrtily, aniž se dokázala bránit, protože nevěděla dost dobře čemu. Tušila, že je to teprve začátek, že stojí na prahu nepředvídaných okolností, které nedokázala zlomit ani modlitbami. Byla to obludnost, jakou ještě na sobě nepocítila. Bála se, že z toho zešílí. Nabádala se ke klidu. Není na světě sama. Anna dnes, stejně jako sedm dní v týdnu. Anna vstala už kolem páté a šila, aby neztratila kus práce, když se chystala sem. Snažila se dodržet svoje penzum, jak tomu říkala. Cítila, že co potkalo rodinu Artura, Marty a Zuzany, čeká na ně, jako to čeká všechny. To nebyla halucinace. Cítila, jak ji píchlo u srdce. To se jí nestávalo často, jen poslední dobou, a většinou když se začala modlit a soustředila se na své prosby Bohu. Byla to nerovná dvojice, Anna Ludvigová, rozená Löwyová, a Bůh. Byl to slabý zpěv utrápené duše, jejíž aspirace zůstávaly nevyslyšeny. Připadala si v synagoze – kde se dosud cítila nejpohodlněji ze všeho, co bylo pozemské, vystavené lidskýma rukama – za hranicemi něčeho, co bylo až do včerejška přípustné. Něco ji vyhánělo na okraj její vlastní existence. Něco, co chápala jen přibližně a vzdáleně. Tuhla jí krev v žilách, když pomyslela na to, co bude. Byla to neznámá a nevyslovitelná muka, protože pro Annu, co nebylo prosté a přehledné, bylo neúnosné. Modlitbou se jí maličko pokřivily rty. Přerušila svou litanii k Bohu, jako by se skoro vzdávala. Přistihla se, že ve sporu nebo dohovoru s Bohem reptá. Toho se lekla jako něčeho, co bylo ještě strašnější než strašné. Připomenula se jí – a přerušila její rozhovor s Bohem – bolest v kloubech. Revma. Bolely ji svaly. Dostala strach, aby v sobě předzvěst ze špatných věcí utlumila. Nikdy se nesvěřovala s tím, co opravdu bolí, tělesně nebo duševně. Každý má svých starostí a bolestí nad hlavu. Myslela na Helenu a Richarda. Na svého muže. Jeho bezstarostnost byla jako slunce, v kterém se ohřívala, i když mu ji naoko (a pro jistotu) vytýkala. Když se narodily a rostly děti, nebyl už tak beznadějně bezstarostný. Vytlačila to odpovědnost: musel se starat. Museli se oba hodně ohánět. Ale to už by bylo to nejmenší.

Anna Ludvigová měla, jako souhrn všeho, co předcházelo, najednou pocit, jako by se měla zřítit nebesa a čekal je konec světa. Takovou předtuchu ještě nikdy neměla. Vrátilo se k ní vyprávění dědečka o pogromech v Rusku, v Polsku a na Moravě. O tom, jak zachraňovali židovská nemluvňata u hodných křesťanských a protestantských rodin. Kolik novorozeňat ani neví, kdo jsou jejich opravdoví rodiče, zabití nebo rozehnaní kdovíkam? Vlastně to od ní nikdy neodešlo. S Emilem na to měl člověk sklon zapomenout; jako kdyby slovo včera škrtalo, co znamená dnes, a slovo zítra slibovalo víc, než dokázal dnešek. Vedle Emila se někdy mohl zdát svět růžovější, i když nebyl. Jeho bezstarostnost byla jako sluníčko, v kterém se ohřívala, i když mu ji naoko (a pro jistotu) vytýkala. Když se narodily děti, už nebyl tak bezstarostný. Vytlačila to odpovědnost. Musel se starat. Teď se snažil její muž, aby se takhle dívala na válku? Není to dobré, že ho voják Godemke pustil od králíků, aby se viděli? Nedostala by ho asi dříve do synagogy ani za nic; měl svou osobní smlouvu s nebem; taky se nesnažila. Jsou věci, které jsou dobré, jen když je člověk dělá o své vůli, ne proto, že to chce od něj někdo jiný. Bůh taky není její vlastnictví, aby ho rozdávala. Pokud je Bůh všechno dobré ve vesmíru i v člověku, pak je v Emilovi víc Boha než v někom, kdo se modlí od rána do večera. Ale co když je Bůh i to správné a spravedlivé a nespravedlivé? Poslouchala kázání Maria Schapiry jen napolovic; druhou polovinu si obstarala sama. Je-li Bůh, odmění dobré a potrestá špatné? Je-li Bůh, nedojdou věci k nejhoršímu, jak denně vyhrožují nacisti? Co se stalo s lidmi, že to všechno vzalo tak najednou špatný konec? Ale bylo to tak najednou?

Anna se ocitla v úzkých. Měla víc otázek než odpovědí. Nakonec jí zůstal jen Bůh a rodina, naděje, že se něco stane, co zabrání nejhoršímu, tak jako si Emil myslel, že se nemůže stát nic horšího, než by byl schopen sám udělat svému nejhoršímu nepříteli. Mám dobrého, hodného muže, mám zdravé, hodné děti, co ještě chci? Můžu pracovat; proč nevstávám už ve čtyři ráno a nechodím místo ve dvanáct spát až v jednu nebo ve dvě, abychom měli víc chleba a margarínu, aby nikdo neměl dnes větší hlad, než jsme měli kdysi, když se nám dařilo špatně a všechno hrozilo, že spolkne i krám? Najednou se i ty nejstarostlivější měsíce a roky nezdály tak neschůdné.

V zaprášených lavicích sedělo jen pár lidí. Mario Schapira neměl na sobě náboženské roucho. Oblek už mu byl velký; zhubl.

„Bylo by skoro lepší, kdybys byla doma,“ řekl Emil.

„Nechci, aby tu Schapirovi byli sami.“

„Nejsou tu přece sami.“

„Jak ses sem dostal?“ zeptala se Anna.

„Mám propustku, na papíře, s podpisem, nemusíš se ničeho bát. Chceš ji vidět.“

„Kdy máš být nazpět?“

„Zůstanu tu ještě chvíli. Můžu tě doprovodit domů.“

Mario Schapira řekl: „Tak dlouho se sbírají mraky, až spadne krupobití.“

„Uvidíme,“ řekla Anna.

Byla jiná v modlitebně než doma s dětmi u šicího stroje a teď jen na lavici s jehlou a zakázkami správek načerno.

Bylo v ní současně něco vznešeného i zoufalého. Byla v ní důstojnost venkovanky, jako je důstojnost stromů, které rostou dlouho a rovně, ale i když se nahrbí větrem a věkem nebo nepřízní přírody, důstojnost rovin i kopců, mohutných řek, tichého padání sněhu, šumění vody, uspávajícího rytmu deště. Zahrnulo to slabost i sílu všeho, co přichází, trvá a pomíjí. Měla velké, unavené a hluboké hnědé oči. Nesla na sobě sílu i ubohost, jaké zná jenom člověk, nebo možná i zvíře, ale jaké, i nevyslovené, si ztvární do pojmů jen člověk. Nevyzpytatelnost osudu, s kterou si asi nikdo neporadí bez vyšší pomoci, ani Anna.

Kantor Schapira čekal na chvíli, kdy slunce začne klesat, aniž pokleslo, aby nezmeškal a začal svůj obřad obvyklými slovy, jistě předčasně, trochu zmateně, o tiché modlitbě, která připomíná právě zavřené dveře, za zmatkem radostí a úzkostí, za dosažením i strachem týdne, který mají za sebou. Co bylo ještě před chvílí a co je už předmětem vzpomínky, co mají za sebou, ať už to bylo cokoli, protože každou přítomnost spolkne minulost, jako každé zítra pohltí všechna včera. Ať zůstane ze všeho jen to, co je, co jsme. „Tento den,“ řekl, „v který nebudeme konat, ale v němž budem. V tento den, v tuto chvíli, kdy pouze jsme. Neboť bytí je víc než být. A být je rovnocenné Bohu.“ Jistě začal předčasně, myslela si Anna, stejně jako ostatní, ale asi měl nějaký důvod. Mluvil o cestě – běhu světem, kde projíždíme neviditelní i viditelní, světem, jehož se dotýkáme a který zůstává nedotčen, a jehož smysl vnímáme jen přibližně. Neboť nadchází, nutně a neomylně, chvíle, kdy jsme zajedno se světem, který je a který byl a který bude, neboť je to současně chvíle, kdy můžeme svět roztrhat na nejmenší kousíčky, abychom se dobrali jeho duchovní podstaty, než se v naší duši zase scelí. Je to chvíle soboty, okamžik ticha a tepla a světla, jež mohou vzejít jenom z nás samých. Zmínil se o tom, co je sabat: den odpočinku. Pro muže a ženy, kteří předcházeli, byl sabat znamením dohody Boha a vesmíru. Dodržovali předpisy sabatu věrně. Jestliže je život a existence potrhaly, sabat je scelil. Pokud jim život zhořkl, osladil jim přítomnou chvíli. Pak se otázal kantor Schapira, proč není život všech přítomných stejný jako život předků. A čím je jiný. Ale neodpověděl si. „Milovaný, vyjdi a potkej svou nevěstu, milovaný, pojď a pozdrav sobotu.“ Vyznělo to dutě, do prostoru synagogy. Znělo to trochu jako v sudu. Slova o požehnání a studni. O písni a světle. Mohou pradávná slova obsáhnout, co je? Co není? Kolik pravd minulo? Kolik pravdy se vyrovná minulosti?

Pak došlo k modlitbě za mrtvé. Budiž jeho jméno velebeno od věků do věků. Amen. Budiž jeho jméno oslaveno, nad všechny písně, nad všechnu chválu. Amen.

Kantor Schapira pokynul přítomným, aby povstali. Povstali. Je jenom jeden život, jedna skutečnost. Jen správné je vždycky správné a nesprávné je vždycky nesprávné. Nyní se nám říká: je mnoho pravd, mnoho toho, co je správné, hodně toho, co je nesprávné. Ale dnes, co je nesprávné a špatné a zlé pro jedny, může být správné a dobré pro jiné. Někdo volá: Co je dobré pro tebe, je špatné pro mne. Co je dobré pro tebe, je zlé pro mě. A přece: některé činy a slova musí být špatné pro všechny. A za mnoha polopravdami, falešnými pravdami a lží je prostá a průhledná pravda, kterou můžeme jednoho dne pochopit. Budiž pochváleno jeho jméno: Amen.

Mluvil o tom, co si Emil Ludvig pamatoval: o nutnosti síly, odvahy a trpělivosti. O síle se ovládat, o pokoře, s kterou ocení člověk svou hodnotu. O odvaze povznést se nad porážku. O trpělivosti očistit se a zbavit se všeho, co je v člověku nedokonalé a o čem dobře ví.

Modlil se k věcem, které by neměly nikdy skončit: písek a moře, život vod, srážka mraků, modlitba, vycházející z čistého srdce. Opakoval to. Budiž pochváleno jméno Boží, učitele míru. Amen. Nechť Bůh dopustí mír na všechny děti Izraele, na celý svět. Amen.

Vzduch v synagoze byl vlhký. Znělo to opravdu trochu dutě. Kantor trochu chraptěl. Asi se nastudil.

Pronikaly sem zvuky dětských písní a fanfáry a do omrzení opakovaná hlášení vrchního velitelství říšské branné moci. Mario Schapira teď mluvil o desateru, že svět byl jiný před desaterem a bude jiný bez desatera; nebude to jejich svět; nemohou přijmout, musí odmítnout bezkrevný svět, kde se lidi povyšují jeden nad druhého z titulu narození a rasy, zatímco při narození, stejně jako rasou nebo ve smrti, jsou lidi stejní. Němci vzali slovu zabíjení původní smysl. Vraždí bez důvodu. Povýšili nespravedlnost na zákon. Nemohou přijmout německý svět, kde se lež vydává za pravdu a křivda za spravedlnost. Dějiny světa a člověka na zemi začnou znovu, říkal pan Schapira těm pár lidem, co tu byli, včetně své ženy a dcery, která prý už byla zase těhotná se svým nežidovským mužem, který přestoupil na její víru a který hlídal zadní vchod. Svět, jak ho znali, umírá. Pro mnoho lidí už je mrtvý. Bude to jiný začátek, protože nastane, až se teprve lidi nebudou zabíjet. Nebudou to potřebovat, aby si dokázali velikost, hrdost, oběť. Jediné obětování ve světě, který přijde, bude sebeobětování, při němž se neprolévá krev. A pak nikomu nebude líto starého světa, který nebyl možná tak dobrý, jak se tolika lidem zdál, jen proto, že neudělali nic, aby ho zhoršili.

„O čem to mluví?“ zašeptal Emil Ludvig.

„Mluví o tobě a o mně,“ odpověděla Anna. (Chtěla původně odpovědět, že neví.) „O našich dětech, Heleně a Richardovi.“

Emil Ludvig pozdravil kantora pohledem. Snad ho ani Mario Schapira nepoznal; neviděl dobře. V kostele se viděli prvně. Odňalo desatero skutečně lidem výsadu lhát, krást a vraždit a loupit a křivě svědčit a znásilňovat ženy a zneužívat děti a vyvyšovat se jeden nad druhým? Bylo ještě trestné dát se zbožňovat a zároveň opovrhovat druhými? Pan Schapira působil dojmem člověka, který chce přehlušit slovy jiná slova. Činy, které se nedaly slovy už zastavit. Oberkommando der Wehrmacht ho zase přerušilo. Předsunuté jednotky hrdinské německé armády stojí před hlavním městem satanského nepřítele, bašty barbarství, hlavního nebezpečí civilizovaného světa. Kati a démoni Evropy stojí před nejtěžší a nejúprosnější porážkou. Na konec krátkého oznámení zaburácel Beethovenův Yorckscher Marsch.

„Nedá se to tu ani zadýchat, když tu není dost lidí,“ zašeptal Emil.

„Kde už jsou? Ve Veletržním paláci?“ zeptala se Anna.

„Nebylo vůči Arturovi správné dát mu pocítit, že ho nemají rádi.“

„Pochybuju, že se na cestu najedl.“

„Jsi unavená, pojď si odpočinout domů a já zase půjdu. Máme ještě štěstí.“

„Když jsi odešel, přišli ke starému Kubrovi udělat prohlídku,“ řekla Anna. „Ptali se ho, které zná železničáře z bandy, kterou na železnici pozavírali, protože zpomalovali vlaky. Zastřelí je na střelnici v Kobylisích, jako zastřelili generála Eliáše a doktora Vančuru. Chtěli ho chytit pod záminkou, že může uvést polehčující okolnost, kterou jim zachrání krk. Bránil se, že je už dávno ve výslužbě. Nezná nikoho z podzemí; neví ani, že takové sabotážní skupiny existovaly. Měl za to, že má německá říše všechno pevně v rukou. Za to ho zfackovali, jako provokatéra, bez ohledu na jeho sedmdesát let. Vzali ho s sebou. Přišli s majitelem hokynářství Dvořákem. Hokynář mluvil s civilisty od policie svou špatnou němčinou. Starý Kubr dělal, že nerozumí německy. Řvali na něj, že je provokatér a že si to s ním vyřídí jinde a jinak. Už mu vyčistí uši a vypláchnou oči, ale ne borovou vodou.“

„Proč zrovna k němu?“

„Hledali dělníka, který chodil za Lídou. Starý Kubr řekl, že mají smůlu a ona možná štěstí; je už mrtvá. Řekl jim, aby pátrali dál. Nepamatuje si ani ráno, kde si večer zul boty. Neví dost dobře, o čem mluví. Aby se nenamáhali. Řekli mu (a pan Dvořák to přeložil), že mu pomůžou, aby si vzpomněl. Ale neručí, že přitom nedostane závrať.“

Přeskočilo to od Marty, Artura a Zuzany a desatera přikázání. Člověk není moucha, které se někdo může zbavit jen mávnutím ruky, říkal pan Schapira. Mluvil o tom, jak jejich lidi pomáhali, sto padesát babiček dozadu, Egypťanům s pyramidami, Asyřanům s největšími chrámy; byli při tom, když Babyloňané a Chetité ryli klínové písmo do hliněných cihel; bojovali s těmi všemi a navíc s Amonity, Midjanity, Jebusity a Arameity, s Řeky i s Římany. Ani Římani je nedokázali vyvraždit, nebo alespoň zbavit víry. Pan Schapira hledal skrytý smysl ve všem, co bylo, co možná zase bude, ale není. Hledal v bludišti hádanek, porážek a vítězství pravdu, která by platila i dnes, šestnáctého října 1942 ve dvě odpoledne v tmavé synagoze na Primátorské třídě, kdy se pořád schylovalo k dešti. Co to bylo, co je udrželo, aby mohli sledovat pád Babylonu a mnoha říší, od Ninive až po pyšný a zdánlivě nezdolatelný Řím? Jaké jsou to soustředivé a odstředivé síly, které tvoří a rozkládají veliká impéria? Co je udrželo od okraje záhuby pro další existenci? Čtyři tisíce let stojí před námi jako sloup, říkal pan Schapira a bylo na něm vidět, že neví, co bude za hodinu.

„Musím dát nažrat králíkům,“ řekl tiše Emil Ludvig. „Godemke už bude nervózní.“

„Mám strach,“ řekla Anna. „Ale neříkej mi, že nevím proč. Dal jsi mu mou tašku, aby tě pustil? Co říkal?“

„Pustil mě s propustkou, to stačí, ne?“

Anna ho prosila ráno, aby jí koupil šicí potřeby; měla poukaz na nákup za dvě koruny na čtvrt roku. Směli se šatit jen u vetešníků.

Pan Schapira mluvil o naději, která trvá, dokud se chvějí jejich srdce. Zdálo se, že zpíval.

Emil Ludvig se díval po chrámové lodi, na lustry, na kterých se chtěl houpat Richard, když byl malý.

„Taky přišla Karla,“ řekla Anna. „Přinesla z pouti u Meteoru VIII krabici pražených mandlí pro děti. Mohla jsem ti to dát pro sestru, Artura a Zuzanu. Strčila to dovnitř, docela tiše; ani nevěděla, co se stalo u starého Kubra.“

„Neslyšeli jste?“ zeptal se muž vedle Anny. „Tak už jsme jednou seděli, modlili se a vehnali do chrámu prasata.“

Někdo otevřel přední dveře; vnikl sem pach z továrny na mýdlo. Emil Ludvig se rozhlédl po synagoze – mohli by tu udělat skladiště nebo stáje, synagoga byla prostorná. Najednou mu to naskočilo dohromady; odjezd Artura, sestry, všeho, co se semlelo s panem Ernstem Kantnerem a co říkal pan Mario Schapira se svým bříškem, i když už na něm plandají jeho staré šaty. Venku pršelo. Árijský boj věděl, o čem píše, když včera měli nejtučnější titulek, jak nedovolí židovským bojůvkám vrazit trojského koně svých zvrhlostí do sevřeného šiku árijských bojovníků. Za čistotu rasy! Pryč s židovskými otravovači studní! Ať žije ústřední výbor a vedení organizace Vlajka. Ať žije řadové členstvo, předvoj bojovníků za pokrok. Ať se semknou, myslel si Emil Ludvig, tak těsně, že se uškrtí. Psali o hodinách, jejichž ručičky nezastaví ani nejsilnější židovská ruka. Chce tu postavit pan Schapira barikádu? Lidský štít? Zeď z těl žen, dětí a starců? Z těl svého zetě, jeho zase těhotné ženy, Anny a pár lidí, jako je Emil a zbytek lidí, kteří přišli na Svátek stanů?

Venku se spustil liják. Vlajky na německé škole zplihly. Reproduktor hlučel do deště. Pan Schapira citoval zpaměti: Uzavírám s tebou dnes smlouvu, kterou prohlašuji, že už nikdy nepřivedu potopu na svět. Nebe ztemnělo. Co se nepodařilo Napoleonovi, dokázal Hitler, říkal hlasatel venku. Velké, velké, třikrát velké je Německo této chvíle.

Emil Ludvig si nabíral do nosu vůni kostelní lodi. Za to, že králíci přibírali, mu nosil voják Godemke mouku a cukr, vojenské příděly. Vyprávěl, že hlídal jeden čas bránu za zdí v ústavu, kde měří lidem hlavy a pohlaví, aby určili nordické míry. Taky k sobě připouštěli muže a ženy, jak řekl Godemke, jako králíky. U králíků se cítil volněji. Anně se zdálo, že králíci mají divné oči. Mají v očích strach, i když se nic neděje. Proč? Někdy mají tak jasné oči, a přece se dívají jako mrtví.

„Čekal jsem vás,“ upíral pan Mario Schapira oči na přední vchod, docela na konci uličky s prochozeným kobercem. Po oknech synagogy stékaly veliké, husté kapky. Reproduktory hrály v řadě za sebou trojici pochodů: Hoch Heidecksburg a Hessischer Fahnenmarsch a Alexandermarsch. Pan Schapira zbělel ve tváři. Chytil se vysokého stolu pro modlitební knížku, který měl před sebou do výše prsou. Proti němu šli ráznými kroky dva němečtí četníci v holinkách a v jezdeckých kalhotách a s nimi, jako překladatel, obchodník s koloniálem z jejich domu na Královské 137 pan Dvořák, za ním taneční mistr Slavomír Mayer a chlapci v uniformách hitlerjugend z protější školy na Primátorské. Takhle přestupovat protektorátní zákony nebude nikdo. Došli až ke skříňce z akátového dřeva. Zeť pana Schapiry byl už taky uvnitř, za ním rozevřené dveře a jiná skupinka hitlerjugend. Pan Schapira ustoupil o dva kroky k akátové skříňce, v níž byla Tóra, náboženská ústava, platná pro všechny živé a mrtvé i ještě nenarozené, zákon o jednotlivcích a pospolitosti, slovo, k jehož slávě a pravdě propůjčil svou autoritu neviditelný Bůh. Kantor držel na břiše modlitební knížku, z níž ani nečetl. Nad hlavou měl obrovskou zlatou korunu s nachovým okrajem, maličko už oprýskanou. Chtěl něco říct četníkům nebo pánům Dvořákovi a Mayerovi, ale jeden z hitlerjugend mu dal ránu pěstí do úst, rozrazil mu dolní ret o zuby a kantorovi stékala po bradě a krku krev. Paní Schapirová vykřikla. Výkřik zaplnil kostelní loď a ztratil se. Mario Schapira říkal: „Ne, stáje ani skladiště. Je to svatyně.“ Dostal od téhož hitlerjugend druhou ránu a zmlkl. „Schweigen, totschweigen,“ řekl hitlerjugend a srazil bičíkem a druhou rukou, když se mu to hned nepovedlo, dřevěnou zlatou korunu nad oltářem. Totschweigen bylo německé slovo, které přišlo do Prahy s armádou, gestapem a s hitlerjugend. Znamenalo mlčet, umlčet – k smrti. Ale pan Schapira žil. Nepřišli ho zabít (na to jsou jiná místa, tady i na východě), jen zmlátit a vyhnat z budovy, které říkal svatyně a z které bude do týdne skladiště nebo stáje, podle toho, k čemu se rozhodne hauptman jezdectva, které se zabydlelo v někdejších policejních stájích kousek odtud.

„Alles raus,“ řekl hitlerjugend a to bylo třetí, co poručil, a všichni se hrnuli k zadnímu východu, kde stáli menší hitlerjugend. Někteří se divili, jakou mají moc, druzí plivali na lidi a třetí se smáli.

Na Annu a Emila Ludviga plivli dva maličcí a slabí, celí zimomřiví v hnědých košilkách a černých manšestrových kalhotech, že jim naskákala na stehnech husí kůže. Kopali první odcházející do zadků.

