Přišla z moře

Miloš Urban

Znění tohoto textu vychází z díla Přišla z moře tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Argo v Praze v roce 2014.

§

Text díla (Miloš Urban: Přišla z moře), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 27. 2. 2026.

1
Najáda

Výdělek ze své roční stáže bych dal za to, abych ji viděl v té vodě na vlastní oči. Nejen ze záběrů kamer hlídajících pláž. Jak připlavala na mírných vlnách, stoupla si na dno, šla po něm několik metrů a pak se zastavila. Tohle nezaznamenaly ani kamery; nespatřil to nikdo. Když ji zaměřilo jedno otáčející se elektronické oko a pak druhé, už tam byla. Stála tam. Být vlny toho rána silnější, na místě by nevydržela, ale pohyb solného roztoku francouzsky zvaného La Manche (Rukáv) a anglicky The English Channel (Anglický kanál) byl po bouřce tak líný, že vydržela stát bez pohnutí dvacet dva minut, než ji pracovník dozorčí služby na svém monitoru zaznamenal. Mezitím patrně spal. Poslal tam strážníka. Když na ni muž v uniformě promluvil, pohlédla na něj jakoby v úžasu. Neřekla ani slovo. Vypadala trochu jako cizinka.

Později jsme psali tu reportáž a Trevor se zeptal, jestli vím, jak se Kanál řekne bretonsky. Nevěděl jsem a on řekl: Mor Breizh. Uvízlo mi to v hlavě, protože člověku jako já ten název nutně připomíná česká slova „moře“ a „břeh“. Dvě slova, jež k sobě patří, ale nikdy nemůžou znamenat obojí. Buď jedno, anebo druhé. A přesto: Moře Břeh. Jako byste mostu dali název Řeka nebo řece Most.

Doktorka Fitzwilliamová pak tvrdila, že by nikdo nevydržel ve studené vodě tak dlouho – právě to je podle ní přesvědčivým důkazem, že dívka svůj vyšinutý stav nehraje. Jak se tam ale ocitla, to Beryl Fitzwilliamová nezkoumala, ani ji to nezajímalo. Jen přidala poznámku, že by člověk, který není na něco takového trénován, těžko uplaval v moři víc než dva kilometry. Namítl jsem, že po noční bouři bylo moře nezvykle klidné. Pokud si nevšimla, jevilo se celé jaro neobyčejně teplé a začátek léta je skoro tropický – možná proto se úžina mezi Anglií a Francií chová tak nevyzpytatelně.

Pokývala hlavou, myšlenkami jinde. „Možná chtěla doplavat do Anglie, ale nenašla tu Anglii, kterou znala. A oněměla. Stává se to.“

Zapochyboval jsem, zda doktorka Fitzwilliamová jako psychiatr využívaný policií je způsobilá něčím přispět.

„Ale odkud by plavala?“ dumala dál nahlas. „Až z Francie? Tomu sám nevěříte.“

Nevěděl jsem, stejně jako nevěděl nikdo z ostatních, co si o tom myslet. Coru na otevřeném moři neviděli. Viděli ji na okraji – na hranici mezi mořem a břehem. Předpokládali tedy, že připlavala. A protože byla vyčerpaná, muselo to být z velké dálky.

Kdybych nepracoval v místních novinách, asi by se mé cesty s jejími nikdy neprotnuly. Ale byl jsem na stáži v Eastbourne Standardu, milých, lehce bulvárních lokálních novinách sympatického, nijak významného přímořského města. Výměnný program pro občany zemí EU.

Náš deník si zakládá na tom, že má „večerní vydání“, což je nesmysl hned ze dvou důvodů: onen „večer“ v redakci začíná už ve dvě odpoledne, a pak – přestože tenhle čas máme dodržovat, aby i v odpolední edici bylo za každou cenu něco nového – nikdo z redaktorů nečeká se svými „večerními“ příspěvky déle než do dvanácti. U oběda se internetové zpravodajství konzumuje nejvíc. Takže večerní zprávy jdou ven v poledne.

Se vším se spěchá, všechno musí být hned. Ale tahle dívka si počkala, než si jí všimli. Že tam v té vodě stojí a čeká. Anebo nečeká, ale naprosto neví, co má dělat.

Fotografie, které Standard pustil na internet, byly různé kvality. Ale jedna se vcelku povedla. Byla ostřejší a vůbec mnohem lepší než ta úplně první, pořízená o něco dřív mužem, který fotil své děti, kterak si staví na hranici pláže a moře písečný hrad (blíž k městu už byla pláž oblázková). Neznámá stála pár metrů za nimi a voda jí sahala po pás, možná kousek nad. Musela zrovna připlavat, zplihlé vlasy jí ještě zakrývaly oči. Pozvedala zrovna rozmazané ruce z moře; zdálo se, že z nich crčí voda. Vypadala jako ztroskotaná mátoha, vůbec tam za ty děti nepatřila. Už tehdy bylo v jejím postoji něco nepřirozeně napjatého. Měl jsem dojem, že chodidly hledá pevné dno, ale to se vymílá a drolí a ujíždí pod nohama.

Seděli jsme vedle sebe v taxíku. Trevor mě vytáhl z redakce, ať jedu s ním; nebudu litovat. Tak trochu za to všechno může on. Za můj nový osud. Jeho počátek. Ale ono to tak je. A to se s ním už nevídám.

Právě Trevor měl ve Standardu na starost stážisty, které každý přehlíží a nikdo nepotřebuje, zvlášť teď, když se noviny dělají on-line. Ale já tam byl – v místních novinách jihoanglického městečka Eastbourne. Podobně na tom byl můj anglický kolega, jehož jsem nikdy nepoznal. Věděl jsem o něm jen to, že si praxi recipročně odbývá v regionálním plátku zvaném Karlovarský deník.

„Máme scoop,“ mnul si ruce Trevor a já si nebyl jistý, jestli to myslí ironicky, anebo vážně. Jeho ironie obvykle hraničila s cynismem, většinou se dala poznat. Teď ale ne. Měl tím slovíčkem „scoop“ na mysli zprávu dne, nebo spíš zprávu týdne či dokonce měsíce, jestli ne rovnou celé sezony, neboť v Eastbourne si noviny musí obvykle vystačit s auty – jejich vykrádáním a nehodami. Taková vražda se tu uděje jednou za pět let, a já byl ve Standardu právě ve vražedném mezidobí – před půl třetím rokem zmizela ze své vily bohatá dědička ve středním věku; poté se ukázalo, že ji zabil její o deset let mladší milenec, co měl sám peněz jako šlupek, protože pracoval jako dispečer letového provozu na letišti Stanwick. Pouhý plat ještě nikdy nikomu nestačil.

Byl jsem rád, že jsem mezi vraždami, a tedy na mě žádný hrdelní zločin, jak mu tady říkali, nemůže vyjít, přestože se mé psaní pro Eastbourne Standard mělo týkat především kriminálních skutků. Takže než mě Trevor nasoukal do taxíku, má poslední reportáž byla o altánku ve veřejném parku, kde každou neděli hrála dechovka, ale ve středu za horké noci z dvanáctého na třináctého června ho někdo zdemoloval tak, že musel být z parku odstraněn.

Všeobecně se mínilo, že předčasné léto, které nadarmo spalovalo liduprázdné pláže a ohřívalo moře na teplotu, za niž by se nemusela stydět ani Riviéra, může za všechny přestupky a drobné zločiny, jež náš jihoanglický kout sužovaly v době mého stážování. Ale aby zblázněné pozdní jaro vyvolalo u někoho vražedné choutky? To ne. Jsme přece v Anglii.

Trevor mě tedy na reportáž k policajtům nevzal proto, že by tam doopravdy čichal nějaký případ, a už vůbec ne scoop, ale potřeboval si to zapsat do výkazu činnosti. Za mou zdárnou stáž dostával od Standardu příplatek plynoucí z evropských dotací.

Skutečnou jsem ji tedy viděl až v policejní cele. Byla tam proto, že nikdo nevěděl, kdo je; nakonec mohla být odkudkoli. Říkalo se pak, že jenom civí před sebe, nemluví a nehýbe se; že ji nějaká událost na otevřeném moři připravila o rozum. To však nebyla pravda. Konstábl nás informoval, že během odpoledne chtěla třikrát odejít. Jen tak se zvedla a v plavkách, které na ní už uschly, zamířila z policejní stanice na ulici. Eastbourne není zvlášť puritánské město, spíš naopak, a muslimská menšina je tu zanedbatelná, ale přece jenom bylo lepší dát ji pod zámek; už proto, aby někomu nevběhla pod auto.

Z pláže ji přivezli v půl jedenácté. Ve vodě byla bůhví jak dlouho, v oné strnulé póze od čtvrt na deset. Když jsme krátce před druhou vyslali zprávu o nalezené „mořské panně“ na internet do „večerního“ vydání, podivil se Trevor, že ji v té vodě nezabilo podchlazení.

Samozřejmě jsme v redakci probrali možnost, že je to další němý nalezenec, podobně jako ten mladý muž, co se před pár lety jen tak objevil na pláži, nemluvil, tvářil se jako šestiletý hošík, pak hrál krásně na klavír a někdo v tom spatřoval mimořádně sofistikovaný způsob komunikace; asi jako v Blízkých setkáních třetího druhu, když přilétli Marťani. Anebo ten jinoch, co ho našli zcela dezorientovaného v lese někde v Německu. Taky zprvu působil jako mimozemšťan.

„Fakes,“ shrnula je Pauline na jednu hromadu, když jsem to s ní v posteli probíral. Všecko to byli podvodníci – i ti, o kterých pak média mluvila s větší opatrností nebo raději vůbec. Zčistajasna se někde objevit a tajemně mlčet se stalo módou mezi mladými pošetilci, kteří nevěděli, jak jinak na sebe upozornit.

V redakci tak přísní nebyli. Eastbourne Standard neměl takhle poutavou zprávu dobrých pět let. Proto po tom Trevor skočil a mě vzal s sebou, aby zabil dvě mouchy jednou ranou.

A tak jsme dojeli na policejní stanici, u přepážky se prokázali novinářskými kartičkami a počkali na příchod konstábla Dunna, který nás dostal na starost. Nikdy dřív jsem si s žádným anglickým policistou nepodal ruku, nikdy jsem žádnému nebyl takhle nablízku. Byl vysoký a obtloustlý a voněl deodorantem, který jsem používal na střední škole. (Kosmetika je vskutku nadnárodní a EU je pro ni malý píseček.) Celkem žoviálně klábosil s Trevorem, s nímž se znal, zatímco mně zmáčkl ruku, až mi zapraskalo v zápěstí. Při tom utrousil poznámku, že slečnu ve žlutých plavkách, co ji ráno „vyzvedli“ na pláži, zatím umístili do cely, protože jednak se pokusila nejednou odejít a pak by to mohla být imigrantka z východní Evropy. Měl jsem pocit, že tuhle poznámku vyřkl poněkud významněji a že byla určena spíš mně než Trevorovi. Takhle něco mu odseknout… Nic mě nenapadlo. Říkal jsem si, že musím být neutrální, ale šlo to ztuha. Uvědomil jsem si, že jak nemám policajty rád doma v Čechách, v Anglii to nebude jiné. V něčem jsou si strašidelně podobní.

Dívka od chvíle, co si pro ni přijeli na pláž, nevyřkla jediné slovo. Se skoro žádným, snad jen lehoučce znepokojeným výrazem hleděla před sebe, na čele mělkou vrásku. Občas tence zakňourala, asi jako odrostlejší pes, co je dobře vychovaný, ale přece jen nemá daleko k panice. Nicméně mlčela dál a ani nebylo jasné, zda otázky, jež na ni pršely, vůbec slyší.

Trevor z ní byl nadšený. Eastbournský Standard objevil svou hvězdu okurkové sezony.

Ale pořád předbíhám.

Šel jsem za zády konstábla Dunna, narvanými v tuhé černé uniformě páchnoucí škrobem a prádelnou a taky tím deodorantem, a za hřbetem jen o něco drobnějším, který patřil Trevoru Masonovi, kolegovi z redakce, jenž s oblibou nosil hnědé manšestráky a letité zelené sako. Což není důležité, anebo nebylo by v jiné situaci. Ale mně se ten pohled vybaví vždycky, když na ni pomyslím: dva chlápci mě vedou chodbou na policejní stanici, což je dost skličující, ale já potom uvidím ji.

Dunn nám opakoval, že nás sice nebude zamykat, ale máme dávat pozor, slečna nesmí utéct, dokud si pro ni nepřijde někdo z rodiny (protože potom by to měl na triku on, kdyby se jí něco stalo), a to je právě ta potíž – nikdo neví, odkud je a jestli vůbec nějakou rodinu má a kde, protože se o ni dosud nikdo nepřihlásil. Když odemykal mříž, chrastil klíči přesně jako bachaři ve filmech z vězeňského prostředí.

Jakmile ji Trevor zmerčil, ohlédl se na mě a mrkl. A pak jsem ji uviděl taky.

„Můžeme natáčet, nebo aspoň fotit?“ zeptal jsem se a vytáhl z kabely tablet.

„Zkuste to, a usadím vás tady do té cely vedle,“ zasmál se Dunn. Na něco takového neměl právo, ale respektovali jsme, že nám policajti dovolili dívku navštívit, a tak jsem tablet zase schoval.

Trevor na mě mrkl podruhé, nevěděl jsem proč. Rozhlédl jsem se. Myslel jsem si až doteď, že tyto provizorní cely jsou vybaveny alespoň soukromým prostorem s umyvadlem a záchodem. Ale nic takového tu nebylo. Prostor měl tak čtyři krát tři metry, z jedné strany sousedil s bílou stěnou, z druhé s podobnou klecí, v jaké jsme se nalézali. Tři stěny tvořila mříž. Naproti dveřím stála prostá lavice s dřevěnou lakovanou deskou a železnými nohami přišroubovanými k podlaze. Jinak tam nebylo nic.

Lavice a ta dívka. Seděla opřená se svěšenými rameny a přesto napjatě. Z ramen jí spadala deka, o níž snad ani nevěděla. Zpod ní svítily žluté plavky, ale zcela je zastiňovala dívčina kůže. Jako by její tělo pod dekou žhnulo ztajenou, nepochopitelnou energií, a to i přes to, že obličej měla bledý, maskovaný nestejně usazenou, teď už uschlou vrstvičkou mořské soli.

„Mohla se umýt, ale nechtěla,“ pokrčil rameny Dunn. „Kolegyně s ní byla na záchodě, ale holka tam jen stála před zrcadlem a předstírala, že se nevidí. Já bych řekl, že to na nás hraje, co myslíte?“

Neodvážil jsem se blíž než na tři kroky. Dívka stiskla zuby a vypadala, že by každou chvilku mohla vyskočit a v záchvatu se na nás vrhnout. Trevor se k ní sklonil, mávl jí rukou před očima, a když nereagovala, posadil se tak blízko, že se téměř dotýkali těly. Viditelně se otřásla.

Zachechtal se. „Jde z ní krásný teplo. Já myslím, že musela to moře ohřát o dobrých pět stupňů.“

S rukama před břichem, s koleny přitisknutými k sobě a dekou za zády tam seděla jako závodní plavkyně, která čeká na povel k výstupu na startovací můstek. Chodidla nespočívala na zemi, ale opírala se o podlahu pouze špičkami a prsty, kotníky mírně prohnuté.

Trevor na ni promluvil, už měl zapnutý rekordér, a konstábl si něco zapisoval do notesu. Uvědomil jsem si, že držím ruce ve stejné poloze jako ona, bezděčně hrbím záda a zvedám se na špičky.

Musel jsem se pousmát, uvolnil jsem se, protřepal si ruce. V ten moment po mně střelila pohledem a zase ho zabetonovala před sebou. Ale možná se mi to jen zdálo.

Odhodlal jsem se. Přičapl jsem před ni na bobek a zblízka jí zapátral v obličeji. Pohlédl jsem do tváře antice; takhle krásný, klasicky strukturovaný obličej jsem na vlastní oči spatřil poprvé. Srdce se mi rozbušilo, jako by se o ně pokoušel infarkt.

Říkám to takhle proto, abych si to pamatoval a později se trapně neopakoval. Protože i přes to, že měla kůži vysušenou slaným mořem a ranním větrem, krystalky soli se ve svitu zářivky třpytily a ty zachycené na řasách a v obočí budily dojem buď mejkapu, anebo barevných sklíček či drahokamů, aplikovaných na sochu jejím tvůrcem. Hnědé oči a před nimi obrana z hnědých řas, dlouhých nejméně centimetr, nad nimi protáhlé rusé obočí a všude kolem zlatá pleť patřící bohu Apollonovi; ta dívka byla víc klučičí, než by si byl člověk ochotný přiznat. Na ženskosti jí to neubíralo, a přece, spíš než mladé Angličance byla podobná vozatajovi z helénské vázy. Kdyby z ní nevyzařovalo zdraví, byl bych si snad pomyslel, že má žloutenku, tak byla opálená, ale pod tím opálením i přirozeně zlatá, a přece bledá vyčerpáním. Oči byly téměř protažené a veliké. Na kůži noty pih. V rozpraskaných ústech bílé zuby a za nimi černé mlčení. Suché podlouhlé rty, jež se v koutcích stáčely mírně vzhůru, přestože se neusmívaly. A nad nimi dokonalý pršák vyrůstající rovnou z čela, nos příliš výrazný, příliš peloponéský, než aby mohl patřit nějaké místní slečince.

Její exotický zjev byl hlavní příčinou, proč se policajti báli, že jim na pláži přistála nelegální imigrantka.

Třesoucí se rukou jsem jí posunul deku na ramena, ale docílil jsem jen toho (freudistické přeřeknutí v neverbální rovině), že se jí svezla po zádech a propadla za lavicí až na zem. Přeslechl jsem Dunnovo protivné mlasknutí i Trevorovu poznámku o tom, že na to jdu nějak rychle, a opatrně se posadil po jejím pravém boku a s hlavou skloněnou k jejímu solí vonícímu rameni jsem si ji dál prohlížel z bezprostřední blízkosti. Vlasy měla ostříhané nakrátko, ale na temeni se zvedaly a vzadu nad šíjí trochu odstávaly.

Nevěděl jsem o ní v tu chvíli nic než to, co jsem viděl, a přece jsem už tehdy měl pravdu někde na dosah. Možná jsem vážně mohl být dobrý novinář, kdo ví. Ale to bych se nesměl nechat strhnout mladou ženou, která bezpochyby byla obyčejná jako každá jiná, ale já v ní viděl div ne bohyni. A jí to zvědavé okukování nevadilo. Jako by na ně byla zvyklá.

Dunn s Trevorem se něčemu smáli. Můj mozek si s prodlevou přehrál, co uši zaznamenaly už před chvílí, a sice Dunnovu velmi nepolicejní poznámku v tom smyslu, že bych si měl v Anglii najít holku, i když podle jeho mínění to nebude snadné, protože je to vždy naopak – to Angličan podléhá Češce, nikoli Angličanka Čechovi.

Čeští muži, ušklíbl se – a tím prý nechce říkat nic protičeského ani protievropského, ale je to tak – zkrátka čeští muži se Angličankám nelíbí. O tom jsem věděl něco jiného, ale v přítomnosti té krásné, naprosto netečné dívky jsem neměl nejmenší chuť na to reagovat, a tak ten vůl Trevor sdělil Dunnovi, jemuž do toho nebylo vůbec nic, že tady pan Don Juan Vrba (příjmení vyslovovat jako anglické verb, tedy s typickou „polosamohláskou“ uprostřed, ale ještě s a na konci) už jednu anglickou holku má, dokonce byla za ním v redakci, je docela ucházející, a když to dobře dopadne, tady náš mladý stážista si ji vezme a stane se – samozřejmě po nějaké době – přešťastlivým poddaným britské královny.

Okřikl jsem ho, ale nic si z toho nedělal, protože u onoho shut up záleží, jakým tónem to řeknete, a prostořekému člověku jako Trevor to každý v redakci vmete do tváře několikrát denně; ani jsem se nedivil, že mu dali na starost zahraniční stážisty – aspoň se ho na chvíli mohli zbavit.

Konstábl mi s kyselým výrazem v masitém obličeji pogratuloval a ujistil se, že jsem v přední kanceláři nechal pas, aby si mě mohli proklepnout.

Požádal jsem ho, jestli by té dívce nemohl přinést sklenici vody.

Odtušil, že jí to nabízel během dne už třikrát, ale ona evidentně nerozumí anglicky. V tu chvíli nás Trevor přerušil zvednutím ruky a my koukli nejdřív na něj a pak sklouzli po směru jeho pohledu na ni.

Dívka už se nedívala na mříž, ale upírala své zvláštní protáhlé hnědé oči na mě. V kontrastu s jejími přirozeně světlými vlasy zvedajícími se na hlavě jako helma válečníka, působily ty oči nepatřičně tmavě.

Teď byly zaostřené. Konstábl ani novinář se neodvažovali pohnout. Ostatně ani já ne. Jen jsem jim záviděl, že vidí její blonďatou hlavu z boku a můžou shlédnout i níž a obhlížet její tělo, zatímco já jsem vězněm těch očí.

Pořád nic neříkala; dospělé dítě, které něco upoutalo a ono se teď od toho nemůže odtrhnout. Zvedl jsem pomalu ruku, jako bych jí z obličeje odhrnoval závoj. Pohnula hlavou a zamrkala, ale pohled ze mě nespouštěla. Jako by se divila; jako by někoho jen pomalu poznávala. Někoho z dávné minulosti.

„Promluvte na ni,“ zašeptal policista a jeho slova mi pronikla i do nosu; ucítil jsem odér smažených brambůrků s příchutí hovězího a cibule. „Něco plácněte. Na nikoho jiného nereaguje. Ani na seržanta Averyho.“

Ale tohle určitě slyšela, protože při vyslovení seržantova jména sebou cukla a ještě víc nahrbila ramena.

„Seržant Avery se ji pokoušel vyslechnout?“

„Ano. Zůstalo u pokusu.“

„Tak tady máte důkaz, že anglicky rozumí.“

„Asi máte pravdu.“

„Zdravím tě,“ zkusil jsem na ni mírně. „Víš, kde jsi? Víš, jak se jmenuješ?“

Znova to zatřepetání řas. „Já se jmenuju Karel. Příjmením Vrba. To je trochu cizokrajné jméno, že? Jsem cizinec. Čech.“

Její tvář byla nehybnější než fotografie, a tak jsem se snažil dál.

„Víš, kde je Česko?“

Nic.

„Tady to jsou ale Angličani, jsi v Anglii, a tak se ničeho neboj. Dokonce na policejní stanici… Ale počkej, nemusíš mít strach, nejsi zatčená. Ano, tohle je policista. Konstábl Dunn. A tohle je Trevor Mason, žurnalista z místního deníku Eastbourne Standard. Něco o tobě napíše… Nechceš k tomu něco říct?“

Žádná reakce. Anebo ano. Snad dala hlavu malinko na stranu.

„Mluv dál,“ pobídl mě Trevor a trochu rozmrzele dodal: „Žere ti všechno, co řekneš.“

„Karel Vrba – slyšelas někdy takové jméno? Možná by se dalo přeložit. V angličtině by to bylo Charles Willow, ha ha. Je to běžné anglické jméno? Ale pokud bychom to přeložili zvukově, znělo by to příjmení spíš jako váš výraz pro sloveso. No nic. Je mi sedmadvacet a jsem tu na roční stáži. Už budu končit, musím se vrátit domů. A co ty? Studuješ někde? A kde jsi doma? Možná přímo –“

„To stačí,“ přerušil mě Dunn. „Dobrý pokus, ale ona vás podle všeho neslyší. Možná je hluchá?“

Jako by ho slyšela, dívka sklopila zrak k podlaze a seděla dál tak, jako když jsme přišli.

„Tohle mi připomíná ty předchozí mediálně vděčné případy,“ poznamenal Trevor. „Toho pianistu, toho kluka z lesa i ty další. Všecky ty předstírače, co chtěli upoutat pozornost.“

„A v čem?“ bránil jsem ji, ale i já měl v tuhle chvíli podezření, že si s námi ta holka jenom hraje.