„Všichni ven,“ překládal pan Dvořák. A pan Mayer ho vlídněji doplnil, jako by dával instrukce mladým uchazečkám tance: „Nejdříve zadní lavice, zadním vchodem, prosím. Pak střední lavice, nakonec přední lavice. Žádný zmatek, laskavě. Zadním vchodem, opakuji: zadním vchodem, dámy a pánové! Pokud jsou nahoře dámy, pak taky zadním vchodem, prosím. Prosím, prosím!“ Pan Mayer zatleskal do dlaní. „Nemáte tu už dávno co dělat, budova byla vzata pod ochranu armádou a úřady. Kdo z vás se chce pouštět do křížku s německou armádou, dámy a pánové? S úřady? Doufám, že jste tu jen omylem. Za to, jak jistě nepřeháním, by vás mohli i postřílet.“

„Was sagt er?“ zeptal se hitlerjugend. „Co říká?“

Hokynář mu to přeložil špatnou němčinou. Četníci obhlíželi armádní majetek. Zdálo se, že modlením nikdo nic nepoškodil. Někdo kopl do zlaté dřevěné koruny. Byla lehčí, než se zdálo, odletěla pod lavici. Ozývaly se kroky, slova o neštěstí, bolesti, hrůze a pak nikdo nic neříkal, jen spěchali ven. Bylo slyšet šoupání nohou.

Nejmenší hitlerjugend se pořád ještě zaraženě rozhlíželi, ve svých čistých uniformách a s dýkami u pasů. Byli v synagoze poprvé. Smáli se čím dál tím hlasitěji; už si dodali odvahy. Dělali poznámky na adresu jednotlivých lidí, že klopýtají nebo páchnou jako ve zvěřinci. „Všichni židi jsou váleční zločinci,“ řekl jejich vůdce, nejvyšší hitlerjugend. Venku hlásili z reproduktorů, jak hluboko v Rusku bojují německé armády, a pak se rozezněly zvony. Jak to znělo, snad zvony všech kostelů v Evropě. Byly to zvony díkůvzdání?

Nejmenší hitlerjugend se překřikovali, že to tu páchne jako někde v dezinfekci. Nebo jako v odvšivovací stanici. Co tu bude zítra? Skladiště? Stáje? Pro kolik koní? Pan Mayer neztrácel iniciativu. Zdvořile, ale zároveň rázně dodával: „No tak, běžte, běžte.“ Nebylo jisté, jak se rozhodne hauptman německého jezdectva, ale v případě, že by se spokojil s někdejšími policejními stájemi, pak bylo možné pozměnit rozhodnutí udělat ze synagogy skladiště a pokusit se o něco jiného, jako jsou velké stodolovité tančírny ve Francii. Úřady mu půjdou na ruku. Rozhodující slovo by pak měl majitel klenotnictví Janďourek, který by možná dal přednost, aby se ze synagogy stalo kino, kabaret, divadlo nebo kryté kluziště, zkrátka něco, z čeho může mít užitek široký okruh obyvatelstva čtvrti. Ovšem, panu Dvořákovi by skladiště vyhovovalo; zvláště kdyby dostal bezplatně svůj pěkný kus, aby tu skladoval slanečky, rýži nebo brambory. Uvidíme, uvidíme, říkal si pan Mayer a nahlas dodával: „Tak je to správné, tak je to správné.“ Znal kdekoho z nich. Tleskal jako do tanečního rytmu. Skočná, skočná, tohle není tango ani pomalý anglický waltz, dámy a pánové, no tak, prosím, správně, správně, výborně. Dejme tomu, foxtrot, polka, něco rychlejšího, mazurka, ale aby se vám nepletly nohy, rytmus. Gavota? Usmál se zeširoka. Ano, gavota, židovská gavota, nový tanec v Evropě. V rytmu gavoty až na východ.

Emil Ludvig si připravil propustku. Držel Annu za ruku. Už byli skoro venku. Teprve když se otočil, viděl, že četníci a větší hitlerjugend obklopili pana Mario Schapiru, jeho ženu, dceru s bříškem a zetě. Vytvořili kolem nich kruh. Neviděl dost dobře, protože pořád šli směrem do ulice zadem a hustě pršelo. Pan Schapira držel modlitební knihu na prsou, druhou rukou si otíral rty.

„Škoda, že jsem je nepoznal dřív,“ řekl Emil.

„Co bys byl udělal?“ zeptala se Anna.

„Ano, co bych udělal?“

Šli všichni, jak nejrychleji mohli, připraveni zdvihnout ruce, ale to jim nikdo nenařídil. Dva z větších hitlerjugend byli synové pana Dvořáka; třetí, nejmenší, přešlapoval s těmi malými u zadního vchodu, jako jejich vedoucí. Byli na tatínka pyšní; chtěli, aby otec byl taky pyšný na ně. Než sem šli, zaslechli, jak se bavili pan Janďourek s jejich otcem a s tanečním mistrem Mayerem o tom, že je to židovská lež, tvrdit, že se člověk narodil svobodný nebo dobrý, pokud se nenarodil jako árijec nebo německým rodičům; jen jedna z prohnaných lží a přetvářek nižší rasy; i kdyby se stokrát přebarvili, nemohou se dostat mezi čisté. Jsou jako krysy. Je jich hodně a sežerou, na co přijdou. Jsou hnusní na pohled. Tvrdí, že si jsou všichni rovni, protože je jich málo a jsou slabí. Být jich víc, zardousili a vysáli by krev ze všech jako upíři. Pozabíjet je. Vyhubit – ale opravdu nelítostně. Nevyhodit je dveřmi, aby se vrátili oknem, jako to dělají tisíc, snad už dva tisíce roků. Jen vypadají jako lidi, jako všichni ostatní. Nemají ani tak rádi koně, aby dobrovolně přenechali synagogu pro německé stáje. Svoboda není pro všechny, ani pro většinu, jen pro vůdce v množném čísle.

Větší a nejstarší hitlerjugend řekl, že Tóra, souhrn židovského učení, pět knih Mojžíšových, je jen židovským zasvěcencům srozumitelný návod k válečným zločinům, proti kterým plyn jako yperit na bojištích v první světové válce byl jen dětská hra. Existuje dokonce ještě tajná šestá, sedmá a osmá kniha o tom, jak spiknutím ovládnout svět, ale o té se normální smrtelník nedoví. Tomu udělají přítrž.

Vedoucí hitlerjugend mával v ruce knihou z archivu synagogy, kde byla historie budovy od roku 1858, kdy položili základní kámen. Stavěli ji deset roků. Trvala až do této chvíle. Všichni cítili, že tomu je konec.

Hajl Hitler. Znělo to česky stejně důrazně jako německy. Hajl Hitler. V židovských ústech se otráví i slova jako svoboda, čest, vítězství. Slova rasa se bojí; nechtějí ani sami sobě připustit, že jsou rasa. Jako by mezi jejich vírou a rasou byl nějaký rozdíl. V synagoze bylo přítmí, na ulici lilo.

Před hlavním vchodem synagogy zarazil náklaďák s plachtou. Mladíci v uniformách hitlerjugend, kteří v přítomnosti obou četníků a pana Dvořáka a pana Mayera strhli i oltář z akátového dřeva a kopali do svitků v sametu a s ozdobnými přezkami pro zábavu a z dlouhé chvíle, se prodírali hlavním vchodem. Vítr sem zase navál déšť a pachuť z továrny na mýdlo. Zdálky nevypadal žádný z mládenců starší než Richard, myslel si Emil Ludvig. K autu odvedli a dokopali pana Schapiru se ženou a těhotnou dcerou a zetěm četníci. Něco ženě a dceři říkali, asi že mohou jít domů, ale odmítly, chtěly zůstat s muži. To by si měla rozmyslet, řekl první četník. Jak si přeje. Proč? Zprotivil se zákazu o používání synagog a nechtěl, aby se z baráku stala stáj nebo skladiště; to si s ním vyřídí jinde. Ve Veletržním paláci má gestapo vždycky pár míst pod palcem; není to žádný problém přidat pár nových dušiček k transportu, i když ho už odbavili. Kufr za ním mohou dodatečně poslat. Mario Schapira se dostával přes postranici, kterou nesundali, jen těžko, byl pořád dost tlustý, i když už zhubnul. Náklaďák měl vzadu taky válec na plyn místo benzinu. Mario Schapira se držel modlitební knížky a až nakonec, když už se přehupoval přes postranici, ji ztratil. Zeť pana Schapiry ji zvedl a lezl přes postranici i s ní. Paní Schapirovou museli na korbu hodit, protože se jí držela prsty, ale nemohla se dostat dovnitř. Taky dceři pomohli, aby nezdržovala odvoz. Nejvýš porodí někde jinde než doma.

„Je to konec falešným starostem o jednotlivce,“ řekl pan Dvořák panu Mayerovi, aby to slyšel pan Janďourek. Šlo o to, co bude se synagogou: stáje, nebo skladiště? Kdo s koho? Dost židovských bludů o důstojnosti lidského života, že každý má stejnou hodnotu jako druhý.

Způsobilo to – i kvůli dešti – jen málo rozruchu. Ve všední den mají taky lidi jiné starosti. Náklaďák má plachtu. A německých četníků a hitlerjugend bylo teď všude plno. Reproduktory vykřikovaly vítězství; fanfáry, bubny a bubínky; píšťaly, flétny. Zábavní střelnice byla plná; lidi se tu schovávali před deštěm.

Annu nechal Emil Ludvig doma. Ještě směli být doma. Nemohl ji utěšit tím, že dřív nebo později budou zase všichni pohromadě, Artur, Marta, Zuzana a Schapirovi. Byl dlouho pryč a sundal si hvězdu, aby mohl jet taxíkem na staveniště kasáren Waffen SS. Thornten Godemke se ho zeptal, kde byl tak dlouho. Konečně liják ustal. Podle toho, jak se Emil Ludvig díval, nečekal voják na odpověď. Protože už nepršelo a byli tu sami (cvičení dobrovolných mladých SS už skončilo), leštil krokodýlovou kůži kabelky bílým bavlněným hadříkem. Kůže trochu procitla.

„Co se děje?“ zeptal se Thornten Godemke.

„Jako obvykle,“ odpověděl Emil.

„Je lepší se neptat, já vím,“ řekl voják.

„Ne,“ souhlasil Emil Ludvig.

Emil Ludvig začal hned krmit králíky, jako by to bylo to nejdůležitější na světě. Tráva zvlhla. Viděl, že kus práce udělal Thornten Godemke za něj.

„Vypadáš jako pastýř rybích stád,“ řekl Thornten Godemke. „Co se stalo? Odjeli do Lodže? Ztratils řeč?“ Dodal: „Dostali svoje. Vzal jsem si krmení na starost za tebe. Kde máš propustku?“

„Připadám si jako batole, na milost a nemilost, pořád v rukou těch druhých,“ řekl Emil Ludvig. Podal vojákovi propustku jako nějakou prošlou zástavu.

„To chtějí,“ řekl Thornten Godemke.

A pak se zeptal, vojensky stručně, ale tiše: „Co budeš dělat?“

„Co mám dělat?“

„Věděl bych, co udělat.“

„Nevím, jestli vím, co chcete říct.“

„Někdo by ti poskytl útulek, nemyslíš?“

„Všichni se strašně bojí.“

„Moje matka, možná.“

„Vaše matka?“

„Moje matka je vdova, v Berlíně.“

„V Berlíně?“

„Můžu ti dát adresu.“

„Zabijou každého, kdo nám podá ruku.“ Neřekl, co viděl prve, jak zbili kantora Schapiru a odvezli ho s celou rodinou. Byl to celý řetěz zkušeností od německého židovského emigranta pana Joachyma Luxemburga až sem. K tomu připojil v duchu, co slyšel. Asi to byl jen zlomek. Viděl prve, už dost dobře, aby si mohl představit, co na ně čeká. Nebo je i to – přece jen – výjimka? Výstřelek? Sice obrovský, ale přece jen výjimečný výstřelek, který opadne, jako opadá povodeň, pohasíná požár, ztiší se zemětřesení? Je to jen bouře, která je zničující, ale přežene se, jako se přehnaly, v přírodě i v dějinách, zatím všechny? Nemůžou přece zavřít a odvézt do koncentračních táborů všechny. Představoval si obrovské moře, odliv a příliv. Cítil, čím je hroznější to hrozné, protože je to hroznější jen pro něho.

„Na to nemůžeš myslet. A když už na to myslíš, nesmíš na to dbát. Člověk je člověk, jen když udělá, co musí udělat, bez ohledu na všecko. Kolik vás je?“

„Čtyři.“

„Matka má jen sklepní místnůstku. Ale snad by o někom věděla.“

„Je to daleko.“

„Ano, je to daleko. Tady nikoho neznáš?“

„Znám hodně lidí, ale nikoho, na koho bych se mohl obrátit.“

„Škoda,“ řekl Thornten Godemke. „Mysli na to. Kdybys nepřišel, budu vědět, co a jak. Dám si na čas. Nedám se jen tak zexecírovat.“

„Dík,“ řekl Emil Ludvig.

„Udělal bych to, být v tvojí kůži.“

Setkali se očima. Hleděli na sebe asi pět vteřin. Emil Ludvig sklopil oči. Myslel na to, komu se dá dneska věřit nebo nevěřit. Jak to překračuje hranice, uniformy a lidi, jako by to oddělovalo dobré a zlé a hnusné a konejšící. Komu se dá věřit? Je to nepostihnutelné? Věřil by těm nejprostším? Je to asi jako pokoušet se počítat hvězdy. Je asi několikerá vesmírnost, nahoře, na hvězdném nebi a v člověku, v lidech. Cítil, jak se posouvají hranice všeho, co dosud drželo svět pohromadě, aby se dal přehlédnout i ve své nepřehlednosti. Taky Emil Ludvig pocítil, co cítila, než za ní přišel do synagogy, jeho žena Anna, jak povolily všechny podpory, které držely nebesa, aby se nezřítila, a jak nastává konec světa. Ano i ne. Matka Thorntena Godemka. Najednou si představil ženu ve tmavém sklepním bytě někde v Berlíně a bylo mu líto, že je to tak daleko. Nikdy by se tam nedostal. Jistě, jak říkal pan Godemke: Něco člověk udělá bez ohledu na všechno. Ať to stojí co to stojí. Díval se do modrých očí Thorntena Godemka a pak do netečných, červených očí králíků. Dával jim změklou, mokrou trávu. Taky králíci měli červené oči jako krokodýl nebo kajman nebo liška. Neměli divoké oči jako aligátoři. Byly to bezstarostné, narudlé a zanícené oči zvířátek, odevzdaných do péče jeho rukou, než jinou lidskou rukou zajdou. Odrážel se v nich jen svět, který je, ne svět, který byl nebo teprve přijde.

OZVĚNA

8

Celou dobu, co šli od nákladních aut, je dav stále roztrhával. (Byly to náklaďáky značky Opelblitz, jaké přijely tenkrát před synagogu na Primátorské třídě, a ukořistěné francouzské renaultky.) S německými vojenskými značkami a s otlučenou polní šedí a oprýskanou maskovací barvou vypadaly bachraté renaultky jako vyřazené do starého železa. Jen vůz velitele stráže SS byl skoro nový. Černý daimler s pancéřovými boky, neprůstřelnými skly a modře zamalovanými světly, s čistým obdélníkem ve velikosti dvou vedle sebe položených žiletek pro dálková světla. Cestu osvětlovaly teď reflektory, které nic netlumilo. Bylo to už přes měsíc, co naposledy nad oblastí Krakov – Auschwitz-Birkenau přeletěla americká bombardovací letadla ze základny ve Foggii a nechala pod sebou nepovšimnut prostor tábora, s pěti stavbami krematorií a osmi jamami, kde se spalovali mrtví (když krematoria firmy Topf ve Wiesbadenu už nestačila a východní fronta zůstávala už několik měsíců v klidu a nic nerušilo dílčí operace souhrnného plánu Noc a mlha na vyhubení všech evropských příslušníků židovské rasy bez výjimky).

Před nimi byly teď zdi podzemní svlékárny a pozvolný betonový svah jako do prázdného skladiště brambor nebo katakomb na pěstování žampionů. Byly to šedě a černě začouzené červené zdi z cihel, vyrobených v polské cihelně nedaleko, a o něco větších než cihly, z kterých byla postavena původní jezdecká kasárna Auschwitz-Birkenau, která sloužila polské armádě, pak rakousko-uherskému vojsku a nakonec jednotkám Waffen SS. Na zemi se válelo plno sazí a popela smíšeného s prachem. Někde ležely taky už rozházené půlky kmenů a kůly, určené jen na topení, a kamení. Místy se dělaly louže. Kolem hydrantů, jak se zakusovaly do vrstvy prachu a kde vytékala voda, se udělalo bláto.

Byla tma uprostřed noci; rozrážely ji jen někde reflektory. Neviditelný prach a saze s popelem jim dráždily nosy, ústa i hrtan. Dalo jim práci držet se pohromadě. To byl teď jejich hlavní cíl, snažit se udržet spolu.

Někdo se zeptal: „Co je to tu?“

„Čekárna,“ odpověděl asi osmnáctiletý voják SS.

„Čekárna na co?“ chtěl vědět hlas.

„Na mesiáše,“ odpověděl osmnáctiletý SS, protože mu řekli, proč tihle lidi nikomu nevěří a zároveň jsou nesmyslně důvěřiví, aby si s nimi nedělal zbytečné starosti. To už je to opravdu poslední, co chtějí vědět; nikoho už napříště obtěžovat nebudou. SS si odkašlal. Vzduch mu tu taky nedělal dobře.

Viděl opakovaný obraz: prázdné nebo vyděšené anebo nechápavé pohledy lidí, kteří před sebou měli posledních dvacet třicet minut života. Pokleslé, vychrtlé tváře, výraz, který mají nemocní. Jistě si nesou do krematoria kromě svých zvyků a nevyřízených účtů – nebezpečné bakterie, snad tyfu, možná dokonce cholery, nejrůznějších nemocí, které roznášeli po světě. Jsou nakaženi skrz naskrz, mají vši, křivici, tuberkulózu nebo si nesou – až nakonec – svou podvýživu a ti, co kulhají, asi obrnu, nemluvě o pohlavních chorobách. Nemusejí si dělat starosti, jak dlouho budou nebo můžou žít, otázka věku už pro ně nepřichází v úvahu. Penze už jim propadla, stejně jako nemocenské pojištění. Nemusí si taky lámat hlavu, co pít, když je voda otrávená. To všechno, naštěstí, za dvacet, třicet nebo čtyřicet minut shoří i s nimi. Podle toho, kolik plechovek cyklonu B na ně vysypou. Ať si radši drží předepsanou vzdálenost nejméně na pět kroků od těla, myslel si. Čím dál ode mě, tím líp. Ať si to odnesou do krematoria, spálit, nenakazit ho. Uvážil nebezpečí svého poslání. Co riskuje, aniž se pohnul.

Na bráně do vedlejšího lágru stálo hebrejsky (což znamenalo, že to musel někdo z jejich lidí přeložit, napsat a udržovat ve větru, sněhu a dešti): Toto je brána Boha, kterou vstoupí spravedliví. Vedle stálo: Jedem das Seine, každému to svoje, a Arbeit macht frei, práce osvobozuje, stejně jako na hlavní bráně. Nebyl to jediný nápis na jediné bráně v Auschwitz-Birkenau, ale nikdo už se nedivil německému nebo nacistickému smyslu pro humor. Kdovíkoho to napadlo poprvé. Emil Ludvig myslel na to, kolik lidí by ztratilo život ve vzpouře, a dospěl k závěru, že i kdyby padli do posledního, nebylo by to víc, než kolik obětí sem ještě dojde po obou stranách rampy, nekonečnými transporty ze zbytku Evropy.

Emil Ludvig už neztrácel energii údivem, co si dali Němci práce, aby z židovských ghett a přestupních stanic, jako byla Velká terezínská pevnost v Čechách, odkud přijeli, vytvořili fasádu normalizace, něčeho, co je stejně legitimní jako, dejme tomu, hranice města nebo země, jen aby se zdálo židovskému i nežidovskému obyvatelstvu Evropy, jak daleko jsou nacisti od špatného zacházení s lidmi. V tom Němci uspěli, naučili se něco, co nikdo před nimi neuměl. Vytvořili dojem, že vzhledem k válce a starostem, které válka přináší – jsou laskavější, než se dalo čekat. Pak je krmili ve své velkorysosti dvě stě padesáti kaloriemi denně, jednou za dvacet čtyři hodin, některé dny ani to ne. Nepřišli sem přece do sanatoria, ale přišli sem umřít. Koho nezkosily nemoci a hlad, bití nebo tresty, měl zajištěno konečné řešení: komín. Ze všech se stane popel. Nikdo už nezažije východ slunce, příští soumrak, první hvězdu, chvíli modliteb; příští noc, příští jaro, léto nebo podzim, první nebo poslední sníh; déšť, vítr, tah ptáků. Nikdo už neuvidí, koho si ještě přál zahlédnout, naposled. Němci zrušili hranice mezi prvním a posledním. Mezi dobrým a zlým, spravedlivým a křivdou. Mezi tím, co chtěl člověk dělat správně, i když ho nikdo neviděl, a co se bál udělat špatně. To Němci utopili v tůni, které říkali rasa, Německo, německé poslání, čistota krve. To se ztratilo v táboře, z něhož nebylo návratu.

Myslel na to, co slyšel, že smrt je lehčí než ptačí peří. Mohlo se zdát směšné, že nesouhlasil. Život je těžší. Slova. Myšlenky. Všichni chceme žít, i za nejhorších okolností, protože na konci každé myšlenky je neviditelná naděje, že jednou, možná, kdoví, někde, alespoň pro někoho… V tom na tom byli všichni stejně. Byli celou dobu blízko smrti. Zvykli si na ni, byla s nimi jako spolubydlící ve dne i v noci, v témže domě, bytě, kavalci, jako sestra nebo bratr, když byli na nohou nebo leželi na barácích, nebo je nahnali nosit kamení, na jedno místo a potom zase nazpět, desetkrát denně, ale zatím, navzdory všemu, ještě žili. Viděl tu jednou člověka, který seděl na bobečku u drátů a někomu říkal: „Už je nejvyšší čas, pondělí, poledne, měli pro mě přijít, čekám už hodinu.“ Jako by čekal někde v Krakově nebo v Antverpách na autobus, anebo ještě včera na příděl krajíčku chleba; ale věděli, nač čekal. Chtěl si to zkrátit, až ho hodí na náklaďák a nebude muset jít pěšky. Sbírali takové lidi v táboře třikrát denně; už nestáli o to žít. Změnilo je to. Mezi hodnotou a bezcenností života se ztratil rozdíl. Stačila vteřina v lágru a byli jiní, a kdyby se nedostali sem, nebo se dostali odtud, byli by jiní už všude jinde. Nikdo z nich se odtud nedostal. To největší bylo ještě před nimi: to neznámé – smrt – co mají všichni společné. Někde mezi nimi byli slepci. Vzali jim už hole, aby je nemohli změnit ve zbraně. Ve tmě, která je obklopila, už nebyl mezi slepými a vidoucími rozdíl, stejně jako za chvíli nebude mezi němými a hluchými a těmi, co mohli ještě mluvit a slyšet. Jen jako zlomek myšlenky mu ještě blesklo spánky, že až je zavraždí, jako zavraždili tolik lidí před nimi a ještě zavraždí tolik lidí po nich, dějiny to budou vracet jako ozvěnu všem pokolením, která přijdou, a nikdy ta ozvěna nedozní, zůstane jako skvrna, rudá barvou krve a černá jako popel. Snad. Kdoví? Možná. Na tom už nezáleží. Nechtěl se už zatěžovat ozvěnou lhostejnosti světa, která sem doléhala tichem. Konečně ho přestala sužovat otázka: Jak se to mohlo stát? Jak to mohli – oni sami a lidi kolem – dopustit? Už to jen bylo. Bylo to. Stalo se to. Cítil se jako píseček propadlý sítem. Jako poslední kapka vody, než vyschne žárem vycházejícím ze středu Země.