„Postupně si bude vzpomínat,“ pronesl s jistotou konstábl Dunn a narovnal si záda, až to luplo. „Bude chvíli zajímavá pro televizi, její fotka oblítne svět. Co vy na to, Trevore?“

„Já to vidím taky nějak takhle, konstáble. A co ty, slečno? Nechceš s tou komedií přestat?“

Dívka hleděla bez pohnutí do prázdna.

A pak se pohnula. Možná se mi to zdálo, ale asi to viděl i Trevor: její ramena se viditelně zachvěla. Oba jsme se sehnuli pod lavici pro deku a starostlivě ji přikryli. Dunn prohlásil, že půjdeme sepsat hlášení o návštěvě a pak si můžeme jít chystat ten článek.

Vyřkl to posměšně. Když zamykal celu, poznamenal Trevor, že Dunn čte jenom superbulvární The Sun. Nahlas řekl:

„Doufám, konstáble, že se vám článek bude líbit. Několikrát tam zmíníme, jak jste byl nápomocný tisku. Veřejnost má právo na informace, nebo ne?“

Dunn něco zabručel. Možná to znělo jako „zkus jenom zmínit mý jméno, pitomče“, ale možná mě šálil sluch.

A tak jsme odešli. Nechali jsme ji tam. Samozřejmě jsem se zeptal – to jsem si nemohl odpustit – jak se to zařídí s toaletou a podobnými věcmi, a Dunn mi na půl úst odpověděl, že jeho kolegyně ji samozřejmě na toaletu odvede, pokud si o to holka řekne a rovnou to nepustí do plavek. Dovolil jsem si poznamenat, že tuhle repliku bychom v článku asi použít neměli – nevrhalo by to na konstábla zrovna nejlepší světlo. Dunn celý zrudl a prohlásil, že jestli ho bez jeho vědomí nahráváme, bude si na nás ve Standardu stěžovat a už nikdy nás nepřizve k zajímavému případu. Nato se s ním Trevor pustil do disputace, jež hraničila s hádkou. Tvrdil, že máme právo otisknout vše, co jsme se dozvěděli, ať nám to seržant Avery dovolí nebo ne, a ano, je to právě Avery, kdo rozhoduje o naší přítomnosti u toho kterého případu, tak ať si Dunn nenárokuje pravomoci, které nemá. Konstábl dlouho nic neříkal a pak vydrtil mezi zuby, že k dívce se policie chovala od začátku korektně, a i kdyby se ukázalo, že je cizinka, která chce do Anglie utéct, nic se na tom nezmění. Ale, dodal vyčítavě, pokud mu budeme vyhrožovat zveřejněním každé neškodné poznámky, která mu ujede, na vstřícnosti policie k novinářům to zanechá následky. Trevor na něj za jeho zády vyplázl jazyk a zamrskal jím, a mně to celé přišlo trapné a zbytečné; vždyť je tady ta dívka, jejíž totožnost se musíme dozvědět, ale namísto toho se tu hádáme o malichernostech.

Dunn nás odvedl zpátky k přepážce, zvedl telefon a někam dlouho volal, aniž by řekl víc než pár slov. Pak nám vítězoslavně oznámil, že sice seržanta nesehnal, ale to je jedno, protože povolení otisknout reportáž – a její schválení – musí udělit policejní velitel pro celé Eastbourne, a ten, jak se Dunn právě dozvěděl, vzkázal, že chce dívku nejdřív vyslechnout sám; nebo s ní aspoň mluvit; nebo ji aspoň vidět, pokud ona bude nadále incomunicado.

Koukl jsem na Trevora a on na mě.

„Takhle to policejní náčelník fakt řekl?“ podivil se Trevor.

„Přesně takhle.“

„To bude trvat strašně dlouho,“ namítl jsem. „Jestliže do té doby nesmíme nic otisknout, proč jste nás sem tedy zvali?“

Dunn se zatvářil, jako že tohle je tedy už vrchol drzosti a jeho trpělivost s námi je u konce.

Trevor mě zatahal za rukáv: „Jdeme.“

Před stanicí si lačně zapálil cigaretu. Větší než fialový štítek Silk Cut byl na bílé krabičce černě orámovaný nápis SMOKING KILLS. Abych ho nepožádal o cigaretu, obrátil jsem se na druhou stranu. Vítr od moře mě trochu probral, ale ten rámeček na krabičce jsem měl před očima pořád, stejně jako vzpomínku na zlatavý dívčí obličej rámovaný světlými vlasy.

„Tebe to nějak vzalo,“ zasmál se Trevor a opět nasál nikotin a další svinstva z rapidně se krátící cigarety. „Možná ses do té plavkyně zamiloval? A ta tvoje Pauline ostrouhá, protože je moc anglická a málo exotická? Ten článek by měl být i o tobě, ty gonzožurnalisto.“

Pohotovost vtipných replik vyžaduje energii, a já v tu chvíli neměl skoro žádnou. „Budeš čekat na to povolení?“ zeptal jsem se netrpělivě.

Znova se zasmál, odcvrnkl nedokouřeného špačka a rozběhl se naproti přijíždějícímu taxíku, jako by mu chtěl skočit pod kola. V autě jsem vše, co jsme na stanici viděli, převáděl do slov a ťukal do tabletu. Než jsme dojeli do redakce, měl jsem perex a pět vět prvního odstavce. Posteskl jsem si, že jsme si dívku nemohli vyfotografovat.

Trevor natáhl ruku a zamával mi s ní před očima. Něco v ní měl. Vzal jsem mu to. V dlani mi seděl aparátek, co na délku, šířku ani výšku neměl víc než tři centimetry. Kvalitní plast, ušlechtilá ocel a v Německu vyrobená skleněná čočka. Rozeznal jsem čudlík spouště, objektiv a dvě škvíry, jednu nejspíš na koncovku USB a druhou, v níž vězela mikrokarta. Když jsem kolem té věcičky sevřel prsty, byla pořád vidět, asi jako větší černá hrací kostka. Člověk by se ale musel soustředit, aby si jí všiml, a konstábl Dunn k bystrým policajtům nepatřil; kdyby ano, už dávno by měl ve svém věku vyšší hodnost.

„Tys ji fakt vyfotil?“ ujišťoval jsem se.

„Asi tak dvacetkrát. Toho starého pitomce taky; nepoznal by fotopaparát, ani kdybych ho požádal, aby řekl sýr.“

„Díky fotopaparátu jsou z nás tedy paparazzi?“

„O tom nepochybuj a užívej si to.“ V ústech už měl další cigaretu, ale dokud jsme nevystoupili, nezapálil si. „Zítra,“ dodal, „už zase budeš psát o tom, kolik se v eastbournském anglikánském sboru vybralo použitého šatstva pro chudé a kolik liber tajemně zmizelo z pokladničky.“

Článek jsme, jak už jsem řekl, rozepsali ještě v taxíku, a kdyby město nebylo tak malé, klidně jsem ho mohl poslat on-line odtamtud. Dokončili jsme ho pak v redakci za pouhých třicet minut a fotografie nechali vylepšit grafikem. Měli jsme hlavní zprávu „večerního“ vydání, vyvěšeného na internet už před druhou odpolední, a celé redakci bylo jasné, že v nadcházející sezoně ji těžko něco překoná.

Eastbourne má svou „pianistku“ – ale zahraje nám?

Ráno byla na městské pláži nedaleko mola nalezena dívka, jež podle všeho přišla na břeh rovnou z moře.

Přestože nalezená dívka mlčí a zjevně nekomunikuje ani prostřednictvím počítačové či hudební klávesnice, její záhada se podobá případu „pianisty“ Andrease Grassla. Grassl se v roce 2005 promenoval po pláži v kentském Sheernessu a odmítal komunikovat jinak než přes klavír nebo vlastnoruční kresebné skici.

Dívka je dočasně internována na nejmenované pobočce městské policie; mohlo by jít o nelegální imigrantku. Od chvíle, kdy byla ve vodě Anglického kanálu po deváté hodině ráno poprvé zaznamenána, nic nejedla ani nepila, a tak jí tekutiny a živiny možná budou muset být podány intravenózně.

Záhadná neznámá se zajisté chce vrátit domů, ať je to kdekoli. Zná ji někdo z našich čtenářů? Omlouváme se za nízkou kvalitu fotografie pořízené v policejní cele. (Snímek z pláže pořídil pan Anthony Newman z Londýna, vřele mu děkujeme a věnujeme kredit 50 £ na služby poskytované našimi smluvními partnery.) Své odpovědi, nápady a postřehy laskavě zasílejte na www.eastbourne-standard.com.

Podepsán byl pod tím nadělením Trevor Mason „s přispěním Karla Vrby“.

Fotky byly tak špatné, že se onoho prvního dne nikdo neozval. Druhý den ráno a dopoledne se sešlo odpovědí a domněnek hned patnáct, ale po přezkoumání policií se všechny ukázaly jako mylné. Policejní důstojník, který to dostal na starost, pak nechal dívku nasnímat oficiálně a sám poprosil veřejnost o pomoc. Poté převzaly zprávu některé velké deníky a začaly se o záhadnou plavkyni investigativně zajímat. Přijeli lidi z televize. She Who Swam Ashore, nazvala svou reportáž BBC.

Ale události se pak začaly odvíjet rychleji, než kdokoli z nás venkovských novinářů předpokládal.

2
Pauline

V eastbournském deníku jsem byl od září. Od podzimu jsem dělal procházky po pláži i delší výšlapy za bod, kde se pobřeží začalo zvedat – na Seven Sisters neboli Sedm sester, křídové útesy kulminující útvarem zvaným Beachy Head, který si netroufám přeložit. Anebo ano: Plážová hlava? Na každý pád je onen tvar morfologicky nejednoznačný. Nejsem Angličan, ale kdybych měl tu skálu pojmenovat, pak bych volil složeninu The Head of the Beach anebo Beach Head, možná i obstarožně působící Beach’s Head. Ale Beachy Head? To nikdy. Příliš to mé české ucho upomíná na Peachy Head, tedy hlavu pohodovou. Takhle by se žádná skála na pobřeží jmenovat nemohla.

Jako na drogu jsem si zvykl na slaný vítr a chodil mu čelit obden. Má přítomnost v redakci se předpokládala, ale nebylo nutné tam vysedávat celou pracovní dobu. Nikdo se nepřetrhl, uzávěrky byly přísné, ale s časy, kdy plátek ještě vycházel v papírové podobě, se to prý nedá srovnat, mám prý být rád, že jsem získal stáž u nich.

Původně jsem stál o Timesy, Guardian nebo Daily Express. Bylo mi jedno, který z velkých listů to bude, hlavně že strávím rok života v Londýně a nebudu to muset platit. Komisi se má nevyhraněnost nezdála. Ti tři pánové a dvě dámy nemohli pochopit, že mezi Timesy a Guardianem nečiním rozdíl a hodnotově je stavím nastejno. Ptali se mě, jestli jsem levičák, konzervativec, liberál, co tedy? Očekávali, že řeknu, že nestojím nikde, na žádné straně. Ale já odpověděl, že nechci platit velké daně, ale na dobré zdravotní ošetření i na nákladnou operaci musí dosáhnout každý člověk, stejně jako na minimální slušnou penzi. Porotce se zeptal, co to je „minimální slušná penze.“ Pokrčil jsem rameny. A tak se v komisi usnesli, že jsem sice celkem vhodný, dokonce talentovaný kandidát, ale chybí mi motivace nahlížet do společnosti a politiky a stát se prvotřídním žurnalistou. Místo u prestižního listu dostane jiný adept z východní Evropy – jedna maďarská dívka a snad i někdo ze Slovinska. Pokud ovšem překousnu neúspěch u velkých listů, můžu si vybrat mezi pěti menšími regionálními novinami, kde berou v rámci mezinárodní spolupráce stážisty z cizích zemí. Vybral jsem si Eastbourne, užil si začátky v redakci a protrpěl dva měsíce osamoceným bloumáním po městě a kondičním během v jeho okolí. Potom jsem potkal Pauline. Dokonce jsem se do ní trochu zamiloval.

Tak se to říká: zamiloval se. Ale byl jsem spíš trapně osamělý, příliš mladý, než abych se opravdu sblížil s někým v redakci a ve městě, a příliš starý, než abych splynul s davem studentů z místní pobočky Brightonské univerzity. Nevěděl jsem to, co vím dneska: jakmile vám v takové situaci vstoupí do cesty hezká holka, vyspíte se s ní a u jedné noci nezůstane. Vytvoří vám nebo aspoň změní vaše následující dny a týdny a měsíce, je tam a nedá se minout. Máte vztah, který funguje i bez toho, aby počítal s budoucností, ale ta budoucnost je najednou tématem, o kterém – jistě jen nejasně – začínáte uvažovat.

Seděl jsem v univerzitní knihovně a vražedně se nudil. Protože se v říjnu, po skončení letní sezony, v přímořském městě nic nedělo, vymyslel si šéfredaktor seriál lokálních soudniček. Mě, novopečeného stážistu, do toho zapojili. Zprvu mě to bavilo. Dali mi na starost sto let starou eastbournskou vraždu policejního inspektora, v anglickém soudnictví dobře známý případ Muže s kápí.

Stalo se tohle: zloděj šel vykrást letní dům jakési urozené dámy, ale nedal si pozor, někdo ho viděl a zavolal policii. Na místo se dostavil inspektor a v dobré víře, že gauner má u sebe leda tak improvizovaný obušek nebo kuchyňský nůž, ho vyzval, ať se vzdá. Jenže zloděj měl revolver a bez váhání policistu zastřelil. Po čase ho čapli. Jmenoval se Williams. Byla v tom případu zapletená i těhotná dívka mdlého rozumu, bývalý medik, který všechno napráskal policistům, revolver zahrabaný na pláži a zlodějův komplic, který tvrdil, že vrahem nebyl Williams, ale jeho – komplicovo – jednovaječné dvojče, které uprchlo do Francie. Williamse pak pověsili v únoru devatenáct set třináct, dvojče nedvojče. Když proletěl propadlištěm, měl na hlavě opět kápi.

Myslel jsem, že „muž s kápí“ byl vrah, jehož se dlouho nedařilo dopadnout, ale když jsem si o tom přečetl vše, co se dalo, zjistil jsem, že onen obviněný nosil jakousi kapuci až po zatčení, a to proto, že se styděl před svým otcem a nechtěl připustit, aby si s ním ještě někdy pohlédl do očí. Odsoudili ho na základě nepřímých důkazů.

Případ je celkem významný už proto, že policie se snažila vraha usvědčit pomocí rané balistické expertizy.

Připravil jsem článek, jak nejlépe jsem uměl; Trevorovi se líbil. Šéfredaktor Standardu Sid Yeast mi ho však vrátil s připsanou připomínkou, že ke kauze nepřidávám nic nového. Ohradil jsem se, že po stu letech, které uběhly od Williamsovy popravy, by k tomu nic nového nevymyslela ani Agatha Christie. Zdálo se, že Sid není spokojen s tím, jak jsem přijal jeho kritiku. Rovnou jsem se zeptal Trevora, co by se stalo, kdybych znova odevzdal úplně stejný text, protože si za ním stojím a nedokážu už k věci nic jiného říct. Ze stáže mě přece nemůžou vyhodit?

Trevor mi doporučil, ať to přece jenom přepíšu, a pokud bych přišel s nějakou fantastickou blbostí podpořenou jedním dvěma argumenty (jakýmikoli), Sid to podle jeho mínění přijme a schválí.

O eastbournském internetovém denním listu jsem ztratil poslední iluze a začal počítat měsíce do konce angažmá. Ale bylo jich ještě strašně moc.

Zakopal jsem se v univerzitní knihovně a tři dny pročítal sto roků staré noviny. Ve středu odpoledne jsem toho měl dost, prudce se zvedl od starých svázaných čísel dávno zaniklých společenských magazínů, které mi na stolku tvořily půl metru vysoký, prachem čpící stoh černých desek a zažloutlých podlepených stránek, a zamířil ke dveřím, jež mě propustí z čítárny a možná i z místních novin a celého anglického angažmá, jež se mi v tu chvíli – opět – jevilo jako jasný omyl.

Jak jsem šel sálem, zavadil jsem pohledem o hlavu, která byla kupodivu obráceně. Pusa a brada nahoře, nos uprostřed (ale obráceně), oči, čelo a vlasy dole. Ta podivná skrumáž patřila dívce, která namísto aby se normálně otočila a podívala se, kdo to tu tak dupe, zhoupla se na židli a s hlavou vyvrácenou vzad si mě prohlížela vzhůru nohama. Všiml jsem si jí už dřív, ano, byla velmi hezká, i když jinak, jinou krásou, než na jakou jsme běžně zvyklí. (Musí být slova týkající se krásy vždycky tak banální?) Krásná skromně a po svém. Lichotilo mi, že je na mě zvědavá. Nevěděl jsem jen, proč zrovna já, ani jak dlouho ten zájem bude trvat.

Zašel jsem do kantýny, kam jsem měl jako novinář výjimečně přístup, přestože se mě netýkaly studentské slevy. Koupil jsem si cereální mix v misce a velkou kávu, pak půl hodiny vyzobával rozinky a ořechy. Cereálie jsem tam nechal. Pil jsem kávu a myslel na tu holku. Dá se? Nedá? Nechápu to celé úplně špatně?

Ta slečna o mých pochybnostech věděla. Stála před budovou u univerzitní informační tabule, a jen jsem vystrčil nohu ze dveří, vynutila si můj pohled a usmála se.

Řekl jsem si: v románu by to mohlo být romantické, ale v mimoliterární skutečnosti jde jen o to, že dva lidé potřebují dopřát svému pohlaví nějaké vyžití.

Když si tohle řeknete a jste jako já, nejraději byste byli na druhém konci světa, ještě k tomu neviditelní.

Ale její věcný přístup mi imponoval. Smířená s tím, co jsme i co se jí zrovna nabízí. V tomhle byla tak jiná než já, že mě musela už proto přitahovat.

Svádějícímu se raději bránit – tak radil instinkt mladého člověka z posttotalitní země. Stáhl jsem hlavu mezi ramena, ruce vrazil do kapes a oddusal přes park do svého podnájmu. Ale už jsem o ní věděl, už jsem na ni myslet nepřestal. Na její tělo, ostříhanou hlavu a středostavovský, svým stavem stále ještě téměř nepoznamenaný obličej. Odkud mohla být? Odněkud z fádního Kentu, nejspíš. Nebo z některého vcelku bezpečného londýnského předměstí, odkud je na Oxford Street dál než na evropské pobřeží.

Začalo mě palčivě mrzet, že jsem oba její sbližovací signály tak zarputile zazdil. To jsem celý já.

Když jsem pak ve čtvrtek a v pátek opět pokorně seděl v čítárně univerzitní knihovny, opatrně jsem se po ní díval a v paměti si modeloval její podobu, jež se mi už pomalu vykouřila z hlavy. Má ty vlasy opravdu tak krátké, anebo vzadu stažené? Je ten obličej skutečně jenom hezký nebo by platila za krasavici, kdyby její postava neměla tvar přesýpacích hodin se spodní částí dvakrát tak macatou než horní? A jsou ty oči vážně zelené, nebo spíš hnědošedé? A ta měkká ramena v černém svetru – za pár let z ní bude tlusťoška. Ale záleží na tom?

Konečně jsem se utvrdil v tom, že jestli chci v Anglii někoho dostat do postele, pak ji. Ale nic jsem o ní nevěděl. Snad jen to, že je zapsaná na Brightonské univerzitě a studuje na její odnoži v Eastbourne.

Město je celkem malé, tudíž mé štěstí nebylo takové ŠTĚSTÍ, když jsem ji znova uviděl. A to v sobotu. Po shoppingu, kterým si britští studenti bez rozdílu pohlaví krátí pátky a soboty, jsem se procházel po klidnější části města a sumíroval si v hlavě praštěnou verzi případu Muže s kápí, na němž jsem pořád pracoval. Rozvíjel jsem teorii neexistujícího dvojčete onoho spolupachatele. Loupež i vraždu dvojče svalilo na svého bratra, ale shodou okolností to celé odnesl nebohý Williams, protože dvojčata sice existují, ale opravdu málokdy loupí a vraždí. Až na výjimky.

Potkal jsem ji v jedné postranní uličce, poznal ji na dálku, capkala proti mně a byla to bezpochyby ona. Bohužel nešla sama. Kolem pasu držela levačkou kluka, malého tmavého cizince, který ji chapadlem svíral kolem žeber a svou útlou přísavnou dlaní jí vyloženě podpíral pravé ňadro. Trochu to vypadalo, že spolu po chodníku tančí, spíše než jdou. Sex z nich zářil jako zhoubná energie z obohaceného uranu.

Bylo mi strašně. Cítil jsem se pohaněný: mě, muže, o něhož měla v knihovně tak evidentní zájem, pak venku taky, vyměnila za nějakého Inda? Bezpochyby prázdná nymfomanka, která jen potřebuje výplň.

Zároveň jsem se za své myšlenky styděl a silou vůle se snažil potlačit červeň, která mi stoupala do tváří. Ale když jsem je míjel, musel jsem se jí podívat do očí a cestou zavadil i o ty jeho.

Ty černé byly spokojené, nevěřícně smířené s tím, jaké ryze anglické štěstí je potkalo, a ty její – přece jen spíš zelené než šedé, nebo něco mezi tím – nepokrytě mi sdělující: Vidíš, ňoumo? Mohls to být ty.

Zaměnitelnost člověka za jiného člověka, umělce za jiného umělce, sportovce za jiného sportovce, politika za jiného politika – s tím jsem se neuměl smířit. A pak, nedlouho poté, jsem to přijal jako fakt. Jedna ze známek skutečné dospělosti, které se říká zralost. Ale do té chvíle mělo ještě uběhnout několik dní.

Bolestně jsem si uvědomoval, když jsem byl pár metrů za nimi, jak světlou, až severskou má dívka pleť (pornograficky kontrastující s tou jeho orientální tmavou tváří) a jak široké má boky, narvané do džínů s nízkým pasem, válcovitá stehna, trápící se v kalhotách jako dva tuňáci v rybářské síti, a malá chodidla v teniskách napůl zakrytých nakrabacenými, příliš dlouhými nohavicemi.

Ještě jsem nedošel do podnájmu, a už jsem věděl, že ta dívka mi tu měla dělat společnost až do konce stáže, a jestliže jsem to hned zpočátku zkazil, udělám všechno pro to, abych ji přece jen dostal.

Pro univerzitní krasavce nejspíš nebyla dost obálková, lesklé barevné časopisy takové dívky neukazují; na to byla příliš malá a nenápadná. Vzal jí zavděk indický kluk poté, co český kluk – i když v sedmadvaceti už jsem sotva dokázal takhle o sobě uvažovat – ji při své středoevropské váhavosti raději nechal proplout.

Rozčiloval jsem se nad tím do pondělka. Pak jsem v redakci odevzdal předělaný článek o té dávné vraždě a požádal Sida, aby se k tomu vyjádřil hned, protože už na tom dál pracovat nehodlám. Hned si to přečetl a poslal e-mailovou zprávu, že přesně tohle měl na mysli a ať se zas koukám věnovat aktualitám pod Trevorovým dohledem, vyjde to bez větších úprav. Bylo jasné, že mě tím jenom chtěl otrávit. Z redakce jsem šel do knihovny, ale ona tam nebyla, nudil jsem se nad Samuelem Beckettem, kterého mi překvapivě doporučil Trevor (přece jen vystudoval anglickou literaturu), a nad časopisem Top Gear, kterým jsem si chtěl dobře odleželého Becketta trochu zředit, ale bylo to ode zdi ke zdi. Mé čtenářské zájmy byly někde mezi těmito póly, říká se tomu general fiction, a ne že by nebylo z čeho vybírat, ale nesmělo to být nic postkoloniálního – kolonie a jejich následky mi teď nesměly na oči. Začal jsem si zoufat, že ta holka je s Indem furt v posteli a už nikdy do knihovny nepřijde, protože proč, když může být v posteli.

Ve středu jsem to skoro vzdal, ale odpoledne jsem přece jen do knihovny zašel. A byla tam.

Seděla v čítárně ke mně zády, poznal jsem ji bezpečně i takhle zezadu. Ty vlasy byly fakt krátké. Dokonale zastřižené nad šíjí.

Obešel jsem její stolek, sedl si na volnou židli, a když jsem nabral jistotu, že o mně ví, otočil jsem se a umínil si, že neuhnu očima.

Čekala na to. Pokrčila rameny a podala mi ruku, jíž nebylo lehké přes desku stolku potřást.

„Pauline. Pauline Wrightová.“

„Karel Vrba.“

„Já vím.“

„Víš, jak se jmenuju?“

„Jo.“

„A že jsem z Prahy?“

„Taky.“

„Proč jsi něco neřekla?“

„Neměl by konverzaci začít muž?“

Slovo „muž“ mi zalichotilo. Dohodli jsme se, že se sejdeme v pět hodin venku. Do té doby musí něco napsat pro příští seminář, ano, studuje na Brightonu.

Četl jsem si básně Philipa Larkina a Craiga Rainea. Moc jsem jim nerozuměl, a přesto mi má situace byla s každým dalším Raineovým veršem povědomější.

Tell me, I’m curious. Is it fun
being in love with just anyone?
How do you remember his face
if you meet in a public place?

Perhaps you know him by his shoes?
Or do you sometimes choose
another pinstriped clone
by accident and drag that home

instead?…1

Když odpoledne vyšla ven před knihovnu, byla zamračená a měla ruce přes prsa v obranné pozici. Rozhodl jsem se, že by bylo dobré ujasnit si věci hned tady a teď, aby to pak nemuselo být trapnější, než je nutné.

„Co ten Ind? Asi by mu vadilo, že jsme si dali rande.“

Podívala se na mě s hlavou skloněnou, pěkně přes obočí. „Ty sis s ním chtěl vyjít? Tak promiň, to jsem se trochu spletla.“

Chvíli jsem o tom přemítal a pak došel k závěru, že tahle dívka je mnohem rychlejší než já. „Chtěl jsem si vyjít s tebou.“

„Tos mohl už posledně. Nevím už, jak jinak jsem ti to měla dát najevo, aby to nenaštvalo knihovnice. Jsou to samé staré panny. A některé z nich jehovistky.“

Zasmáli jsme se. Spolu. Protože to znělo hezky. Jako bychom si rozuměli. A přestože ve mně doznívala Raineova báseň, možná ironičtěji, než když jsem ji četl, už jsem se na nic neptal a prohlásil, že mám hlad a že budu rád, když se se mnou někde nají. A šli jsme.

Mé možnosti jsou omezené, nenapadlo mě nic lepšího než vzít ji do restaurace Mmm, která měla lepší i horší pověst než mnohé jiné ve městě a kde jsem před časem absolvoval pracovní oběd s Trevorem Masonem a Sidem Yeastem, když mě přijímali do Standardu na stáž. Byla to dobrá volba. Obstojná kuchyně, nápadité inovace globálních receptur. Říkal jsem si, že večeři pro dva v takovémto podniku by si ten Paulinin nový kluk mohl těžko dovolit, ale pak mě napadlo, že je třeba syn nějakého novodobého mogula. Což jsem zas rychle zavrhl: ten by nestudoval v Eastbourne, ale v Oxfordu nebo Cambridgi.

Díval jsem se, jak Pauline jí. Byla povídavá i zvědavá. Překvapila mě. Už v knihovně si přečetla mé jméno, protože jsem byl registrovaný jako „pomáhající“ (helpful) student, který je ochoten poskytnout jinému studentovi vypůjčenou knihu, pokud ten ji potřebuje víc, a to samé očekává od ostatních. Nikdy jsem téhle služby, využívající dobrovolně zveřejněných jmen uživatelů, sám nevyužil. A hle, Pauline ji zneužila pro své cíle.

Zeptal jsem se jí, proč chtěla vědět, jak se jmenuju. Na to s rozpačitým úsměvem neodpověděla a její výraz mi dával jasně najevo, že takhle se ptát je netaktní. Podotkla ale, že ji překvapilo, odkud jsem, a to ze dvou důvodů: jednak mě považovala za Angličana („slyšela jsem tě mluvit s knihovnicí a byl jsi tak angličanskej“ – použila ono téměř neexistující, ale pěkné slovo Englishy), a pak, když zjistila svůj omyl, připadal jsem jí ještě zajímavější, protože sama má českou matku, která se před dvaadvaceti lety vdala do Londýna. Je tedy napůl Češka.

„Proč tedy nestuduješ v Londýně?“ zajímalo mě. „A proč nestuduješ češtinu? Umíš aspoň trochu? Aspoň pozdravit?“

„Aby mě máma furt nekontrolovala. Ale ona nechce mít s rodnou zemí nic společného. O to víc ze mě chce mít vysokoškolsky vzdělanou Angličanku a do všeho mi svou špatnou angličtinou mluví.“

Ta odpověď mě mohla napadnout. Já být tou matkou, mluvím a přikazuju a zakazuju taky.

Pak mi vyprávěla, že v Eastbourne se ocitla jenom náhodou. Je na mediálních studiích univerzity v Brightonu a uvažuje o postgraduálu. Tamní knihovna však neměla k dispozici materiály, které ona potřebuje k nějaké své závěrečné práci, zatímco ve zdejší knihovně je mají. Ale pro ni je to prý prašť jako uhoď, Eastbourne nebo Brighton. Útěk před matkou prý za to nestál.

Zeptal jsem se, jestli o ni má stejnou péči i otec, ale mávla rukou: jsou dávno od sebe, vychází s ním výborně, ale nevídají se a jemu je beztak všechno fuk. To, jak často jeho dcera střídá kluky, ho ani trochu nezajímá.

„A jak často střídáš kluky?“ Fakt mě to zajímalo.

„Ne zas tak často.“ Přejela prstem po hraně stolu, jako by tam chtěla něco vymazat. „Mohla bych častěji.“

„A ten Ind?“

„Proč se na něj pořád ptáš? Nevyšla bych si s ním, kdybys byl o mě projevil zájem.“

Další větu jsem bezděčně vyhrkl česky: „Takže když nezabere jeden, okamžitě sbalíš druhého?“ Přišla mi na mysl ta žárlivecká báseň.

Tiše si pro sebe zopakovala, co jsem řekl. Bylo jasné, že česky neumí. Ale překvapila mě. Pomalu a hezky česky – nebo spíš nehezky – odříkala: „On ne je Ind, je Pakistani. Pakičan. Tak se to? Povím mu, že to bylo jen… sex. Pff. Se řekne jak? Sex.“

„Jak asi? Stejně.“

Přimhouřila oči. „No vždyť. Možná je tak. Líbil…“ Zaváhala. „Ty jsi líbil mně víc. Než jiní, víte?“

Dotkla se mé ruky a hned zase svoji stáhla. Požádal jsem ji, aby odteď mluvila už jenom anglicky. Bůhvíproč jí to přišlo k smíchu. Smála se hlasitě a já se musel ohlédnout po ostatních hostech. Evidentně to zaznamenali, ale netvářili se pohoršeně. Na jejím smíchu nebylo nic afektovaného. Pobavení, které vzápětí pohaslo. Náhle se tvářila smutně. Tu půlku lahve vína vypila moc rychle.

„Pákistánec,“ řekl jsem česky. „Ne Pakičan.“ Pokračoval jsem anglicky. „Proč si myslíš, že se mnou to nebude jen sex? Myslel jsem, že bychom večer mohli někam jít.“

„A kam?“

„Třeba ke mně. Pokud ovšem nebudeš u něj.“

„Aha. Nějak ti mám pocit, že mi vyčítáš něco, do čeho ti nic není.“

„Nemůžu to pochopit,“ řekl jsem. „Vždyť jsou to muslimové, ne? Není tohle pro ně hřích – chodit s nevěřící Angličankou – ke všemu napůl českého, a tedy ateistického původu?“

Zavěsila se do mě. „Hele – Imran je moderní, chápeš? Pákistánec je jenom původem, jinak je Brit. A dokud se neožení, chce si užívat. Ale své ženě, tvrdil mi, jednou věrný bude. Ovšem ona bude sedět doma a rodit děti. Tak trochu sondoval, jestli bych to nemohla být já. A byla jsem jeho první holka.“ Dala se do smíchu, který mi nebyl příjemný. V tu chvíli jsem ji tam málem nechal stát a šel domů sám. Ale přivinula se k mé paži, šlo z ní teplo a mýdlová vůně, šampon evokující domov a lepší hotel zároveň, živočišnost a taky stopa nějakého koření, které naštěstí nebylo orientální, spíš středomořské.

Odvedl jsem ji k sobě, jeden svlékl druhého, já si vzal její tělo, ona mé. Jenom sex.

A nejenom sex. Dělali jsme to oné první noci třikrát, naposled v časných hodinách před rozedněním. Pokaždé bez prezervativu, přitom něco takového by mezi námi mělo být samozřejmé. Jenže nebylo.

Já vím. Byl jsem hlupák, že jsem to dopustil, ale stačilo mi její ujištění, že moderní muslim Imran před ní s nikým nespal. Nezbylo mi než věřit jí i Imranovi, onomu bližnímu mému, bez jehož existence bych se obešel.

Když v osm ráno zapípal budík na mobilu, omotala kolem mě ruce i nohy, ale já se z nich vypletl a ujistil ji, že jsem dokonale vyšťavený a připravený odejít do práce.

„Oh Carl, don’t be so bloody Englishy, will you?“ Zavrtala se do pokrývky a spala dál.

A já přemýšlel, což člověku vždycky pomůže pořádně se probudit. Zase to pitomé slovo. Englishy. Nikoli English, ale Englishy. S tím přebývajícím y. Angličan nebudu nikdy, ale angličák? Proč ne? Kariéra pro mě. (Od té doby vyslovovala mé jméno takhle. Nikoli jako Karel, nikoli jako královsky anglický Charles, ale Carl. Ostatně to tak dělali i jiní.)

Optal jsem se, zda tohle je důvod, proč její máma nechala jejího otce – že byl moc angličanský.

Stáhla si pokrývku z tváře a vážně odvětila, že ne matka opustila otce, ale otec opustil ji. Stalo se to před sedmi lety, a ta holka, co se do ní tehdy zakoukal, byla mladší, než je teď ona, Pauline.

Ale poté, jak mi vyprávěla u snídaně, jich měl ještě asi pět a ta poslední s ním čeká dítě. Ovšem ještě před dítětem si pořídili šedého krátkosrstého kocoura (nekastrovaného), jemuž říkají The Gray Catsby a který je skutečným vládcem v jejich nepříliš spořádané domácnosti.

„Myslím, že taťkovi definitivně sklaplo,“ zasmála se, zakousla se do toastu s pomerančovou marmeládou a usrkla z šálku. „Máš dobré kafe.“

„Tím chceš říct, že doufáš, že ho nepiješ naposled?“ nadhodil jsem.

Naznačila, že mě chce praštit pěstí do nosu, ale pak spolkla sousto, otřela si rty hřbetem ruky a zcela vážně řekla: „Tak jo, Carle – tak dobře. Já zase přijdu, jestli budeš chtít. Ne – chci říct, že určitě přijdu, ať už to budeš chtít nebo ne. A ráda. Za předpokladu, že s nikým nechodíš nebo ji okamžitě necháš.“

Její pohled jsem vydržel. „Na rozdíl od tebe s nikým nechodím,“ řekl jsem.

Sáhla do tašky, vytáhla mobil, zvolila číslo a pak hovor típla, ještě než stačil začít. Začala psát esemesku, ale přerušila ji a se zamračeným, odhodlaným soustředěním znova klepla palcem do displeje v místě, kde se krčilo jméno Imran. A jméno zmizelo.

„Má milá imperiální mrcho,“ vzal jsem ji za ruce a málem je políbil.

„Můj nemilý manipulativní rozbíječi plodných postkoloniálních vztahů!“

Vytrhla se mi a odešla do koupelny.

„Postkoitálních?“ zavolal jsem za ní.

Celý den jsem pak myslel na to, že s takhle přirozenou, velkorysou a vděčnou dívkou jsem nikdy v posteli nebyl. Připadal jsem si najednou asi tak šestkrát lepší, než jak jsem se doposud vnímal. A nejen v posteli.

Se svými vztahy jsem se nikdy nikomu nesvěřoval, tohle je pro mě příliš intimní, než abych o tom dokázal mluvit. Ale tehdy jsem o Pauline napsal v e-mailu rodičům. Že jsem začal chodit s Angličankou českého původu a že si myslím, že kdybych měl někdy snad chuť s někým být napořád, tento člověk by se mu mohl vzdáleně podobat.

Pak jsem spekuloval nad tím, zda jsem nebyl k rodičům až příliš otevřený, přece jen na něco takového nejsou ode mě zvyklí a nejspíš je to zaskočí, ale nakonec jsem mail poslal. Svěřil jsem se – a měl z toho dobrý pocit.

Otec zareagoval cynicky. Odepsal mi, že některé „věci“ jsou všude stejné. (Přikreslil kosočtverec – přiznám se, že sám netuším, jak se něco takového v textovém procesoru dělá.) Nezlobil jsem se na něj, jak bych mohl? Tušil jsem, že v šedesáti letech budu mít ještě méně iluzí než on. Zato máti mi upřímně přála, ať mi tenhle vztah konečně vydrží. (A připojila v závorce, že kdybych se náhodou rozhodl v Anglii zůstat, ona ani táta mi to nebudou mít za zlé; přestože tak nějak předpokládají, že až budou opravdu staří, nepochybně se jim postarám o slušný domov na dožití života.)

Mírou její ironie si nikdo, ani otec, nemohl být jistý.

Odepsal jsem, že ve věci „dožití života“ se na mě můžou spolehnout, ovšem na spolupráci při dožití čehokoli jiného, nedejbože smrti, ať se mnou raději nepočítají.

Na tohle neodpověděla. Trochu mě pak mrzelo, že jsem to napsal. Děti by neměly rodičům oplácet stejnou mincí. Jakmile jsou dospělé, je to až příliš jednoduché.

1 Řekni mi pravdu – baví tě to?
Milovat, když se ti právě chtělo?
Rozeznáš vůbec někdy v davu
v desítkách hlav tu jeho hlavu?

Možná ho poznáš podle bot.
Ba ne – někdy ti přijde vhod
i někdo stejně oblečen.
I ten pak bude odvlečen

do tvé postele?

(Verše Craiga Rainea volně přeložila Anna Urbanová.)

3
Číslo

Vzbudili mě v osm, dojeli si pro mě, sotva jsem se stihl nasnídat. Eastbourne viděné z okna policejního vozu: nic moc. Polovina června, a venku se roztahuje mlha, jež patří spíš do Londýna nebo severoanglických průmyslových nekropolí.

Ale mlha tvrdošíjně dřepěla na městě a byla tak hustá, že konstábl Dunn nabádal policejního řidiče, kam má zabočit a u kterého přechodu šlápnout na brzdu. Řekli mi, že s nimi samozřejmě nikam jezdit nemusím, ale velmi by to přivítali, pokud chci v Anglii ještě nějaký čas legálně zůstat, aniž by mě někdo od nich otravoval. Když jsem celý rozespalý odpověděl, že hned po skončení stáže – zbývá mi už jen pár týdnů – se hodlám vrátit do Prahy, zopakoval Dunn, že by opravdu velmi přivítali, kdybych jel s nimi.

Teď, když jsem mu dal najevo, jakou tím prokazuji policii milost, jsem s ním jel ochotně. Byla to přece cesta za dívkou, co přišla z moře.

Dunn mě dovedl do neosobní kanceláře. Seržant Avery, dobře živený chlap s výrazným spodním rtem a kulatou lysající hlavou, mi podal měkkou ruku. Židli nenabídl. Řekl, že „ta vylovená“ v noci měla jakýsi záchvat, nic vážného, a tak povolali sestru z nemocnice, která s ní poté strávila několik hodin a mimo jiné ji vzala na záchod a do umývárny, kde dívka dlouze pila z kohoutku, „jakoby probuzená“, ovšem pak zase upadla do své staré netečnosti. Do cely jí dali plechový džbán s vodou a plastový kelímek – sklo by bylo nebezpečné –, ale nevšímala si toho. V brzkých ranních hodinách přestala odmítat přikrývku, a přestože ji pak balili do třetí a čtvrté policejní deky, nepřestala se třást. S nikým nekomunikovala, a to ani očima, slovně už vůbec ne.

„Enervující apatie,“ vyjádřil se o tom stavu seržant. „Kdyby to šlo, možná by pomohlo trochu ji proplesknout.“

Troufl jsem si podotknout, že mluvit takhle o člověku, který nejspíš nic neprovedl, je jistě proti předpisům.

Čekal jsem, že mi Avery pádně odpoví něco ve smyslu: konkrétně proti jakým předpisům, pane Vrbo?

Ale řekl jen, že si toho je vědom a osobně si nemyslí, že je ta dívka nutně cizinka; je však každopádně rozrušená po prodělaném šoku, a tak poslali pro mě, vždyť předešlého dne na mě reagovala lépe než na kohokoli jiného, dokonce lépe než teď na doktorku Fitzwilliamovou, takže to se mnou zkoušejí dál. V redakci mě, jak doufá, omluví. Jsem teď pro policii důležitý spolupracovník.

No děkuju pěkně, pomyslel jsem si – spolupracovník policie není v kontextu východní, myšleno střední Evropy člověk zrovna vážený.

Nechal jsem si v automatu na chodbě vyrobit černou pseudokávu a seržant mě doprovodil k cele.

„Musí být pořád tady?“ zeptal jsem se.

Avery zvedl hranaté obočí. „Jak to myslíte?“

„Jako zločinec.“

„Nemáme ji kam dát. Zas u ní byla lékařka, mezitím ale musela odjet do Londýna. Všichni pořád odjíždějí do Londýna, nezdá se vám? Jako by tady nebylo hezky.“

„Ale vy ani já tam nemusíme, že?“ opáčil jsem. „A taky nepojedeme.“

„Jenomže,“ pokračoval seržant zamyšleně, „je dost dobře možné, že tu její celu budeme během dne potřebovat, v noci jsme v té vedlejší ubytovali dva narkomany, co byli nejdřív v pohodě, ale pak si začali něco vyčítat a vyhrožovat. Budeme je muset rozdělit.“

Došli jsme k mříži, za níž pospávali dva asi dvacetiletí kluci, oba tmaví. Jeden ležel na lavici: velký černoch obrostlý tukem. Druhý, drobný mulat, se choulil na boku na zemi. Zeptal jsem se, jestli jsou to cizinci, a Avery s pokrčeným nosem pokrčil rameny.

V sousední cele seděla krásná bílá dívka. Tvářila se, jako by právě spatřila ducha.

Podíval jsem se na seržanta a on na mě. Ani jsme si nemuseli říct, co je nám jasné, a sice to, že by odtud měla co nejdřív zmizet. Jen kdyby promluvila.

Za zplihlou ruku ji držela žena v modrých kalhotách a černém tričku. Nebyla policistka, jak jsem si zprvu myslel. Psychiatrickou ordinaci měla v Portsmouthu a policie z širokého okolí ji využívala jako znalce psychopatických projevů osobnosti.

„Beryl Fitzwilliamová, psycholog a psychiatr,“ představila se. „Ale stačí Beryl.“ Namísto obličeje měla masku obličeje. Mohl bych říct, že byla docela hezká, ale její výraz zapovídal cokoli si o ní myslet. Musel jsem obdivovat nehybnost té tváře. Pozorovateli dovolila získat dojem, že Beryl je profesionál obdařený empatií, hlubokým porozuměním pro každého, s kým ztratí byť jen pár slov. Střízlivá jungiánka kritická ke svým vzorům. Ke vzorům obecně.

„Carl,“ vyslovil jsem co nejangličtěji. Jako bych chtěl udělat reklamu pivu Carlsberg, ale včas se zarazil.

„Takže na vás reagovala,“ ujasňovala si Beryl. „Na vás jediného, dalo by se říct? Asi ano.“

„Co si o tom myslíte?“ chtěl jsem vědět.

„Frustrovalo by vás, kdybych si o tom zatím nic nemyslela?“

„Ne. Zas tolik frustracím nepodléhám.“

„A co ona – naše malá mořská víla, němá jako ryba? Jestlipak ji trochu nefrustruje, že si o ní zatím nic nemyslím?“

Dívala se na mě, ale mluvila teď především k ní. Dívka netečně zírala na mříž.

„Na mě reagovala,“ zkusil jsem hrát doktorčinu hru, „takovým tím pohledem plným zájmu, co ženská někdy vrhne na chlapa, ale pak se ukáže, že tím rozhodně nic nemyslela a žádný zájem nemá.“

S dívkou to nijak nehnulo, a tak jsem pokračoval: „Zatímco pánům od policie se dostalo ještě méně pozornosti než mně.“

„Ani se nedivím,“ podotkla Beryl.

„To není k policii zrovna spravedlivé, paní doktorko,“ zavrčel Avery.

„H,“ hlesla dívka z moře a přitáhla k sobě tři páry očí.

„H?“ ozvali jsme se trojhlasem.

Dívka mlčela. Klekl jsem si před ni, položil jí ruku na koleno. „Bylas tady celou noc. Nemáš hlad? Žízeň?“ Připadal jsem si jako filmový amant.

Snad přikývla. Téměř. Neznatelně.

„Přineste vodu!“ zahulákal Avery do chodby.

„Voda je tady,“ ukázal jsem na džbán. Beryl nalila ze džbánu do pohárku a podala ho dívce.

Nehnula brvou. Pak mě doktorka pohledem vybídla, abych jí kelímek podal já.

Natáhl jsem ruku s vodou. Chvíli ji nechal trčet v prostoru, a když se nic nedělo, zase jsem ji stáhl zpět. Když už jsem měl kelímek v ruce, napil jsem se.

„Moje,“ řekla dívka hlasem zbarveným jako vody kanálu La Manche.

Ukazovala na mě.

Doktorka Fitzwilliamová se vítězně usmála. „Je to tak, pane Vrbo. Opravdu si vás vybrala jako kontaktní osobu. Budeme vás moc potřebovat.“

Avery se mračil, jako by ho právě napadlo, že jsem s tou dívkou od začátku spolčený. „Řekla moje?“

„Opravdu netuším proč,“ zasmál jsem se a znova podal kelímek dívce. Tentokrát si ho vzala, ale beze slova. Její zastřený, možná i ochraptělý hlas bych rád slyšel znova.

„Jak to děláte?“ zeptala se Beryl. „To přece musíte umět ovládat, ne? Takhle působit na lidi. Zase takový mladíček už nejste.“

„Já nic nedělám,“ ohradil jsem se, aniž bych spustil oči z očí dívky. „Vy to tady máte všechno na povel, seržante? Vy jste tady něco jako velký šéf, jo?“

„Tyhle italské výrazy tady nepoužíváme,“ odpověděl Avery suše. „Na povel to tu má inspektor Rattigan, já jenom dohlížím na správný chod stanice a zodpovídám se jemu.“

„Vy nejste Angličan, že ne?“ obrátila se na mě Beryl. „Nevšimla bych si toho, dovedete člověka zmást. Nemáte žádný přízvuk.“

„A co mě prozradilo? Domněnka, že tady seržant je kápo? Copak se všichni Angličani vyznají v policii?“

„Ne že bychom to studovali na univerzitě; máme to odkoukané z telky, víte?“ (Použila to roztomilé, lehce zastaralé slovo telly.)

„Je Čech,“ odfrkl si Avery. „To je něco jako Polák. Akorát že se nenarodil v Polsku, ale pár kilometrů na jih. Poláků tu máme asi tak milion.“

Možná to nebylo tak přezíravé, jak přezíravě to znělo.