Mladý SS, Rolf Tuepe, měl nedůvěřivé a jasné modré oči a plavé vlasy pod čapkou, jako přadénka. Byl vysoký a štíhlý, měl vojenské držení. Vnímal všechno, co se dělo, jako by se tomu současně bránil a zároveň vítal svou činnost a účast. Byl součástí největšího podniku v dějinách, jaký Německo vzalo na svá bedra. Cítil, čím přesahuje vše, co bylo, i válku, jak ji znali jeho rodiče a dědové. Už si udělal obraz o lidech a rodinách, které jen přicházely, ale neodcházely. Snažil vyhnout se jim jako jednotlivcům, pokud to šlo, a vždycky to nešlo. Jediné, co mu mohlo vyjít vstříc, byla tma, ale zároveň se dovolával bezpečí reflektorů. Byla to svým způsobem jatka, ale to nebyla jeho věc.

Mladému vysokému SS, Rolfovi Tuepemu, připadalo skoro směšné, že někdy i nazí, svlečení už ze všeho, ještě věří na vlastní hrdost, jako ve svých skalách a pouštích, dva nebo čtyři tisíce let dozadu.

Zatím slyšel hlasy a křiky a nářky, šoupání nohou, vzdechy, slova. Strach tu mohl skoro nahmatat ve vzduchu. Už jim asi vytrávilo. To se tam uvnitř taky vyřeší. Mají to za sebou. Je lepší je nechat ve vzduchu a ve tmě, nic jim neříkat, ani náznakem. Mladého SS napadlo, kdy se chovají lidi jako děti, i moudří a staří, zkušení a nejzkušenější. Viděl to už párkrát. Potká je za patnáct minut stejný osud. Ne proto, co by mohli mít společné; v tom ohledu neměli kromě vzduchu a toho, co je čeká, nic.

Napadlo ho, co všechno s nimi shoří. Nejenom jejich tajné lásky a nelásky. Přízně a nepřízně. Démonické vlastnosti. Spojení s ďáblem, mamonem, všemi nectnostmi, na které člověk přijde. Kdovíkolik tu bylo znalců a čeho všeho. Už nebudou žít z nápadů. Nebudou žít. Tečka. Konečné řešení. Budou to mít uvnitř jako v tělocvičně. Jako při nástupu k masovým hrám. K velké tělocvičné slavnosti v noci. Až na to, že je to slavnost jen pro nás, opravil se v duchu, ne pro ně.

Když jdou lidi na porážku, není mezi nimi a hovady velký rozdíl. I nejvytrvalejší a nejstatečnější mají srdce v kalhotách a slzy v očích. Kdoví jestli to platí pro všechny lidi, myslel si mladý SS. (U černé zdi v táboře, když střílí provinilce, je přitom hodně nářku a křiku, než třeskne puška a kulka a udělá všemu konec, a nejsou to jen obřezaní, koho tam střílí.)

Nakonec to pro ně musí být útěcha, usoudil mladý SS. Zbaví se stájí, dřevěných paland bez matrací, neutrální zóny u plotů, kde se hned střílí, mokrých hadrů, v kterých byli ve dne v noci, a věčného hladovění a nemocí nebo trestů. Svých věčných průjmů. Všech neviditelných bolestí uší, kolen, očí, kostí. Apelů před baráky, kdy prostáli celý den, někdy celou noc, a kdo nevydržel, šel do komína už dávno před nimi. Alespoň jsou se svými rodinami. To přece vždycky chtěli – ze všeho nejvíc – toho se drželi nejhouževnatěji, jako blázni. Za chvíli se budou doprošovat o milost, o kousek života, doušek vzduchu. Hodně se jich bude modlit své podivné, nesrozumitelné modlitby. Odplivl si do tmy.

„Co to tu je?“ zeptal se ho starý muž.

„Skladiště řepy, nevíš sám?“ odpověděl SS.

„Co s námi bude?“ zeptal se stařecký hlas.

„Nic,“ odpověděl SS. A myslel si: Za patnáct minut to máš za sebou, nemusíš se už starat. „Mám si to nahrát na gramofonovou desku, že se pořád všichni ptáte na to stejné? Běž, běž, běž.“

„Zahyneme,“ řekl stařec. „Jako ryby na Harmense?“

„Ryby na Harmense?“ podivil se mladý SS, ale stařec už zmizel. Dav ho odtlačil. Dobře, myslel si štíhlý SS. Všechno jde, jak má.

„Co bude?“ ptala se ho další, mladá žena, snad v jeho věku. Zarazil ho její hlas.

„Co by bylo? Vykoupáte se a zbavíte blech, vší a všeho svinstva. Podívej se na sebe, jak se ošklivě potíš. Nebýt tma, vypadala bys jako strašidlo. Potřebujete dezinfikovat. Buď ráda, že se zbavíš těch hadrů. Že se nestydíš, takhle páchnout. Kdy sis naposled čistila zuby? Co se tak konečně převléknout? Jdi. Potom dostanete propečené jitrnice se zelím a klofanými bramborami.“

Jeho kolega – strážný – o kus dál řekl do tmy: „Krejčí? Ty potřebujeme jako sůl. Pak se u mě hlaš.“

Jiný kamarád SS volal: „Pospěšte si, dokud je ve sprchách teplá voda, máme jen jeden kotel.“

Ještě jiný kamarád SS se ptal doztracena: „Kdo potřebuje po večeři zažívací prášek?“

Mladý SS, Rolf Tuepe, si myslel: Je to otrava. Nic zajímavého se neděje. A každou noc, každý den je to stejné. Dvacet tisíc lidí za den, deset tisíc lidí za noc. Ale jsou jich miliony. Snad devět milionů jen v Evropě. Nu tak, dopředu, dobytku, dopředu, spěchat. Otázka, co se děje, kam jdou, co je čeká, se opakovala, jako na běžícím pásu. Měl chuť křiknout něco vtipného, aby ho slyšeli kamarádi strážní, jako slyšel on je. Teď se Rolfa Tuepeho zeptalo desetileté dítě s vážnýma velkýma očima, které světélkovaly ve tmě.

„Co s námi chcete udělat?“

„Zeptej se těch, co tam už byli,“ odsekl SS.

„Nikdy jsem ještě žádného, co šel do sprch, nepotkal,“ řekl desetiletý.

„Tím hůř pro tebe; dej si prohlídnout uši a oči, až se vykoupáš,“ řekl SS.

„Lžete,“ řeklo dítě.

„Vždycky jste nám lhali,“ řekl chlapec.

„Chceš facku? Povídám ti, aby ses zeptal uvnitř. Padej. Rychle!“

Mladého SS, Rolfa Tuepeho, napadlo, že někdo jde umřít a má jen minulost. Němci žijou a je před nimi širá budoucnost, jasná jako slunečné nebe. Jako nejjasnější hvězdy. Je to veliká noc, bude to veliký den. Utečete své minulosti, dejte si patnáct, dvacet, nejvýše třicet minut, oslovoval mladý SS v duchu dítě, neznámý dav. Všechno s vámi zajde: minulost i budoucnost. Tělo i duše. Zůstanou jen hadry, dřeváky i co jste si schovali v zadku. Taky by to mohlo být příjemnější. V něčem jsou na tom líp než on. Budou to mít za sebou. On taky, ale až za pár hodin. Těšil se, jak si pustí desku, kterou dostal polní poštou k Vánocům od rodičů: Wiener Blut. Zavířily mu hlavou povědomé melodie. Není nad Johanna Strausse.

„Je to past,“ řeklo ještě dítě a ztratilo se.

Ani už se neobtěžoval fackou. Napadlo ho, že neví dost dobře, který ze Straussů složil Vídeňskou krev. Grüß Gott, mein liebes Kind. A: Du süßes Zuckertauberl mein… A: Mir scheint, du willst spaßen. Anebo: Du lieber Schatz, lass dir gestehn. Straussů bylo víc. Celá rodina. Bude se muset na to podívat.

Mají taky finále, i když už bez polky nebo polonézy. Bez předehry. Anebo, pardon, s předehrou.

Wiener Blut.

V hospodě, kam chodí v sobotu jeho otec, asi zpívají ještě kolem stolu s dobře chlazeným a vypěněným pivem, nejlepším na světě. Když Rolf Tuepe odjížděl, řekl mu na nádraží otec jako muž muži: „Jedeš na východ, kde zabíjí ve dne v noci. Člověk se musí učit a snažit, aby ztratil ostych, když zabíjí. Nejde to snadno. Pamatuje si, jak to musel překonat v první válce, kdy se mu zdálo, že třeba nedokáže zabíjet jako ostatní. Zbavil se toho. Lítost není na místě. Neděláš nic špatného, když zabíjíš. Děláš jen, co musíš. Neohlížej se. Nelituj. Neomlouvej se. Za nikým a ničím se neotáčej.“ Otec by z něj měl radost. Rolf Tuepe nelitoval, co se dělo. Byl na to pyšný. Dělal, co všichni musejí udělat. Každý ovšem nedostane příležitost, i když jemu pomohlo revmatické srdce. A nedělal to – přinejmenším – hůř než ostatní. Otec si mohl jen vzdáleně představit, co se tu dělo. Bylo to tajné. A uplyne asi hodně času, než mu to bude moct svěřit. Měl v rodině osm příslušníků SS. Ti asi věděli. Wolfram Axel, matčin bratranec, a Peter Hatesaul, otcův mladší bratr. Althans Freiherz. Možná. Jsou na frontě. Taky zabíjejí, ale jinak. Všichni neseme svou kůži na trh.

Těžko by si to asi představila matka, nebo její matka a její otec, jeho dědeček, který by taky asi nevěřil.

V duchu viděl Rolf Tuepe svou čtrnáctiletou sestru, která bude ošetřovatelkou. Sestřino čelo, oči a vlasy. Slyšel její dívčí altový hlas. Mluví vždycky, jako by si prozpěvovala. Byla v ní nevinnost dívky a účast sestry. Říkal jí – s neokázalou autoritou staršího bratra: „Zabíjíme všechny, co si to zaslouží. Nemusíš se jich už bát. Budeš žít v našem světě, kde nebudou.“ A pak si vzpomněl na otce: „Nikdy nelíbej ruku, kterou nemůžeš kousnout. Nikdy se neohlížej. Nelituj. A nikdy se nikomu neomlouvej. Co jsi, jsi, co jsi, budeš, nikdo z nás nesmí být nic, co pouze bylo. Ale jsi jenom to, co ze sebe uděláš, co nedovolíš, aby z tebe udělali jiní. Ex smíš říct, jen když připíjíš na zdraví, ne že už nejsi, cos byl.“

„Je to hrozné, je to hrozné,“ volal někdo, takže to Rolf Tuepe zaslechl.

„Lepší konec s hrůzou než hrůza bez konce,“ vyvolal v sobě otcovo přísloví.

Rolf Tuepe cítil najednou, třebaže je daleko od své rodiny, že tu není sám. Rodina má dlouhé neviditelné ruce. Otec, sestra, bratranci. Člověk, který vykřikl hrůzou, už byl mimo.

Rolf Tuepe myslel na Horsta Glatzera, který sloužil v Einsatzgruppenkommandu v době, kdy nahnali židy ve Varšavě za zdi do ghetta, které pak shořelo do poslední třísky, i s nimi. Vyprávěl v kantýně, jak to šlo od ruky, ráz na ráz, až přišli k vilce, kde žil majitel fabriky na nábytek se svými devíti syny. Bylo to v červenci, a vedra jsou v Polsku nesnesitelná; šli do vily v rozhalených košilích a kazajkách, ale všechny dveře byly zavřené. Zabušili pažbami automatů, pistolí, co kdo měl. Konečně se objevila hlava domácnosti, za ním jeho žena. Lekli se mužů v uniformách a zbraní. Vzadu devět synů podle velikosti. Horst líčil druh židů, kteří chodili do synagogy v cylindrech, aby bylo vidět, že nejsou žádní takzvaní ghettojuden. Už žádné pejzy, plnovousy, byli vyholení domodra.

Vyšplhali během dvou pokolení až na špičku. Starý přišel s nahým zadkem do Varšavy bez pětníku. První noc udělal židli, během dne ji prodal. Druhou noc už měl materiál na dvě, stloukl je a zase prodal, a třetí noc udělal tři židle. Nakonec si postavil fabriku na nábytek. Zvykli si rychle. Zařízení a co měli na sobě, bylo to nejdražší. Stříbrné svícny, křišťálové lustry, královská křesla a stoly. Koberec kam oko dohlédlo, na tři prsty do výšky. Všechno vonělo sytostí a zlatem. Ta stará, když ji pobídli, aby si sebrala svých pět švestek, prohlásila, že nemůže, nemá spakováno na léto. Spakováno na léto? Horstu Glatzerovi to došlo až za chvíli. Neměla spakováno na léto, nemůže se z baráku hnout. Taky není zvyklá spát v jiné posteli. A tak je zavřeli do vilky, stříleli do oken, kdykoli se někdo odvážil vyhlédnout, a barák zapálili. Shořeli všichni. Ještě před požárem ghetta i se svými fraky a cylindry a vilkou a slávou, do níž se vyšňořili, než obsadili první řadu lavic ve své synagoze, která posloužila Einsatzgruppen jako garáž.

A pokud jde o to, k čemu si v Německu pomohli, to jim Německo na jejich cestě, která vede staletími a všemožnými zeměmi až sem a tady rovnou z rampy do krematoria a pak už jen výš, co nejvýš, komínem do nebe.

Co se jim povedlo za posledních pár desetiletí dohonit, to ztratí, jako když ještě nosili pejzy. S pejzy nebo bez pejzů, jsou už dva tisíce let stejní. Mysleli si, že jsou silní a mají to nejhorší za sebou.

Jako by šaty mohly zakrýt choulostivost, kterou mají lidi, kterým se propadá země pod nohama. Stejné to bylo i naopak: Němec v hadrech je pořád ještě Němec. Mluvili německy, česky a španělsky nebo francouzsky, oblékali se anglicky, americky nebo holandsky, ale nechávali si židovské zvyky, a když ne zvyky, židovskou duši, která mluví, když cinkají a šustí peníze. I kdyby vypadali jako německý aristokrat nebo francouzská kurtizána, stačí je šťouchnout, popohnat nebo kopnout a vrátí se v nich všechno, čím byli už od začátku.

Je v nich pořád Afrika a Asie a málo Evropy, i kdyby se oblékali u pařížských krejčích a objednávali si kufry ve Frankfurtu nad Mohanem. Tady skončí všechny jejich lsti a triky, pasti a kouzla a kouzlíčka. Jestliže věřili v kolo štěstěny, moc se jim to nesplnilo. Točilo se s nimi dlouho; tady se zastaví. Jdou jako slepí; nechají se vést a následují jeden druhého. Nikdo nemůže upřít Horstu Glatzerovi břitký smysl pro humor. Potěšení z umění dělat si potěšení. Všechno, co udělá žid, je jen znásobení žida. Když žid vdechne, žid vydechne. Když se žid neoběsí, je o žida víc, než by mělo. Horst Glatzer si nikdy nemusel pro slovo chodit daleko. Když se žid ožení s nežidovkou nebo židovka s nežidem, je to jen židovská léčka, jak udělat o žida víc. Žid utváří dobu a doba utváří žida. Židovská slepice snáší židovská vejce, z židovského vejce se vylíhne židovská slepice. Jako by stačilo, aby se žid stal kameníkem, a už nebyl jako žid. Nebo pekařem, uhlířem, oráčem. žid je žid už navždy. I kdyby ho stáhli z kůže, zůstane z něj židovské maso, židovská krev. To nejmenší, s čím se může každý Němec a Německo smířit, je židovský popel. Ať padne pravda, komu padne: židovský popel zůstane židovským popelem. Ani s tím se nedá nic dělat, leda pohnojit německé pole, protože popel nelze sprovodit ze světa, a když to neudělají německé ruce, udělá to vítr.

SS Glatzer ho vystřídá a pak se sejdou v kantýně. Glatzera se dobře poslouchá. Udělá frašku i ze smrtelné podívané. Jak řekl profesor SS: Kde bude Německo, až budou mrtví židi už dávno zapomenuti? Co si všichni tihle chodící mrtví mysleli, když Hitler říkal, že udeřila jejich poslední hodina? Všechny rány a jizvy Německa z minulosti jdou ke dnu jako potopená loď s těmito chodícími strašidly. Německo je vítězná, před ničím se nezastavující vůle, kterou nikdo a nic nemůže zlomit. Armáda SS a SA jsou pýcha Německa. V každém jednotlivci SS bije srdce toho nejlepšího, co je Německo.

Cesta k velikosti Německa vede zničením davů, které přicházejí ze všech koutů Evropy do lágru a trasou od rampy nebo od baráku ke krematoriu. Z židovského popela vzlétne k životu německá orlice.

Slova profesora SS a pošklebky Horsta Glatzera hladily mysl SS Rolfa Tuepeho, jako hladí ruka matky nebo milenky nahou hruď milence nebo syna. Jak dlouho to potrvá těmhle, než si bude moci odpočinout?

Myslel na to, kdy mu skončí služba a půjde spát. Je tu málo spánku, málo odpočinku. Nedá se nic dělat, dokud úkol nebude splněn. Pak přijde úkol číslo dvě, kolonizace východu, pět set kilometrů za Ural. Všude bude Německo.

Najednou bylo vedle něj dítě, chlapec, asi osm let starý. Zvedal k němu bradu a ptal se: „Kde je můj tatínek?“ Než mu Rolf Tuepe mohl odpovědět, chtěl vědět, kde je jeho bratr. Rolfu Tuepemu někoho připomenul. Šlehlo mu hlavou, že snad viděl podobnou tvář: černé havraní vlasy, orlí nos, zelené, vytřeštěné oči. Že by snad viděl jeho otce? Dítě mělo v hlase strach. „Když si pospíšíš, ještě ho dohoníš,“ řekl Rolf Tuepe. „Běž, běž, běž. Je vpředu.“

Dítě se ztratilo v davu. Snad by ještě někdo nechtěl, aby se tu choval jako v nějaké kanceláři ztracených nebo někde na plovárně. Za chvíli bude s tatínkem! S bratrem. Nakonec to není ani lež, když mu řekl: běž, běž, běž. Rolf Tuepe naslouchal ozvěně svého hlasu. Odpoledne prý přivezli židovské nemluvně s dvěma hlavami, dvěma páteřemi. Co se tu všecko nestane? S čím se tu člověk nesetká! Jestlipak slyší zvony, když to k nim přijde? Můžou si ušetřit držet svíčky, pomyslel si. Tatínek je vpředu. Nebo vzadu? Vědí už? Nebo ještě ne? Nevědí co, ale vědí proč? Nebo je to obráceně? Ale musí tušit, že jsou poslední. V každém člověku je instinkt, který mu napoví, o co jde, když jde o tohle. Docela rád by si dal horký čaj. S tím musí chvíli počkat.

Hluk, který nikdy nepřestal, dokud celá operace neskončila a než začala nová, Rolfa Tuepeho ohlušoval a unavoval. Snad to není jeho revmatické srdce, chtěl mít německé, silné srdce. Hluk mu připomínal naruby Německo, kde musí být, podle zákona, v devět večer klid, že by člověk slyšel spadnout jehlu. Německo je země pořádku. Země lidí, kteří vědí, jak se mají chovat, i v hospodě. Země, kde maminky dávají dětem nejhezčí německá jména: Rolf, Horst nebo Günther, Siegfried nebo Wilfred, Dieter; mají bohatě na výběr; devadesát milionů Němců; snad už brzy prvních sto milionů. Na všechno je v Německu zákon. Nikdo, i kdyby chtěl, nesmí dát dítěti židovské jméno nebo jakékoli cize znějící jméno.

Přistihl se, že je mu příjemné tykat všem, kdo šli kolem něj; nazývat je, jak ho napadlo, někdejší univerzitní profesory, doktory, kdysi bohatou a nadutou havěť. Všechno má dvě strany, a nic netrvá věčně. Mohl tykat starcům pětkrát starším, než byl sám. Kdo by si to nedal líbit? Pokud pohlédl na muže, ženy a děti a starce, kteří právě procházeli kolem něho, zdálo se mu, že nemají výraz. Šli, už předem mrtví. Jejich minulost je jejich budoucnost. Budou mrtvi. Děti, myslel si Rolf Tuepe, jak říkal kdysi jeho vesnický dědeček, jsou naše budoucnost; naše, ne jejich.

Matka s dítětem v náručí šeptala: „Děťátko moje, budeme spolu. Nikomu tě nedám. Jsi jenom moje. Nebudeš mít hlad ani žízeň. Nebude ti zima. Budeme v teple.“

Dítě vrnělo, neplakalo, nakonec ztichlo, jak je matka tiskla k sobě. Matce se řinuly z očí slzy. Máčely děťátko. Pořád mu šeptala, jak ho nikomu nedá, zůstanou spolu, nebude samo, ani na chviličku, a tak už to zůstane. Vyšeptávala do tmy a noci a hluku slovíčko „pořád“.

Mladý SS ji nechal jít, a dělal, že si jí nevšímá, ale zaznamenal ji. Vyvolala v něm ozvěny, které nebyly tak dávné. Měl se od koho učit a doufal, že za čas se jiní poučí od něho. Kolega, Joamin Achen, dokázal, co mu možná někteří i vytýkali, ale všichni ocenili: při spalování přebytků z transportu, u jam, kterých bylo osm a v nichž hořeli lidi ve vlastním tuku, samozřejmě s pomocí dřevěných špalků a petroleje, Joamin Achen vzal mladé matce děťátko, snad jenom dvacet dní staré. Slíbil ženě, že ho utiší. Pochoval ho chvíli v dlaních a děťátko přestalo plakat. Cuklo ústy, jako by se usmálo. V tu chvíli ho zdvihl Joamin Achen v jedné dlani jako kouli a hodil ho obloukem do jámy, kde se uškvařilo. Matka vzdechla a omdlela. Joamin Achen ji vzal jako špalek, za nohy a za zátylek, a hodil ji za děťátkem.

Kdykoli míjel mladý SS Rolf Tuepe jámy, i když se v nich nespalovalo, protože technická zařízení pracovala podle plánu, a komíny i pece byly opravené a nikde nic nezadrhávalo, vybavil si Joamina Achena a dítě a ženu. Jestliže válka znamená vnutit protivníkovi svou vůli všemi prostředky, nebyl Joamin Achen daleko od pravdy. Měl schopnost nevyhnout se žádnému z prostředků. Nejlepší a nejspolehlivější způsob, jak vnutit nepříteli svou vůli, jak se vyslovil Joamin Achen, je zabít ho. Jak, to už je věc okolností. Vynutit si nejprve pozornost, pak naprostou poslušnost. O to běží. Toho je třeba dosáhnout. V každé situaci, s jakýmikoli lidmi. Bylo snadné věřit, že je to i jeho válka. Musel se jen zapojit. A nejen proto, že dostal rozkaz, ale i proto, že chtěl. Je to jednoduché, jako je jednoduchý Bůh. Jako je jednoduchý Vůdce. Jako jsou jednoduché cíle. Německo. V Evropě, na celém světě. Válka je dobrá, protože věci zjednodušuje. Ano, opakoval si Rolf Tuepe.

Vybavil si, jak byl s dědečkem v cirkuse Busch a zdálo se mu, že až bude velký, stane se krotitelem. Bude držet velké kočky na vysokých stolicích a nutit je bičem skákat skrz hořící kruhy. Židi si vymysleli nejen svědomí, říkal instruktor SS, trik, který pomůže slabým, aby ovládali silné. Vycucali si z prstu i oddělení hříchu od hříšníka, aby mohli dělat totéž znovu. Smíření a odpuštění silného slabému je taky židovský trik. Jsou to Judenschweine, jako ten, který – jak o něm tvrdí pozůstalí – se obětoval pro druhého, takzvaná solidarita: matky se vzdají dítěte, otec dcery, dcera otce a manželé manželů, všichni na vlastní pěst, každý sám za sebe, zachraň se, kdo můžeš. Je to Titanik bez záchranných člunů. Všechno musí pod vodu. Co by nedali za to, aby jeden šel do komína o pět minut později než jeho matka?

Rolf Tuepe volal na pomoc myšlenky, vzpomínky a představy, aby se při práci nenudil. Díval se do tmy a na reflektory osvětlenou masu, než zase vkročili do tmy.