„A musí právě Rattigan rozhodnout, aby tu dívku přestěhovali z téhle cely, anebo to můžete udělat vy?“ zeptal jsem se Averyho. „Protože je to tu trochu nedůstojné, nezdá se vám? Vůči ní trochu nespravedlivé.“

„Pokud se ptáte na to, kam chodí na toaletu,“ vložila se do toho Beryl, „vždy ji tam doprovodí jedna z policistek. Neustále tu nějaká je právě pro tyhle příležitosti. Anebo sestra.“

„A to bylo v kolik?“

„Dneska v půl osmé. Pár minut po.“

„V půl osmé…,“ opakoval jsem. „A včera vůbec na záchodě nebyla? Ani v noci?“

„Ani kvůli kapičce,“ zasmál se Avery. „Jenom čučela do prázdna a pak spala.“

Beryl mu věnovala velmi studený pohled a já si uvědomil, že mi dívka svírá ruku. Zaschlou sůl už v obličeji neměla. Někdo ji umyl a natřel pleťovým mlékem. Kůže nazlátlá, vlasy zlaté. Žluté plavky vypadaly, že se z ní co nevidět samy sloupnou.

„Dívá se na vás jako na spasitele,“ prohodila Beryl a já jí musel dát za pravdu. Dvě ruce mi obemkly pravou dlaň. Byly teplé a suché. Co na to říct?

„Inspektor by ji snad mohl umístit…,“ spustil Avery, jako by se mu to nechtělo doříct.

Čekali jsme a on to dořekl.

„Ve své kanceláři. Tedy až se vrátí. Je tam největší soukromí.“

„A kdepak ten váš inspektor je?“

„Na šetření v terénu. Imigranti, chápete? No vy asi ano. Došlo k ošklivému incidentu tady na předměstí mezi obytnými karavany. Ale o tom nemůžu mluvit.“

„Opravdu potřebujete jeho svolení, abychom ji odtud odvedli, seržante?“ zeptala se Beryl.

„To ne,“ přiznal Avery. „Akorát že je to jeho kancelář. Pane Vrbo,“ obrátil se na mě, „mohl byste si připravit pas a povolení k pobytu a práci? Inspektor se po návratu jistě bude zlobit a bude to chtít vidět.“

„Cokoli. Jenom ji už odtud odveďte, proboha.“

„Jak je vůbec možné, že není v nemocnici?“ podotkla Beryl.

Všichni tři jsme na dívku pohlédli. Teď, když se vyspala, vypadala ještě zdravěji a silněji než předešlého dne.

„No právě,“ hlesl Avery zdrceně. „Co když má SARS?“ Ale to by ji lékařka nechala odvézt.

Opatrně jsme ji postavili. Nechala se, i když se jí podlamovala kolena. Pak jsme ji odvedli do kanceláře inspektora Rattigana. Šla pomalu jako pacient krátce po narkóze, ale tělesná energie z ní do mé dlaně plynula pružně a lehce.

„Ta by uplavala maraton,“ řekl jsem.

„Takže ji nemusíte tak svírat? Jistě neupadne,“ ozvala se Beryl za mými zády.

V inspektorově kanceláři ji chtěl Avery posadit na jednu z židlí u zdi, ale já ji dovedl k modernímu křeslu za stolem. Tam se mi svezla z náruče a položila ruce na opěrky.

Beryl přinesla vodu z cely a postavila ji na stůl. Nalil jsem do kelímku a podal ho dívce. Její oči na něj sklouzly, přikývla, ale ruce nechala na opěrkách. Levačkou jsem jí podepřel hlavu a pravačkou přiložil kelímek ke rtům. Napila se. Pak pila víc, až do dna.

Beryl se posadila na židli u zdi. „Zkuste ji rozpovídat.“ Avery poznamenal, že by to moc rád viděl, ale že nás tam nechá, protože má práci. A odešel.

Opřel jsem se zadkem o stůl. Takhle nějak to dělají v těch seriálech. Jenomže já dívku nevyslýchal. Jaký je rozdíl mezi ptaním a výslechem?

„Kdo jsi?“

Dlouhé řasy mířily dopředu, koutky očí se protahovaly do stran, pod nimi se řasily neznatelné vrásky. Jestli předešlého dne vypadala sotva na dvacet, teď bych jí hádal tak o pět let víc. Nos a ústa byly téměř dětské, ale kolem očí se choulil namodralý smutek, zašedlý strach. Vážný, až zoufalý výraz válečného dítěte potvrzoval, že blonďatá ženská bytost ve žlutých plavkách si vytrpěla své.

Jako by si uvědomila, že se v ní usilovně snažím číst, celá se schoulila do sebe.

Na stole zazvonil telefon a dívka sebou trhla. Ohlédl jsem se na Beryl; ta ji soustředěně pozorovala. Pokynula mi, ať to klidně zvednu.

Sáhl jsem po sluchátku, aniž bych věděl, jak se ohlásit. „Tady je…“ Odkašlal jsem si. „Tady je kancelář inspektora Rattigana.“

Byl to Avery. Oznámil mi, že nové fotografie, ty policejní a oficiální, právě odešly na internet a že věří, že tentokrát už se ozve někdo, kdo dívku pozná, nejspíš její rodina. „Městské noviny,“ dodal, „už s tím budou mít jen málo společného. Zatím nic nového nezveřejňujte.“

Pochyboval jsem, že mi to může nakázat – tohle nebyl žádný zločin v policejním šetření. Ale nechal jsem to být. Požádal jsem ho, zda by to mohl pomalu zopakovat, a přiložil dívce sluchátko k uchu.

Hleděla pořád na mě. Jestli rozumí tomu, co se ozývá ze sluchátka, nedala nijak najevo, a to ani když Avery začal slyšitelně hulákat.

Řekl jsem do mluvítka: „Děkuji, to mi stačí, seržante, končím,“ a rychle zavěsil. Očima jsem visel na dívčiných rtech, které se kroutily, jako by se nemluvně snažilo něco říct.

„Co říkáte? Nahlas, prosím,“ naléhala Beryl a hladila ji po ruce.

V tu chvíli dívka promluvila. „Nula sedm.“

„Co?“ vyštěkli jsme s Beryl současně.

„Nula sedm sedm nula nula devět…“ A pak ještě pět číslic.

Nato se opřela v křesle a zavřela oči.

„Prosím zopakuj to,“ řekl jsem naléhavě.

Nechala oči zavřené.

„Je to telefonní číslo, ano? Máme na něj zavolat, že?“ Zdálo se mi, že nepatrně stáhla obočí.

„Pamatujete si to?“ obrátil jsem se na Beryl. „Byla tam osmička, trojka a devítka, ale ta přišla až na konci, ne?“ Popadl jsem tužku a rychle ty číslice napsal na žlutavý poznámkový papírek Post-it.

Beryl zavrtěla hlavou. „Začalo to nula sedm sedm nula osm –“

„Já vím, čím to začínalo!“ přerušil jsem ji. „Máte to špatně, ta osmička tam byla až potom.“

Dívka seděla se zavřenýma očima, opět jako by spala.

„Možná si z nás dělá srandu, co myslíte?“ nadhodil jsem.

„Možná. Anebo taky ne,“ řekla Beryl vážně. „Třeba si to číslo už nevybaví, ale ten, kdo je na jeho konci, ji může znát a všechno nám o ní povědět.“

„Dobrá. Myslím, že to byla osmička, jednička, šestka, trojka a devítka. Myslím po tom začátku nula sedm sedm nula nula. A mezi tím ještě devítka. Určitě. Nebo už je to moc dlouhé?“

„Napsal jste si to?“

Pohlédl jsem na papírek Post-it. Bylo tam pět kombinací, z nichž dvěma jedna číslice přebývala: osmička.

„Ještě že nemluví německy. Nebo finsky,“ konejšila mě Beryl, když viděla můj utrápený výraz nad papírkem. „Nemá ani stopy po přízvuku.“

„To já přece taky ne,“ prohodil jsem uštěpačně.

„Vy ano. Teď už to slyším. Ale zkuste na to číslo zavolat.“

„Jenomže na které?“

„Na jedno z těch pěti.“

Dívka jako by spala dál. Bylo však možné, že nás bedlivě poslouchá.

Teď jsem zavřel oči i já. Soustředit se, nezmatkovat. Nula sedm sedm nula nula devět osm jedna šest tři devět. Možná. Ihned se ozval robot, že číslo neexistuje. Pokusil jsem se pak o totéž, ale vyměnil šestku a trojku před závěrečnou devítkou. Taky nic. Pak tedy ještě nula sedm sedm nula nula devět osm šest jedna tři devět. Ozval se vyzváněcí tón.

„Tak to zvedni!“ zakřičel jsem a dívka sebou viditelně trhla.

Ale nikdo nebyl v dosahu. Po šestém zatónování jsem netrpělivě pokus uťal. „Neberou to.“

Zašilhala po nás přimhouřenýma očima, jako by v kanceláři bylo příliš ostré světlo, a potom si pomalu pažemi objala ramena a přitáhla kolena k bradě.

Takhle seděla ještě dlouho. Beryl na ni mluvila, ale ona ji nebrala na vědomí. Já jsem vyzkoušel ještě pár číselných kombinací, ale ani jednou neuspěl.

Došel jsem za konstáblem a vyložil mu, co se stalo. Nezdálo se, že by ho to překvapilo. Zavolal Averymu a ten mu dal instrukce.

Existující číslo, na něž jsem volal, si Dunn opsal a někam ho odnesl. Po chvíli se nevrátil on, ale Avery. Vypadal optimističtěji než předtím. Sdělil nám, že číslo je opravdu zprovozněné, ale má anonymního majitele a dosud nikdy nebylo použito.

„To jste asi chtěl vyvolat ducha,“ poznamenal a pak řekl, že jeho lidé budou dál zkoušet se dovolat a případně onen vzdálený mobil lokalizovat. Kdo ví, možná patří někomu tady ve městě.

„To by bylo něco pro váš plátek, co?“ zasmál se. Pak zkoušel telefonovat na variace onoho čísla, trvalo to celou nekonečnou hodinu, zkoušel i zkoušené, všechno marně.

„Duch,“ řekl jsem. „To číslo má nějaký duch, a protože nás nemá rád, odmítá přijmout hovor.“

Několikrát se Avery k někomu skutečně dostal, ale když jim vysvětlil situaci, popřeli tito lidé, že by s dívkou měli cokoli společného. Mluvil do telefonu dost nahlas a až po chvíli jsme si všimli, že si dívka zacpává uši.

Když telefonické pátrání ustalo, bylo před polednem. Trevor mi už podruhé volal, ať koukám naběhnout do redakce referovat o případu a napsat „follow-up“, jinak nám to kompletně vyfoukne konkurence. Sid trvá na tom, ať se okamžitě dostavím, klidně ať policajtům zdrhnu, ale ať už jsem v práci, jinak že mě vyhodí ze stáže. Jo a taky mě prý potřebují vyfotografovat, mám tam figurovat jako jeden z aktérů, když na mě jediného dívka reaguje.

Prozradil jsem, že mám něco mnohem lepšího a ať na mě s tím článkem určitě počkají. Ale Avery to slyšel a varoval mě, ať mě ani nenapadne něco ve Standardu vykládat, dokud mi to on nepovolí, jinak mi sebere cestovní pas. Měl jsem však pořád na drátě Sida a ten to slyšel. Vzápětí zazvonil Averymu na stole telefon, a když to náhle znejistělý seržant zvedl, dolehl ten proud kleteb a výhrůžek ze sluchátka až ke mně. Což se mi líbilo. Novinářská banda zas jednou drží při sobě a Sid Yeast jako šéfredaktor místního deníku má přece jen vliv.

Avery položil sluchátko na stůl, zvedl se a pomalu vyšel z místnosti. Na chodbě jsem slyšel, jak vrzly dveře od záchodu. Ze sluchátka pořád hromovalo právo veřejnosti na informace. Sid se do toho uměl obout.

Z rozčilení mě bolela hlava a měl jsem hlad. Beryl zrovna zkoumala výdejový automat se sendviči.

Navrhl jsem Mmm. Zopakovala název téměř nadšeně.

Pomyslel jsem na Pauline.

Ale jen jsme vkročili na chodník, zastavilo před stanicí auto na místě, kde se, soudě podle vyznačení, opravdu nesmělo parkovat. A ne ledajaké auto. Bílé sportovní kupé se znakem trojzubce na masce chladiče; se čtyřmi sedadly, ale jen dvěma dveřmi. Maserati GranTurismo, motorová harpuna na lovení hezkých holek a vyvolávání posesivních pudů u chudých mladých mužů.

„Taková krása,“ vydechl jsem, ale Beryl se zatvářila štítivě. „Copak vám se nelíbí?“ podivil jsem se. „Poslouchejte ten motor!“

V tu chvíli motor utichl a z vozu vystoupil člověk, o němž bych byl pochyboval, že se tam vejde. Nicméně v něm přijel.

Vztyčil se přes střechu, která mu sahala asi tak k pasu, a s otráveným výrazem si přeměřil policejní stanici. Pak neomylným pohledem tmavých očí, které už jsem někde viděl, ulpěl na mně.

„Půjdeme?“ ozvala se Beryl. „Snoby z Londýna nesnáším. Jeden z důvodů, proč jsem odtamtud utekla.“

„Vy ho znáte?“ podivil jsem se.

Muž zavřel dvířka, jež vydala hluboké, téměř oduševnělé klapnutí zvěstující blížící se, ještě však nijak dramaticky naléhavý konec našich dní – a šel k nám. Zamknout se neobtěžoval.

„Toho zná každý,“ řekla, ale to už byl u nás.

Byl docela velký a stejně tak tlustý – docela –, protože výška tloušťku vždy relativizuje. Měl oblek šitý na míru, a kdyby si nerozepnul sako, mohlo to vyduté břicho zůstat schované. Hádal jsem ho na padesátníka. Pohyboval se energicky a pružně. Zastavil se před námi a herecky hlubokým hlasem prohodil: „Vy asi nebudete ten Čech, nebo ano?“

Rád bych podotkl, že doktorka Fitzwilliamová byla stejně ohromená jako já.

Přikývl jsem a přijal jeho ruku k potřesení. Když nabídl pravici Beryl, poznamenal: „On mě nezná, já vás taky ne, vy mě ano, a nejraději byste mě tu neviděla. Že se nepletu?“

„Nepletete,“ zasmála se a představila se. Pak ukázala na mě.

„Asi to bylo ve zprávách, že? Tohle je ten Carl Vrba, co na něj ta trosečnice pozitivně reaguje. A tohle je Solon Petrides. Producent, co mu West End leží u nohou.“

„Přeháníte,“ mávl rukou. Podle výrazu tváře s tím, co řekla, souhlasil a byl na to hrdý. Dodal: „Jsem Řek, co má peníze – to tu dlouho nebylo, že?“

„Budete o té dívce něco točit?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Petrides. „Je to moje dcera. Přijel jsem si pro ni. Nechci vás zdržovat, ale nebudu se zlobit, když mě k ní doprovodíte. Nevadí vám to?“

Stačili jsme se na sebe s Beryl překvapeně podívat, a už si nás vedl. Přerostlé prošedivělé kučery mu dělaly kolem hlavy drátovitou svatozář jako nějakému starému hipíkovi. Byl z něho cítit parfém, drahý a nevkusný.

„To bylo vaše číslo, co jsem zavolal?“ optal jsem se, když jsem ho pouštěl do dveří policejní stanice, a on dal na oplátku přednost Beryl, takže vstoupila první. „Nadiktovala mi ho ta… vaše dcera.“

Udiveně se zastavil. „Cora? Něco vám nadiktovala?“

„Jmenuje se Cora? Tak to už se někam dostáváme,“ zaradovala se Beryl. „No to je posun hodný kosmického letu.“

Petrides zavrtěl hlavou. „Ale to je omyl. Cora moje číslo vůbec nezná. Nechce ho znát, stejně jako nestojí o to, abych já znal to její.“ La Bocca Della Verità. Teď jsem to viděl. Byl podobný tomu starověkému mramorovému reliéfu v Římě. Vlasy, vousy, oči – celá hlava.

Následoval jsem ho k přepážce. Měl přirozenou autoritu. Když se někam šlo, pak za ním. O tom já si mohl nechat zdát.

Že je skutečně její otec, jsem nepochyboval. Rysy jeho tváře se opakovaly v její. Barva kůže byla podobně zlatá, jenom víc do olivova.

„Je skutečně producent?“ zeptal jsem se tiše, když jsme šli za ním – ano, vždycky se chodilo za ním – do inspektorovy kanceláře.

Beryl kývla.

„A co produkoval?“ chtěl jsem vědět.

„Já teď nevím,“ zašeptala. „Ale to si pište, že je celebrita. Zná ho každý.“

„Já ne.“

„Vy jste Čech.“ Pak, jako by nabyla dojmu, že řekla něco nevhodného, dodala: „Mimo Británii asi fakt moc známý nebude.“

„Co v Řecku?“ nadhodil jsem.

„Brit řeckého původu. Známý úkaz.“

„V Čechách máme taky spoustu Řeků.“

Vstoupili jsme do Rattiganovy kanceláře. Dívka pořád seděla za stolem, ale ruce teď měla založené na prsou. Na muže, jenž se k ní blížil, vrhla ten nejotrávenější pohled, a když stůl obešel, vyskočila ze židle, jako by ji bodli do zadku špendlíkem.

Stála proti němu, mezi nimi byl stůl. Solon Petrides po pravé, Cora po levé straně. Naskytl se nám výhled na jejich nosy. Byly si podobné, jeho větší a s širším chřípím, ale totožného tvaru. Rovné šikminy co prchají z obličeje už nad očima, spíš než mezi nimi.

„Co se ti to stalo?“ otázal se Petrides a nespouštěl z dcery oči. Mlčela jako zařezaná. „Coro,“ pokračoval, „slyšíš mě vůbec? Rozumíš, co ti říkám?“ A pak o něco rozechvěleji: „Poznáváš mě, viď?“

Její tvář teď vyjadřovala takovou míru znechuceného pohrdání, že jsem měl sto chutí říct: „Poznává vás až moc dobře.“ Ale zdržel jsem se.

Hnul se jejím směrem vpravo a kolem židle, kde před chviličkou seděla. Obešla stůl zepředu a zůstala stát. Deka se jí svezla z ramen a já se vypeskoval za to, že civím na její postavu pořád ještě oděnou jen v jednodílných žlutých plavkách, které se jí vzadu dostaly tam, kam musely; mezi půlky.

„Budeme se už konečně chovat jako dospělí lidé, co ty na to?“ mluvil k ní tiše její otec a pomalu, s nataženou rukou, jež se dávala všanc, obcházel stůl. Dívka se otočila a bohužel si musela všimnout, kam se dívám, přestože teď jsem spojil svůj zrak s jejím a nemínil ho opustit. Došla ke mně, a zatímco se k ní zezadu blížil otec, stiskla mi paže a přiměla mě vyměnit si s ní místo. Teprve potom odtrhla oči od mých a upřela je za mé rameno. Byl tam Petrides a ty oči na něm páchaly otcovraždu.

„Myslím,“ hlesl jsem, „že z vás má strach. Neudělal jste jí něco?“

„To není strach, pane…,“ odfrkl.

„Vrbo.“

„To není strach, pane Vrbo. To je nenávist.“ Hlas zněl tak ublíženě, až přeskočil.

„Ale víte přece, co řekl váš kompatriot Sókratés?“ pokusil jsem se tu těžkou chvíli odlehčit. „Že ta nejstrašnější nenávist ve skutečnosti pramení z nejhlubšího toužení.“

Myslel jsem, že Cora co nevidět pukne. Celá se roztřásla a zrudla, pak na mě plivla. Byl to spíš prskanec, ale i tak jsem se musel otřít kapesníkem.

Při tom mi neunikly tři věci: za prvé Petrides začal Coře spílat jako nevychovanému puberťákovi, za druhé Cořin protestní úsměšek a za třetí Berylin krátký viditelně spokojený úsměv.

„To by stačilo, pane Petridesi,“ prohlásila rozhodně. „Jak vidíte, je z vás rozrušená a je myslím zcela jasné, že s vámi nikam nepojede. Podle mého názoru jste jí něčím velmi ublížil.“

„Ona mě fakt nenávidí,“ rozpřáhl ruce. „Už několik let.“

Beryl mě pozorovala, jako by bedlivě očekávala, co odpovím. Možná chce další provokaci, aby prolomila Cořino mlčení? Zkusil jsem to.

„Proč by vás měla nenávidět? Přece to není ten zcela konvenční případ, že jste opustil rodinu. Takovéhle měštácké historky ve Standardu moc netiskneme.“

Zatřepal hlavou. „Ano, opustil jsem její matku. Je to už pět let. Ale ji jsem neopustil nikdy.“

Ještě nedořekl, a dívka se za mými zády svezla na podlahu. Dlaně měla přes uši.

Beryl mi němě zatleskala.

Zdálo se, že nás Cora přestala brát na vědomí. Uvelebila se přímo na koberci, schoulila se tam a podle všeho se chystala dát si dvacet. Poslali k ní policistku, a když jsme u přepážky vysvětlili, že si ji otec zatím nemůže ze stanice odvézt, protože ho dívka nenávidí, poradili nám, abychom vyčkali inspektorova návratu.

Beryl pak podotkla, že jak zná Rattigana, nebude mu až tak moc vadit, že v jeho kanceláři spí dcera známého producenta, oblečená jen ve žlutých plavkách.

Nicméně jsme se shodli na tom, že věc je nutné řešit. Připomněl jsem, že jsme šli s Beryl zrovna na oběd do Mmm, když pan Petrides přijel. Rozhodl se, že se k nám připojí a samozřejmě nás zve.

Pochopitelně jsme do Mmm jeli jeho autem. Neužil jsem si to tak, jak bych si byl představoval, vpředu vedle Petridese seděla Beryl. I tak se mi podařilo položit pár dotazů ohledně automatické převodovky, výkonu motoru a jeho točivého momentu. Trochu jsem ho vyvedl z míry otázkou, zda vůz opravdu žere padesát litrů na sto kilometrů, když se pořádně šlápne na plyn, jak jsem se dočetl v autopříloze našich novin. Odpověděl, že o tom vím víc než on. Spotřebou se nezabývá. Když to říkal, tvářil se omluvně a rezignovaně zároveň.

Při vystupování před restaurací jsem zkusil navolit na obličeji běžný, neutrální výraz. Kdyby mě někdo viděl, musel by si říct, že vystupování z takového vozu je pro mě každodenní rutina. Asi jako bych vystupoval z Fordu Focus.

V konečcích prstů mě brnělo blahem.

4
Oběd s přistěhovalcem

Solonu Petridesovi chutnalo. Protože chtěl jídlo platit, nechali jsme na něm, ať objedná pro všechny. Objednal pro čtyři. Všechny porce – předkrm, polévku, hlavní chod i sladké na konec – měl pro sebe dvakrát. Přišlo mi, že mu to stačí jen tak tak. Víno chtěl piemontské a naštěstí ho měli.

Když odešel na záchod, optal jsem se Beryl, jestli Petrides podle ní náhodou nespadá do kategorie „jedlíků z úzkosti“.

Odtušila, že raději než ve Standardu jsem měl, samozřejmě kromě Top Gearu, dělat novinářskou stáž v magazínu Vaše psychologie.

Vyprávěl nám, jak jeho rodiče odešli z Řecka a podařilo se jim i s malým synkem zakotvit v Anglii. Jeho otec Eugenios byl účetní, pracoval v aténské městské správě a jako na potvoru byl ještě levicovějšího smýšlení než běžný levičák, jak je známe. Mezi účetními to mohl být jediný levičák na světě, a protože viděl do hospodaření města a něco se mu tam nelíbilo, začal pravičákům, kteří se tehdy dostali v Řecku k moci, trochu vadit. Ztratil práci, a jak už to s nezaměstnanými bývá, stal se zapáleným komunistou. Když mu do pronajatého bytu ve starobylé vile na předměstí Kifisia hodili oknem kámen zabalený v mastném hořícím papíře a na onom šutru našel vyryté jméno svoje, své ženy i svého synka, sbalil kufry a odletěl hledat štěstí do Anglie, tak jako spousta Řeků prchla o pár let dřív do jiných zemí otevřených pro uprchlíky. Azyl mu dali, ale jako účetní tu pracovat nemohl už proto, že neuměl anglicky. A tak si otevřel obchod s řeckými dobrotami; nejprve v Readingu a potom v londýnském Camdenu.

„Možná by uspěl i v Praze,“ zauvažoval jsem.

Petrides blahosklonně odvětil, že do Československa odešla spousta levičáků, ale Eugenios to s komunismem vážně nemyslel (přinejmenším ne dlouho) a ani se socialistickým světonázorem to nijak nepřeháněl, a tehdejší Československo by mu, jak správně tušil, v podnikání příliš nepřálo, ale přesto se to mohlo stát a on, Solon Petrides, mohl dnes být Čechem řeckého původu; ta myšlenka je mu sympatická.

Poté nám skromně, jakoby mimochodem, podal výčet svých úspěchů: po střední škole šel studovat ekonomii na univerzitu v Edinburghu a soustředil se na marketing – otec ho celou dobu podporoval –; pak nastoupil u firmy Kenwood Limited v jihoanglickém Havantu do propagačního oddělení kuchyňských spotřebičů. Jenomže ho lákal Londýn, jeho West End, zóna divadel a muzikálů, ostatně už v Edinburghu hrál amatérsky divadlo a pomáhal pořádat každoroční letní kulturní festival. Zařekl se však, že se do riskantního podnikání v showbyznysu nepustí, dokud nezaloží matce a otci účet se slušnou měsíční penzí a nekoupí jim černý Mercedes Benz střední třídy. Vydržel u Kenwoodu sedm let, dokud se nestal odborníkem marketingu pro vybraný sortiment.

„Není to odtud až tak daleko,“ zasnil se Petrides a přejel pohledem naše talíře s ragú z hovězí oháňky. „Vzpomínám na tohle období rád. Měli jste vidět otce, když jsem mu zaparkoval mercedes před krámem a předal mu klíčky.“

„Byl jste nejlepší syn na světě,“ řekla Beryl a odkousla ocásek sladkokyselé tygří krevetě.

„To on pořád je,“ ujistil jsem ji a usrkl ze sklenky s vínem.

„A vy budete taky nadšenec do aut, jak jsem si všiml…,“ nadhodil Petrides.

Je pravda, že nadšení z jeho vozu jsem cestou do Mmm projevoval častěji, než by bylo vhodné.

„Ano, jsem velký nadšenec, až na to, že žádné auto nemám,“ přiznal jsem.

„Co není, může být,“ prohodil blahosklonně.

„Já auto nepotřebuju,“ řekl jsem po pravdě.

„To málokdo,“ dodala Beryl. „Ale dnešní člověk se bez auta cítí jako…“

„Sociální případ?“ doplnil Petrides. „Ano ano, u mě to bylo stejné, přestože moji přátelé – a mnozí z nich jsou na tom tak, že já jsem proti nim učiněný úředníček – se od aut odklánějí a raději jezdí na kole, nebo v nejhorším případě na mopedu. Aby po sobě nezanechávali uhlíkovou stopu.“

„Svědomí, jak víme, je kruté,“ sykla Beryl a vytáhla ze zubů tuhý kousek korýše.

„Takže most od Morrise Minor k Maserati GranTurismo se klenul jak?“ zeptal jsem se a trochu se styděl za to, jak tomu člověku možná lezu někam, kam bych nikdy vlézt nechtěl.

„Morrise Minor jsem nikdy neměl,“ zasmál se Petrides a znělo to, jako když zahřmí. „Koupil jsem si nejdřív Austina Allegro, na ten mi po tom dárku pro rodiče ještě zbyly peníze, pokud jsem si něco dalšího chtěl nechat stranou. Kamarádi říkali tomu autíčku ‚Alergo‘ a nebyli daleko od pravdy. Bylo absurdní, že člověk v mém postavení jezdí něčím takovým. Ale firma tehdy neuznala za vhodné, abych měl ve své funkci služební auto. Nanejvýš mi proplatili benzin, když jsem musel služebně někam jet.“

Všichni tři jsme se odmlčeli a věnovali se jídlu. Dražší chody v takovém množství jsem v Mmm předtím neměl. Takhle se nacpat krabího masa jsem považoval za marnotratné. Beryl asi taky, ale ta to nijak nedávala najevo. Solon Petrides toho snědl opravdu hodně, ale nadšení nijak neprojevoval. Jako by se cpal v závodní jídelně.

„Vidím, že vás nudím,“ zamračil se a my nesouhlasili. „Abych to zkrátil, měl jsem velké štěstí. Hned první rytmikál – to je něco mezi muzikálem a činohrou – měl docela úspěch a já v něm měl peníze. Ale první ferrari jsem si koupil až po deseti letech; teprve potom jsem pochopil, co lidi opravdu chtějí. Chcete to slyšet?“

Začal vypočítávat na prstech: „Melodie, emoce, známé tváře, příběh. Ano, v tomto pořadí, jakkoli to může být překvapivé.“

Na to se dalo jen souhlasně kývnout.

„Tím chci říct,“ mluvil dál, „že mám smysl pro realitu a že nejsem do sebe zahleděný pitomec, co sice dělá komerci, ale ve skrytu duše touží dovolit si jednou konečně už vyprodukovat umělecké dílo. A stejně jsem přistupoval k výchově své dcery, kdyby vám náhodou připadala rozmazlená. Cora ví, že je na společenském žebříčku vysoko, ale stejně jako si je vědomá propasti pod sebou, vidí i propast nad sebou.“

Odmlčel se. Nevěděl jsem, co říct. I Beryl teď nejistě usrkávala ze sklenky, která byla už skoro dopitá, ale ona už ji nechtěla dolít.

Rozhodl jsem se Solonovi pomoct. „Takže jste v podstatě střední třída, nebo se k ní aspoň blížíte, i když jaksi nezvykle shora…“

„Ano, přesně,“ přitakal téměř nadšeně.

Bylo dobré zjistit (jak mi později objasnila Beryl), s čím se identifikuje, protože jeho dcera to buď přebírá po něm, nebo se proti tomu vymezuje. Málokdy je to něco jiného.

„Ale neříkal jste,“ ozvala se Beryl, o které jsem si myslel, že začíná po té hostině usínat, „že jste od rodiny odešel?“

„Dělal jsem, co jsem mohl!“ vykřikl, sám se lekl svého hlasu a hned se ztišil. „Ale Dorothea spokojená nebyla. To ona neumí – být spokojená.“

„Řekl jste nám něco o svých autech,“ dovolil jsem se ozvat, „ale o vaší paní nevíme nic moc.“

„Nerad o ní mluvím. U mých rodičů manželství fungovalo, u mě ne. Dnes je rozvod normálnější, než když spolu dva vydrží až do smrti. Muž vydělával, žena byla doma s dítětem. Co na tom, když ji podvedl? Pokud byl hlupák, řekl jí to. Když byl chytrý, vůbec se o tom nedozvěděla. No a? Bylo to normální, bylo to správně, ale nesměl svou ženu ničím nakazit. Ale potom ta snaha o udržení vztahu byla najednou málo. Je pravda, že Dorothy je Angličanka s rodokmenem, takže nemá moc silnou vůli ani trpělivost.“

Beryl vrtěla hlavou. „To by mě nenapadlo, že zastáváte tyhle předpotopní názory.“

„Já je za předpotopní nepovažuju.“

„Dobře,“ obula se do něj, „ale pak musíte ženě přiznat to samé co muži.“

„A to má být co?“

„Právo na nevěru. Když se to nikdo nedozví, tak –“

„To je hloupost,“ přerušil ji. „Žena žádné takové právo nemá.“ Beryl ťukla vidličkou o stůl. „Neměla jsem tušení… na žádný oběd bych s vámi nešla, kdybych věděla, jaký jste šovinista.“

„Děkuji za poklonu, ale já v těchto termínech vůbec neuvažuju, proto se ani neurazím.“ Smířlivě pokrčil rameny. „Já už se těžko změním.“

„Takže máte díky své ženě šlechtický titul?“ zajímal jsem se.

„Teoreticky snad ano, ale je to jeden z těch nižších, a stejně jsme se rozvedli, takže jsem o něj zase přišel, tedy pokud jsem ho vůbec kdy měl.“

„Kupodivu vám to vaše dcera má pořád za zlé,“ přisadila si Beryl. A zasáhla ho, protože viditelně posmutněl.

„Ano, vůbec se mnou nemluví. Už dlouho.“

„Kolik jí je?“

„Čtyřiadvacet. Nebo třiadvacet. Počkejte… Třiadvacet. Je to tak?“

„To byste snad mohl vědět,“ ušklíbla se Beryl.

„A vidíte – nevím. Dáme si ještě dezert?“

Vykládal nám, jak pro něj vznešené jméno Dorothy Otwayová mělo magickou přitažlivost, ale nikdy by v jeho očích nezastínilo mladou dámu samu, a taky to, že mu připadala jako typická Angličanka z lepších vrstev. Protože tyto dívky, pronesl s jistotou, mají pro cizince neodolatelné kouzlo. Poznali se na večírku charitativní akce nazvané „Celá Británie zpívá proti rakovině“ a okamžitě si padli do oka. Štíhlá blondýnka z dobré rodiny a urostlý Řek, co se vlastním přičiněním v Anglii vypracoval a jehož další bohatnutí se jevilo jako dlouhodobě perspektivní… Jenomže po narození dcery to mezi nimi pohaslo.

Petrides vtáhl hlavu mezi ramena, až se mu sako nakrabatilo k uším.

„Byla na všechno sama,“ pokývala Beryl vědoucnou hlavou a on smutně přisvědčil.

„Já žádné jiné ženské nevyhledával, ale samy za mnou přicházely a někdy jsem neodolal. A pak jsem poznal jednu, která byla akorát pro mě. Úplně pro mě stvořená. V tom se s ní Dorothy nemohla rovnat, ta byla vždycky především pro sebe.“

„A pro vaši dceru, ne?“

„No jistě. Pro sebe a naši dceru. Tím se, paní doktorko, konečně dostáváme k jádru věci.“

„Ke Coře.“

„Ano. To, že jsem odešel od její matky, nesla těžce. Velmi těžce.“

„Tohle nese těžce devadesát devět celých devět procent dětí,“ řekla Beryl zachmuřeně. „Velmi těžce. A ta zbylá desetina procenta taky.“

„Pochopitelně. Ale ještě mnohem horší to bylo, když jsem poznal Maud a přemluvil ji, aby se ke mně nastěhovala. A pak, po rozvodu, následovala brzy svatba. Cora tehdy řekla, že už mě nikdy nechce vidět. Ale abych jí platil studia, na to jsem dobrý byl.“

„Jméno Maud nezní zrovna řecky,“ utrousil jsem.

„Proč by mělo znít řecky?“

„Protože předtím jste říkal něco v tom smyslu, že Dorothea nebyla jako poslušné řecké ženy, oddávající se slunečnímu žáru svého patriarchy.“

Jenom se usmál. „Některé ženy to v životě mají přesně takhle. Na národnosti ani názoru feministek nezáleží.“

„A Maud je jednou z nich?“

„Potkat ji bylo velké štěstí.“

„A kdybyste náhodou potkal jinou ženu, jako je ona,“ vmísila se do toho Beryl, „přizval byste ji do harému, a Maud by musela držet ústa?“

„Nejsem Turek, abych si pěstoval harém,“ odpověděl klidně. „Stojím o jedinou ženu, svou dceru. Chci kvůli sobě i kvůli ní, aby ve mně přestala vidět nepřítele.“

„Jenomže,“ poznamenala Beryl, „mezi ní a vámi stojí Maud.“

Chvíli mlčel, jakoby ztracený ve vzpomínkách. „Předtím to Cora brala tak, že bych se k Doře a k ní mohl ještě vrátit. Ale jakmile jsem jí představil Maud, pochopila, že se to nestane.“

„A úplně vás ze svého života vymazala.“

„Hm. Představte si, že jsem třeba najal byt na Barbicanu. Mohla ho využívat. Ale nikdy tam ani nestrčila nos.“

„A je tedy možné,“ zamyslela se Beryl, „že tahle její demonstrace na zdejší pláži, či jak to nazvat – to, že se tu zjeví jako cizinec a pak čeká, který z rodičů si pro ni přijde, souvisí s tou vaší tichou válkou?“

„Její matka je někde v Evropě, pokud vím. Jinak by ji, počítám, už kontaktovala. Přijela by si pro ni.“

„Ale o tom já nemluvím, pane Petridesi.“

„Solone, prosím.“

„Tak Solone. Ptám se na to, zda by to nemohl být nějaký útok na vaše city nebo svědomí.“

Přemýšlel o tom tak usilovně, že bezděčně vyprázdnil mou sklenku s vínem. Pak řekl: „Možné to je. Kdyby to nebylo nic horšího.“

„Co tím myslíte?“ chtěl jsem vědět.

„Jen takové tušení. Nicméně důstojníkem pro komunikaci s Corou Otwayovou-Petridesovou jste právě vy. Spoléhám na to, že prokážete pořádný kus empatie, Carle. Že mě v tomhle tak trochu zastoupíte. Protože, co si budeme povídat, Cora se mnou neodjede; to se radši vrátí za mříže.“

„Budu se snažit, pane Petridesi.“

„Solone, prosím.“

„Tak Solone. Smutnou princeznu ať rozesměje kdokoli – ať je to třeba Polák nebo Čech.“

„I já jsem přistěhovalec, Carle. A Cora není smutná a už vůbec není princezna. Cora mě jenom nenávidí.“

„Ale já nejsem přistěhovalec,“ namítl jsem.

„Promiňte,“ usmál se tím svým typickým napůl chladným, napůl omluvným způsobem, jako by říkal: Jsem jenom Solon Petrides, ten Řek, co měl štěstí a vydělal v Anglii majlant a stal se producentskou hvězdou, tak mě berte, jaký jsem, a hlavně mě neotravujte víc, než jsem ochoten snášet.

Ale v tom jsem mu, jak jsem naznal později, křivdil.

„Zajímalo by mě, Solone,“ navázala Beryl, „jestli máte alespoň nějaké, třeba i nesmyslné vysvětlení pro to, že si vaše dcera jen tak připlavala na eastbournskou pláž. Pokud to s vámi souvisí, jako že asi ano, ale ona přesto s vámi nechce nic mít, pak tu máme, obávám se, případ pro psychiatra.“

„Pro vás,“ řekli jsme s Petridesem najednou a zasmáli se tomu.

Beryl zavrtěla hlavou. „Myslím odborníka v léčebném zařízení.“

Solon Petrides najednou vypadal o patnáct let starší. Možná si představil svou dceru za uzamčenými dveřmi pokoje v blázinci. Pak řekl: „Možná v tom hledáme víc, než tam je. Mám totiž loď. Ta kotví tady v Eastbourne, v maríně. Cora tu nebydlí, žije s matkou střídavě v Londýně a pak v jejím venkovském sídle. Pokud doplavala na eastbournskou pláž, není to prostě proto, že si vyjela na projížďku a loď ztroskotala?“

„Může to tak být. A ona je z toho v šoku, vždyť té noci byla bouřka. Loď se mohla potopit, ona připlavala na pláž a… chyběla jenom schopnost nám to říct.“

„Opravdu to policii nenapadlo?“ otázal se Petrides tak sugestivně, že se Beryl musela ohradit.

„Nevím, s jakou hypotézou pracují. Jsem jenom externista.“

„Možná by stálo za to zjistit, jestli ta vaše loď už nekotví v maríně,“ řekl jsem a připadal si jako Tintin nebo Indiana Jones nebo někdo podobný.

„To mě samozřejmě taky napadá,“ přikývl Petrides. „Musíme to zjistit co nejdříve. Loď se jmenuje Aldebaran. Ale tomu jménu nesmíte věřit, lodím se často dávají názvy žertovné. Aldebaran je, pokud vím, nějaká obří hvězda v naší sluneční soustavě. Jenže tohle je naopak docela malá motorová loď nijak hezká, kterou jsme si s Dorou koupili po svatbě. Nebyla ani nová. Nikdy jsme se nemínili vzdálit na dohled od anglického nebo francouzského pobřeží. Ale užili jsme si na ní, jen co je pravda.“

„Aldebaran pak ale připadl vaší ženě?“ naťukla Beryl. „Bývalé ženě.“

„Bylo ode mě správné,“ prohlásil Solon tónem, kterým jako by přesvědčoval sám sebe, že mluví ze srdce, „že jsem ustoupil jejím požadavkům, jakkoli byly někdy nespravedlivé. Na loď nárok neměla, sotva ji uměla ovládat. Pořídili jsme si ji jen díky mně a taky každoroční údržba něco stála, a vše jsem samozřejmě platil já. A přesto jsem nad tímhle svým miláčkem při rozvodu mávl rukou – ať si ho Dora užije, já stejně už neměl na plavby podél pobřeží čas. Později začala jachtu čím dál víc používat Cora, takže jsem byl rád, že aspoň někdo Aldebaran náležitě prožene.“

Podíval jsem se na Beryl a ona na mě, oba jsme kývli. Beryl už měla v ruce mobil a telefonovala Averymu. Ať nechá zjistit, jestli je Aldebaran v maríně.

„Víte,“ prohrábl si Petrides vzpomínky ve vlasech, „nesmíte si myslet, že to byl od začátku nějaký můj kalkul – hodit Angličance do náruče jachtu a tím si ji podmanit. Měla občanství, jistě, dokonce titul jako bonus, ale především měla krásu a ušlechtilost. Byla stejně krásná a vznešená, jako je dneska Cora, a troufám si tvrdit, že zářila o sílu paprsku víc, čímž chci říct, že se nechovala jako spratek. Ale rodinný dům na Knightsbridge, který Otwayovi drželi po sedm generací, byl pronajatý někomu jinému už v roce devatenáct set sedmdesát – samozřejmě z důvodu nouze. Možná je to smělé, ale opravdu lze říct, že její rodina čekala na někoho, jako jsem já. Když jsme spolu začali chodit, předsudky proti cizincům byly vymřelé staré modly. Jistě se dají vždycky vykopat a občas se tak děje, ale tady? Proč, když vítr ze zámoří přivál tak potřebné bankovky?“

„Vy jste hotový básník,“ řekla Beryl.

„Každý Řek je básník. Euripidés. Solón. Kavafis…“

„Sapfó,“ doplnila Beryl.

„Svého času Řekové nádherně básnili o stavu svého HDP,“ podotkl jsem. „To mě přivádí k úvaze: vy jste se asi nikdy nechtěl do rodné země vrátit, že ne?“

„Vrátit se do Athén…,“ zasmál se. „Má vlast je tady. Sova si přenesla hnízdo sem.“

Napil se vína. Pil ho tak lačně, jako mladí lidé v reklamách pijí colu.

„Zvláštní, že opačně to nefunguje,“ rýpal jsem dál. „Vždycky jen z východu na západ nebo z jihu na sever.“

„To byste se divil,“ namítla Beryl. „Znala jsem holku, co odešla do Keni. A těch chlapů, co po druhém rozvodu a padesátém roce odcházejí do Thajska…“

„To se nepočítá,“ zavrtěl jsem hlavou. Víno s ní vrtělo i poté, co já už přestal.

„Mám spolužáka,“ nedala se Beryl, „který odešel k vám do Prahy a už tam zůstal.“

„Učí angličtinu?“

„Mezi jiným… ano. Ale jak to víte? Je to tak běžné?“

„Jistě ho přitahují poddajné dívky z východní Evropy. My jsme sice střed, ale Britové a Američané zůstávají u nás a dál na východ nejdou. A pak říkají, že propadli kouzlu divokého východu. Ale divoký východ, to je Gruzie: pořád ještě Evropa, ale udělejte krok v hlavním městě, a už jste šlápla do Asie.“

Petrides se pousmál. „Z Řecka by se dalo dohodit kamenem do Turecka – kdybychom tedy chtěli. Moderní Turci se považují za Evropany, ale poloostrov, na kterém sídlí, se jmenuje Malá Asie.“ Mávl rukou, jako by zaháněl ováda. „Mám čtyři televizní seriály, na které se kouká patnáct milionů lidí – ne dohromady, ale zvlášť na každý z nich, a to když je slabší sezona. Jinak to vyleze ke dvaceti. Zatímco doma v Řecku mě nikdo nezná… I když Petridesů,“ dodal, „tam žije dobrých pět milionů, podle mého odhaduje to běžné jméno na pevnině i na ostrovech, a kdo ví, možná jsme všichni příbuzní.“

Nastalo ticho, které jsem neuměl prolomit. Naštěstí se ozval mobil. Beryl přijala hovor, chvíli poslouchala. Poděkovala. Pak nám oznámila, že policejní hlídka, kterou ze stanice poslali do maríny, motorovou jachtu jménem Aldebaran nakonec ani nemusela u přístavišť hledat, protože kancelář evidující výjezdy a návraty dlouhodobě kotvících lodí měla záznam, že Aldebaran vyrazil na plavbu podél jihoanglického pobřeží do Cornwallu; jako cíl byl určen Falmouth. Od té doby se posádka nehlásila, signál GPS mrtvý. Bohužel mají z dnešního rána zprávu, že na pobřeží ostrova Svatá Anna, který patří do souostroví Channel Islands a leží asi pětadvacet kilometrů severovýchodně od Guernsey a patnáct západně od francouzského departmentu Manche, se objevily plastové úlomky poukazující na možné ztroskotání malé osobní lodi.

Viděl jsem na něm, jak celý tuhne, uhlazuje si vousy a pak stejným způsobem kalhoty, jako by byly prodloužením těch vousů; jak se brání panice. Bylo mi ho líto, a tak jsem ho, aniž bych pořádně věděl, co plácám, začal uklidňovat: „Ale vaší dceři se nic nestalo, přece. Ten ostrov je… já nevím, ze zeměpisu jsem fakt na propadnutí, ale tohle se mi nezdá. Kdyby tam někde Aldebaran ztroskotal – ale mohl tak daleko doplout za tak krátkou dobu? – Cora by přece nemohla doplavat zpátky do Eastbourne.“

„Myslím, že doplout tam mohl,“ řekl nakonec Petrides. „Ale já jsem mizerný námořník. Aldebaran byl vždycky spíš hračka než skutečná jachta.“

„A vaše dcera by uplavala nějakou výjimečnou štreku?“

„Plave jako Léandros. Sám jsem ji učil.“

„Ale proč by se tam našly úlomky lodi?“ poznamenal jsem a doufal, že je to připomínka věcná; o námořní plavbě, stejně jako o jakékoli jiné plavbě, jsem nevěděl nic. „I kdyby šel Aldebaran z nějakého důvodu ke dnu, přece by se potom zas nezačal vynořovat.“

„Vypadá to na ztroskotání u pobřeží Anglie,“ zavrtěla hlavou Beryl. „Ty úlomky mohl až k Francii zanést proud při odlivu, nebo ne?“ S nadějí pohlédla na Solona, a teprve pak si uvědomila, že nechce, aby jí hypotézu potvrdil.

„Neříkali něco o té bouři?“ dožadoval se Petrides. „Jak silná byla… jakého typu?“

Beryl promluvila funebrálním tónem, jako nositelka špatných zpráv. „Rybáři v televizi říkali, že jen tak tak unikli smrti. Že ty vlny měly až sedm metrů. Lokální bouře mezi dvěma pobřežími. Stává se to každý rok. Tak jednou až dvakrát. A jaro bylo mimořádně teplé, což v Anglii nevěstí nic dobrého.“

„Ale ne v tuhle dobu?“ opáčil jsem. „V tom mořském plivátku přece v létě žádné vichřice ani nejsou?“

„Právě že jsou,“ řekl Petrides. „Pokud by takhle malou jachtu zasáhl blesk, mohla by se převrátit a protiběžné vlny by ji rozbily. Něco si o tom přečtěte, když už sám nevyplouváte na moře.“

„Možná budu,“ odsekl jsem. „Docela mě to láká,“ doplnil jsem rychle.