Dokud to šlo, snažil se Emil Ludvig držet své ženy Anny a dětí, Heleny a Richarda. A pokud je dav na chvíli roztrhl, potřeboval pořád vědět, že jsou nablízku. Dostali se už třikrát od sebe a zase dohromady. To bylo jediné zadostiučinění, které cítil. Jinak se snažil obrnit se tím, čím se obrnili jiní, třebaže ne všichni.

Vedle vchodu do podzemní svlékárny stály dvě německé ambulance s červeným křížem na obou stranách a vzadu a na stropě. Byly to spolehlivé mercedesky a BMW se silnými motory. Když sem přišli, loni v září, vzbuzovaly ambulance skoro důvěru. Teď už věděli, že ani ve snu, že ani v šílených výkřicích vězňů není vznešenost nebo majestátnost Titaniku, jen ledový vichr noci, mlčenlivé tmavé moře, jen zbytky naděje lidí, na které se nedostaly záchranné čluny a kteří se ocitli v noci, pod tichými hvězdami, ve studené vodě, než se utopili. Vždycky se cítili jako ztroskotanci, od první do poslední chvíle, než se utopili. Vždycky se cítili jako vyvržení, od první do poslední chvíle v lágru. Z okolního světa za dráty sem doléhalo jen mlčení, které neuklidňuje, naopak, zneklidňuje, a ticho, které nepovzbuzuje, ale odděluje naději od beznaděje, čekání od promlčení, než se promění v rozčarování a rozčarování v odevzdanost a odevzdanost ve vyčerpání. Ale než na ně došlo, chtěli si skoro všichni, i ti nejnedůvěřivější, myslet, že díky německé logice je jejich Rodinný tábor výjimka, a zatímco hynou, ostatní mohou žít a mezitím, kdoví, udeří Spojenci, stejně zázračnou zbraní, jakou se ohání Hitler a vedení SS, aby ukončili válku vítězně, ze dne na den. Namlouvali si, že možná vyváznou, aby vydali světu svědectví. Poslední lidi, poslední svědkové. Pro všechno si najde člověk důvod, o všem se dokáže přesvědčit.

Ze začátku chodili na práci. Jen jednou si v Rodinném táboře vězeň, asi třicetiletý muž, stěžoval, že pracoval ze všech sil, a přesto ho kápo zbil za neplnění přikázané práce. Esesák, jemuž si stěžoval, zařval na vězně, jak to, že včas nesmekl čapku. Strhl mu čapku, hodil ji k drátům a nemusel ani rozkazovat, aby si pro ni vězeň běžel, a zastřelil ho u drátů za pokus o útěk. Už si nikdy nikdo na nic v lágru nestěžoval.

Němci vytvořili systém, kde na vězně klesalo ponížení, jako padá navečer z oblohy tma anebo na úsvitu se rozlézá světlo, aby zaplnilo všechny prostory, do poslední škvíry. Nakonec vnutili každému vězňovi alespoň myšlenku, že nemá smysl se snažit žít déle o den, o dva, o hodinu nebo o dvě, přežít matku nebo otce, syna nebo dceru, známé, příbuzné, sousedy. Nakonec musí umřít každý, a musí-li všichni do komína, proč ne radši dnes než zítra? Těžko by se asi našel v celém obrovském lágru Auschwitz-Birkenau člověk, který nechtěl zemřít vlastní rukou, nebo pod bombami spojeneckých letounů, ne jednou, ne desetkrát, ale stokrát, alespoň v myšlence, v letmém přání, v záchvěvu nebo záchvatu zoufalství. A Němci se chovali každý den stejně sebevědomě jako rasa, která už převzala zodpovědnost za příští podobu světa.

Bylo to ďábelské? Bylo to jen lidské, tak jako Němci mluvili a jednali v lidském měřítku; lišili se od vězňů něčím jiným než tím, jak se vyjadřovali, i když také tím. Už to nebyla výjimka. Byly to všední dny. Němci měli elegantní uniformy a byli čistí, tím čistotnější a pořádnější, čím zanedbanější a špinavější vypadali vězňové. Nedalo se říkat, že vypadají jako ďáblové nebo démoni; měli všechny lidské rysy, jimiž se liší člověk od zvířete. Trvali jen na tom, že jsou vyšší, jediná, čistokrevná rasa. Vyvolená vládnout. A jaké to má, musí mít důsledky pro ty druhé.

Emil Ludvig si upevnil brýle na nose. Měl ještě brýle. Věděl, kolik lidí vylétlo komínem jen proto, že měli brýle. Chránil si hlavu u spánků a čela, aby mu je v tlačenici nikdo nerozbil. Už nebyl tak rád se svými zlatými obroučkami, s nimiž vypadal, spolu s elegantním oblekem, o který už dávno přišel, jako bankovní úředník. Stále si držel dlaně naplocho u očí jako koňské klapky. Prve, když slézali z náklaďáků přes uzavřené postranice, mluvil s Richardem a pošeptal mu, aby se při první příležitosti pokusil o útěk. Když se ho Richard zeptal, co maminka a Helena a on, Emil Ludvig, odpověděl, že není čas na diskuse – ať uteče při první příležitosti. Pokud se dostane do Prahy, dal mu dvě spolehlivá jména, kde dostane peníze, které u nich nechali, a něco na sebe: Landa a Kučírek. Ještě jsou na světě slušní lidé. Není jich moc. Tihle jsou. Ale teď před nimi byla zeď, odtud se nedalo utéct. Reflektory nejenom osvětlovaly cestu do podzemí, vytvořily přehradu světla, která by odhalila i myš, kdyby se tu mihla, ptáka, který by proletěl, stín, co by se prozradil. Kromě prudkého světla reflektorů je pohlcovala a obklopovala tma. Jen na zlomek vteřiny, zatímco postupovali, si Emil Ludvig představil Richarda, že by se mu to podařilo. Nechal se pomaloučku vléct a tlačit davem a věděl, že už nejsou pohromadě, ale nevylučoval, že se zas dostanou k sobě; to, jak věděl určitě, chtěli všichni čtyři. V hlubším smyslu byli pohromadě; chtělo to ještě jinak. Každá možnost byla vždycky první a poslední. Málo toho, co člověk pokazil, mohl ještě napravit. Bylo to málo a bylo to zároveň všechno. To, že byli do poslední chvíle spolu, něco znamenalo. Nic už neznamenalo víc a nic už neznamenalo nic, kromě toho. Nedovedl to předtím ani teď vyslovit. Jaké jsou poslední myšlenky otce, poslední myšlenky člověka, poslední okamžiky, kdy ještě má rodinu? Rodina je kolébka, svatba i hrob; rodina je to první i poslední; rodina je nezcizitelné, nehmatatelné, nezrušitelné pouto, které lze rozrušit jen zevnitř. Rodina je víc než bohatství, do něhož se někdo narodí; víc než sláva, s níž zemře. Víc než dům, který postaví, pole, které obdělá, kariéra, jíž dosáhne. Muž nemůže dosáhnout ničeho, co by to předčilo nebo zastínilo. Může se prohřešit nebo provinit, ale nesmí se to dotknout rodiny. Dělal celou dobu, co mohl, aby zůstali pohromadě. Byl v stavu se modlit i polknout vlastní výkal, aby se nezpronevěřil. Byla to jediná srozumitelnost v nesrozumitelném hemžení světa, které se v posledních šesti měsících omezilo na tábor, baráky, krematoria, stálou přítomnost Waffen SS a kápů a vedoucích bloků, slavných židovských vedoucích z Prahy, Berlína a Vídně, z kterých se tu stal salát, vedoucích sportovců, z kterých se tu stali učitelé a činitelé a kápa Rodinného tábora. Poslední německý židovský vychovatel z Berlína, pětadvacetiletý F. H., když mu řekli, co přichází, protože měli spojení na podzemní organizaci, která s písaři a písařkami v kanceláři vedení SS v táboře připravila každou akci, spolkl pilulku cyankáli, už neschopen postavit se do čela povstání, které by v tom případě muselo zahrnout i děti, které měl na starosti. Už to nebyla volba mezi zbabělostí a statečností, mlčením nebo výkřikem, vinou či nevinou. Věděl, že je na konci cesty, jejíž milníky vyznačilo nepřetržité ponížení. Tábory, které vybudovala třetí říše díky svým nejbystřejším a nejhorlivějším a nejoddanějším i nejpilnějším mozkům, nebyly jen továrnou na smrt, ale i lidskou dílnou pokoření. Němci chtěli, aby každý z nich pochopil, než vypustí duši, v kterou nevěřili (jako by to byla jen saze, která zůstane na stěně komína, než ji nahradí další saze), že byl méně než poslední Němec, árijský kápo, sturmann, poslední vojenský sluha, a to, co se stalo, byla historická nutnost, které se Němci, ve jménu rodiny rasově vyvolených národů, podjali.

Němci jim jako v zrcadle ukázali v poslední chvíli jejich vlastní bezbrannost. Kde zůstal jejich Bůh? Jejich vyvolenost? V zrcadle našli své mlčení, svou bezradnost, jak jsou na konci s dechem. Bylo to mlčení a nevina i vina, zastrašenost, potlačený křik, ztajený vzdech. Zrcadlo odráželo místo řevu mlčení, ale nejenom jejich mlčení, i ticho okolního světa. Němci je ochromili i jejich vlastní bezbranností, i když se, chytře a lepší organizací věčných přesunů a převážením z místa na místo, zajistili proti jejich vzpourám. (Ani tak se neubránili alespoň některým.) Bylo to ohromující ticho, v němž zanikl i jejich poslední dech. Ticho objalo a sevřelo a pohltilo a už dopředu strávilo všechno a všechny. Německý svět byl silný a síla poráží slabost, nejen všeho, co nebylo německé.

V Emilu Ludvigovi se topil výkřik, kterým někdo obtěžoval mladého SS, Rolfa Tuepeho: „Zabíjejí i děti!“

Jako by to bylo něco nového. Děti, starce, zdravé i nemocné. SS taky neuznal křiklouna za hodna odpovědi, dokonce už ani rány. A teď to zůstalo viset v nočním vzduchu jako ozvěna: Zabíjejí i děti. Zabíjíte i děti. Zabíjíte i děti. Emil Ludvig postupoval s davem, krok za krokem.

Někdy, když překonal týrání hladu a beznadějnost jejich postavení, přemýšlel o mýtech, které Artur Pick, při veškeré své necitlivosti k mnoha záležitostem, vycítil ve velkém bludišti života; nepodobalo se odtud ani řece, ani tůni, ani obrovské hoře, ani nejhlubší propasti, jen peklu, jak si ho představovala Helena, když byla malá, a kde – jak přinesl jednou ze školy Richard – na každého čeká ďábel, aby si ho vzal, za všechny služby i za odmítnutí udělat, co mu nařizoval, se vším všudy. Byl to mýtus, že čas hojí všechny rány. Ne, že každý má, co si zaslouží. Bylo zbytečné věřit, že je to tak nebo že to tak není, nikdy nebylo, alespoň ne pro lidi, jako byli oni. Snad – někdo – oddělí čas od bezprostřednosti rány, od palčivosti, kterou způsobila, ale dalo se pochybovat, že někdo zapomene na lágr a na Německo v tomhle pokolení, na mučení hladem, nadějí, beznadějí, krutostí, jaká si bude jen těžko hledat rovné. Zůstane to s lidmi příštích deset tisíc let. Taky se vypařil mýtus, že mlčet je zlato. Lágr se odtud podobal kamenu vrženému do obrovské lidské tůně, rozvířené kruhy, které se šíří jako vzdalující se ticho a už se jinak než jako mlčení nevrátí. Neslyšeli nikdy odezvu zvenku. Bylo to nepříjemné ticho. Taky mohl proniknout mýtem, že co člověk neví, mu nemůže ublížit. Všechno, co se děje člověku za zády, kolem něj v jeho nepřítomnosti, ho nějakým způsobem v určitou chviličku dohoní. Ničemu na tomhle světě nikdo nemůže utéct. Ale největší mýtus byla představa nebo důvěra, že civilizace, souhrn všech zákonů podle starých Řeků, Římanů nebo těch, co jim předcházeli anebo přišli po nich, chrání člověka, aby se nemusel bránit, jako se musel bránit kdysi, kamenem nebo kyjem, nebo brát zákon do svých rukou, protože civilizace a zákony, shrnující dobré i špatné zkušenosti mnoha pokolení, ochrání všechny od prvního do posledního. Týkalo nebo se to možná netýkalo ani povrchu světa, který obývá člověk. Stačí odškrábat trochu povrchu, aby se ukázalo, co je člověk, co dokáže udělat druhému člověku.

Emil Ludvig si už nemusel skládat dohromady věci a události, kterým by se kdysi na pavlači domu na Královské 137 jen smál, jako by nebyly možné, jen proto, že by k nim sám za sebe nikdy nikoho neodsoudil. (Kdysi se smál rozhlasovým Hitlerovým řečem, nic mu nemohlo připadnout směšnější. Už se nesmál.) Kdysi pokládal za míru ceny člověka, jak se dívá na druhé a o co se dokáže rozdělit. V čem se dokáže zdržet udělat někomu, co by nechtěl, aby někdo udělal jemu. Už věděl o mnoho víc, než kdy chtěl vědět. Nevěděl jen všechny podrobnosti o svých příbuzných, své sestře Martě a jejím muži Arturovi a neteři Zuzaně; stačilo vidět ve dne v noci dýmat všech pět komínů krematorií, stoupat k nebi kouř z osmi jam, kde se pálil zbytek mrtvých. Mohli si domyslet. Bylo to mimo vědět a nevědět, ticho a křik, paměť a představu budoucnosti.

Vrátil se k Anniným příbuzným z rodu Löwy, Charlotě a Karlu Munkovým, kterým skočila dcera Olga do světlíku před transportem ještě v Praze, a jediná jejich provdaná dcera sem přišla se svou novou rodinou a dověděli se, že už nežije ani jeden. Tři měsíce po příjezdu do Velké pevnosti Terezína, kde je už nestihli, jejich nejmladší dcera Jindra, při čištění svršků po mrtvých lidech, co už odjeli dále na východ, přišla v podšívce na něco tvrdého. Když odpárala podšívku, našla zlatý náramek. Zastrčila ho do kapsy – za zlato mohla dostat pár bochníků chleba. Viděl ji důstojník SS, který obhlížel pracoviště dalekohledem. Zavolal ji k sobě, vzal jí náramek a na Malé pevnosti Jindřišku Munkovou zastřelili. Sem přijeli Charlota a Karel Munk s dvěma dcerami, Martou a Eliškou, která se narodila s hrbem. Ta šla do komína okamžitě. Kromě dvojčat německé doktory hrbáčci nezajímali.

Jednou se ptal Emil Ludvig vězňů, kteří tu přečkali v komandu zámečníků, jestli náhodou neslyšeli o kantoru Schapirovi. Podívali se na něj, jako by byl včerejší. Rabíni většinou shořeli v synagogách i se svými ovečkami už v roce 1941. Odkud přijel, že se vůbec ptá? Neví snad o Litvě, o spálených modlitebnách v Rize, v Tallinu nebo ve Vilně, kde se o ohně postaralo ochotné místní obyvatelstvo a teprve pak to převzali Němci? Shořelo všechno od Berlína až po baltské země. Co nezapálili Litevci, Lotyši a Estonci, podpálili Němci. (O Ukrajincích nemluvě.) Málokdo ušel ohni. A kdo to dotáhl až sem, a co je tady, všichni už víme, ne?

Emil Ludvig se už nezeptal ani na kantora Maria Schapiru, ani na Martu, Artura a Zuzanu. Hledat v lágrech své lidi se podobalo hledání jehly v kupce sena, která shořela. A tady jim Němci nedopřáli hodinu klidu, ve dne v noci. Všechen čas, co tu byli, podnikali nacisti všechno, aby se nemohli vzpamatovat, aby rozrušili rodiny, všechny svazky, které k sobě lidi mohly poutat; stěhovali je z místa na místo, odtrhávali je znovu a znovu, a nakonec, vyčerpaní, zmatení, vyhladovělí a nemocní, se dostávali až sem.

To, co se zdálo ještě včera nemožné nebo nepřijatelné, připadalo lidem dneska normální a zítra, možná, to bude vzor nebo opak starých dobrých časů výrobou mýdla z lidských kostí, vojenských dek z lidských vlasů, pokusy, jak změnit černé židovské vlasy v plavé a hnědé židovské oči v modré, jak naučit lidské tělo odolávat ledové vodě, den, týden, měsíc, a tak nepřímo pomáhat německým letcům, aby nezmrzli v kanále La Manche; a kromě toho jim a tankistům nebo zákopníkům opatřit po spáleninách dostatek čerstvé lidské kůže z lidí, kteří tu stejně neměli (pokud už nešli do komína, a čekali, než se zplynují a spálí maďarské, polské, řecké, italské nebo francouzské a české, ruské a jiné transporty – nakonec přijde, musí přijít řada na každého) šanci vydržet déle než pár týdnů, než se dostane i na ně. Němci vědí, o čem mluví, když říkají konečné řešení. A nakonec, říkali v okamžiku sdílnosti vojáci a důstojníci SS, přijde řada na všechny. Zatím mohou žít – protože v komínech hynou místo nich jiní. Každý, kdo ještě dýchá, žije na úkor někoho jiného, kdo už přišel na řadu, než přijde na řadu sám. Proč si nenalít čistého vína? To, že si člověk zvykne na všechno, už nemuseli opakovat, to věděli všichni, i oni. I na šibenici by to byla idylická ozvěna staré pravdy. Důstojníci ujistili některé z vězňů, jak marné by bylo doufat, že se z někoho ze statisíců a statisíců a milionů vězňů stane Geheimnisträger, nositel tajemství, který vynese, co viděl, ven. Ani po prohrané válce nepřijme poválečné pokolení – unavené válkou a se sklonem nechat válku a všechno, co s válkou souvisí, co nejrychleji za sebou – nedokázanou a neuvěřitelnou pravdu za skutečnost; čím víc času uplyne, tím méně. Svět, jak věděli důstojníci SS, si osvojil židovskou psychologii, nevěřit v možnost toho, co by sami nedokázali. To jediné, co židé naučili ty ostatní, bylo, co Němci schvalovali nebo vítali. Budou proti sobě mít obrovitost zločinů a dobrou pověst Německa. Je to příliš neuvěřitelné, dokonce i pro ně, kteří se tu denně účastní opakovaných operací plánu Noc a mlha. Stačí zavřít oči, aby se museli tázat sebe samých, jestli je to pravda. A zítra, je-li pravda, co se stalo včera. Přitom se místní Němci dívají ve dne v noci a snaží se rozptýlit se, v kruhu rodiny, koncerty. Pozorováním ptáků. (Není daleko od rybníku na Harmense, protože tady pro popel ptáci nelétají.) Pěstováním čínských rybiček v akváriu. Psy. Kočkami. Kanárky. Ani nejmoudřejší, nejprozíravější a nejzkušenější lidi nebudou ochotni brát za bernou minci, co bude chtít tvrdit zmatený zoufalec, kterému se podařilo přežít. Svědkové nepřestanou vymírat jen pro to, že už není válka. Stanou se z nich trosky, než vyhynou stárnoucí žvanivci se sebevražednými sklony, protože se nepřenesou přes nesdělitelnost toho, co si ještě pamatují, a co jim nikdo nechce věřit, a ani to není, ani nemůže být, všechno. Všechno by bylo, kdyby někdo mohl shrnout jednotlivé zkušenosti obětovaných i těch, co je obětovali. Souhrn.

Důstojníci SS věděli, o čem mluví. Jediné, co nevěděli ani oni, byla neschopnost vyjádřit vlastní ponížení i nejstatečnějších a nejotužilejších svědků, takže nakonec pravda nikdy nevyjde najevo; i v nejlepším případě nikdy ne celá ze tří důvodů: ani ti, co přežijí lágry, nebudou za čas chtít věřit tomu, co prožili, a ti, co to zavinili, nebudou mít chuť se dostat na šibenici a budou radši držet jazyk za zuby, než je pohltí i s jejich tajemstvími hrob, a protože ponížení nejsou schopni vyjádřit hloubku a celý rozsah svého pokoření, svým dětem, svým známým a nakonec ani sobě samým. Důstojníky SS nezatěžovaly ani na zlomek vteřiny výčitky svědomí, vina nebo pocit studu. Kdyby tomu bylo jinak, volali by nahlas v Německu hned ze začátku alespoň ti, co se přiměli křičet v duchu. Věděli, že pravda je mrtvá, ještě než by se mohla narodit a udržovat při životě. Věděli, že v jejich při bude až do konce světa a času triumfovat lež.

Vězni se snažili držet se zuby nehty toho, co mělo smysl ještě včera, ale byly to blednoucí, chabé a stále chabější obrazy, opar, který se ztrácel každou hodinu v lágru. Nacisti chtěli, aby si dřív, než vydechnou naposled, o sobě mysleli posledním záchvěvem rozumu, svlečeni z hadrů, tělesně i duševně, že jsou méněcenní, haraburdí masa a krve, prašivých kostí. Vlaky, které sem přivezly lidi z Čech a Moravy a Rakouska, Německa, Polska, Řecka, Itálie a Francie nebo Norska, Holandska a Belgie, odvážely i v tuhle chvíli, jako včera a zítra, kromě zlata, protéz, šatů i rozemleté kosti mrtvých, z nichž v německých továrnách vyrobí hnojivo k jarní orbě a setí, aby měli víc a lepší mouku na vdolky, chléb a slané rohlíky. Od zabitých dětí a stařen a mužů a žen k německým lívancům bylo blízko, jen přes příští roční období, od jara do léta, od léta do podzimu, od zimy k novému jaru, od jara ke sklizni a sklizně k pekařům, cukrářům a kuchařům, z Auschwitz-Birkenau do nejbližší německé železniční stanice.

Kam měl Richard utéct? Všude bylo Německo. Nikdo by mu nesměl podat kus chleba bez nebezpečí, že ho zastřelí, oběsí a předtím ještě poníží. Evropa byla německá. Byl to německý dům. Německo, neviditelná, ale citelná mříž, kterou nikdo nemůže pominout. I teď pročesávají jednotky SS Evropu od západu k východu a od východu k západu, od jihu k severu a od severu k jihu, aby ani jediný nositel židovské hvězdy, i kdyby se skrýval za sedmi horami a sedmi řekami, neunikl svému osudu, německému osudu. Konečnému řešení. Řešení, po kterém už má slovo jen krematorium pro ty další na řadě, a po krematoriu komín a po komínu vítr, který rozvane popel po širé matičce zemi, utopí jej v moři, zažene do hor a pokryje údolí a propasti. Popelem se ještě nikdo nezadusil, nikdo nenakazil, nikdo si ho nezošklivil. To, co začali Němci, Německo, dokončí vítr, bratr člověka.

Hodně lidí už si uvědomilo, že je to konec, a snad byli rádi a ještě radši by to už měli za sebou. Byla to nemoc, kterou přechodili, už nešla vyléčit. Život ztratil cenu. Dosáhli bezcennosti života, kterou mu odňali Němci. Ztrátu hodnoty života mohla už vyrovnat jen smrt. Šli vstříc, jako jde křehnoucí člověk vstříc poslednímu spánku. Kdy jeho touha po spánku není přání usnout, ale uniknout bolesti, když je bolest větší než chuť žít. Jen málokomu se podařilo zvrátit hodnotu a bezcennost života, hodnotu a bezcennost smrti.