„A to se ještě děje?“ podivila se Beryl. „Myslela jsem, že všechny lodě od pětimetrové plachetnice výš mají systém proti převrácení. Že kromě srážky s jiným plavidlem jim nic nehrozí, pokud se nevydají na oceán.“

Petrides přikývl. „Nahnou se, skoro si lehnou, a když máte štěstí, zase se vztyčí za stožárem, pokud ho mají. Jenomže Aldebaran není plachetnice. Čistě teoreticky vzato, pokud už ho bouře položí na bok a pak ho semelou dvě protiběžné vlny, bude to zlé.“

Dlouho jsme mlčeli. Servírka se přišla zeptat, zda ještě něco nechceme. Beryl se podívala na své náramkové hodinky. Byly hladce černé, jakoby z keramiky. Napadlo mě, že něco takového může na zápěstí nosit jen psychiatr.

Řekl jsem: „Ale i kdyby se stalo neštěstí, vaše dcera doplavala do bezpečí, ne? Kolik lidí řídí takovou jachtu?“

Solon Petrides ke mně otočil hlavu. „Právě. Ta loď nemá profesionální posádku, není to žádný škuner. Může ji pilotovat jediný člověk. Klidně.“

„A to je ta dobrá zpráva,“ přidala se Beryl a naše čtyři oči se k ní s nadějí obrátily. „Nebo ne? Pokud Aldebaran ztroskotal, vaše dcera se vrátila.“

„Sama ale nikdy nevyplouvala,“ namítl Solon. „Vždycky s Hitchem.“

„Hitch je kapitán?“ opáčil jsem.

„Hitch,“ sdělil nám Petrides, jako bychom to dávno měli vědět, „je její kluk. Snoubenec. Jsou totiž zasnoubení.“

„Ach tak,“ utrousil jsem. Méně jsem toho říct nemohl, ale i tak to znělo zklamaně. „A kdy si má Hitche brát?“

„Hitch mu říkáme, jmenuje se John Louis Mervyn. Přezdívku dostal v prvním ročníku na vysoké škole, když napodoboval Alfreda Hitchcocka. ‚Tmavomodrou‘ barvu hlasu i způsob mluvy umí imitovat opravdu dobře, přestože podobný mu není ani trochu a filmy netočí…“

„Je trochu zvláštní,“ poznamenala Beryl, „že muž, který se profesionálně nezabývá kinematografií, získá přezdívku po slavném, dávno mrtvém režisérovi.“

„Jenomže Hitch, chci říct John,“ objasňoval Petrides, „hrál na škole amatérské divadlo. Dělali i jevištní inscenace slavných Hitchcockových filmů, myslím, že to bylo Zmizení staré dámy, Stín podezření a Vertigo. Pokud aspoň některé mistrovy snímky znáte, pak jistě víte, že režisér si v nich vždycky na pár okamžiků zahrál epizodní roličku. No a John v těch amatérských školních produkcích hrál právě tohle: Alfreda Hitchcocka, co se objevil někde v pozadí podobně, jako to bylo ve filmu, ale navíc měl vždycky nějakou ironickou poznámku a říkal ji přesně tak jako velký režisér – tím nezaměnitelným nabubřelým hlasem. Většinou šlo o zlomyslný žert – třeba s vážnou tváří oznámil, že divadlo, v němž se právě nachází spolu s obecenstvem, začalo hořet, a kdyby tedy diváci mohli odcházet hezky spořádaně nouzovým východem od zadních řad, aby nebyl nikdo ušlapán. Bylo to neočekávané i komické, a taky trochu riskantní; diváci, kteří nevěděli, o co jde, se pochopitelně začali nervózně rozhlížet a dokonce vstávali, zatímco ti poučení na ně dělali pššš. Když se mi Hitch přišel představit – což Cora samozřejmě nesměla vědět, protože mě nenávidí, slíbil jsem mu, že něco podobného bychom mohli udělat v některé naší show a on by tu a tam svou šarádičku vždycky předvedl.“

„A to jste myslel vážně?“ podivila se Beryl.

„Ne,“ zasmál se Solon, „ale chtěl jsem Coru potěšit. Věděl jsem, že John jí to nakonec poví – jak za mnou byl a oznámil mi, že si chce vzít moji dceru a tak. Že ona se to dozví, a i když se za to na něj bude zlobit, přece jen ji to uvnitř nějak uklidní, že ho beru jako daný fakt a že proti němu nic nemám.“

„Řekl jí to?“

„Hádám, že ano, protože za mnou pak už nikdy nebyl. Asi mu to zakázala. To by jí bylo podobné.“

„A jeho rodiče…? Přece proti ní taky nemohli nic mít.“ Protáhl obličej. „Vím od své bývalé ženy, že John ji vzal za svou matkou. Abyste rozuměli, ta dáma je, stejně jako má drahá Dorothy, rozvedená. Jak dnes taky jinak? Myslím, že to ten jejich kluk nesl stejně těžce jako Cora, když se rozvedli. Ale u nich to bylo mnohem dřív. Jeho matka je velmi krásná, občas ji vídám na dobročinných večírcích a mecenášských setkáních galerie Tate. No… Já jsem Řek – můžu mluvit otevřeně.“ Obrátil se ke mně. „Netuším, jakou máte zkušenost s tímto typem žen, ale řeknu vám, že je to ten druh, co neumí být neutrální, pokud jde o muže. Je to buď ano, anebo ne, nic mezi tím. Ona má to pohlaví v očích, a právě jím se na vás dívá. Přestože je to taková krasavice se všemi, jak to říct, atributy ženství, já v ní pořád vidím cílevědomého bojujícího chlapa.“

Asi jsem se trochu začervenal; vůbec jsem netušil, kam tím míří.

Solon pokračoval: „Já mít takovou matku, ani jí snad svou nevěstu nejdu představit. Ale Hitch to udělal a dopadlo to prý bídně i dobře zároveň. Mladí se ještě upevnili v přesvědčení se vzít, a vztah snacha-tchyně utrpěl už při té první schůzce fatální šrám.“

„A co se tam stalo tak hrozného?“

Zvedl ruce, jako by se vzdával, a málem při tom převrhl skleničku s vodou. „Já detaily neznám, a patrně ani Dorothy. Ale vím to, že pan Mervyn, který po rozvodu vinou vyrovnání přišel o celou třetinu svého zčásti zděděného, zčásti vydělaného jmění, odletěl do Austrálie dohlédnout na chod pobočky své firmy a už tam zůstal. Cestám do Anglie se pokud možno vyhýbá, se synem se odcizili. Slyšel jsem takovou věc – nejspíš to bude pomluva, ale my Řekové drby milujeme – tedy že pan Mervyn měl říct, že se své exmanželce vyhýbá proto, že kdyby ji měl někdy třeba i náhodou potkat, nejspíš by ji jakýmkoli proveditelným způsobem zavraždil.“

Zahihňal se a znělo to tak znepokojivě, až jsme si s Beryl vyměnili rychlý pohled.

„Takže mi z toho vychází,“ řekl jsem věcným tónem, „že vaše dcera nebyla pro paní Mervynovou dost dobrá.“

„Prosím vás, vždyť kdo jsem já?“ zanaříkal. „Jenom divadelní podnikatel.“

„Kterého zná celá Británie,“ doplnila Beryl. „Vsadím se, že i členové ‚starých rodin‘ si pokládají za čest, když je pozvete na audienci. Z té ženské si nic nedělejte.“

Teď nastal čas zase pro jejich výměnu očních paprsků, a ta trvala o okamžik déle, než měla. Podivil jsem se té změně. Kdyby Solon Petrides čirou náhodou stál o to pomilovat se s psychiatrem ženského pohlaví, asi se mu tu jistá možnost naskýtá. Ale já v těchto lidech neumím dobře číst.

„S kým chodila Cora před ním? Před Hitchem?“ zeptal jsem se.

Solon se vysmrkal, s odpovědí si dával na čas. „To mi bohužel není známo,“ řekl nakonec. „Hitch byl první, o kom vím. Rád bych řekl, že to u ní probíhalo zcela běžně, asi jako u jiné zdravé pohledné dívky její generace, ale říct to nemůžu, protože to nevím. Ale z Hitche jsem získal dojem, že se ti dva k sobě hodí. Ani nevím proč. Víte, v tomhle je Cora po mně; když už se rozhodne, postaví všechny před hotovou věc, ať se jim to líbí nebo ne.“

„Takže zbývá zjistit,“ uzavřela Beryl, „kde je Hitch. Až ho najdete, svatební zvony se mohou rozeznít.“

Solon Petrides se nakysle usmál. „Obávám se, že nebudu mezi pozvanými. Ale samozřejmě máte pravdu a je to vážné: pokud Cora s někým byla na Aldebaranu, musel to být mladý Mervyn.“

„Ledaže,“ uvažoval jsem, „ji John Mervyn řečený Hitch teď pozná na fotce v novinách nebo v televizi. Pak by se ukázalo, že byla na lodi buď sama, nebo ještě s někým jiným.“

Solon Petrides zavrtěl hlavou. „Pro zápletku nějakého smyšleného případu by to samozřejmě bylo dobré, ale mám tušení, že tak to není a že Hitch se své snoubence jen tak neozve.“

Jeho slova ještě víc podnítila mou zvědavost.

Čekali jsme, že Solon nám k tomu ještě něco řekne, ale požádal servírku o účet.

5
Kde je Hitch?

Přestože jezdil v maserati, přijel Solon do Eastbourne pozdě. Cora už byla slavná. Psali o ní v Brazílii a Argentině, v Jižní Africe a Austrálii. Zpráva byla zábavná a srozumitelná, navíc pokračovala v trendu takovýchto podivných zjevení neznámých osob na nepravděpodobných místech, proto ji uveřejnili Japonci i Číňané, Korejci a Thajci, mnohé africké republiky, Indie. V USA ne, až na marginální místní plátky a servery podobné Standardu. Cora byla němá, polovičně globální celebrita. Kdyby mluvila, nechápali by ji a ztratili by zájem. Ale ona nemluvila, což vybičovalo jejich zvědavost. Prožívali, jak nádherně jí nerozumí; jak srozumitelně je tajemná.

Fotografie byly toho dne na internetu současně s naším vydáním, pár postů nás dokonce o pár minut předstihlo, což si nikdo nedokázal vysvětlit, jen Trevor poznamenal, že platy v regionálních novinách přece jenom už nejsou, co nikdy nebývaly. Pak se na YouTube objevilo video zobrazující Coru, jak stojí na pláži. Komentující ji litovali, protože se viditelně třásla zimou, a nikdo si jí nevšímal. Tedy skoro nikdo. Vypadalo to chviličku, že Cora se usmívá přímo do kamery toho, kdo ji natočil. Dokonce jako by pozvedla ruce, zase je nechala klesnout a pak se v rozpacích podívala jinam, protože pohled do objektivu už nemohla nebo nechtěla snášet.

Pěkně jsme to rozjeli. Mezitím přijel tatínek a čekala tu po pohovkách novinářská esa z londýnských deníků a týdeníků. Ti lidé ho poznávali a uznale kývali na pozdrav; přistihl jsem se, jak mu závidím. Ještě předtím jsem byl mnohokrát vyfotografován, jak spolu s Beryl vystupuji z Petridesova vozu. Tajemná dívka z moře (parafrázuji titulky a perexy) reaguje pouze na českého stážistu.

Najednou jsem nebyl reportér, ale hvězdička reportáže, a náležitě si to užíval. Namísto abych počkal, až se vlny uklidní a Standard vyrukuje s informací o tom, že dívka je Cora Petridesová, dcera toho producenta a milionáře, vyklopil jsem jim to rovnou, a ještě se Solonem zapózoval fotografům.

Pak jsem se za to styděl, ale škrtnout už to nešlo. Šéfredaktor měl ukrutný vztek a v redakci na mě pak před kolegy řval: Kdo si myslím, že jsem? Novinář, nebo jeden z těch nabobů, které máme coby žurnalisté odstřelovat?

Nezmohl jsem se na slovo. Naštěstí byl u toho Trevor a připomněl mu, že nejsem ani jedno, ani druhé, a že pokud u novinařiny zůstanu, budu v Praze psát úplně o jiných věcech. A řekl taky, že internetové verze bulvárních deníků jsou rychlejší než číkoli nápad, ale nemají větší hodnotu než blbost plácnutá na Twitteru.

Už klidnější Sid namítl, že to je sice pravda, ale sólokapr je pořád sólokapr, a na druhý den zvýší náklad papírového vydání – pokud ještě papírové vydání je –, i když zpráva už prolétla elektronickými médii.

Nato jsem poznamenal: „Tak proč se rozčiluješ?“

„Viděl jsi tohle?“ opáčil, když jsem se posadil v jeho kanceláři. Byla to bílá místnost s bílým stolem, bílými židlemi a jednou korkovou nástěnkou, na níž visely bílé papírky připíchnuté špendlíky s červenými hlavičkami.

Ukázal mi na notebooku titulní stranu The Sun a taky tablet se stránkami jiných plátků, a tam ty fotky a dohady o tajemné dívce.

„To nejdůležitější je zjistit,“ prohlásil jsem, „proč ze sebe tu mlčící záhadu udělala.“

„Tady se pleteš,“ řekl Sid. „Mnohem tajemnější byla její identita. Bohužel to nevydrželo. Bublina praskla příliš rychle – propíchl jsi ji. Jo, to ten kluk, co se zjevil na pláži a pak hrál na piano, byl jiný formát – vydržel být tajemný mnohem déle.“

„Ale do případu mladé Petridesové zasáhl její otec,“ opáčil jsem. „Všichni ji znají, přestože se médiím zatím vyhýbala. Neznámá dcera slavného otce.“

„Vždyť to říkám,“ podotkl Sid. „Jaký v sobě má ještě potenciál?“

„To bychom rádi věděli,“ řekl jsem suše. „Mám pocit, že mi chce něco sdělit. Akorát je zatím v šoku. Ano, ještě pořád. Něco se na moři stalo. Aldebaran mohl ztroskotat. To je nejvíc podobné pravdě.“

„To je ta jejich lodička?“ zasmál se Sid. „Nechci si představovat, co se tam dělo.“

„Solon říkal, že se na moře nepouštěla bez Hitche. To je její snoubenec. Jmenuje se John Louis Mervyn. Za kormidlem si vede dobře.“

„Takže to ti povídal Solon, jo?“ uchechtnul se. „Solon… Dávej si pozor, s kým se bratříčkuješ.“

„Chová se přátelsky. Oba jsme cizinci. Přece mu nebudu…“

„Jsi naivní,“ zasmál se Sid. „To není žádný Rus nebo Arab, co si koupil pět domů v Chelsea. Ten je angličtější než já, akorát že na rozdíl ode mě se narodil jinde a má na kontě – na rozdíl ode mě – miliony liber.“

„Je i dost kritický k bohatým lidem. To, jak mluvil o Mervynových –“

„No jistě, Mervynovi!“ vyprskl Sid, jako bych vyřkl nějakou nepatřičnost. „Naše noviny přece jen nejsou dost bulvární na to, aby propíraly jejich rozvod, ale věř mi, že se o tom jinde napsalo dost.“

„To nic nemění na tom, že mladý Mervyn zmizel. Patrně byl s Corou na té lodi. Dostali se do bouřky, myslí si Solon, a…“

„A teď je z mladého Mervyna Robinson,“ utnul mě Sid.

„To by byla ta dobrá varianta,“ podotkl jsem.

Optal jsem se, jestli mi dává nějaký mimořádný úkol, nebo si mám v rámci výměnného pobytu v jeho novinách počínat jako dřív. Odpověděl skrz zuby, že se mám jít obtáhnout, ale když už mi slečna Otwayová-Petridesová hodila komunikační lano, pak on, Sid, očekává, že z toho noviny pokaždé vytěží víc než celostátní plátky s masou čtenářů.

Chvíli jsem na něj civěl a ptal se sám sebe, kolik takových lidí ještě v životě potkám a jestli by nebylo lepší odjet někam na druhou půlku zeměkoule a budovat tam, řekněme někde v mikronéské džungli, křesťanskou školu. Pochopil jsem, že všichni ti muslimové a hinduisté, co si je Británie od padesátých let natahala jako služebné síly, jsou mu milejší než já nebo Polák, který mu chodí opravit ucpaný dřez. Na ty první si už zvykl.

Odjel jsem domů, chtěl jsem spát do druhého dne a přijít do práce až po poledni. Potřeboval jsem to: odpočinek, klid na uspořádání myšlenek.

Ale v mé posteli, která nebyla dost široká pro dva ani dost úzká pro jednoho – divných sto padesát centimetrů –, ležela Pauline. Jestli jsem se ještě před měsícem radoval z toho, že jsem jí nechal udělat klíče k mému podnájmu, teď mi to přišlo neprozíravé.

Měl jsem Pauline rád a s chutí jsem s ní spal, ale její vášeň válet se v posteli, kdykoli to jen jde, jsem nesdílel. Ovšem při pohledu na její ostříhanou hlavu, kulatá ouška a potlačovaný čekající úsměv jsem jí musel odpustit, že není zrovna vítána.

Skopla ze sebe peřinu. Byla pod ní nahá a krásná. Kulaté boky, zarostlý klín, prsa takhle vleže rozteklá po hrudi. Asi jsou na světě i krásnější ženy, ale moc jich nebude.

Možná k nim patří Cora Otwayová-Petridesová. Ta němá ryba.

Držel jsem pohled na Paulininých palcích u nohou a nemínil ho posunout. A když už jsem se jí musel podívat do očí, obešel jsem nejdříve zeď a teprve potom jí zrak vbodl pod obočí. Taková hra na: „Svedu?“ – „Nesvedeš!“ Čekal mě šedozelený posměch, v němž nechyběla laskavost ani stín jakési obavy.

„Tak jaká je?“ zeptala se malá ústa, na něž jsem se neodvážil pohlédnout, protože bych se pak nutně musel dívat níž, na hrdlo a jamku pod ním, na klíční kosti a ramena, na měkká prsa a pak ještě dál k prohlubni pupíku, pod nímž to bylo tmavé a štědře zarostlé, ale já se tam nedíval.

„Chci spát, Pauline,“ řekl jsem co nejunaveněji.

„Tak pojď spát, místa je tu ještě pro dva další,“ zasmála se a posunula se o deset centimetrů vlevo. „Teda teď bych ti přála vidět si vlastní obličej. To nadšení!“

„Dobře víš,“ usedl jsem na kraj postele, „že nemám rád překvapení. Mohla jsi zavolat, že sem jdeš.“

„Jak angličanské. Na nahé holky v posteli je předem nutné se připravit, jo?“

„Já se teď odstrojím a půjdu spát. Budeme spát, ano? Do osmi do rána. Pak se ti budu věnovat.“ Připadalo mi, že ji o to prosím. Ale měl jsem ten pocit v poslední době čím dál častěji: co můžeš udělat hned, odlož na zítřek, ta holka tu pořád bude, a i kdyby odjela do školy, beztak nejpozději o víkendu zase přijede, anebo ty pojedeš za ní, protože jste si zvykli na sex čtyřikrát týdně. Začínalo mě to štvát, i když to bylo tak příjemné.

Sundal jsem si kalhoty a tričko, a jak jsem si lehal vedle Pauline, přitočila se ke mně a objala mne.

„Tak dobře. Provedeme to rekordní rychlostí a teprve potom budeme spát. Schválně jestli si to o tebe udělám do minuty.“

„To ne.“ Sklapla stehna, vyvlékla se mi z prstů a vyskočila z postele. Prima, zabralo to. Přikryl jsem se a dal si ruce pod hlavu. Špatné ale bylo, že když se po bytě promenovala nahá, vypadala ještě líp, než když se rozvalovala v posteli. Nahé ženy by měly stát, ne ležet. Tuhle malířskou zkušenost už jsem udělal dávno.

Snažil jsem se dívat jinam. Třeba z okna. Ale měl jsem jí nejen plné zuby, ale i plný nos; parfém a pot a podobné pachy. Rychle jsem přicházel o střízlivost.

Odešla do kuchyně, ale na to, aby byla naštvaná, moc vrtěla zadkem.

Pila u dřezu vodu ze sklenice, když jsem ji čapnul kolem stehen, zvedl ji a nesl zpátky do ložnice. Vylila mi vodu na hlavu, zaťukala dnem sklenice o lebku. Něco křičela, ale já slyšel jen šumění vln. A její smích.

„Kontroluj se! Nebuď primitivní Hun! Ty… Východoevropane! Ty čečenskej Čechu! Buď zase angličanskej Angličan!“ Jak jsme procházeli dveřmi, klepla hlavou o futro. To má za tu skleničku. Mrskl jsem s ní na postel a ona se hbitě přikryla, opevnila se v peřinovém bunkru, úplně se tam zauzlovala a všechny konce toho uzlu si nastrkala pod ten svůj těžký zadek.

Což byl pro mě důvod, proč s ní být. Nejen ten zadek. Hlavně to, že z banálního sexu uměla udělat malé dobrodružství. Sklenice spadla na zem a odlomilo se jí dno.

Pak jsme leželi jako už dávno ne. Jako na začátku. Žádné odběhnutí do koupelny a rychlé a důkladné opláchnutí, aby nic neštípalo a nesvědilo. Leželi jsme, paži přes paži, nohu přes nohu. Vdechovali jsme se celým tělem. Vlhká teplá přítomnost milence/milenky, o nichž si nejsme jisti, jestli je skutečně milujeme.

Všechno jsem jí vyprávěl: o rozevlátém Petridesovi, o zvídavé Beryl a nepřítomném Rattiganovi, o nepříjemném Sidovi a uštěpačném Trevorovi, o své nečekaně vzkvétající kariéře v plátku Eastbourne Standard. Jo a o Coře, ano, ta je přece jádrem věci.

Když jsem skončil, spát už se mi nechtělo a jí teprve ne. Oblékli jsme se a šli si koupit večeři do marketu Waitrose: těstoviny, rajčata v konzervě a parmazán, něco naprosto zapomenutelného, potravu konzumovanou několikrát do týdne, zdánlivě bezstarostně, ale už s prvními obavami, že by z toho člověk mohl brzy začít tloustnout.

Připravil jsem to, bylo to jednoduché, chutnalo mi to, jí asi taky, i když nejedla tak hltavě. Pak jsme svorně mlčeli.

„Teď jsme jako manželé,“ podotkl jsem.

„Zmlkni,“ ona na to a pohladila si břicho, jako by v něm neměla špagety, ale dítě.

Dolil jsem jí víno, bylo až příliš dobré, na etiketě stálo Bussola. Zkusil jsem si to zapamatovat.

„Jako buzola,“ řekl jsem a dodal, že by mi nevadilo se tak dobrým vínem opít.

Ona na to, že nám nic nebrání.

Odpověděl jsem, že máme jen jednu lahev, a beztak jsme si postel už odbyli.

Opáčila, že nám nic nebrání si to zopakovat.

Řekl jsem, že bych si raději zopakoval tu lahev.

Navrhla, ať si jdeme zatancovat do klubu Ossama’s Bin.

Už jsem neopakoval výhradu k názvu toho podniku. Byli jsme tam dvakrát, jednou v listopadu a pak krátce po Novém roce. V prvním případě jsme spolu čerstvě chodili a bylo to vzrušující. Pořád jsem čekal, že tam bude spousta nebezpečně se tvářících Arabů, když se to jmenuje takhle, jejich Ossama je u nás Usáma, ale namísto nich tam byli sami slušní hoši všech barev s profesionálně učesanými vlasy, a nikoho ani nenapadlo se prát, natož vytáhnout kudlu, a dívkám se oslnivě leskly rtěnky. Při naší druhé návštěvě jsem si všiml, že na vzdáleném konci parketu tančí malý Pákistánec, kterého Pauline na podzim – prý mojí vinou – sbalila a pak ho – opět kvůli mně – pustila k vodě. Docela šťastně se vlnil kolem indicky vyhlížející dívky v nízkých džínech obepínajících nohy a v těsném červeném tričku, z něhož jí lezla prsa na podnose z krajkové podprsenky; připomínala jednu z odalisek z výjevů na stěnách khadžuražských chrámů. Oba se podobně usmívali. Ten jeho škleb byl stejný, jako když si po chodníku tehdy vedl Pauline. Musel mě poznat, protože úsměv mu náhle na okamžik ztvrdl a zvedla se před něj ruka se zdviženým prostředníkem. Nato se kluk otočil zády a na vědomí bral už jen tu svou pohádkovou Bhagavagínu.

Byl jsem pod parou a dal se do úvahy, že on je na tom ve skutečnosti lépe než já, protože měl Pauline a teď ještě tu Indku, zatímco já se od začátku svého pobytu v Anglii až doteď spokojil jenom s ní, což je naprosto nepochopitelné a naruby, protože, jak známo, to Evropané se chovají promiskuitně, na rozdíl od muslimů. Kdo už by se, sakra, měl dneska chovat upjatě, když ne muslimové?

Mé řeči zcela zkazily celý večer. Ani jsme se nepokoušeli ho zachránit. Pauline zahlédla nějaké známé z fakulty a šla s nimi tancovat, zatímco já se opíjel tmavým pivem, které mi nechutnalo. Když jsme pak šli do mého podnájmu, prohlásila, že nechápe, jak může člověk z nejateističtější země světa tak zastarale žárlit.

Řekl jsem jí tehdy, že žárlivost je pozitivní, neboť spolu s láskou i hory přenáší, ale v angličtině to nějak nevyznělo. Možná jsem řekl „vlny“ namísto „hory“? A možná si to nepamatuju přesně, bylo mi špatně. Dvakrát špatně. Možná poznamenala něco o mých očích, že to měla vědět, protože mají barvu žluči.

Ale zpátky do Teď.

Teď jsem jí připomněl, jak jsme v Ossama’s Bin pochodili naposledy, a otázal se, zda tam opravdu chce jít tancovat. Zatvářila se, jako by jí vadilo, že jí připomínám něco, co docela ráda zapomněla. Otevřela si notebook a zapnula wi-fi a s nakrabaceným čelem prohlásila, že by měla ráno zajet do Brightonu, musí se připravit na test z evropské administrativy.

Tohle mě nepřestane udivovat: pár chvil po tak uspokojivém tělesném spojení taková odtažitost.

Nechal jsem si pro sebe to, co jsem měl chuť říct nahlas: že chodit se studentkou v době, kdy už studentem nejste, je velká nuda. Všechny ty obludné zkoušky prožíváte znova.

Za oknem byla noc. E-mail pro mě neměl žádné zprávy, Facebook taky ne, jiné kontaktní weby jsem dávno vzdal.

Vzal jsem do ruky mobil a pohlédl na rozsvícený displej. Odnesl jsem ho do koupelny. Věděl jsem, že zazvoní.

Přivolal jsem to. Mobil se rozvibroval, zahrál klasickou melodii ze seriálu Doctor Who a já prstem přijal noční hovor z neznámého čísla.

Přilepil jsem placku k uchu a poslouchal. Nic se neozývalo, pak spojení přerušil tón. Omyl? Jen ticho noci. Šel jsem spát, ale s usínáním to šlo bídně.

Cora, jak jsem zjistil následující den, mi volat nemohla.

Jakž takž jsme spali. Když se rozednilo, šel jsem si uvařit čaj a opéct toast. Po snídani jsem znova usnul na novém kanapi z Ikey. Pauline odjela autobusem v deset.

Když jsem si v hlavě přehrával, o čem jsme večer mluvili, musel jsem jí přiznat, že ve svých dotazech na Coru byla nečekaně mírná. Poznal jsem, jak do mě vidí. Je to ta poblouzněnost, řekla si asi, která prosviští kolem jako cizí auto, ohlédneš se, možná i nastoupíš, ale pak jsi rychle zas venku, díky za svedení. Prošla si pár vztahy, věděla, o co jde, nedělala z toho bůhví co. Když jsem se nechytl já, chytl se Pákistánec. Nemusel jsem si nic vyčítat. A teprve ne to, co jsem ještě neudělal a co v mé fantazii mělo teprve nejasné obrysy.

Nemohl jsem se toho spokojeného snědého kluka zbavit. V mé paměti se pořád usmíval. Možná se usmívá i ve spánku. Možná i při tom… S tou krásnou orientálkou.

Zatímco já se ustavičně tvářím, jako když tři dny nepřetržitě prší. Možná i při tom. Pauline v tom spatřuje projev mého angličanství. The Englishy sort of person doesn’t have to be English at all, řekla mi na podzim.

Myslel jsem na Coru a už se tomu ani nezkoušel bránit. Byla to přece jen smutná princezna, kterou je třeba rozpovídat, omámit, nadchnout a strhnout, a teprve potom rozesmát. K poslední fázi ani nemusí dojít.

Ještě jsem neuměl počítat s tím, že smutné princezny mají své vlastní plány.

Byl jsem nakonec rád, že Pauline odjela. Bylo to mezi námi trochu rozskřípané. Možná oba tušíme, napadlo mě, že už nemá smysl to dál prodlužovat?

6
Cora mluví

Solon Petrides přespal v průměrném hotelu, jeho dcera v jiném pokoji na téže chodbě. Myslel si, že ji uklidnil a že příjezdu dívčiny matky vyčkají spolu.

Na druhý den se Solon vrátil do Londýna a ona byla po telefonické dohodě převezena do penzionu paní Rowntreeové. Při obou ranních Solonových pokusech odvézt ji do Londýna začala vřískat.

Najal jí přímo v Eastbourne byt v patře klidného domu na Langney Road, jehož majitelka paní Rowntreeová byla ráda, že má kšeft už před začátkem sezony. Zaplaceno dostala na dva týdny dopředu a přidáno dvojnásob za to, že u dívky bude přítomna co nejvíc.

Tohle všechno se stalo, ještě než jsem vstal z ikeovského kanape, na němž jsem ráno dospával.

V telefonu byl vzkaz od Solona, ať ho prozvoním, že mi zavolá. Připadal jsem si ohromně důležitý.

Solon mi po telefonu z Londýna sdělil, že Cořina matka, trávící dovolenou na Sardinii a nyní se chystající do Anglie, si konečně zapnula v hotelovém pokoji televizi nebo internet a spatřila svoji dceru v otvírací zprávě BBC. Volala do eastbournské obecné nemocnice, kde Coru neměli, pak na policii a teprve poté jemu. Zrovna dceru ubytovával u paní Rowntreeové. Donesl telefon do dceřina pokoje, ale matčiny citové výlevy dívku vyvedly z míry stejnou měrou jako otcova přítomnost. Asi toho na ni vůbec bylo moc, a tak se stalo, že mobil prohodila oknem, jež bylo bohužel zasklené nikoli dvojitě, ale jednoduše, takže sklo přístroj nezadrželo. Okno se vysypalo a střepy zasáhly cyklistu, který projížděl kolem domu, ke své škodě po chodníku. Naštěstí měl na hlavě helmu, ale obě jeho zápěstí došla jisté újmy, to levé celkem vážné; střep široký šest a dlouhý třináct centimetrů prořízl ruku jako dýka. Solon k tomu podotkl, že bylo sice fajn, že se ten člověk nechce soudit, nejsme přece v Americe, nicméně i přes svůj souhlas, že se s ním vyrovná samotný Solon Petrides, trval na tom, že k případu zavolá policii a bude to zaprotokolováno, aby, jak řekl ten trouba (jak ho nazval Solon), už se něco podobného neopakovalo. Policie pak řešila, zda Coru nepřevézt na psychiatrickou kliniku. Solon měl oprávněnou obavu, že další incident podivné dívky z moře – a při tomhle dokonce tekla krev – by přispěl jen k tomu, že by ji zavřeli do místnosti s vypolstrovanými stěnami. Telefonát do ordinace doktorky Fitzwilliamové však tohle nebezpečí zažehnal.

Ale v jeho hlase to přece jen skřípalo úzkostí. Řekl, že musí teď být přítomen v divadle. Neupřesnil v kterém, ale chodit Coře na oči by beztak už neměl, takže je lepší být v práci. Následujícího dne se přižene Dorothy a vezme ji pod svá ochranná křídla, Cora maminku oknem jistě neprohodí. Znělo to, jako by utěšoval sám sebe. Oznámil mi pak, že on sám raději zůstane v Londýně; se svou bývalou ženou se stýká jen výjimečně, naposledy to bylo před dvěma měsíci.

Zeptal jsem se, jestli Cora neprožívala – či ještě neprožívá – ztrátu babičky nějak zvlášť těžce. Jestli by to nemohlo mít vliv na její chování.

V telefonu bylo chvíli ticho. Napadlo mě, zda Solon mobil neodložil a neodešel někam na oběd, ale ozval se zahanbeným hlasem, že nemá tušení, jak Cora nesla smrt Dorotiny matky; vůbec ho to nenapadlo a uvědomuje si, jak špatný je otec.

Abych ho trochu utěšil, prohlásil jsem, že Coře je třiadvacet, je tedy dávno dospělá a on si nemůže brát odpovědnost za každý její vrtoch. Odpověděl, že před pěti šesti lety ji přehlížel ještě víc než teď, a všechny její vrtochy tedy padají na jeho hlavu.

Slíbil jsem mu, že se za ní ihned vydám, jen mi musí dát adresu. Udělal to, asi tak desetkrát poděkoval a pak mi dal telefonní číslo své sekretářky: můžu si u ní rezervovat ty nejlepší vstupenky na všechna představení ve West Endu, která produkoval.

Cestou do Langney Road jsem přemýšlel, jak tu návštěvu pojmout. Zavrhl jsem myšlenku, že by bylo vhodné nějak působit na její svědomí; zmínka o poraněné cyklistově ruce by ji mohla ještě víc vyvést z míry. Chybou by taky bylo zmínit, že mě k ní posílá její otec. A pokud reagovala na matku tak výbušně, rodinu z toho nejspíš vynechám úplně. Mluvit o rodinných věcech by se nehodilo, ani kdybychom spolu něco měli. A my s ničím ani nezačínali. Tehdy jsem si to neuměl představit.

Dům s prázdninovými pokoji byl řadová dvoupatrová hranatost se světlou omítkou, skoro stejná jako soused vlevo i vpravo, akorát dveře tu nebyly standardně černé, nýbrž zelené. Langney Road se mírně stáčela a pozvolna klesala k hlavní Seaside Road. U vchodu visela improvizovaná cedulka s informací, že se tu nabízejí pokoje k pronajmutí, telefonním číslem a odkazem na internetové stránky. Na dveřích bylo klepadélko, strčil jsem do toho kroužku prsty a nechal ho třikrát zadunět. Ten zvuk se rozléhal i tady v ulici; v domě musel burácet.

Přišla mi otevřít asi sedmdesátiletá žena s trochu křivým nosem a velkými zlatými náušnicemi, které od nosu úspěšně odváděly pozornost. Představila se jako Rowntreeová, majitelka. Chtěla, abych jí říkal Patty, což jsem nedokázal. Pro mě byla a zůstala paní Rowntreeovou. Pochválil jsem jí penzionek i předzahrádku, prohodil pár zdvořilých klišé.

„Well why don’t you come in, Carl.“ Típla cigaretu o kamenný popelník schovaný v gardéniích, aniž by nějak komentovala můj středoevropský přízvuk. Možná jsem žádný neměl. „The disturbed young lady is upstairs. Mr. Petrides had called and said you’d arrive in due course. She’s really upset about the cyclist, the poor thing.“ (Ta narušená mladá dáma je nahoře. Volal mi pan Petrides, že za ní přijdete. Je celá špatná z toho, co způsobila tomu cyklistovi.) Nebyl jsem si jistý, zda poor thing patří kolaři, anebo Coře.

Stoupal jsem do schodů. Paní Rowntreeová šla přede mnou. Uvažoval jsem, kolik by jí muselo být, abych v duchu ohodnotil její postavu. Nejméně o deset méně. Ale působila spokojeně. Jako by byla ráda, že může o nájemnici vyprávět ostatním paním, co v ulici pronajímají pokoje lufťákům z Londýna.

Dívka stála v šeru na podestě, před otevřenými dveřmi sluncem osvětleného pokoje. Podivil jsem se, že ji tam nezamkli, ale v zámku nebyl klíč, a i kdyby ho tam strčili a uvěznili ji, kdo ví, možná by se poroučela z okna za tím mobilem.

Byla pořád v těch žlutých plavkách. To by vážně poukazovalo na narušenou psychiku. Anebo dobře věděla, jak skvěle v nich vypadá. Oblečení, co jí nakoupil Petrides (žádné její věci samozřejmě doma neměl, a tudíž nepřivezl), nechala nejspíš v pokoji. Stála nad schody s rukama před břichem, pravačkou svírala levé zápěstí, celá napjatá a nahrbená. Do tváře jsem jí neviděl, ale i tak jsem pozdravil co nejveseleji: „Ahoj, Coro.“

Zabralo to. Couvla a uvolnila se, ale hned si zas propletla ruce na hrudi. Nejistě nahlédla do pokoje a mně se naskytl pohled na její profil: zvednutý nos, váhavé rty, klenuté čelo a vlasy dozadu, dlouhé šikmé hrdlo. Mohla by být modelka, kdyby jen trochu chtěla (a byla aspoň o deset centimetrů vyšší, spíš víc). Ale ona evidentně nechtěla. Přála si být němou bázlivkou, co prožila něco strašného a potom si jen tak přišla z moře na břeh.

S úsměvem jsem se otočil na paní Rowntreeovou, ale nebylo to nutné, sama mi chápavě a v dokonalé pantomimě pokynula, ať jdu s dívkou dál a nějak pozitivně na ni zapůsobím, neboť ona nemá tušení, jak na ni.

Cora vešla do pokoje a zastavila se čelem k oknům, umístěným v jakémsi výklenku, výstavním místě, co se fotí jako lákadlo do tištěných a internetových promostránek penzionu. Jedna z okenních tabulek chyběla.

Zavřel jsem za sebou dveře a chvíli dívku pozoroval. „Není ti zima?“ Sebral jsem z pohovky policejní deku, která byla překvapivě měkká. Dívka nereagovala, a tak jsem dodal: „Slyšíš mě, Coro? Vnímáš, co říkám?“

Málem jsem řekl, že mě za ní posílá její otec, ale na poslední chvíli jsem si to rozmyslel.

Otočila se ke mně.

Měla rozpraskané rty, a tak jsem přistoupil ke stolu a nalil ze džbánu vodu do sklenky. Vzala ji ode mě, zavřela oči a s požitkem pila. Pak oči otevřela a kývla. Nalil jsem podruhé a podal jí sklenici.

„To ses nemohla napít sama od sebe?“ zeptal jsem se. „Paní Rowntreeová se o tebe stará dobře, nebo ne?“

Cora pokrčila rameny. „Nenapadlo mě to.“

Řekla to zcela běžnou, nenápadnou angličtinou bez jakéhokoli charakteristického přízvuku. Typická Londýňanka, co od dětství sleduje televizi BBC a pak jde na dobrou univerzitu. Cizincovo ucho nemá šanci poznat nějaké nuance.

Když jsem se nějak vypořádal s tím, že vůbec promluvila, a ke všemu tak normálně, prohodil jsem: „Taky bych se potřeboval napít. Ale něčeho silnějšího.“

„Mám ráda gruzínský koňak,“ řekla zamyšleně. „Jako Churchill, víš? Měl ho radši než pravý francouzský – říká se to i o Agatě Christie. Ten bych si dala. Ale máma to nevidí ráda. Myslí si, že ve svém věku moc piju.“ Otřásla se chladem (nebo něčím jiným) a já jí přehodil přes ramena deku. Když její cípy sevřela na hrudi, přeskočil nám mezi zápěstími elektrický výboj. „Au!“ kvíkla. „To je nějaká umělina. Rozemleté petlahve. Dostanu z toho ekzém.“

„To byl jen výboj statické elektřiny,“ uklidňoval jsem ji. „Když o tom tak dumám, docházím k závěru, že bych se čehokoli – samozřejmě i nějaké té tvé brandy – s chutí napil taky. I když já piju spíš pivo.“

„No jo, Němci,“ ušklíbla se.

„Já jsem Čech.“

„Já vím.“

Nevěděl jsem, co si o ní myslet. Zdálo se, že se trošku usmívá. Jalově, pro sebe; pod vousy, které nemá. Zato má za ušima, tím jsem si byl jist.

„A nepil Churchill spíš něco arménského?“ nadhodil jsem.

Zamyslela se a pak odpověděla, jak jsem předpokládal: „Pro někoho je v tom asi rozdíl.“ Poškrábala se na pravém ňadru. Žlutou látku okamžitě nadzvedla bradavka. Tvářil jsem se, že ji nevidím.

„Hádal bych, že Churchill by to vypil tak jako tak, ale pro Agathu Christie by takový detail mohl být podstatný.“

„V tom případě mám radši ten arménský.“ Usrkávala vodu, jako by to byl arménský koňak. „Šampaňské mám taky ráda. Šampaňské a koks,“ zasmála se. „Sakra, dala bych si.“

„Najednou, nebo zvlášť?“

„Najednou i zvlášť. Nemáš něco?“

„Ne.“

„Tak co sem lezeš?“

Nemohl jsem se zbavit pocitu, že o nějaké drogy ani alkohol tady vůbec nejde a že mě Cora záměrně tlačí do nějakých mylných představ o ní.

„Není to nepohodlné, být několik dní pořád v jedněch plavkách?“

Zasmála se. „Abys věděl, já zbožňuju chodit v plavkách nasáklých mořskou solí. Jednou jsem to vydržela týden.“

„Vím od paní Rowntreeové, že jsou vyprané. Jinak je mi to fakt jedno… pokud by tě to mělo znepokojovat.“

„To jsem ráda, že máš přehled o tom, že mám na sobě vyprané plavky.“

Chvíli bylo ticho. Pak jsem řekl: „Když zjistili, že jsi Petridesová, přestala jsi pro ně být podezřelá osoba, ale pokud to chápu správně, tebe nijak zvlášť netěší, že jsi privilegovaná.“

„Privilegovaná díky Petridesovi,“ odfrkla si. „Jako by jméno mého otce něco znamenalo.“

„No… ono přece jen asi něco znamená.“

„Ale pro tebe ne.“

„Ani tak moc ne,“ připustil jsem opatrně. „Doteď jsem se s tím jménem setkal leda v televizi, a na tu já moc nekoukám. A samozřejmě ve společenských rubrikách novin. Ale já jsem cizinec. Já se nepočítám.“

„Jako Camusův Cizinec – muž na pláži,“ hlesla, a teď se neusmívala. „Jmenoval se Mersault, viď? A ve slunečním žáru někoho zabil.“

„Už si to moc nepamatuju. Středoškolské čtivo.“

„U vás v Česku?“ zatvářila se pochybovačně.

„Měl jsem dobrého učitele literatury.“

„Sám vypadáš jako učitel. Ten typ, co chodí se studentkami.“

„Ehm… Ale jsem novinář.“

„Jo. Díky mně budeš slavný.“

„A co budeš ty díky mně?“

Ta replika ji zaskočila. Dlouho nic neříkala a pak se ohlédla po svetru, který ležel na hromádce nových šatů s visačkami.

„Nechceš si obléct něco z toho, co koupil tvůj otec?“ podivil jsem se. „Nebo budeš raději mrznout?“

„Ano.“

„Ten svetr jsem koupil já,“ zalhal jsem. „Počítali jsme se Solonem s tím, že budeš dělat drahoty, a tak to dovolil. Můžeš si ho klidně obléknout.“

Podržel jsem před sebou svetr, ona do něj vklouzla a překřížila ruce na prsou.

„Ublížil ti?“ ptal jsem se dál. „Tvůj otec.“

„Máš někoho?“ kontrovala otázkou, která mě samozřejmě vyvedla z míry.

„Asi ano,“ zablekotal jsem. Dostala mě parádně. „Ale ne tak, jak si myslíš.“

„Asi ano,“ napodobila mou chabou dikci, „ale ne tak, jak si myslím…“ Zatřepala hlavou, pak ještě jednou.

„O tomhle si nemusíme povídat,“ řekl jsem. „Jsme cizí lidi. I když už ne tak cizí.“

„Jasně, máš tu čest znát se s mým otcem. Který Čech se tím může pyšnit?“

„Je to pro mě zpestření,“ zkusil jsem improvizovat. „Dá se to zažít jen v Anglii. Má to pro mě význam, i když ty ho asi těžko pochopíš. Brzy se vrátím domů a bude to úplně fuk. Tvůj otec není princ Charles, v Praze ho nikdo nezná. Ne že by na Praze záleželo, je to zapadákov ve srovnání s Londýnem, ale máme své vlastní celebritky a ty mají mnohem větší váhu. Ne že by na nich záleželo. Ale kam se na jejich českou slávu hrabe váš Simon Cowell…“

Přemítala o tom. Nebo to tak aspoň vypadalo.

„Otec,“ prohlásila nakonec, „matku opustil kvůli jiné ženě. Tím pádem opustil i mě. Vzal si ženskou, která ani není tak mladá, aby stála za to. Je jenom jiná než máma.“

„Mámy měl plné zuby,“ napověděl jsem.

„Tak proč si ji bral?“ odsekla. „Mohl si rovnou vzít Maud a udělat si dítě s ní.“

„Možná tehdy nevěděl,“ pokusil jsem se o vážný tón, „že nechce tvoji matku, ale Maud. Zjistil to až pak a změnil si život.“

„Změnil nám život,“ postěžovala si Cora. „K horšímu.“ Zněla jako odrůstající dítě.

„Upřímně řečeno nejsi na tom zas až tak strašně. I když máš jistě důvod být naštvaná.“

„Odporně se snažíš, víš to?“

„Jsem novinář.“ Přešel jsem k oknu a vyhlédl ven. Za chodníkem na opačné straně ulice se zvedal mírný svah parku, a když jsem se zadíval šikmo vpravo, zahlédl jsem věžičku s hodinami. Měly jen jednu rafii a ta ukazovala někam k sedmé hodině.

„Mám hlad,“ prohlásila Cora.

„Paní Rowntree-“ spustil jsem, ale ani to nedořekl.

„Ta ať se jde vycpat. Chci něco pořádného.“

„Kdybys byla ochotná se obléknout, můžeme se jít najíst spolu. Znáš Mmm? Jsem tam každou chvíli.“

„Příšerný podnik. Ale tak jo. Za pět minut?“

„Počkám dole.“

Byl jsem zvědavý, co si oblékne. Sešel jsem ze schodů a přesně pět minut čelil naléhavým dotazům paní Rowntreeové. Trvala na tom, že si zapíše číslo mého telefonu, a já si zas musel zasejvovat její.

„Kdyby slečna zase šílela…“

„Myslím, že už nebude. Vezmu ji ven a promluvím s ní.“

Paní Rowntreeová předvedla něco mezi pokývnutím hlavy a zavrtěním hlavou. Jako by mi držela palce, ale zároveň pochybovala o mých schopnostech.

Chtěla chobotnici. Dražší byli jen humři a krabi, kterých jsem včera snědl až hanba. Restaurace Mmm prý není „příšerný podnik“ ani podle jejích norem, to její matka tohle říká o všech restauracích, stejně jako o služebnictvu. Ona sama tu byla s Hitchem aspoň čtyřikrát. Při vyslovení té přezdívky se zarazila a zabloudila posmutnělýma očima k volné židli u našeho stolu. Nato se letmo usmála. Měl jsem pocit, že tam s námi sedí strašidlo.

Dal jsem si salát, zeleninovou polévku a pizzu s ančovičkami a objednal láhev červeného z Toskánska, které měli i v supermarketu, ale tam se dalo koupit přesně za polovic. Když ho přinesli a oběma nám nalili, pozvedl jsem sklenku, jako bych Coře připíjel, a ona učinila to samé směrem ke mně. Víno chutnalo skoro stejně jako ono velmi drahé piemontské, které jsem tu pil s Petridesem.