„Rychle, rychle,“ volaly stráže, když se přiblížily šedé zdi a jakmile vězni opustili auta. „Jste tak špinaví, můžete být rádi, že na vás ve tmě nikdo nevidí. Jako byste se ještě nekoupali. Kdo chce dostat tyfus nebo černé neštovice, takhle zaprášený? Chcete nás a sebe všechny nakazit? Musíte znovu pod vodu.“

Ti, kteří sem přišli první, se odmítli podruhé svléknout, protože se koupali, než je naložili na auta; byla to předtím – kupodivu, navzdory panickým hlasům – opravdu horká a studená sprcha s dezinfekcí. Nechtěli ani vstoupit do podzemní svlékárny, což nedalo vojákům a kápům s býkovci a pažbami pušek práci zlomit. „Nejsme na sportovním hřišti. Postupujte, postupujte, dělejte, co se vám nařizuje. Nezdržovat nebo… Budete se koupat. Je snad někdo proti hygieně?“

Z jedné ambulance s červeným křížem vytáhli psovodi několik vlčáků a německých dobrmanů a připjali je k řemenům a řetězům. Ale některé psy nechali na volné noze. Říkalo se, že jsou to degenerovaní psi, kteří se množí mezi sebou, ale pro vojenské účely byli dobře cvičení a spolu s obušky, býkovci a pažbami se proměnili v pádný a přesvědčivý prostředek vojáků. Domluvou ke kázni. Psy podráždila a zdivočila první krev, stékající po pažích a tvářích a nohou a tělech krajních, takže tlačili na ty, co šli před nimi, nebo na ty, kteří se zastavili a nechtěli udělat už ani krok. Někde křičel podrážděný kápo: „Co chcete, blbci? Umřít musí každý, chcete to udělat svým dětem a matkám ještě těžší?“ SS ho napomenul, aby si nepouštěl pusu na špacír. A pak kápo křičel skoro dotčeně: „Umoudřete se, postupujte dopředu, svlékněte se, aby se sem vešli všichni. Nebo chcete, abychom vás utloukli ještě před koupelnami?“

Psi byli teď do posledního bez řemenů a bez řetězů, volní. Štěkali, cenili zuby jako zvířata, která už ochutnala lidskou krev a lidské maso a cítí novou krmi.

Tak se začali tlačit do sprch, už na ty nahé, ještě oblečení, co chtěli utéct psím tesákům a ranám. Všechno šlo rychleji.

Vzduchem létaly průpovídky, které se v Auschwitz-Birkenau nakonec vždycky osvědčily. „Postupujte, jdete se koupat, zachovejte pořádek, mějte rozum, nevěřte pověstem, proboha, dělejte, co vám říkáme, nikdo vám nezkřiví ani vlásek na hlavě, snažte se zachovat klid, proboha, dělejte, neztěžujte nám práci, jsme všichni jenom lidi.“

Byl by omyl si myslet, že se němečtí nacisti ostýchali dovolávat se boží pomoci. Každý německý voják měl na opasku vyryto Gott mit uns, Bůh s námi. Mezi některými vězni i mezi vojáky SS se ozvalo boží jméno: „Proboha, není to pro všechny snadnější po dobrém?“ A: „Lidi, mějte rozum!“

Nemuseli se rozdělovat na kápa, kteří pronášeli průpovídky, a na ty, co tloukli do lidí beze slova, jen s nadávkami; obojí bylo srozumitelné; obojí svádělo lidi, jako ovce, do podzemní svlékárny. Lidi ve svlékárně alespoň už unikli psům, třebaže ne býkovcům.

Bylo to do omrzení. Neustále je pobízeli k větší rychlosti, aby nikdo neměl čas a aby to urychlili sami. „Seřadit se po čtyřiceti. Neslyšeli jste? Po čtyřiceti. Neumíte počítat do čtyřiceti? Osm řad po pěti je čtyřicet. Krajní odpočítávat. Rychle. Čtyřicet. Honem. Zase se vrátíte, jdete se koupat. Nebojte se, rychle, žádnou splašenost, nepanikujte, kdo vám říká, že se nejdete koupat? Jdete se koupat, jdete do sprch. Máte čestné slovo našeho komandanta. Co ještě chcete?“ Našli se dobrovolníci, kteří jim pomáhali.

Hodně z nich rozeznalo černý daimler velitele lágru; byla to tedy pravda, snad dostali nacisti rozkaz z Berlína k nějaké podivné operaci, ke které použijí lidi z Rodinného tábora. Daimler se leskl do noci. Kapota, okna. Možná, že na to si je tu drželi šest měsíců; nechali je skoro nesmyslně existovat. Třeba chtějí přesvědčit Švýcary, Angličany nebo Američany. Třeba je chtějí – přece jen, jak se proslechlo – vyměnit za svoje generály, špiony nebo zajaté vysoké hodnostáře. V takovém případě by měli alespoň hodnotu zboží na výměnu. „Takhle zmazaný vás nikam nepošleme. Komandant se nenechá pomluvit. Takhle nepůjdete ani o metr dál. Myslíte si, že je snad Německo špinavá louže? Rychle, dovnitř, do sprch.“

Nákladní automobily vrčely se spuštěnými motory, jako by opravdu čekaly, až si zase nasednou. Taky ambulance měly spuštěné motory. Psů muselo být dvakrát tolik než na začátku. Jejich život má ještě cenu špatného benzinu, běžících motorů, jimiž je chtějí oklamat, kromě psů, býkovců a ran, řevu a obvyklých průpovídek. Už je všechny bolely uši a hlava a oči od řevu, strachu, vyhlídky na sprchy a na zelené krystalky cyklonu B. Zacházeli s nimi jako s nováčky, které dostali do sprch snadno. (Slíbili jim teplou vodu, aby spláchli z těla a tváří prach po dlouhém transportu, studenou vodu, aby uhasili žízeň, čisté prádlo a práci.) Bylo lepší vědět, nebo nevědět, co jsou to sprchy? Od devíti večer do půlnoci seděli na korbách. Náklaďáky s nimi objížděly a kodrcaly po silnici na Krakov, mezi říčkami Solou a Vistulou, ale jen v okruhu dvou, nejvýše desíti kilometrů; a v každé korbě seděli po zuby ozbrojení SS, aby nikoho nenapadlo vyskočit. Ve tmě nebylo vidět, kde jsou. Dokud nesestoupili a nepoznali povědomé stavby krematoria. Komíny. Pece. Podzemní svlékárnu. Nebyl to tedy Heydebreck, nový tábor, kde by osvědčili staré zkušenosti z Rodinného tábora. Chvílemi se mohlo zdát, že jsou to jiné pece, jiná podzemní svlékárna, jiný komín.

Plála bezhvězdná, bezměsíčná noc, studené předjaří. Stejné bylo jen vlhko, studený vítr, blízká pachuť močálů a nízké podmračené noční nebe. Už bylo zítra, bylo to směšné. Vyjeli včera, nikam nejeli a teď bylo už zítra. Minula půlnoc. Nebyla to pro ně silnice odněkud někam. Nejeli do jiného lágru, jak se dušoval komandant, který je přišel osobně uklidnit, ačkoli měl původně navštívit koncert Beethovenovy symfonie, provedený ženským orchestrem složeným z židovských i árijských vězeňkyň z obsazených zemí Evropy. (A jak se na to dovolávali celou cestu, i tady, když vystoupili, jeho muži.) Krakov, Katovice, Heydebreck – to bylo všechno mimo tábor – jen jinde podzemní svlékárna, cihlové zdi, komín a pece byly tady a pro ně.

„Rychle, rychle, ještě rychleji, proboha, nemáte čas, nemůžete se přece chovat jako hlemýždi!“

Vítr byl studenější, čím noc dále postoupila a močál nablízku skoro nasládle páchl. Čím se liší tato noc od ostatních nocí, ptala se Anna. Mohla si odpovědět. Neodpověděla si. Odpověď plula ve větru, ve tmě, v kousíčcích popela z mrtvých, co už spálily pece. Proces se navzdory potížím a množství lidí nezdržel ani o vteřinu.

Postupovali teď do tmy jako slepci, vedení ohněm, jehož plameny přeskakují po vodě. Klopýtali krok za krokem, jak vstupovali do pekla, ale nemohli se obrátit, jen postupovat dopředu, jako by věřili svým průvodcům, ale taky aby neztratili slepeckou hůl a mohli být ještě rádi, že nevidí, protože už byli v předpeklí, odkud vede cesta jen k plamenům, odděleným od vody, která přijde až potom, aby omyla jejich k sobě slepená těla a oddělila je. A byli společně, i když zároveň jako jednotlivci. Odevšud bylo slyšet štěkot psů. V jícnu neplanuly ještě plameny, byl to jen mírně se svažující vchod do podzemní svlékárny. Tady už bylo pozdě na všechno; i na zvrácení záměny iluze a naděje; vzájemně se prostoupily. Mezi nadějí a iluzí už nebyl rozdíl. Z naděje a beznaděje se stala slitina. Život se proměnil v lež, z níž jediným východiskem k pravdě je smrt. Smrt bude to jediné, čemu se dá věřit. Museli postupovat rychle, protože neměli na výběr nic než bití a smrt nebo jen smrt.

„Kdo dřív vejde, dřív bude venku,“ křičel kápo.

Poslední vítr, než se dostal Emil Ludvig na podzemní svah, mu připomenul Dolomity. To byl taky teplý a studený vítr, z kterého byla člověku zima. Pach lidských těl v těsné blízkosti. Na Piavě v sedmnáctém roce sloužil u rakousko-uherského dělostřelectva, poškodilo mu to bubínek, na levou stranu skoro neslyšel. Teď mu to přišlo vhod. Myslel na moře v Terstu. Na obrovské ticho, které v noci působí hučení moře. Na krajinu, kde se narodil, kde viděl první hvězdy, a krajinu, kde potkal Annu Löwyovou; a zaznělo mu tehdejší chvění v žilách, tlukot srdce. Byla to podivná ozvěna, jakou ještě nikdy nezakusil. Viděl a slyšel v duchu Annu. A neviděl a neslyšel. Byl to stav zvláštní existence, která se už dotkla neexistence.

„Postupovat, postupovat, rychle.“ A bití.

Viděl v duchu průsmyk v Itálii, na jehož dně se plazila řeka; poskakovala po balvanech a nesměli se koupat, voda by je stáhla s výstrojí a výzbrojí pod hladinu. Balvany byly chlazené tisíciletími proudící vodou; měly tvary zvířat, lidských tváří, záhadných znaků nebo hvězd. Obsáhly s vodou nezměrnost a nezměřitelnost času. Nezměrnost života. Nedohlednou propast smrti.

Emil Ludvig měl strach, aby se zase dostali dohromady. Ale byl to strach naruby a znamenal trochu ještě jednou být pohromadě. A hrůzu, co bude. Nechtěl myslet na to, koho vojáci a kápa bijí, koho pokousali psi, komu teče krev, kdo je už ve svlékárně nahý a jak se tam všichni natlačí. Měl strach, aby nezešílel – strachem – dřív, než dojde k cíli, do tmy svlékárny. A pak. Už se dotkl – jako všichni – svého nekonečného potom. Bolela ho hlava, jinak než kdykoli předtím.

Dítě vedle něj se ptalo matky, kam jdou. Proč všichni tak křičí. Bálo se psů. Ale dítě vědělo jako všichni; slova měla být jen rouškou, která mu uleví, ale neulevila. Matce připomenulo dítě, že je matka a že se ještě nic nezměnilo. Matka ho vzala k sobě, tekla jí ze spánku krev, ale ve tmě to nebylo vidět, jen podle toho, že se dítě ptalo, od čeho je mokrá na hlavě, a že to lepí. Žena ze sebe musela mít strhané nebo polostrhané šaty; snažila se mluvit k dítěti.

„Chtěl jsi jít k babičce a dědečkovi, tam jdeme, za nimi,“ řekla žena česky.

Ujistila dítě, že už budou brzy na místě. Uvidí se s dědečkem a babičkou. Dvě jména: babička Janetta, dědeček Viktor. Čím rychleji půjdou, tím dál za sebou nechají psy. „Všichni naši lidé jsou vpředu.“ Její slova povzbudila jiná; ozvala se další jména, slova, výkřiky, volání, kromě řvaní, pobízení a ran.

„Richarde,“ volal Emil Ludvig. „Heleno, Anno.“

Dav ho tlačil a strkal a vlekl a stačilo mu zvedat nohy a dělat krátké kroky. Hlídal se jen, aby nezakopnul a nespadl a dav se přes něj ve tmě nepřevalil. Cítil najednou pod nohama lepící tělo. Nebylo to jen jednou, co do něj někdo vrazil loktem, šlapal mu na nohy.

„Kde jsou?“ chtělo vědět dítě. „Jsou tam? Proč jdeme ve tmě?“

„Už jsou vpředu,“ řekla žena. (Mnoho matek ztratilo děti a děti maminky, ještě než došly do svlékárny. V hlase matky bylo nekonečno.) „Už tam jsou všichni. Známe cestu,“ dodala žena. „Drž se mě.“

„Držím se,“ odpovědělo dítě.

Míjeli mladého SS, Rolfa Tuepeho. V tu chvíli německý mladík v uniformě myslel na to, že zeptat se kterékoli matky, jestli by se nechala vykoupit, kdyby zabili jen dítě, anebo kteréhokoli syna, zda by obětoval matku, aby si zachránil hodinu života, anebo dcery, jestli chce žít na úkor otce nebo matky, neváhal by asi nikdo, nebo jen málokdo, a nevypustil bratry a sestry, aby mohl ještě dýchat vzduch s popelem v trestaneckých hadrech, bez poslední špetky důstojnosti anebo čemu říkali hrdost, země, minulost nebo budoucnost. Byla to pravda, kterou si jeho kamarádi už párkrát osvědčili; sám ještě neměl odvahu to zkusit, snad příště. I pojem příště je jenom pro vybranou rasu. Odkašlal si. Pro matky a dcery a syny a otce a starce, kteří by dostali na vybranou, aby si vykoupili na účet nejbližšího kousek života, už žádné příště není. Je to krutá hra, ptát se jich, ale neříkal Adolf Hitler, že i příroda je krutá, aby si nemusel žádný Němec vyčítat, že se učí od přírody, v přírodě? Válka musí být krutá hra. Válka musí být krutá i na civilní frontě. Každý stařec, každé dítě je potenciální nepřítel.

„Jsi se mnou,“ řekla mladá žena dítěti.

„Neutíkej ode mě,“ prosilo dítě.

„Neboj se. Nikdy ti neuteču. Zůstaneme takhle spolu už pořád. Drž se mě.“

Mladý SS Rolf Tuepe je pobídl: „Rychle. Tak je to správné. Rychle, rychle, držte se; jen rychleji, ať se dostane na všechny.“ Holčička mu ve tmě hlasem někoho připomenula.

A zase ho napadly melodie Wiener Blut Johanna Strausse. Nikdo nemůže popřít, že jsou na světě ty nejstrašnější i nejkrásnější záležitosti, všechno pohromadě, jako voda v řece. Jak dlouho bude trvat ještě směna? Ne déle než do rána. Za dopoledne to dospí. Nechá se probudit studeným polským sluncem. Myslel na to, jak prodávají Poláci Němcům bílou smetanu, domácí víno a ryby. Vítr byl ztěžklý deštěm. Až vyjde měsíc, bude úplněk? Někdy se měsíc nad Polskem houpe jako opilý. Pamatoval tu už jarní deště a letní lijáky, podzimní bouřky, první sněhy. Brzy přijde jeho druhá zima v Auschwitz-Birkenau. Topoly se houpaly ve větru, už když přišel. Naučil se tu pěkně mrznout.

Někdy je slyšel v Rodinném táboře zpívat. Zpívali si, aby nemuseli myslet na to, co je. Nebo na nic. Nevěděli už pěkných pár týdnů, jestli jsou živí nebo mrtví. Jestli přicházejí nebo odcházejí. Co dělají správně nebo špatně, jako by na tom záleželo. Nikdo z mužstva nevěděl, proč je v Rodinném táboře drželi půl roku. Proč se nedají obsloužit? Mohl si představit, jak budou bušit na dveře, drápat se ven, ale nikdo nenajde kliku. Shoří jako papír. Jako bílí motýli. Zmizí. Jako staré skály a dávno vyschlé řeky budou sami sobě náhrobkem. Viděli zapadat slunce už na autech. Snad ještě zažijí úsvit. Teď asi hledají ti nejmoudřejší mezi nimi hvězdy, ale jsou jen mraky. Ani na tom jim nemusí záležet. Proč si neřeknou, že jdou na koupaliště? Nebo do hor? Na výlet? Proč si to neudělají snadnější?

Minul ho Emil Ludvig. „Pospěš si,“ pobídl ho SS.

A Rolfa Tuepeho napadlo, proč asi hynou ryby na Harmense, u rybníků pár kilometrů odtud, kam chodili nejdřív vězňové lovit ryby a pak tam vysypávat popel. Popel, popel, všude samý popel. Má toho plné plíce. Kdovíkdy tam zas budou ryby?

A mladý SS Rolf Tuepe cítil něco, co nemůže vnímat nikdo, kdo se nenarodil a nevyrostl jako Němec, v tomto pokolení, stejný a jiný než všechna ostatní pokolení Němců, která předcházela a která teprve přijdou: převahu, nadřazenost a čistokrevnost, která, nebýt družnosti společenství šedesáti nebo devadesáti milionů soukmenovců, by se skoro dala nazvat vyřazeností, rozhodně jedinečností. Každé pokolení přichází s něčím, čím se liší od minulého pokolení, stejně, jako se bude příští lišit ještě od dalšího stejně jako od včerejších pokolení. Věděl, kdo tady už zmizel ze světa: zbývá jen pochytat druhou polovinu a dokončit, co bylo začato. Co na tom záleží, že je nikdo nespočítá, deset, sto tisíc mrtvých sem, sedm, deset, sto tisíc nebo milion tam? Ale židovští vězni byli – alespoň pro něj – nejvýraznější. Asi proto, že pro ně život znamenal tolik, nebo si to alespoň namluvili, myslel si mladý SS. Už se nebudou chvástat jako někteří vězni, že jsou jedním z nejstarších národů. Nebudou starší. Nebudou.

Emil Ludvig naslouchal hlasům kolem sebe, aby nezmeškal svoje lidi. Za zády jim stále hučely motory. Museli túrovat motory na plný plyn. Proč? Jakápak proč? V Německu už nemá smysl se ptát proč na cokoli, na nic. Další auta přivezla zbytek transportu z loňského září. Silnice na Krakov už byla zase volná. V mateřském lágru v Auschwitz I už asi byl koncert v závěru, pokud neskončil, tentokráte bez komandanta.

Mladá žena s dítětem zmizely, ztratily se ve tmě. Němci mají dost benzinu na všechno, myslel si Emil Ludvig, jinak by přece nenechali běžet motory v jednom kuse na plný plyn. Ze čtyř tisíc lidí už jich musela být alespoň polovina ve svlékárnách a v koupelnách a zbytek u silnice. Němci měli opravdu všeho dost, surovin, benzinu, prostoru; drát, beton, nákladní auta, vlaky, lidi – nechyběli jim tedy na frontě – proč si vybrali k jejich popravě noc? Čím se liší tato noc od jiných nocí? Měl stejné myšlenky jako Anna. Neříká se, že manželé jsou si časem podobní jako sourozenci? Nebo jako jejich psi? Byla to noc ze sedmého na osmý březen. Němci znali židovský kalendář dobře. Věřil někdo v davu ještě, že vyvázne? Vždycky usilovali o jejich život, jednou ten a podruhé onen, v souhrnu snad všichni. Bylo to jako štafeta. Člověk se nemusí namáhat vzděláním, aby to pochopil od a až do zet. Němci jsou jen nejhorlivější, nechtějí se dopustit chyb, jak říkal pan Kantner, kterých se dopustili ti druzí, polovičatostí, falešným svědomím, nedůsledností, zatímco zbili mnohé a zabili jen některé, zabijí Němci všechny. Vyvarují se chyby svých předchůdců. Vylijí s vaničkou i dítě. Konečné řešení. Vzali to do rukou s německou důkladností. Komandant jim včera vysvětlil, že doba všeobecné karantény v Rodinném táboře končí. Musí se připravit okamžitě k odjezdu. Tábor má od úsvitu nové určení. Rodiny se nebudou trhat ani nyní. To může zaručit svým čestným slovem německého důstojníka. Rodiny zůstanou pohromadě. „Dodržujte kázeň, nebudete litovat. I mně přišel rozkaz na poslední chvíli.“ S nejvyspělejší technikou, za mlčenlivé neúčasti světa nebo jen za chabých námitek mohl německý komandant lhát, protože lež může zdůvodnit jen další lež. Potrvá to asi tak dlouho, než někdo protrhne začarovaný kruh lži. A přece i pod ranami, které jsou asi poslední, ve štěkotu a pod zuby zdivočelých vlčáků a německých dobrmanů, už zakrváceni, ve tmě a zmatku, ještě věřili, možná, v zázrak.

„Nejste nováčkové,“ říkali důstojníci, kteří mluvili po komandantovi. „Nesedli byste nikomu na lep.“ Dva muži kulhali vedle Emila Ludviga s prokousnutými lýtky. Jeden skučel bolestí.

Němci s nimi neměli nikdy hodně práce. Aby je dostali až sem, stačilo je nechat předtím opravdu vykoupat. Dali jim mýdlo a ručník. Do hrnku lyzolovou směs na umytí hlavy. Byla to vždycky stejná odvšivovací procedura. Ze sprch šla voda. Zapomněli ji jen ohřát a dohlížející SS se omluvil. Působilo to věrohodněji. Po koupeli se otevřely dveře. Vyšli a oblékli se do svých věcí. To je uklidnilo. Někteří zbili mezi sebou židovské nedůvěřivce, kteří přesto, že se vykoupali a vyšli na vzduch, varovali před úskokem. Emil Ludvig se přidal k těm, kteří chtěli věřit, protože s nedůvěrou nemohl ani nedovedl existovat. Nikdy nebyl v stavu uvěřit v to nejhorší. Už se tak asi narodil. Je to v povaze lidí, protože uvěřit nejhoršímu asi znamená přivolat nejhorší. Bohatý, který si hraje na žebráka, bude žebrák, jak říkala Emilova maminka. Proč to nejlidštější v člověku spíš odzbrojuje, než posiluje, aby se lidi bránili? Neměli ukřičet svůj základní instinkt, který člověka chrání a nutí ho, aby se bránil a nespoléhal na nic, nikoho, nikde, za žádných okolností?

Bylo pozdě na mnohá ano a ještě víc ne. Jistě, měli se bránit, ale bránit se musí člověk hned. Jen se mu do toho tlačila myšlenka, jak se mají bránit děti, kojenci. A přece. Byl to pojem, v němž zůstalo veliké prázdno. Měli se bránit. Každý po svém.

Uklidnil Annu a děti, ještě než vylezli na auta. Ale byla to jen slova, i když mu za ně byli vděčni, jako ocenil Emil Ludvig jejich ozvěnu. Němci zabíjeli lidi jako švec šije boty, pekař peče chleba, hodinář spravuje rozbité hodinové strojky. Emil Ludvig porozuměl v davu mlčení Anny a Heleny a Richarda. Jako on tisíckrát zemřeli v duchu, než se dostali do této noci, aby je to nepřekvapilo, až to přijde. K tomu nikdo nepotřeboval poradit. To přišlo ke každému dřív nebo později. To bylo pravidlo, ostatní byla výjimka. Jako když se někdo stokrát připravuje skočit, pak skočí a připadá mu to, že skočil už dávno, že to vždycky chtěl, mohl a uměl. Jako kdyby někdo slyšel o nějakém městě dříve, než se tam dostal. A pak, když do něj konečně přišel, neměl už dojem, že je tam poprvé.

Měli jsme se bránit, myslel si Emil. Kousat. Škrábat. Škrtit. Bít pěstmi. Vrátit se do dob, kdy jsme se bránili pouštním krysám, podobni – možná – beduínům, nebo někde v Babylonu anebo obklopeni českými horami, blízko zemi a slunci, větru a všemu, co spojuje lidi a zvířata, když cítí smrtelné nebezpečí a neváhají bránit se. Proti jakémukoli nepříteli. Cítil to hluboko v sobě, zanesené mnoha myšlenkami a mnoha iluzemi. Vyplulo to na povrch jako korek na vodě. Měli jsme vytáhnout nože nebo zvednout kameny, když jsme neměli pušky. Zabíjet nožem nebo kusem železa. Ano. Narodili jsme se do světa, kde člověk buď zabije, nebo ho zabijou. Artur Pick to cítil dobře. Je to ve vzduchu. Bylo to vždycky ve vzduchu. Nosí to nejrůznější šaty, ale tělo pod nimi je nahé a stejné. Pijí to děti s mateřským mlékem? Vdechují to batolata s prvním douškem vzduchu? Osvojí si to s první plenou? Jak s tím naloží starci? Byly to pouhé zlomky myšlenek. Mohl si jen vytknout, že se nebránil, i bezbranný. Doma, tady, na cestě.

Za dobu, co tu byl, věděl o mnohém, co ho předtím ani ve snu nenapadlo, že by mohl člověk udělat jinému člověku. Snažil se to nevnímat, protože by nemohl existovat ani o vteřinu déle. Ale bylo to a obklopovalo to zde všechny. Naučili se nevidět, neslyšet, nevnímat, aby se od rána mohli dožít večera a od noci úsvitu.

A znovu se obrovská hora výčitek smrskla na jedinou touhu, pocit nebo výtku, že se měl – všichni se měli – bránit. Kdo se nebrání, nakonec zahyne hůř i dřív, než měl. Pojem a slovo bránit ho zavalilo jako skála, pod kterou ho to rozdrtí. Vyplňovalo to prázdno, které zůstávalo po některých slovech. Bylo to už to jediné, co věděl jistě. Bylo už pozdě.

Cítil, že dostává horečku, zimnici. Hučelo mu ve spáncích. Dolehl sem štěkot, který přešel v kvílení, jako kdyby někdo zvíře mučil.

Rolf Tuepe zkoušel sám sebe, nakolik se otužil a zakalil od doby, co přišel jako nováček. Brali je k černé zdi v Auschwitz I, aby viděli, jak se likvidují odsouzenci k smrti, kulkou do týla anebo kulkou čelně z pušky nebo z revolveru – vždycky zblízka, tváří v tvář odsouzenému –, jak se chovali a jak se chovali vojáci, kteří je zabíjeli. Zabíjení padali do písku a nechávali je vykrvácet, jako při košerování dobytka. Podobalo se to zabíjení dobytka na jatkách, kus po kuse, nikdo s tím nedělal drahoty. Jednou přivedli uvězněného duchovního, Němce, který se zastával svého židovského souseda a který se rozplakal, když žehnal odsouzenci, a pak prosil, aby ho taky zabili, což mu udělal komandant k vůli. Jen ho kvůli tomu poslaly úřady sem; dotáhl to až k černé zdi. Dovolával se Boha a slitování; varoval komandanta, že začerní Německo nesmazatelnou vinou. Němce, které to děsilo, nikdo nelitoval. Když se kácí les, létají třísky. Silné se zbavuje slabého. Ale někdy mladého SS napadlo, jako by v sobě slyšel druhý hlas, co by řekl své matce nebo svému otci, starým rodičům, a přistihl se dokonce, že si v duchu připravil výmluvu, jak se mu to někdy, hlavně ze začátku, než si zvykl, skoro hnusilo, a musel na to myslet v noci, a jak přísné byly rozkazy a jak se naučil neodmlouvat, ani niterně, když dostal rozkaz, aby ho splnil, ať už to byl jakýkoli rozkaz. Tady to měli muži s posádkou o něco lepší než odsouzenci u černé zdi. Ne každého určovali rozkazem k černé zdi nebo sem, někdo sloužil v malém řetězu stráží nebo ve velkém řetězu, ve strážních věžích, v obrovském kruhu kolem tábora, s tím, že kdo by narušil zakázaný prostor, dostal ostrou kulku do těla bez varování. Ve strážních věžích bylo snadné sloužit. Taky to bylo zajímavější. Těžší byla služba se psy. Byli v neustálé pohotovosti pro pátrací akce, kdykoli nějaký vězeň chyběl. Stávalo se to zřídka, ale stávalo se to, a psí komando bylo v neustálé pohotovosti. Komandant chápal, že se to nováčkům hnusí – tolik mrtvých –, ale vysvětlil jim, že problém není v tom, že hnusné lidi zabíjet se jeví v něčem taky hnusné, ale že to správný bojovník za nacistický ideál čistého árijského světa překoná a zvykne si, protože až bude dokonale kalený, bude úkol splněn. Judenrein svět bude jiný svět, než jaký pořád ještě znají. Popravčí dvůr s černou stěnou smrti byla dobrá škola pro tohle hlídkování, myslel si mladý SS Rolf Tuepe. Ale co je u zdi jeden, je tisíc lidí tady. Všechno je hromadné. Odpravovat je denní chleba války, denní chlebíček tábora. To se nedá změnit, a je zbytečné uvažovat, jestli se to člověku zajídá, nebo zamlouvá, úkol musí být splněn a rozkaz je rozkaz.

Včera byl Rolf Tuepe na přednášce univerzitního profesora SS, který přijel, aby je poučil, jaké je jejich poslání dnes, ve srovnání s tím, co měli za úkol včera, a jakou Evropu mají za úkol vybudovat v nejbližším zítra. V každém dnes je už zárodek německého zítra. V každém dnes a zítra Německa nesmí být včera. Včera je pro muže a ženy SS mrtvé. Budoucnost SS je její přítomnost, řekl profesor a mladý SS se díval do tmy na anonymní dav a utěšoval se, že v sobě umlčel druhý hlas. Žádnou výmluvu nebude nikdo potřebovat. Nebude už nikdo, kdo by je obvinil, alespoň z postižených. Zajdou tu do posledního. Nebude si muset – jako nikdo z Němců, ti, kteří už ví, i ti, co se nikdy nedověděli – dělat svědomí. Ostatně, vyprávěl profesor, svědomí je jen pojem. Záleží na tom, v jakých rukou a pro jaké cíle se angažuje. Jestliže se jednou provždy naučíme dívat na podlidi, na nečistou rasu, jako na hmyz, kterého je třeba se zbavit, aby neobtěžoval a neškodil, vyřeší se tím problémy duše nebo víry. Zbavit se hmyzu – jakkoli není zločin v žádném případě – je zásluha. Odstranit hmyz je všestranně chvályhodné, bez ohledu na podobu a druh hmyzu.

„Rychle, rychle,“ pobízel Rolf Tuepe dav, aniž si uvědomil, že jej pobízí. Jdou na porážku sami, pomyslel si. Je to dobře zařízeno, jdou sami vstříc porážce. Stačí tu stát a občas je pobídnout.

Nevěděl, že muž, kterého postrčil, byl Emil Ludvig. Emil Ludvig zdvihl oči a zaznamenal mladý hlas. Zvuk němčiny.

„Běž, běž.“

Emil Ludvig udělal dva rychlejší kroky.

Teď bylo v davu a ve tmě slyšet pláč, křik a Emil Ludvig se zase ocitl vedle ženy s dítětem, ačkoli si přál, aby našel ve tmě v davu Annu, Helenu a Richarda.

„Proč šla babička Janetta a dědeček Viktor až sem?“ ptalo se dítě. A ještě otázka a pak hlas ženy: „Byla jsi hodná, všichni jsme byli hodní, jdeme se koupat, jsme zaprášení, slyšelas, jak to pan vedoucí říkal. Budeme mít teplou vodu. Nebude ti zima.“

Emil Ludvig nastavil vřavě bubínek, skoro mrtvý. Už skoro nestačilo prodírat se tmou poslepu. Stráže teď houstly, čím byli blíž. Vojáci je bili klacky, holemi, pažbami. Někteří kápové si přinesli kabely a bili je kousky kabelů. Dav se zúžil mezi pruhy reflektorů a stal se tvárnějším. Podobalo se to trychtýři, kterým protéká krev do hrdla ploché láhve.

„Je to podvod, byl to od začátku podvod, zabijou nás, nedá se jim věřit.“ A pak: „Dělejte něco, vemte je s sebou.“

V tu chvíli možná někteří z vojáků měli strach, nebo to byl starý opakovaný strach lidí, kteří zabili, aby se ti, co jsou zabíjeni, jednou nevzchopili a nevzbouřili. Ale čím větší byl německý strach, tím méně ho na sobě chtěli dát znát a měli své pomocníky.

Emil Ludvig zaslechl před sebou křičící ženský hlas, než ji uhodili kabelem: „My zemřeme, ale vy prohrajete.“

„Ty prohraješ první,“ zařval kápo u vchodu do svlékárny a znovu ji uhodil kabelem a mladý německý SS, Rolf Tuepe, aby se povzbudil, řekl: „Richtig, schnell, schnell.“ A kus dál se ozval kamarád SS: „Schnell, schnell, liquidieren.“

V tom se německý strach rozpouštěl a měnil v ještě větší drsnost a víc bití a spěch.

Rolf Tuepe cítil, co si ověřili už všichni, kteří tu nastoupili do služby s ním: Zabíjet lidi je snadnější, než si člověk myslí, dokud se s tím nesetká tváří v tvář. Není to jen otázka jednoho, jsou to do sebe zapadající ozubená kolečka dokonalého soustrojí. A čím víc se kolem něj zabíjí, tím je to snadnější. Je jen třeba zbavit se židovské mystiky nebo pohádek o svědomí a podobných židovských, a bohužel často i nežidovských, báchorek o toleranci a odpuštění, o nutnosti smíření, novém začátku a podobných krámů. Povídali, že mu hráli. Víme, komu by se to hodilo. Všichni, co jsou ještě v objetí iluzí, by sem měli přijít, na půl hodiny, na jednu denní nebo noční strážní službu. Získali by o zabíjení zgruntu jiné mínění. Viděli by, jako když se peče chleba, že tady člověk nakoukne životu pod pokličku. Zabíjení je v životě to hlavní. Je to kompas, který řídí člověka, dokud má sílu. A nejenom člověka. Zabíjení je nejvnitřnější pohnutka všeho. Zabíjení taky uvádí všechno na pravou míru. V každém zabíjení je zárodek konečného řešení.

Kdo by to chtěl popřít, je lhář. Slyšeli o tom, kdo to, pár tisíc let dozadu, chtěl popřít, pokynem, jakoby shora, aby se místo lidí jako obětí zabíjela jen zvířata? To by se jim tak hodilo, opakoval si Rolf Tuepe, aby slabí svedli silné, že zabíjet anonymně je jediný druh zabíjení, který voják unese, ať se přijde podívat sem: může pohlédnout všem, které zabije za chvíli plyn, klidně do tváře, do očí, prohodit s nimi pár slov zbytečného rozhovoru, odehnat pitomě se opakující otázky, co, jak, kam a proč, jako by opravdu byl nějaká cestovní nebo informační kancelář.

Kdo říká, že nejde snadno zabít lidi, kterým se díváme do očí? S nimiž si vyměníme pár slov, pokynů nebo připomenutí? Německý profesor řekl: „Válka je kovadlina, na které se hněte a ková německý charakter. Kde vy jste teď, tam bude německý národ za tisíc let.“

„Šílenci,“ křičel vězeň, který se asi pominul. Znělo to, jako by se vězeň ocitl na okraji pekla. Rolf Tuepe otočil hlavu za křikem.

Rolf Tuepe si připomenul při pohledu na poslední lidi směřující do budovy, kde je zplynují, slova profesora, který řekl, že dokud dýchá poslední z nich, je Německo v smrtelném nebezpečí. Vzdychl si, protože poslední pro něj dělá místo pro prvního ze stráží SS z příští šichty, kterou, naštěstí, už nemá, protože za pár minut ho vystřídají.

Až zase zítra. Necítil se ve smrtelném nebezpečí, ale ti nahoře vědí svoje, rozhodně víc než on. Nechá to na nich. Je to snadnější, v každém případě.

Profesor také řekl: „Židovská historie se ohlíží nazpět, aby se mohli vracet, odkud přišli a odkud je vyhnali. Německo odmítá takovou hru. Dějiny půjdou podle německého rytmu: kupředu, k budoucnosti, bez jediného obřezaného.“

Z pustin za močálem přicházel práh úsvitu. Přinášelo to představu bříz, olší a kaštanů nebo vrb a topolů, které budou šumět i za sto let. Na okamžik si sňal Emil Ludvig brýle už blízko podzemní svlékárny, ztracený v tlačenici, kde je pořád bili a řvali, popoháněli pomocí psů a postrkovali dál.

„Rychleji,“ křičeli vojáci, jeden vedle druhého a kápa mezi nimi. „Nedělejte nám to těžší a sobě taky ne.“

A pak se ocitl Emil Ludvig vedle Anny a chtěl, aby se ho držela, a povzbudilo ho to, pokud to lze číst, a zároveň se styděl. Cítil se vinen i za to, co neudělal. Ptal se, kde jsou děti. „Za námi,“ řekla. „Někde vzadu.“

„Nezdržovat, pokračovat v pohybu,“ křičely stráže.

Dostali se už na betonový svah. Propojilo je to už na lidi ve svlékárně. A na ty, co už byli natlačeni ve sprchách, ale ještě ne dost, aby se tam vešli všichni. Zdi byly hrubé, natírali je léta jen vápnem. Kolem dokola stály lavice a železné háky na šaty a prádlo. Ze všeho bylo cítit pach kouře, potu a lyzolu, výkalů a nahořklou vůni po mandlích. Zároveň tu bylo cítit parfém, kterým dezinfektoři vystřikovali svlékárnu a sprchy z ručních pumpiček, jako v biografu. Nechráněné žárovky na stropě svlékárny byly žluté. Vítr, který venku přinášel pachuť močálu, se sem už nedostal.

„Svlékat,“ volali strážní a kápa. „Odložte si každý všechno, kde jste. Pak se to vytřídí.“

„Vrahové, pomstěte nás!“ křičel někdo. Utopilo se to v hluku a zmatku. Emil Ludvig měl pocit, že křičel totéž – s neznámým člověkem. „Vrahové…“

V podzemní svlékárně na ně čekali muži ze zvláštního komanda, věděli o nich, že to jsou vybraní muži všech národností, kteří mají na starosti je dotlačit do komor a pak, až bude po všem, je omýt ledovou vodou a odevzdat spalovacím pecím. Komando zase vědělo o nich, že už jim nemohou lhát, že do posledního každý ví, co na něho čeká. Byli to nejsilnější židovští muži, příslušníci armád a vybraní zajatci, kteří sami, někdy za šest neděl, jindy později, projdou stejnou procedurou, pokud je dřív nezastřelí nebo za trest, za jakýkoli přestupek, nehodí zaživa do pece. Taky muži zvláštního komanda je nutili svlékat, křičeli, šeptali, domlouvali jim. Snad tu někteří muži ze Sonderkommando měli známé, příbuzné nebo rodáky, matky a otce nebo sestry a bratry a lhali jim, že se uvidí po koupeli, a věděli, co je zrada a co člověk udělá, aby žil, nebo aby těm druhým, tou nejkrutější lží, alespoň pomohl, a okorali zevnitř i zvenku a cítili únavu těžce pracujících, často vyčerpaných, a chtěli to taky mít už co nejdřív za sebou. Pak přijdou další, zase znovu další a další, donekonečna. Až přijdou na řadu sami. Jestli někdo zažil, co je peklo, byli to oni.

Pokud se na ně němečtí vojáci a důstojníci dívali, potom jen jako na něco, co už skoro není, co snad ještě dýchá, ale za chvíli už nebude, co možná ještě existuje, ale za chvíli už zmizí, doslova, jako vzduch, jako popel, opar nebo vůně. I dokud ještě byli a žili, už vlastně nebyli a nežili. Někde svítily slabě žlutavé žárovky, ale jen tak, aby nebyli docela ve tmě. Zasvěcení mohli myslet na to, jak dlouho to bude trvat ve sprchách, podle toho, kolik plechovek cyklonu B komandant dovolí vhodit stropem dovnitř. Jak rychle teplo sálající z namačkaných těl posune rtuť teploměru nad sedmdesát stupňů Celsia. Kdy zelenošedé krystalky ilfusiorové hlíny, namáčené v tekutém kyanovodíku, začnou uvolňovat plyn.

Anna Ludvigová, rozená Löwyová, se modlila: Slunce tvé nezajde, měsíc tvůj neschová se… Pak přestala. Bylo to daleko od jejího přání, aby všichni měli co možná nejbezbolestnější život. Čekala na bolest a myslela na bolest, která přijde k dětem a k muži a k ní. Ze všeho nejvíc se bála v životě bolesti. Té se chtěla vyhnout. Emil Ludvig se začal rozepínat. Měl ještě své pražské prádlo a boty, a kusy šatů od krejčího, který se jím pyšnil. Kde byli Helena a Richard? Neostříhali jim v Rodinném táboře vlasy, jako všem ostatním, aby z nich udělali látky na vojenské deky a kabáty, na výplň do matrací, izolaci, žebříky do ponorek.

Měl litovat, že nekoupil pro celou rodinu ampulky s cyankáli? Nebo se – ruku v ruce – nerozeběhli proti ostnatým drátům, nabitým vysokým napětím? Začal se rozepínat. Včera jim ještě v Rodinném táboře nařídili napsat korespondenční lístky se známkou: Máme se dobře, nic nám tu nechybí. Připojili, že čekají zařazení do pracovního transportu v Heydebrecku. Uvedli novou adresu: Neuberun bei Birkenau. Doporučili datovat lístky osmým březnem. To bylo už dneska. Ještě jednou pomyslel na pana Ernsta Kantnera, kdyby ho náhoda zavála sem. Konečné řešení, ano. Nejdřív jim vzali všechna práva, jedno po druhém, práci, zvyky, jídlo a byt, domov, zemi a známé, nakonec jméno a nechali jim jen číslo. Teď setřou z povrchu země to poslední, číslo i s kůží.

Někdo přísahal, že budoucí pokolení už nikdy nebude čekat, až se výhrůžky změní ve vraždu, a pak, že děti těch, co zbudou, kdekoli na světě, zvednou zbraně už při prvním znamení ohrožení. Bylo to slyšet a všichni to slyšeli. Jediná smrt, v které snad jednou zajdou ti, co zůstali, bude v boji.

Tři bratři vedle Emila Ludviga se vrhli na nejbližší stráže, protože psi byli teď zase u aut, aby všechno začalo znovu a dostali je sem všechny. Rvali strážím samopaly. Za minutu leželi bratři v krvi ve tmě, prostřílení skrznaskrz a udupaní do bahna, a ostatní přes ně šlapali, dál, do svlékárny, hloub. Dva vojáci přinesli na rozkaz velícího důstojníka na kraj svlékárny plamenomet. Stačilo nechat část davu olíznout plameny, pach škvařeného masa udělal svoje. Hodně lidí řvalo, snad všichni. Rolf Tuepe věděl, že jeho část služby už je za ním. Všichni byli uvnitř. Mohl se podvolit. Už se ani neotáčel. Jsou kaputt. Vernichtet. Tohle je jejich Untergang. Změnilo ho to – počítáno, co sem přišel – jako nováček. Pro něj už byli méně než křičící stín. Mlha a noc. Noc a mlha. Měl pocit, jako by měl za zády hlučící duchy, démony a strašidla. Žid neumírá, jen hoří. Žid uvnitř žida hoří a shoří. Zůstane jen popel, z žida, co shoří uvnitř žida, který hoří a shoří. Už se nepozná nic, ani rasa, národnost, původ nebo náboženství. Popel je pouze popel. Není to směšné, že všechno skončí popelem? Byli v pasti, z které už nebylo úniku. Ještě nebyli mrtví, ale už nepatřili mezi živé. Beton, nebílený strop, plné betonové sloupy. Houba na zdech, na stropě kropičky sprch, z nichž nesteče ani kapka vody. Dveře bez kliky zevnitř. Nedalo se už ani otočit. Byli nazí a natlačení na sebe. Sotva dýchali: Na podlaze ležely kaluže, v nichž lidi stáli. Slyšeli často, že je nejlepší zadržet dech, až začnou padat krystalky cyklonu B z kropiček, a pak se nadechnout najednou, když už bude víc plynu v komoře. Zprudka, hluboce vdechnout, jednou, dvakrát, co nejrychleji. Ještě přijde tlak všech k neprodyšným dveřím, které nejdou rozevřít a které nemají kliku zevnitř. Tam pak najdou nejhustší hrozny těl, slepených k sobě skoro neoddělitelně. A potom budou chtít ti nejsilnější vylézt přes těla menších a slabších blíž stropu, kam se plyn dostane až za minutu, a budou si vyškrabávat oči a uši, ukousávat prsty a nosy a dusit se a zalykat krví, zvláště těhotné ženy, než všechno utichne a jen děti, ke kterým se plyn tlačenicí ostatních těl ještě nedostal, zůstanou ušlapané dole, takže i tohle řešení zůstane v souladu s konečným řešením. Už nebudou při smyslech, aby byli ještě otci a matkami a dcerami a syny, budou jen nádobou, do které se dostává plyn. Stane se z nich něco jako nafouknutý gumový balon. Pilíře i lidi zůstanou stát, protože nebudou mít kam padnout. Kropičky u žárovek v železných mřížkách, pevně zapuštěné do betonu, odolávají náporu, kterému slabší vrstva betonu na stropě neodolá, zůstanou v ní čáry a rýhy a urvané kusy. Stopy posledního zápasu a důkazy energie života a schopnosti nehtů, zubů a prstů, kloubů z masa a kostí. Obrazce, jako vytváří hvězdy a daleké světy a galaxie ve vesmírech, o kterých nikdo ještě neví a které už nikdo nevyluští. Díry po hvězdách, které zmizely navždy. Mapy hvězd, které se teprve narodí, nebo výpověď paměti už dávno zapomenuté.

Je těžké mluvit o jednotlivcích, jak se cítili a chovali ve sprše, která nebyla sprchou, a je to zároveň nespravedlivé, protože všichni byli jen jednotlivci, kterých bylo mnoho; tolik, že z toho jímá člověka závrať. Každý z nich zavřel oči, pokryl se potem z předsmrtné hrůzy a možná, že myslel, a možná, že nemyslel na život jako nedozírnou a nezničitelnou řeku, na pokolení, které přichází za každým pokolením, které odejde, od začátku do konce světa a času. Jak se bude – dál a dál – točit země kolem své osy, od východu k západu. Kdovíco šlo lidem v plynové komoře hlavou? Lepší se skoro neptat, na co asi mysleli, co cítili, dost dlouho, než je navštívilo bezvědomí. Jistě bez mírnosti, s jakou navštěvuje lidi spánek. Vše pokrývá jediné slovo: Bolest. Co si mysleli? To první a poslední? Kdo to chce vědět? Proč? Proboha… Snad, dokud se ještě dalo dýchat. Než se i nejodolnějším jednotlivcům zdálo, že i nejslabší žlutavé žárovky zhasly a zakolísala elektrická síť nebo dostali vlčí mlhu. Výpary z lidí přebily všechno, než všechno přebila potom hořká mandlová vůně. Nikdo nevěděl, že to bude trvat tak dlouho; všichni by v tu chvíli, než se jejich duše vypaří, dali přednost tomu, aby je zabili Němci rychle, najednou; ale to jim nacisti nedali; to by byl příliš velkorysý dar; tím by se neodlišili od svých předchůdců, od začátku do konce světa. Německá říše vždycky věděla, kde šetřit. Více smrti za méně plynu, není to triumf německé úspornosti? Říkalo se, že zabití z Rodinného tábora v noci ze sedmého na osmý březen zpívali. Možná, ačkoli se o tom dá pochybovat, vzhledem k tomu, jak je hnali a bili, a že měli k ruce psy a komandantovi záleželo na tom, aby lidi, kteří trávili v Rodinném táboře šest měsíců, nemohli být Geheimnisträgery, a na rozkaz z Berlína, v souladu s příslušnými plány, je zlikvidoval, aniž ohrozil provoz v ostatních částech tábora. Počínal si jako odpovědný ředitel továrny, rektor univerzity, dobrý důstojník. Kdo by asi dokázal jít na smrt udušením a snažil se uniknout ranám kabelů a holí a zubům cvičených psů a ještě zpíval, než se za ním uzavře voda, zapadnou dveře nebo zatáhne opona? Snad někdo opravdu zpíval. To se už nikdy nikdo nedoví, jako tolik jiných věcí spojených s březnovou nocí ze sedmého na osmého a tím, co se všechno sběhlo za existence vzorného německého koncentračního tábora v Auschwitz-Birkenau v letech 1942 až 1945. A jako tolik jiných dnů. Snad někdo zpíval jen v duchu, anebo dodatečně. Snad zpívaly rozvětvené plameny jedné z mnoha nocí v Auschwitz-Birkenau. Rudé, černé a bílé skvrny, tryskající ze tmy a z tuku mrtvých těl. Plameny nad komíny, které připomínaly novou řeč. Dým, který se stal z lidí. Svět se rozpouštěl v plynu a ohni, alespoň kus světa. Jediné, co zbylo, byl popel, odnášený větrem do všech světových stran. To, co se tu opakovalo denně, ve dne v noci, bez nejmenší přestávky.

Podle jedněch zpívali Hatikvu, židovskou hymnu, podle druhých Hatikvu a Kde domov můj. Hymnu země, z které přišli. Snad to tak znělo, zdálky nebo zblízka, možná.

Možná to tak někteří chtěli nebo dodatečně chtějí slyšet. Nebo to potřebují pozůstalí, pro budoucí legendy. Snad tím chtějí něco vyrovnat, vyvážit, ponížení, bolest, křivdu, smrt nevinných, největší hromadnou vraždu v dějinách lidstva, něco, co nemá obdoby, nedá se s ničím srovnat. Kdoví?

Co ještě zbývá říct? Nad podzemní svlékárnou a nad sprchou nahrnuly buldozery tuny hlíny do odpovídajících obdélníků. Stačilo několik dešťů a vyvýšenina, která připomínala obrovskou hromadu brambor, zarostla trávou. Na trávě seděla večerní a ranní rosa. Básník by řekl, že rosa se třpytila jako slzy země, když pláče. K jednomu konci vedla odbočka ze silnice, kde stála ambulance německého červeného kříže. Ze sanitky vynesl popravčí technik pár plechovek s cyklonem B, oblékl si plynovou masku, jako dezinfektor, navlékl si rukavice a do kruhových otvorů, z vrchu nad střechou, nasypal postupně obsah plechovek. Odtud se dostaly krystalky do kropiček ve stropě, z kropiček propadly dolů, na nahá těla uvnitř. Vydávalo to zvuk, jako když se přesýpá hrubý písek a kameny. Jen nejzasvěcenější věděli, oč jde, nezasvěcení to tušili a mohli se přesvědčit.

Možná, že dezinfektor v uniformě SS šeptal Odpusť nám naše viny nebo to byl on, kdo si při tom zpíval. Koneckonců to bylo jeho každodenní řemeslo. A nic zlého zvenku neviděl. A pak zase dezinfektor přikryl otvor, ústící nahoře nad komorou do trávy. Věděl, co přijde, dělal to mnohokrát.

Vanul studený vítr. Ve vzduchu a v mracích čekal déšť. Chtěl to mít za sebou. Svítání postupovalo stále se rozšiřujícím pruhem. Úsvit se podobal soumraku. Světlo šedlo. Svět překročil z noci do rána, ze soustrasti k všednosti. Od paměti k zapomenutí. Nebožtíci byli ještě uvnitř. Ještě se nedělal stín, až za chvíli. V dálce střídá tmu mlha. Svět se podobá vlnám ve vyschlém moři. Nebe padá na zem a současně se zvedá. Dělá se světlo. Noc a den ještě zápasí a tma se vzdává nehlučnému nepříteli. Země – do daleka a šíra – je plna plevele, bláta a lepkavosti. Někde v daleku konejší úsvit ptáci. Rosa studí. Začíná den.

Všechno je možná. Možná, že Emil Ludvig věděl, že každý umře sám. Nikdo nemůže vědět, jak mu bylo, a snad je to snadnější pro ty, kteří o něm dávají slova na papír, aby jim vdechli duši, jako by to bylo lepší nebo jenom vzdáleně možné. Mohli by být tisíc let pohromadě, dokonce i smrt je mohla navštívit hromadně, jak je navštívila, jako veliké ruce, které je obejmou a sevřou, ale nakonec umře každý sám. Mohl být ještě rád, že nejsou tradičně pohromadě kolem jednoho stolu. Snad byla dokonce i úleva – pokud to tak lze říct – v tom, že byla tma, neviděli se, nestáli spolu. Za patnáct nebo dvacet minut bylo uvnitř plynové komory už ticho, jako bylo ticho těsně předtím, než se kropičky naplnily a zase vyprázdnily. Lidi hlasitě dýchali – potřebovali se asi ještě slyšet, jak dýchají, že mohou dýchat. Spolu a každý sám.

Anna Löwyová-Ludvigová myslela při prvních zvucích padajících krystalků na maminku a na tatínka, na lásku, z které se narodila. Na všechny mrtvé, které znala, kteří jí byli blízcí a na něž si vzpomněla. Za chvíli se s nimi sejde. Zabíjeli je v jednostranné válce, kterou vypověděla jen jedna strana. Proto tak dlouho nechápali, proč je zabíjejí. Jako by důvod, že jim nic neudělali, nebyl dostatečný.

A pak slyšela šramot, jako když přeběhne po plechové podlaze nebo v plechové – dejme tomu – okapové rouře myš, nebo jako kdyby z kropiček proudila voda. Nebo jako kdyby na kropičkách oprýskával starý lak. Pohyby, které jako vlna v řece je odnesou ze života, z říše živých. Může cítit někdo, kdo vdechuje cyklon B, něco, co by ho povzneslo, i kdyby už jen na zlomek vteřiny? Kéž by to tak bylo. Snad. Smrt, sestru života, nikdo nezná. Jsou jen pozůstalí, Geheimnisträgři, kterým, jak věděli už výkonní důstojníci SS, nebude chtít nikdo věřit, pokud si vůbec někdo bude přát je poslouchat, aby ho bolela hlava. Jistě museli lidi uvnitř cítit, když propadly nejmenší krystalky a narazily jim na hlavu, na ramena a klouzaly, pokud mohly pro strašnou tlačenici uvnitř sklouznout, po pažích a trupech dolů. Hořká vůně mandlí. Jistě někdo zatřásl hlavou, aby se jich zbavil, protože rukama nemohl už nikdo pohnout. Plyn stoupal z krystalků, z nichž už se většina dostala do kaluží a na holý beton. Vodotěsné žárovky, chráněné silnou železnou mřížkou, se ztratily. Musel to být obrovský palčivý tlak zevnitř. Jako by do člověka někdo nalil roztavený černý asfalt. Vnikalo to do něj všemi otvory v kůži. Nosem, ústy. Plyn. Všechno, co se stane s člověkem, když ho zabíjí plynem. Všechno, co teče z člověka. Snaha, aby vytlačil poslední silou z plic obrovskou zátku, ale naopak do sebe vdechne ještě víc plynu. Dost. Smrt od ní byla jen několik úderů srdce. Konec. Chce někdo snad slyšet o slinách a co teče z očí a nosu a z pórů a štěrbin, které se na těle objeví, nebo jak někdo krvácí, a o krvi? Lepší zní slova o neumdlévajících hlasech uvnitř srdce. O chvění duše. O očích, které i ve smrti hledí dopředu. Požárem spálený kámen. Koryto řeky, v němž už dávno vyschla voda. Naděje, z které se stala beznaděje, jako se z obrovského kontinentu stane hluboké moře a z vyschlých moří poušť. Nebo o myšlenkách na byt na Královské 137, a jak se mladý domácí pokouší nastartovat fordku styl 1935 se zelenými blatníky a nad garáží, přistavenou dole k prádelně a dosahující výše až skoro k pavlači v prvním poschodí, stojí klece po andulkách, které mladý domácí prodal do Francie. O tom, jak přesvědčuje Emil Ludvig Annu, Helenu a Richarda, že to rozhodující, co člověk v životě potřebuje, nejsou jen peníze a zdraví, protože to obojí samozřejmě potřebuje, ale štěstí. Smysl pro čest. Odvahu nedat se pokořit, nikým. Dokázat se bránit, do poslední chvíle, alespoň zevnitř. Byl při tažení na Piavě a neutrhlo mu to nohu; jen do ní dostal střepinu, to se vyhojilo a ještě si mohl vzpomínat na hezkou italskou ošetřovatelku v polním lazaretu, která ho vodila na záchod a pomáhala mu doslova se vším. A když si přibrali do krámu čistírnu, přijížděla k nim pro špinavé límce roztomilá paní Soňa Reichertová bílou tatrou hadimrškou. Zabavili jí auto, protože se zadlužila.

Lze doufat, že to nejlepší ve sprše bylo, když ztratil Emil Ludvig vědomí a zaryl nehty naposled do cizího těla a nevnímal, kdo vedle něj je nebo už není. Asi k němu nepřišla ani naposled nenávist, která by platila těm, co ho zavraždili. Byl jim tak vzdálený, jako je Německo od Prahy, jako jsou daleké nejvzdálenější hvězdy, od konce do konce vesmíru, od konce do konce nekonečnosti, od začátku do konce času. Nechápal, co se odehrává v mozku nebo duchovním ustrojení německých nacistů a lidí, kteří jim pomáhali. Bylo mu to tak cizí, jako by to neexistovalo, i když ho to vraždilo, společně s jeho rodinou, jeho lidmi, známými i neznámými. Byla to jen úzkost a bolest, s nimiž zemřel. Rozpaky, nejistota a strach, které zaživa zakrýval úsměvem. Nemyslel na to, co je obviňuje nebo co je omlouvá. Cítil jen, co ho zmenšuje, jako větrná bouře, která zvedá mraky písku a rozprašuje se, donekonečna, zrníčko po zrníčku, až nezbyde ani ten nejmenší prach. Snad: už o tom nemohl dále přemýšlet. Už neuvažoval o tom, o čem uvažoval často předtím, že jich bylo vždycky mnohonásobně víc než stráží, že by stálo za to vystoupit z řady a vzbouřit se, i kdyby to mělo stát život. Cítil se nejblíž zákonu džungle a džungli, jak se kdy cítil, aby přijal, že zahynou, protože už jsou slabí. Cítil, co se z něj už ztratilo a ztrácí, až se ztratí sám, jako se ztratí všichni.

Cítil moc silnější, než byla jeho vůle, jeho snaha. Za chvíli bude pozdě i na to. Už nedokázal odmítat skutečnost, jako se o to snažil, aby jen pro ty druhé a nejbližší vypadal pevnější a nebral jim naději, které už se sám vzdal. Za okamžik ho prostoupí plyn. Potom je zpopelní v krematoriu jako statisíce a miliony jiných. Pořád ho ještě plnila slova plyn a krematorium ošklivostí, pro kterou bylo lepší se přidržet iluze. Taky ho znovu napadlo, co zas a zas napadlo mnoho lidí, jestli by nebylo lepší, pro všechny, dokud byl čas, spáchat sebevraždu, ačkoli to všem, co to udělali, v duchu vyčítal, i když je chápal. Kdovíjak hluboké může být zoufalství jednotlivce proti obrovské vojenské mašinerii? A cítil blízkost nahých těl neznámých lidí, kteří ho vraceli ke skutečnosti, a zároveň do poslední chvíle mu zprostředkovali to nejlidštější teplo a pot a dech. Byla to hrůza, která obsáhla úlevu, a úleva, kterou napájela hrůza. Snažil se soustředit na doteky nahých těl, rukou, dlaní, nohou, stehen, břich a zad. Cítil, jak mu buší srdce, prudce, jako ještě nikdy. Napadlo ho, že by mu mohlo puknout srdce, a tím by skončilo něco dřív. Záviděl těm, kterým se to stalo.

Několikrát zavřel a otevřel oči. Ještě dýchal. Všichni ještě dýchali. Pak si přál omdlít, jako někteří už omdlévali ve svlékárně a pak je natlačili do komory jako špalky, ale neomdlel. Dělalo se mu špatně od žaludku, jako by včera něco špatného snědl. Naskákal mu na čele a po celém těle pot. Bylo to nepopsatelné, protože to ještě nikdy nikdo před ním a před nimi neprožil. Dotkl se vesmíru, který nemá hranice. A zároveň stál na bosých nohou na vlhké betonové podlaze, která byla drsná a studila. A pak ještě při smyslech cítil, jak z něj odchází vědomí. Cítil cizí dech a cizí krev. Zvratky. Jak se do něho zarývají cizí ruce, cizí nehty, cizí zuby, měl náhle pocit ohromného ticha v ještě obrovitějším řevu, světla v ještě hlubší tmě. Bylo to ohromení, které proniká k člověku tichem, je tišší než všechno, co si někdo může pod pojmem ticho představit, ale nemá ve skutečnosti s tichem co dělat. Cítil, jak mu tlouklo srdce. Kolik úderů srdce ho ještě odděluje od mrtvých?

Bylo mu bez dvou dnů padesát dva let a nebyla to první smrt, na kterou myslel, ale ta poslední, a zmizela tím, že se naplnila. To byl jeho soukromý podíl k německému konečnému řešení. Už nebylo nic. Jen hořká vůně mandlí.

Byli všichni pohromadě, ale byli sami. Každý sám za sebe: ti nejlepší i ti nejhorší, nejsilnější a nejslabší. Podobali se stromu s hluboko rozvětvenými kořeny, který padl. Byli jako mrtvý strom, ještě před pár minutami živý. Je těžké předpokládat, že ještě někdo myslel na své blízké nebo na své nepřátele, na dějiny, anebo dokonce že se v tu chvíli zastavily. Nezastavilo se nic. Podobali se stromu, který padal sám, protože kolem už nebyly stromy, o které by se alespoň v pádu opřel. A podobali se hořícímu stromu v lese, zachváceném požárem, kde od jednoho kmene a jeho větví chytá druhý a třetí, než shoří všechny, protože nikdo nezačal hned od začátku hasit oheň.

Dezinfektor spotřeboval celkem dvanáct plechovek v ceně šedesáti říšskoněmeckých marek. Byla to větší dávka cyklonu, doufejme. Nastalo roztrhání plic, udušení a prudký rozklad krvinek.

Pak přišli ke slovu muži ze Sonderkommanda, jak už bylo řečeno, a pece. Lidi. Kde jsou? Nikdo neví? Kde jsou jejich hroby? Jejich popel? Snad je někdo připsal na jiné hroby, alespoň to. Kam všichni odešli, kam zmizeli?

Lidi v komoře se slepili. I tady se daly, za světla, poznat rodiny, pokud se jim podařilo zůstat u sebe. Nebyly tedy roztrženy, jak komandant včera slíbil. Kaluže na betonové podlaze se slévaly do jamek. Vedoucí krematoria dal zapnout větráky. Lidé, pokud si ponechali část své podoby, měli na ústech pěnu, podobnou mýdlovému balonku. Jejich barva se změnila. Pokud měli vlasy, změnily barvu i vlasy. Nic nezůstalo stejné.

„Beendet,“ oznámili dva mladí SS komandantovi, který už vyhlížel ze svého černého daimleru. „Skončeno.“

Vedle něj, se svlečenými vepřovicovými rukavicemi křiklavě žluté barvy, seděl inspektor. Ačkoli přijel rovnou z Berlína a jel celou noc bez zastávky, nejevil známky únavy, spíš zájmu. Nevypadal také ušle, byl svěží jako člověk, který jel a po dlouhé cestě si vzal sprchu, převlékl se do čistého prádla a oblékl si čerstvou uniformu a nové boty. Měl brýle se zlatými obroučkami, plavé vlasy a modré oči, bezvadně vyžehlenou uniformu.

„Mám rád dochvilnost,“ řekl, aby jeho zásluha nevypadala větší než ocenění komandanta. A vzápětí se usmál: „Neříká se, že nejdochvilnější je smrt? Nezmešká žádnou schůzku. Splní slovo za všech okolností.“ Podíval se na hodinky.

„Pracujeme podle přesného plánu,“ řekl komandant.

„Plyn zabíjí rychleji než cholera,“ řekl generální inspektor.

„Bez nebezpečí nákazy pro ostatní,“ dodal komandant.

„Lange Krankheit, sicherer Tod,“ řekl inspektor. „Dlouhá nemoc, jistá smrt.“ Inspektor se rozhlížel. Zaznamenal postavení každé ze stráží, muže a řidiče nákladních aut, a zdálo se, že počítá vozy. Komandant čekal asi něco jiného, než inspektor potom řekl, ale nedal to na sobě znát. Inspektor pozoroval všechno, co se dělo, chvíli beze slova. Pak se zeptal:

„Tím to skončilo?“

„Tím to skončilo,“ odpověděl komandant. „Až na další ovšem.“

„Jde mi o šetření materiálem. Čím se řídí jednotlivé fáze?“

Komandant se na něj podíval; vteřinu vážil, jaký materiál může mít inspektor na mysli? Byly tu jen dvě možnosti: lidský materiál a cyklon B. Nebo německá posádka? Nepochyboval, že inspektor ví, co věděl sám. „Myslíte snad vázaný kyanovodík?“ zeptal se zdvořile, ale věcně.

„Může někomu z našich lidí ujít, že plýtvá?“

„Naopak,“ řekl komandant. „Nepromarníme ani chloupek. Za chvíli navštívíme sklady materiálu. Pokud jde o cyklon B, je tu několik zřetelů: můžu přidat nebo ubrat pár plechovek. Znamená to zkrátit stav od vědomí k bezvědomí, jestli mi dobře rozumíte, plukovníku. Smrt v každém případě přichází až později. Mluvíme v rozmezích patnácti třiceti minut, plus minus.“

„Ovšem,“ řekl inspektor. „Zkoušeli jste to na psech?“ Usmál se krátce.

„Na krysách,“ opravil ho komandant. „Potom na nežádoucích jednotlivcích. Zkoušeli jsme to ještě na území staré říše, se všemi legálními problémy, které to přineslo, dokud jsme celé zařízení nepřenesli sem, na východní území, kde pro nás už neexistují ani nejmenší překážky. Přešli jsme rovnou k materiálu, s nímž zacházíme. Využili jsme místní zdroje, takříkajíc.“

„Víte, jak cítí se psy Vůdce,“ řekl inspektor.

„Ovšem, pane plukovníku.“

Oba se dívali na komín.

„Zabitá ovce netrpí, když ji stahujou,“ řekl inspektor.

„Neumějí umírat, jako nedovedli žít,“ řekl komandant.

„Ano,“ souhlasil inspektor. „Umírat je taky umění. Není to směšné, že ti, co se nejvíce chvástali, že dýchat patří k věci jako peníze do kapsy, nakonec neumí ani dýchat, ani umírat?“ Usmál se.

Komandant se neusmál.

„Nejhorší je dostat je do komor,“ řekl. „Rozkaz je pro ně něco jiného než pro nás. Ostatní už je jednoduché.“

„Konečné řešení,“ dodal krátce komandant.

„Ovšem.“

Obsáhlo to všechno, co viselo ve vzduchu.

„Mým řemeslem je válka. Vítězství. Předmětem války je smrt nepřítele od prvního do posledního.“

Vítr k nim zavál pach páleného masa a kostí, podobný vaření klihu, a chumáčky popela.

Inspektor si otřel plavé obočí pod brýlemi, kam mu padly saze, a odmlčel se.

„Vidím, že jste spokojen, komandante,“ řekl potom.

„Všechno je, jak má být,“ řekl komandant.

„Tak je to dobré,“ dodal inspektor. Měl šednoucí plavé vlasy pod vojenskou čapkou, světlé modré oči a brýle se zlatými obroučkami a kulatou tvář a opasek si stáhl o maličko pevněji, než mohlo být pohodlné, aby zakryl, jak přibral. V Berlíně v kanceláři hodně seděl. Měl na starosti spoustu papírů. Měl pevný hlas a musel se kochat svým vlastním hlasem jako někdy herci.

„Některá vítězství si oblékají podivný kabát,“ dodal inspektor. „Ale nemůže je, ani dodatečně, zmenšit žádná porážka. Ruší a vynahrazují už dopředu každé možné selhání. A až se dějiny, naši potomci jejich ústy a historie ústy našich potomků, budou ptát, co jsme měli udělat jinak, rychleji nebo víc zvolna, odpoví jim skutečnost, Evropa bez židovského obyvatelstva, jasněji než všechna slova pronesená od chvíle, kdy se lidi naučili mluvit, až do konce času.“

„Ano, tak to je,“ řekl komandant. „So ist es. Hlavní bitva války: židovská přítomnost proti německé vůli. Židovská vůle proti německému času. Tady se stýkají, poprvé a naposled, čtyři strany světa v průsečíku, který určuje německá vůle, německý čin, německé řešení. Německýma rukama a německou vůlí tu jedná svět, čas, dějiny a řeší svou příští existenci, svou budoucnost. Dvojí pojetí dějin se utkává v bitvě, z které může vyjít vítězně jen jedna strana. Je to německý čas, který v tuto chvíli určuje paměť světa. Jsou to německé činy, v kterých se najdou dějiny. (Jediný dovolený výklad je výkladem vítěze.) A německý dům, v kterém bude bydlet nejprve Evropa, potom celý svět. Nic už to nevymaže, ani deset tisíc let budoucnosti. V ohni a plynu, v nichž vznikl svět, padá neviditelná bariéra, která stála mezi námi a světovým židovstvem, abychom se mohli utkat, tváří v tvář, tělo na tělo. Muž proti muži, jak jsme učili kdysi bojovat Evropu. Už nikdy nebudou, čím byli.“ Inspektor byl na konci své myšlenky.

„Nikdo by za ně nedal ani zlámanou grešli,“ přisvědčil komandant věcně, skoro drsně, na hranici lhostejnosti. „Vypadají – na začátku – jako ryby, chycené a mrskající se v síti, když se lov daří. Jako létající ryby v sudu,“ dodal komandant. Zdálo se, že by si přál, aby inspektor viděl i všední – každodenní – stránku svých vývodů.

„Jde mi o to, abyste si mohl udělat obraz,“ vysvětlil komandant.

„Udělal jsem si obraz,“ ujistil ho inspektor. „Není to jen v tom, co je vidět.“

„Ovšemže,“ odpověděl komandant. „Ovšemže ne,“ dodal. Nechtěl, aby v tom zaznělo pohrdání člověka praxe nad mužem teorie a papírů na velikém berlínském psacím stole.

Bylo mezi nimi napětí okamžiku, mezi mužem inspirace a instrukce a mužem činu a akce, ale trvalo to pár vteřin.

„Nemusím se dívat, abych viděl,“ opakoval inspektor.

„Jsou jako škvoři v krabičce od sirek,“ řekl komandant. „Jako dušené a pálené štěnice.“

„Žádné srovnání nemůže být dost trefné,“ řekl inspektor.

„Víme oba proč.“

Na to už komandant neodpověděl. Myslel si, že je to koneckonců lhostejné, co dělají uvnitř, protože nedělali nic, ani dokud ještě žili. Nikdy – nebo skoro nikdy – se nebránili na správném místě, ve správnou chvíli. Neměli od začátku do konce ani nejmenší naději vyhrát.

Inspektor tiše – s nejzazším vnitřním zápalem – řekl:

„Vedeme válku o čistotu rasy. Tu nejdůležitější válku naší éry a možná všech epoch, které předcházely. Bůh a my: výběr nejschopnějších a nejsilnějších. Žádoucí rasa. Máme všechno, co potřebujeme, abychom dobyli svět. Ale první etapa je tohle: eliminace nežádoucích: Židů, Cikánů a pak přijdou na řadu další: Poláci, Češi, Rusové. Všichni nežádoucí, neužiteční, přebyteční.“

Vyzařovalo z něj přesvědčení, které překonalo jeho únavu, jak sem jel, v jednom kuse bez přerušení, a jak ho spotřebovalo to, čemu přihlížel. Cítil, že je na rozmezí dějin. Územní zisky nebo ztráty války ho zajímaly až v druhé řadě. Co bylo nejdůležitější, srdce a mozek války, se odehrávalo tady, před jeho očima, a stoupalo v černém dýmu, jako v nesmazatelném písmu, z komínů k nebi. To bylo spojení mezi Bohem a Německem. Myslel na to, jak malé byly počátky: z Porýní, kde se pářily německé ženy s francouzskými negry z kolonií někde v Togu nebo Namibii. Lidi, jejichž mozky byly méněcenné, a jenom zvětšovali počet neužitečných jedlíků. Rasová hygiena především, myslel si. Žili jako krysy a umírají jako krysy. A slastně vzdechl a zhluboka vydechl. Rušil ho jen kouř, takže se vzápětí zakuckal.

To, co inspektor-plukovník viděl, bylo stejně fascinující i zvenku. Vzduch kazila pachuť popela a ohně, pálené kůže, tuku a vlasů. Nakonec aby se člověk díval radši skrz sklo plynové masky, myslel si inspektor; anebo si držel na nose a ústech kapesník pokapaný kolínskou. Ne, řekl si, co vidí odtud, mu stačí, aby si udělal obraz. Nikdo ho nemůže podezírat z nedostatku fantazie. Skutečnost překonávala veškerá očekávání. Snad jen poznámka na okraj, o přecenění sil nepřítele. O zmeškaných příležitostech dříve. O nepřesné práci úřadů, kvůli kterým bylo třeba pročesat Evropu, aby ji Německo zbavilo židů. Některé ještě nezodpovězené otázky. Ano, nikdy nesmí voják jít do války, v jejíž účel bezezbytku nevěří. A jen letmo se zastavil také u vzpomínky na profesora, kterého měl v registrační kanceláři, dokud ještě úřadoval v Praze a který mu kladl otázku: „Jestliže jsou Němci a Německo tak dobří a židi tak špatní, proč vidí Němci a Německo židy jako smrtelné nebezpečí? Jak si může být nejvyvinutější, nejcivilizovanější země tak nejistá? Je to strach z hrstky židů? V tom případě nezmizí ani s nimi, a půjde s námi i do časů, jež teprve přijdou, i bez nás.“ Inspektor zavolal v duchu profesora z Prahy, aby se postavil vedle něj a podíval se. Plynová komora a krematorium by mu vyvrátily i poslední pochyby.

„Někteří,“ řekl komandant, „si berou dovnitř i jídlo,“ a usmál se. „Dobrou chuť. Guten Appetit. Wohl zu speisen. Mahlzeit. Dobré zažití. Dobré pořízení. Gute Verrichtung.“

Inspektor se díval na hořký výraz komandantových úst. Snad byl komandant unaven nebo neměl rád inspekce. Anebo má trápení v rodině? Věcnost komandanta byla stejně tak záslužná a chvályhodná jako omezená a dráždila inspektora, aniž si to uvědomoval. Byli oba podrážděni, asi to z jednoho na druhého přeskakovalo.

Komandant chvíli mlčel, než řekl: „Klar, Herr Generalinspektor.“

„Vyřídíme je přirozenou cestou,“ řekl inspektor.

Díval se na komín, pak sklouzl jeho pohled k drátům a budově administrativy, než se vrátil očima k místu, kde stál. Německo je větší než člověk. Je to zdroj zániku, který už nikdo nebude moci popřít. Ze všech úloh, které kdy musel hrát, ze všech tváří, které si člověk během života nasazuje, to byla, jak vycítil, jeho nejbytostnější tvář.

Proti dojmu inspektora a jeho logice se komandant intuitivně držel při zemi. Konečné cíle jsou stejné, prostředky, jak jich dosáhnout, jsou druhou stranou téže mince; a myslel na soutěž posádky v šachu, na kanárka, kterého koupil pro svého malého čtyřletého chlapce, na svou ženu, která tloustne a nechala si šít nové šaty. Jednou bude maličký nosit uniformu jako jeho otec. Uniformu, kterou, kdyby nemusel, by nejraději vůbec nesvlékal.

Komandant věděl, co přijde, až muži ze Sonderkommanda otevřou vrata, polejí proudy ledové vody z hydrantu krví a potem a výkaly slepená těla, která mu připomínala vytrhanou mrkev, tuřín, cukrovou řípu. Proto ani nenaznačil inspektorovi, že by se mohli přesunout.

„Je to s ničím nesrovnatelné,“ dodal zamyšleně s potlačeným nadšením inspektor. „Přesahuje to všechno, co kdy kde kdo dokázal. Je to mimo podmíněnost, která omezovala naše předchůdce a omezila by naše následovníky.“ Bylo na něm znát vnitřní ohromení, z něhož si pomáhal slovy. Čím déle stáli před krematoriem a plynovou komorou, tím hlouběji to na něj působilo.

„Ne na naší pevnině,“ řekl komandant.

„Přesáhne to pevninu,“ řekl inspektor.

„Ano, vyšlapali jsme cestu,“ řekl komandant. „Učíme se. Snažíme se. Děláme všichni, co můžeme.“

Oba se znovu podívali na komín. Za chvíli se vyvalí první chuchvalce kouře. Stvrzení, že úkol, jakkoli dílčí, byl splněn.

Škoda, že den nemá dvacet čtyři hodin a stejně tolik noc. Nebo osmačtyřicet, dvakrát tolik, aby se stihlo víc a rychleji, než deset tisíc za den a deset tisíc za noc. Díval se na ušlapanou zemi a myslel si: Propast, kde mizí největší nepřátelé lidstva. Do které, být to naopak, by dovedli oni je. Konečné řešení. Nejlepší i pro ně. Chtěli by žít, i beze cti a v ponížení, jen aby žili. Bez milosti, myslel si. Bez milosti. Vybavil si pár lidí, které znal. Jestlipak tu mezi nimi byl i jeho starý známý, Emil Ludvig?

Inspektor se podíval na hodinky. Tábor působil dojmem obrovského prázdna a stejně úžasné plnosti a naplnil ho smyslem, který může přinést jen válka. Veliké zabíjení. Něco, co ani nepotřebuje omluvu, protože je tak obrovské, téměř nepostihnutelné pro svoji velikost.

Cítil, jak lágrem a vším, čeho byl svědkem, rostl. Čím byl do této chvíle, byl jen odvar, často lež. Tohle byla pravda, veliký zánik. Už nic než pravda. Bylo to jako oheň, v kterém se utváří z hrubého železa zbraň. Cítil pokoru i zpupnost, které může vyvolat jen zánik.

A myslel si: Odvěká snaha vůdců ovládat masy je tu přivedena k dokonalosti. Koncentrační tábor takové velikosti, jako je tady, nám umožnil provést psychologicky pokus, který se zdařil. Není to hračka, přivést statisíce a miliony lidí na myšlenku podrobit se bezezbytku, poslouchat sebemenší rozkaz nebo pokyn a nakonec, jako za krysařem z Hameln, jít po svých vlastních nohou do plynových komor, zemřít, ne zrovna nejpříjemnější smrtí udušením. Inspektor věděl, kolik úsilí, peněz, schopností nejlepších mozků Německa a jeho zdrojů to stálo. Vyplatilo se to. Funguje to. Jako tolikrát v minulosti, Německo je opět první. Bylo to daleko od časů, kdy si muži SS nemohli opatřit ani pronajmout cvičiště, vypůjčit nebo nakoupit nejnutnější uniformy a výstroj a výzbroj, protože na to neměli a byla jich jen hrstka. Tehdy vypomohli němečtí obchodníci, průmyslníci. Bylo to daleko od prvních krůčků k obrovskému soustrojí, které dokázalo zvládnout nepřátelskou masu, jak se o tom druhým zatím jen sní. Od úmyslu až k podrobení rozpínavé menšiny, která chtěla ovládnout svět.

Německo není jen zemí, kde dovedou vyrábět nejlepší a nejpřesnější stroje a stroje na vyrábění strojů, bez soutěže, na celém světě. Teď je Německo první i v psychologických postupech, jak ovládat masy, jak chránit zdravé jádro Německa před jedem. Cítil únavu člověka po vyčerpávající práci.

Inspektor zavřel oči. To, co viděl, bylo nepopsatelné. I to, co není vidět, je krása, pomyslel si.

Inspektor otevřel oči. A jako kdysi, 331 roků před naším letopočtem, představil Alexandr Velký světu novou techniku války, své prodloužené šípy a pohyblivé střílny, mimo jiné, předchůdce dělostřelectva, představuje třetí říše nikým nečekanou taktiku a strategii války v ničení nepřítele. Cítil, jaký skok udělalo Německo. Je to nesrovnatelné s čímkoli, co svět a války zatím znaly.

Kouř stoupal ve spirále k obloze, ale neztrácel se ani v největších výškách. Byla to mohutná spirála kouře, kterou inspektor ještě neviděl. Představil si dvě misky vah, obrovské jako zemské polokoule: na každé z nich byli protivníci – Německo na jedné a nepřítel na druhé. Váha sama znamenala válku. Byla to správná válka, proti správnému protivníkovi, na správném místě, ve správném čase. Von Clausewitz by měl radost.

„Tady se naši muži zocelí,“ řekl komandant. „Je to kovárna, kovadlina a kladivo: i ti, kteří sem přijdou nepřipraveni a možná ze začátku váhají nebo pochybují, že se dokážou vyrovnat s úkolem, v sobě změní váhavost v rozhodnost, pochyby v ochotu, zdrženlivost v souhlas a nakonec vlažnost v nadšení. Je to líheň pro opravdové muže, pro bojovníky.“

„Je to klasické vítězství,“ řekl nakonec inspektor. „Perfektní vojenská operace, ze všech hledisek příkladná. Veškerou přípravou, provedením a následky.“ Čišela z něho, z obou dvou, skutečná pýcha, skutečná zpupnost, skutečné sebevědomí.

Země kolem krematoria vypadala v prvním denním světle jako pokrytá vyprahlou korou. Vyprahlost se táhla i přes hladinu močálů.

Nákladní auta už odjela, ambulance se psy a psovody taky. Dva muži ze Sonderkommanda instalovali gumové hadice. Prudkým proudem studené vody očistili těla od potu, krvavé pěny, výkalů a krve žen. Čpělo to z nich, z jejich šatů i z jejich kůže. Ven pronikl skřípot nákladních výtahů. Byl to spíš tovární než pohřební zvuk. Tu a tam se zdálo, že některá těla sebou trhla v křeči, to způsobily proudy vody. Noc odcházela. Přicházel den. Ticho a vítr a vítr a ticho rodily další ticho. Zdálo se skoro neuvěřitelné, že se do sprch nakonec všichni vešli, ať je tam dostali už, jak chtěli.

Otevřenými dveřmi bylo vidět do koupelen. Byli tu všichni, co se znali i neznali, a žili spolu dobře i zle. Umírali vstoje, protože nebylo, kam by padli.

Na Královské třídě stojí činžák s oprýskanou omítkou, číslo 137. Z nebe se leje. Kaluže vyplavují hlínu mezi kameny dlažby. V proluce, kde má být postavena pošta, leží bahno. Dlouho nebyl tak deštivý podzim a lezavá, mokrá zima a jaro, kdy tolik prší. Ani loni a předloni, když odcházely první židovské transporty. Lidi žertují – připomíná to potopu, kdy prý pršelo čtyřicet dní a čtyřicet nocí. Z největší louže se dívá jako ze zrcadla rohový dům se zavřeným krámem.

Výkladní skříň nožíře zaplňují skládanky odshora dolů ostrými řeznými zbraněmi všeho druhu a velikostí. Lovecké nože a mečíky pro hitlerjugend a důstojníky Luftwaffe, nože s kruhovým otvíráním a dýky pro mládež. Nožíř si nikdy nestěžoval. Přes nedostatek švédské oceli dostává stále nové vojenské zakázky. Místo nového materiálu bere s ochotou kusy potopených a zase vytažených anglických a amerických lodí. (Někdy i německých plavidel.)

Nejchladnější předjaří za deset let. Velká stříbrná plynová koule na kopci naproti veřejným záchodkům v podobě šneků, s vchodem a východem, obehnaná ostnatým drátem, odráží třpyt deště. Koule vypadá jako vychladlé slunce, natřené trojí vrstvou polní šedi. Nikdo neví, je-li uvnitř ještě plyn, sotva, co kdyby přišel letecký nálet? Vojenské úřady ho z bezpečnostních důvodů asi vypustily už dávno. Jen je všechno tajné; úřady dělají tajemství, už skoro ze všeho. A s novým naplněním koule budou muset počkat, až po válce.

Stráže pod plynojemem, s ostře nabitými puškami, se střídají po čtyřech hodinách a mají nové pláštěnky proti dešti. V noci si drží strážní na stojce psa. Vlčáka nebo dobrmana, kteří se ve válce osvědčili. Dříve tu stačil jediný strážník, ale po atentátu na generála policie Reinharda Heydricha se hlídá doslova všechno, nejenom plynojem.

Krejčovský závod má už druhé firemní tabule za poslední dva roky, v německé a české řeči. Nabízí prvotřídní střih a práci pro civilní zájemce, poslední říšskou módu v německé tradici důstojnických a generálských uniforem. U holiče sedí vojáci, kteří jen projíždějí městem ze západu na východ a z východu na západ, ze severu na jih a z jihu na sever. Dostávají štědrou dávku laciné kolínské, aby jim dlouho vydržela. Uzenář prodává vojákům na zvláštní potravinové ústřižky. Vyměněný majitel čistírny přišel z německé strany českého pohraničí a obsluhuje jen říšsko-německé příslušníky. V papírnictví lze dostat jakékoli množství papírových vlajek s hákovým křížem. Na kioscích a reklamních ohradách a věžičkách nabádá plakát obyvatelstvo: Sbírejte odpadky pro Říši, posílíte válku. Po lijácích a větru se rohy plakátů odchlipují a kroutí. Ze spodních je ještě vidět, že kdysi hráli v kinech Svět, Humanita a Svépomoc Pancho Villu a Pět neděl v baloně. Na záchodku je zevnitř i zvenku nápis dehtem: Zilopek je hodný.

Nad skalami za řekou, daleko od nádraží, kde se vznáší závoje mlhy, stojí ústav pro choromyslné. Pod ním je věž vodárny a starý hřbitov. Hroby jsou šedé, utápí je déšť. Víc než rok dva tu nikdo nebyl, ačkoli pod nápisem: Prach jsi a v prach se obrátíš někdo neumělou rukou napsal: Tam, kde jste vy, jsme byli i my, tam, kde jsme my, budete i vy. Je to stará duchaplnost, která se stala novou módou; je to už na kdejaké hřbitovní zdi, určeno, když sem nikdo nechodí, kdovíkomu. V dřevěném kostele u hřiště Meteoru VIII odříkává kněz modlitbu: Odpusť nám naše viny, jakož i my odpouštíme našim viníkům. Věřící nanosili do kostela vodu.

V noci z pátku na sobotu pršelo nejhustěji. Mezi modlitbami si lidi vyměňují zprávy z bojišť, omezené pohledem z místa a vzdáleností. Nikdo si nedovede vysvětlit, proč tak vytrvale prší. V hotelu naproti kostelu jsou ubytováni němečtí vojáci a důstojníci. Říká se, že přijeli z východu, kde Němci budují obrovské tábory pro převýchovu, v nichž účastníci pracují ve dvanáctihodinových směnách ve válečném průmyslu a pomáhají Německu. Oddělení pro falešné informace si může mnout ruce. Zasévá se hněv a nedůvěra k lidem, kteří se už dávno změnili v popel, rozvátý větrem, v obsah močálů, řek a Ledového moře. Některé lidi lze zabít jen jednou, dvakrát, donekonečna. Tak na ně budou mít lidi zlost i po válce, ať už dopadne válka pro Německo, jak chce. Nikdo o tom zbytečně nemluví; za šíření Greuelpropagandy, pomluv na úkor Německa, jsou tresty na hrdle a lidi si spíš dají pozor na jazyk, než aby zbytečně povídali. Ani je nenapadne, že mlčením se na něčem podílejí. Někdo v hotelu vytrvale pouští na gramofonu desku s valčíkem Ciribiribin. Ve všech třech kinech, Svět, Humanita a Svépomoc, a v nově vybaveném kině Na Korábě teď hrají hlavně německé veselohry a operety, poslední Žena mých snů s Marikou Rökk. Z reproduktorů na ulici do toho vyhrává Regimentsgruß-Marsch.

Zřízenci plynárny nedostali nové štruksové uniformy od doby, co podnik převzala německá vojenská správa. Nová protipožární stanice střeží čtvrť, Královskou a Primátorskou třídu, ale naštěstí je, díky bdělosti a ostražitosti civilního obyvatelstva, k nimž je nabádají vojenské a vládní úřady, jen málo požárů.

Naproti domu číslo 137, kde je stále mateřská škola, se učí české děti zpívat Hänschen klein, ging allein.

Seznamy jmen, pověšené dole v chodbách před ředitelnou dívčí i chlapecké školy, se změnily. Není tu jediné židovsky znějící jméno. Až na tajné, dobře schované židy, kteří se ke své víře už nikdy nepřihlásí, je Praha judenrein. Noviny, které školník musí denně vylepovat, opakují, že je to trvalá změna, tisíc let. Už žádné Dreyfusovy nebo Hilsnerovy aféry, zdůrazňování a zveličování maličkostí v události. (Dělat z komára velblouda.) Z Evropy je Pevnost Evropa: nikdo sem nevpašuje cizorodé živly jako v minulosti. Německo vede, i kdyby to mělo být do posledního muže, hrdinský boj za árijskou kulturu, árijskou civilizaci. Kdo není s námi, je proti nám. Rodičům se doporučuje, aby nenanosili do školy bláto, čistota půl zdraví. Zachovejte čistotu, braňte se epidemiím, nejste barbaři. Doporučuje se očistit si boty o rohožku.

V reproduktorech zase vyzvánějí zvony. Všechno je při starém. Věci proudí novým řečištěm. Zvony, píšťalky a fanfáry. Bubny.

Prší a padá sníh, těžké a baculaté vlhké vločky, jako patnáctého března 1939, kdy do země vtrhli Němci bez jediného výstřelu, a lidi plakali na chodníku a všechno zapadávalo sněhem a deštěm, které pokryly ulice, střechy a dláždění a město blátem.

Ale hodně věcí je při starém. Květinář, železářství, magistrát. Zábavní podnik Mayer, klenotnictví Janďourek, hostince Expres a Merkur, záchody, nárožní hodiny, které ukazují za pět minut dvanáct, už druhým rokem. Rozestavěná nová pošta.

V pravém rohu domu číslo 137 byl ráno zrušen bývalý obchod se střižním a galanterním zboží a čištění límců. Bude tu zřízena odbočka německé Zimní pomoci, Winterhilfe. Červeno-černý plakát, na jakém se taky vyhlašují jména na seznamech popravených, žádá o pomoc kolemjdoucí citátem z bible. Je třeba pomoci pozůstalým po zabitých německých ženách a mužích z Brombergu, kterým připravili polští zbojníci krvavou neděli, říká špičaté gotické německé písmo na plakátu, a kvůli kterým muselo Německo zabrat Polsko. Dále po zabitých mužích na východě; stále řádí v zázemí bandité; kvůli nim poslalo Německo posly do nejzapadlejších východních pustin, kde jsou doma lišky, medvědi a vlci. A zároveň také po mrtvých a zraněných pod anglickými a americkými teroristickými pumovými koberci, v německých městech, bez výjimky. Angličani bombardují ve dne, Američani v noci. A po vojácích, kteří zahynuli v jugoslávských horách a u norských fjordů a za něž se budou konat zvláštní bohoslužby v dřevěném kostelu u hřiště Meteoru VIII. V Galicii se potulují po lesích divoké bandy uprchlých z převýchovných táborů; zabili osm německých kolonistů jen za posledních dvacet čtyři hodin. Zimní pomoc – nejenom s ohledem na šatstvo.

Zprávy jsou neúplné.

Obyvatelstvo českých a moravských zemí, jako obyvatelé Flander, Dánska a Belgie i ostatních zemí pod německou správou, dostanou možnost vyjádřit svůj poměr k evropskému osudu Německa.

Internacionální židovstvo, které vtáhlo Německo a celý svět do zničující války, zahyne v boji, jejž rozpoutalo. Židovský jed nebude už otravovat studny, duše a nevinnost Evropy.

Německé úřady zajistily neodpovědné živly, které šířily šeptanou propagandou, že nastává konec světa a že je to židovský výmysl. Kde je konec světa? Kde je největší katastrofa, jakou lidstvo zažilo? Kdo ztrácí kontrolu a komu se vymykají věci z rukou? Naopak. Německá válka zajistí to nejlepší všem, kdo si to zaslouží. Kdo drží s třetí říší. Německo svírá nitky ke všemu, co se děje, pevně v ruce. Je konec mýtu o židovské nevinnosti, o židovské vyvolenosti, o židovských zákonech, podle kterých je dobré dobré a zlé zlé, i s nimi. Konečně. Je to německé konečné řešení židovské otázky.

Plechové rolety jsou staženy. Nikdo nemyslí na to, co tam bude; co tam zbylo; jistě se to vejde do regálů a prázdných krabic, které tu zůstaly po původním majiteli. Stržená firma leží zatím v garáži na dvoře domu, písmenky ke zdi. Připomíná něco, co bylo, nic z toho, co bude.

Konečně přestalo pršet. Nebe se vyjasnilo. Na oblohu vyplula duha. Vypadá jako vzdušný most mezi rohovým domem a kopcem. Pod ní se krčí ocelovými nýty vroubená železná koule. Vzduch je vlhký. Slunce slabě padá do ulic. Snad přece už jenom přijde jaro.

Za staženými roletami je temná prostora, kde jsou živé jen myši, pavouci a brouci. Šero, vlhko a ticho. Bude zřejmě třeba to ze všeho nejdříve vymalovat. Nahé sádrové panny se opírají o zeď. Některým upadly ruce. Jiné mají díry v břiše a hrudi nebo v bocích. Krám i byt někdejších majitelů, kteří tu žili a odešli a o nichž nikdo nic neví, kromě toho, co poslali na adresu pana Husserla, c/o Karly Oldřichové na dvoře, na čtyřech lístcích s razítkem polní pošty, a co došlo: Všechno v nejlepším pořádku. Líbáme vás. Žijem, jsme zdraví a šťastní. Máme se dobře. Nic nám tu nechybí. Nedělejte si o nás starosti. Neuberun bei Birkenau. Generální gouvernement. Emil Ludvig s rodinou. (Anna. Helena a Richard.)

Cizí, vyvanutá vůně, marná, neslyšitelná ozvěna. Když vane vítr a prší, stejně jako v mdlém předjarním slunci, odráží se to v plechových roletách stahovací rolety a zní, jako by někdo neviditelný zpíval nebo kašlal nebo se dusil.

Ediční poznámka

Tímto elektronickým vydáním přinášíme román Dům vrácené ozvěny v podobě, jakou autor vytvořil značným rozšířením původní povídky ze souboru Hořká vůně mandlí z roku 1968 (pro knižní vydání v roce 1994) a poté vyčleněním části (pro knižní vydání z roku 2003, z něhož jsme převzali text), tvořící následně prózu Zasvěcení (vydáváme samostatně).

Přebíráme znění textu i s dobově a osobnostně podmíněnými zvláštnostmi autorského přístupu k psaní velkých písmen (žid, Protektorát, říše) a k interpunkci, opravujeme jen zjevné chyby a překlepy. Přitom však nedokážeme odlišit případy, kdy došlo v tištěné předloze k redakční úpravě pravopisu.

Redakce MKP

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová

Nadační fond Arnošta Lustiga,

www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig

Dům vrácené ozvěny

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce WitthayaP/Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4917-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4918-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4919-4 (prc)

Obsah

1. RODINA

1. 1

2. 2

2. KUPOVÁNÍ ČASU

1. 3

2. 4

3. NADĚJE

1. 5

2. 6

3. 7

4. OZVĚNA

1. 8

5. Ediční poznámka

Table of Contents

RODINA

1

2

KUPOVÁNÍ ČASU

3

4

NADĚJE

5

6

7

OZVĚNA

8

Ediční poznámka