Zaškrábala nehtem o stůl. „O čem si budeme povídat?“

„Můžeme jen jíst a pít a neříct ani slovo, slečno Petridesová. Nebo bys byla radši, kdybych ti říkal slečno Otwayová?“

Zamračila se. „Jsem obojí. Říkej mi dál Cora, můžeš? A já tobě budu říkat Carl.“

„Ve skutečnosti se jmenuju Karel.“

„Aha? Jako Karel Reisz, ten režisér?“

„Ano, jako Alfred Hitchcock, ten režisér.“

Nezdálo se, že jsem ji pobavil. Čekala, chudinka, že ji pochválím za to, že zná Karla Reisze, filmového režiséra českého původu.

Ale proč ji nepotěšit?

„Řeknu ti, že jsem nepotkal moc lidí, co znají Reiszovu tvorbu.“

„Jak bych ho mohla neznat?“ dopálila se. „Natočil Francouzovu milenku… Tu knížku jsi asi nečetl…?“

„Četl. Nejdřív v českém překladu a pak v originále. V překladu je lepší,“ zasmál jsem se.

„To pochybuju.“ Pokukovala po sklence, ale já dolívání zdržoval. Přece jen by se neměla opít příliš rychle.

„Proč? Čteš vůbec překlady? Připadá mi někdy, že vy Angličani je nepotřebujete.“

„Četla jsem Camuse.“

„Ano, pár pirátů se k vám na ostrov přece jen vlámalo.“

„To máš pravdu,“ přikývla, ale zvlášť vesele se netvářila. „Můj otec třeba. Jako poloviční cizinec, co se narodil v Anglii, už umí pořádně jenom anglicky. Nic jiného nepotřebuje. A od jeho dětí se už nečeká, že budou umět jeho mateřštinu.“

„Takže umíš řecky?“

„Sotva pár slov.“

Přinesli polévku, pak hlavní chod. Jím obvykle rychle, dalo by se říct, že hltám, ale Cora byla s chobotnicí hotová dřív. Sotva jsem odložil vidličku, požádala servírku o dezert. „Cokoli, ale ať je tam čokoláda.“

Měl jsem radost, jak se mi ta trosečnice mění před očima. Připadalo mi, že jsem to způsobil já. A konečně se pořádně oblékla – taky díky mně.

Bylo na čase začít se ptát.

„Aldebaran,“ řekl jsem a sledoval s uspokojením, jak se jí rozšiřují zorničky. „Ráda jsi na něm vyjížděla s Hitchem. U ostrova Svatá Anna vyplavaly nějaké trosky. Mohla to být ta vaše rodinná loď?“

„Takže tatíček vyprávěl,“ ušklíbla se. „To bych nečekala, že vloží důvěru do cizince.“

„Sám býval cizincem,“ podotkl jsem.

„No právě.“ Stůl mezi námi byl najednou ragbyové hřiště. „Jenomže se s cizinci nestýká, nebo aspoň dřív se jim vyhýbal. Nejvíc ho zajímala britská šlechta, co zná svůj původ aspoň do osmnáctého století.“

„Proto si vzal tvoji matku,“ zkusil jsem provokovat, ale zjevně se jí to nedotklo.

„A proto se mu tak líbil Hitch,“ usmála se, a vzápětí jí očividně zatrnulo. Vítězství jsem si uloupl snadno a brzy.

„K němu jsem se chtěl dostat, Coro. I proto jsme tady.“

„Toho jsem se obávala.“

„Je víc než pravděpodobné, že Hitch to ztroskotání nepřežil. Jsi dost stará, aby ses nebála si to přiznat.“

„Díky za poučení.“

„Tys přežila, vyplavala jsi na pláži tady v Eastbourne. On nikde nevyplaval. Pravděpodobně zahynul v bouři, co vám potopila loď. Pokud jsou tedy ty trosky z ní. Všichni si přejí, aby se Hitch odněkud přihlásil, třeba z Velikonočních ostrovů, jeho rodiče jistě čekají na žoviální telefonát od syna. Ale zatím nic nepřišlo. Proto chtějí všichni vědět, jestli k tomu máš co říct, a protože jsi zatím komunikovala jen se mnou, je teďka na mně, abych z tebe dostal nutné informace.“

„… řekla novinářská hyena, co potřebuje otisknout senzační článek,“ vyprskla Cora vztekle. Už už se zdálo, že na mě převrhne stůl, na nějž právě postavili kávu. Na výkyvy jejích nálad jsem si začínal zvykat.

„Můžeš to vylíčit policajtům sama, já nemám zájem hrát v tom nějakou roli. Běž za mámou a vyříkejte si to. Jestli tvůj kluk přišel o život, budeš ji teď potřebovat o to víc, a že ji potřebuješ, o tom nepochybuje nikdo kromě tebe. Já se z toho vyzuju s největší radostí.“

Naznačil jsem, že chci vstát, a ona čekala, zda to dokonám, a tak jsem to udělal: zvedl jsem se a mávl na číšnici. Ta přispěchala s dotazem, jestli jsme si to s dezertem rozmysleli.

„Řeknu ti to,“ špitla Cora. Zase jsem dosedl na židli a oznámil číšnici, že zatím nic nepotřebujeme.

Čekal jsem jenom chvilku.

„Smetla nás vlna,“ rozpovídala se Cora tak tiše, že jsem ji sotva slyšel. „Bouře už končila, ale rádio bylo rozbité a gépéeska chcípla, nebe se začalo trhat, i když pořád ještě pršelo – skoro vodorovně. Spojení selhalo. A pak přišla ta vlna, jako by si moře vzpomnělo, že ještě tohle, a pak už toho nechá. Převalila se přes nás. Jindy by to jenom opláchlo palubu, a i kdyby se loď naklonila pětasedmdesát stupňů na bok, tak by se i při nepříznivém větru zase postavila na kýl. Jenomže Aldebaran nebyl v dobrém stavu a rozlomil se. Otec… Dávno se o loď přestal starat. A máma tomu nerozumí.“

„To musel být strašný pocit, když se to člověku rozpadne pod nohama. Já bych si byl jistý, že je konec.“

„Ono to nebylo zrovna pod nohama, protože loď se tak strašně nakláněla. Byli jsme s Hitchem ve spodní kajutě, a to byla chyba, měl se aspoň pokusit kormidlovat. Jak se to s námi naklonilo, vypadla jsem z lůžka a praštila se o to Hitchovo. Přelezl mě a štrachal se po schůdkách nahoru, i když nahoru není to správné slovo – spíš šikmo. Jako by na těch schůdkách visel… Měla jsem dojem, že má šílený strach a vůbec mě nevnímá, dokonce na mě šlápl, a když jsem ho chytila za nohu, skopl mě zpátky. Vřískala jsem na něj, ale už byl pryč, podařilo se mu vylézt ke kormidlu. Loď se malinko napřímila, ale ne dost, a pak se hrozivě vrátila na bok. Stoupla jsem na plakát, co jsem den předtím přilípla na stěnu izolepou – byla to pozvánka na zvláštní výstavu Prerafaelitů v Tate Gallery –, a nohu jsem měla od toho papíru mokrou. Došlo mi, že je zle, a pak přišel další náraz špatné vlny a jachta se obrátila dnem vzhůru. Stála jsem na stropě spodní kajuty a s chladnou hlavou si oblíkla plavky, nadechla se a vrhla se do bublající díry, kam vedly schody, po kterých předtím vyšplhal Hitch. Byla jsem klidná, věděla jsem, že se oba utopíme, ale já přece jen z povinnosti aspoň zkusím něco jako parodii na záchranu. Pak ale přišla další drtivá vlna, a já najednou nebyla v lodi, ale za burácejícího větru na volném moři mezi dvěma polovičkami Aldebaranu. Vylétla jsem vzhůru a viděla to dopuštění pod sebou, a pak jsem spadla dolů a loď vystoupala do výše, jako kdyby ji vytáhl jeřáb. Ale jeřáb to nebyl, jenom ty děsivé vlny. Bylo mi divné, že se nepotopím, i když nedělám nic pro to, abych se udržela nad vodou. Nato jsem zjistila, že mám na sobě záchrannou vestu; vůbec jsem netušila, kdy jsem si ji navlékla. A dokonce mi na rameni svítilo nouzové světlo. Nikdo mu nekonkuroval, neviděla jsem ani jeden blesk. Chvíli jsem odpočívala a nechala se na vlnách unášet nocí. Aldebaran byl pryč. Pálily mě oči, zapomněla jsem na plavecké brýle. Moře se rychle uklidnilo. Pak už si pamatuju jen plavání a vzdálené hřmění. Bouře byla ta tam a já se řídila podle hvězd. Voda mi připadala docela teplá. Čekala jsem, že přijdou křeče a tuhnutí svalů, ale nic takového u mě nenastalo. Jako by mě unášel teplý proud. Věděla jsem, že musím na sever – že jsme se nemohli dostat daleko od pobřeží. Ale bylo to těžší, než jsem předpokládala. Začalo svítat a já uviděla na obzoru bílé skály. Únava všecko zrelativizuje a zamlží paměť. Představ si, že vůbec nevím, kdy jsem si sundala záchrannou vestu. Na pláži jsem ji už prý neměla, ale to si nepamatuju. Ale že jsem už neměla Hitche, to jsem věděla celou dobu.“

„K ostrovům u břehů Francie jste se tedy dostat nemohli?“ nadhodil jsem.

Zavrtěla hlavou. „Jestli se nějaké třísky vyplavily u Svaté Anny, Aldebaran to nebude. Je to strašně moc daleko.“

„Co Hitchovi rodiče? Myslíš, že tě budou chtít kontaktovat?“

Zavrčela, že ti dva ji od začátku nesnášejí. „Mervynovi. Ti Mervynovi, co se na mě dívali svrchu, protože jsem dcera anglické coury, která se provdala za ruličku padesátilibrovek v trenýrkách řeckého přistěhovalce.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ale Solon se tu narodil.“

„To oni dobře vědí.“

„Takže jsi s nimi vycházela špatně? A Hitchovi to nevadilo?“

Pokrčila rameny. „Bylo mu to jedno. Je mu to jedno…“

„S tím zasnoubením asi nesouhlasili.“

„Chytali se za hlavu. Prý něco tak nemoderního jako zasnoubení, to snad člověk už nevidí ani v amerických filmech. Paní Mervynová si z Hitche kvůli tomu dělala legraci. Z prstýnků třeba. Říkala, že prstýnky nosí jen gayové a my dva.“

„A kde ten prstýnek máš?“

Zaváhala, pohled upřený na ruku. „Nevím.“

„Ztratila jsi ho?“

„Ano!“ Téměř to vykřikla. „Teda asi ano. Když ho nemám, tak… Asi.“

„Nezdá se ti, že by se jeho rodiče měli co nejdřív dozvědět, co se stalo?“

„Otec jim to už určitě telefonoval.“

„A oni už jistě telefonovali tobě.“

„Ale mobil spáchal sebevraždu skokem z okna.“

Podal jsem jí ten svůj. „Zavolej jim.“

Ustoupila přede mnou. „Neznám zpaměti číslo.“

„Zavolám tvému otci, pošle mi ho.“

„Už jim zavolal sám, říkám ti přece.“

„Já vím!“ zařval jsem netrpělivě, až se Cora otřásla a servírka k nám vykročila, ale pak si to rozmyslela a zastavila se u jiných hostů. „Paní Rowntreeová má taky mobil,“ pokračoval jsem tišeji, „představ si to. A má dokonce i pevnou linku. Jestli Mervynovi netelefonovali aspoň desetkrát, koupím ti nový přístroj.“

Dohodli jsme se, že sama zařídí, aby se rodiče jejího snoubence dozvěděli, co se stalo. Potvrdit nejhorší nemůže, ale naději dát fakt neumí. „A ani nechci,“ dodala, ale přesvědčil jsem ji, ať tohle vynechá, a hned jí nabízel mobil. Ucukla před ním, jako bych jí podával nůž.

Cestou k paní Rowntreeové jsem se vyptával na její matku a na to, jestli má i k ní stejně dynamický vztah jako k otci. Vcelku mírně mi vysvětlila, že se mají rády, akorát jedna druhou občas přivede k zuřivosti, tak jako ve všech rodinách.

Dovtípil jsem se, že se přesně tohle stalo těsně před tím, než Cora vyhodila oknem telefon, a ona mi to sama potvrdila: matka po ní chtěla to samé co já – aby okamžitě zavolala Mervynovým, přestože, jak Cora dodala, ví velice dobře, co si o ní Mervynovi, ta starobylá anglická rodina, myslí.

Vstoupili jsme do domu a já ukázal na telefonní přístroj v hale. Poslušně zvedla sluchátko a po paměti vyťukala číslo. Prohodil jsem, že bych Hitchovy rodiče, tu starou anglickou nobilitu, rád poznal. Cora na mě namířila imaginární pistoli a stiskla neexistující spoušť v dokonale stejném gestu, které ke mně nedávno vyslala po nějaké mé poznámce Pauline.

7
Nobilita

„S tím rozhovorem jsem si to rozmyslela,“ řekla Vivian Mervynová a založila ruce v bok. Přestože ode mě byla tak daleko – hádal bych na dobrých deset metrů, a to jsme byli uvnitř, nikoli venku –, slyšel jsem ji, jako by mi promlouvala přímo do ucha.

Znervózněl jsem a najednou potřeboval získat pár vteřin navíc. Poodešel jsem k oknu, jednomu v řadě, a vyhlédl ven. Daleko vzadu byly vidět stromy parku, zatímco v uličce pode mnou právě jakási slečna vyváděla ze stáje osedlaného hnědáka. Ta stáj vypadala spíš jako garáž a byla součástí místních uměřených, ale velmi luxusních domů. Ulička byla slepá. Byli jsme ne zrovna uprostřed Londýna, ale pořád dost blízko centra. Cestou jsem viděl po obou stranách ulice zvonky a vchody a vrata domovních „stájí“. Parkovala tu jednak drahá sportovní auta, pak drahá nesmyslně velká auta, pak drahá elektrická auta, pak smysluplná autíčka. Když jsem vzal v potaz, kolik to musí stát, držet si takto blízko středu města automobil, vyšlo mi, že i ta motorová pidivozítka jsou hodně drahá záležitost, pokud s nimi chcete parkovat u svých dveří.

Všiml jsem si předtím, že jména na zvoncích nejsou kdovíjak anglosaská. Abramoff. Craiovescu. Dementieff. Farquhar (Velšan? Skot?). Kovalioff. Li Zhun. Philipps. Schepkin. Tomsa (krajan?). Yeltsin. Zlobin. Zlotchin.

„Vy tam venku vidíte něco veselého?“ zeptala se jako učitelka.

Přestal jsem zírat z okna a otočil se k ní. Byl bych rád působil tak jako ona, samozřejmě a útočně. Nešlo to. Uprostřed bytu, který musel mít skoro půl hektaru, byla ta žena malá a úhledná. Bílé jezdecké rajtky svítily prostorem jako dvoucípá vlajka manifestující sexualitu a libertinství, zatímco jezdecký klobouk s kšiltem, upjatý kabátek a nablýskané holínky věstily chladnou kultivovanost – kultivovaný chlad – horních vrstev.

Jak to, že je tak mladá? A jak je možné, že tady, v uměřené tiché čtvrti, kde jsou samé řadové, docela nízké domy s ryze vertikálním uspořádáním do dvou pater, získala tato žena tak obrovskou plochu k bydlení v domě, který o patro převyšuje ostatní?

„Přislíbila jste rozhovor pro náš deník,“ připomněl jsem jí. „Který nejdřív pošlu k autorizaci.“

„Jak že se ty vaše noviny jmenujou?“ Bílá stehna rozechvívala stíny, jak šla ke mně tím rozlehlým prostorem. Ucítil jsem parfém.

„Eastbourne Standard.“

„Pokud jsou místní noviny už podle jména standardní, nikoho nebudou zajímat. Lidi nejezdí k moři za standardními zážitky a už vůbec si o nich nechtějí číst. Ledaže byste za nudný název schovávali bulvár.“

„Ono to tak je,“ přiznal jsem. „Mohl bych na poradě navrhnout přejmenování, ale obávám se, že by mě nebrali vážně.“

„Co jste zjistil o mém synovi? Je mrtvý, že? Jak to, že mě policie neinformovala?“

„Je nezvěstný.“

„To vím.“

Převyprávěl jsem jí, co jsem věděl od Cory. To, že u Sv. Anny vyplavaly jakési plastové trosky, paní Mervynová věděla z televize.

„Nechápu, jak se mohl můj syn plavit v tak pitomé lodičce.“

„Pokud je mi známo, Aldebaran byl jednou až na Helgolandu, takže –“

„V tom případě musel zakusit nejednu bouři. Co že se potopil zrovna teď, když na něm byl Hitch?“

„I vy jste mu tak říkala?“

„Nadále mu tak říkám, stejně jako každý, kdo ho zná.“

„Můžu nahrávat?“

„Vy ještě nenahráváte? Opakovat to nebudu.“

„Takže je tu pořád naděje, že ho ještě zachrání.“

„Pokud ztroskotali, tak těžko. Plavat jako ta mladá sépie Hitch rozhodně neumí. Předvádět se s ní na jachtičce, to ano.“

„Možná váš syn sedí někde na pustém útesu a čeká, až ho objeví vrtulník pobřežní stráže.“

„Ano, jistě to tak je. To by mu bylo podobné.“

„Takže jste mu ten vztah neschvalovala…“

Mávla rukou. „Intuice matky. A taky – Hitch si začal některé věci rozmýšlet, když jsme to pořádně probrali. Ne že by kdy poslouchal, co mu říkají rodiče.“

„Počkejte. Chcete říct, že to s Corou chtěl skončit? Měl si ji brát.“

„Tohle ale jistě není důležité.“

„Je.“

„Pochybuju.“

„Mně to můžete říct,“ přesvědčoval jsem ji. „Jsem cizinec, brzy se vrátím domů. A když nebudete chtít, aby to v rozhovoru bylo, tak to neotiskneme.“

„Tak proč jste tak zvědavý?“ zeptala se ostražitě.

„Chci…“ Říct, že bych rád pomohl Coře, by mě daleko nedostalo. „Chci tomu přijít na kloub, paní Mervynová. Nezastírám, že to má být další do série reportáží pro naše noviny, ale upřímně řečeno jsem jenom stážista. Moc rád bych to celé pochopil.“

Pokrčila rameny. „Mohl si půjčit Vesuvius, ne?“

„Prosím?“

„Prosím co?“

„Řekla jste Vesuvius?“

„Naši loď. Je už druhá. Tedy název zní Vesuvius II. Mohl si ho půjčovat. Je o tolik lepší než ta ubohost jménem Aldebaran. Vesuvius je nepotopitelný a má profesionální posádku. Dá se s ním doplout na Barbados.“

„Možná,“ řekl jsem opatrně, „vadila Hitchovi právě ta posádka? Možná chtěl mít s Corou soukromí.“

Zadívala se na mě dost útrpně. Trvalo dlouho, než opět promluvila, a já si zatím aspoň pětkrát položil otázku, co jsem zas řekl blbě. „Ale soukromí by měl i na Vesuviu. Soukromí se kupuje, chápete? Můj bývalý muž je mistr nákupčí tohoto zboží, a já za ním pozadu nezůstávám. A navíc, jak už jsem naznačila, měli… má Hitch s Corou v poslední době nějaké neshody.“

„Právě proto,“ řekl jsem co možná nejpřesvědčeněji, „si to mohli chtít v absolutním soukromí malé lodi vyříkat. Jenomže je zastihla ta bouře. Cora se zachránila, Hitch zůstává nezvěstný.“

Čekal jsem, co ona na to. Netrpělivě se podívala na hodinky. „Skončil jste?“

„Na rozhovor je toho málo.“

„To je mi jedno.“

„A víc mi neřeknete.“

„Nemám co.“

„Ale článek z toho udělat můžu.“

„Dělejte, co umíte.“

„A mohl bych se vás zeptat na něco osobního, než půjdu?“ Zdálo se, že si doopravdy rozmýšlí, zda mi to právo udělit, anebo ne. „Ano,“ řekla nakonec.

„Jste si se svým synem blízcí?“

„Ano.“ Vyřkla to bez jakéhokoli výrazu. Kdyby šedý beton někdy mluvil, pak by zněl jako hlas paní Mervynové.

„A váš muž? Tedy bývalý…“

„Má s ním trpělivost.“

„Víte, nemůžu si pomoct, paní Mervynová, ale nutně mě musí napadnout, že ztráty… ztracení vašeho syna zas tolik nelitujete.“

Chtěl jsem ji vyprovokovat, a podle toho, jak se zatvářila – jako že opravdu lituje, že nemá po ruce jezdecký bičík –, se mi to málem podařilo. Ale ona pak řekla týmž strašidelně betonovým hlasem: „Myslíte, že patřím k vyšším vrstvám, mladý muži?“

Přikývl jsem a ukázal kolem sebe. „O tom přece nikdo nepochybuje.“

„Znakem vyšších vrstev,“ řekla, „není jen hmotné bohatství; bohatství je pouze samozřejmost. Ale skutečným znakem je umění se ovládat. Tomu rozumíte?“

„To… Zajisté.“

Tiše si odkašlala. Viděl jsem na ní, že sama se ovládá jen stěží. Zdála se mi krásná, a nejhorší bylo, že ten obdiv na mně zcela evidentně poznala.

Dodala: „Nižší vrstvy jsou důležité. Kdyby jich nebylo, od čeho by se měřila skutečná úroveň? Jde jenom o to vědět, kam člověk patří, pane Vrbo. Pamatovat na to, zůstávat při tom. Nižší vrstvy ovládá nouze. Ty vyšší – vůle. Trpíme všichni, tak či onak. A někteří platí víc už proto, že na to mají. Sbohem. Cestu ven již najdete sám.“

„Triumf vůle,“ zasmál jsem se jejímu krásnému kamennému obličeji.

Víc jsem z ní nedostal. Čekala, až sjedu dolů. Bylo mi hrozně, takhle poníženě jsem se zatím v Anglii necítil. Přesto jsem jí musel připsat k dobru, že si pamatovala mé příjmení.

Když už jsem byl v Londýně a měl do odjezdu autobusu ještě dvě hodiny, zavolal jsem Solonu Petridesovi. Zaskočilo mě, že jeho mobil zvedl někdo jiný – jeho sekretářka. Podle hlasu dávno ne mladá. Chtěla vědět, za jakým účelem chci s panem Petridesem mluvit – neboť je velmi zaneprázdněný –, a já zvolil opatrnou odpověď: slíbil mi volné vstupenky na jedno z jeho představení.

Nechala mě vyhláskovat jméno: „Kej ej ár í el ví ár bí ej.“ Zdálo se, že nemůže uvěřit, že něčí jméno může znít takto. O posledním písmenu, shodou okolností áčku, tedy prvním v abecedě, se potřebovala ujistit: „A [ej]? A like an alien?“

Přisvědčil jsem a zbytek si nechal pro sebe: V jako Vrba – v jako vetřelec, i když alien znamená spíš „cizinec“.

Myslela si, že mě urazila, a náhle zněla o dost spokojeněji a vcelku vstřícně. Vymámil jsem z ní dva lístky na muzikál Děti půlnoci.

Představil jsem si, jak Coru překvapím, až ji za čtrnáct dní vezmu s sebou na show jejího otce. Přitom jsem si byl vědom, že bych si měl představovat spíš Pauline; nižší střední třída si nižší střední třídu skromně hledá.

Jenomže… Poděkoval jsem a požádal ji, ať mi okamžitě Solona předá, že jde o život jeho dcery. Odpověděla, že jestli chci pana Petridese vydírat, okamžitě poskytne číslo, z něhož volám, policii. Ale to už se ozval na druhém konci Petrides. „Děkuji vám, paní Grimesová. Zdravím tě, Carle.“

Přímo jsem slyšel, jak Grimesová lapá po dechu. Už jsem nebyl cizinec. Byl jsem Někdo.

Solon mě pozval k sobě do kanceláře, pracuje prý z domova.

Šel jsem pěšky, procházka trvala tři čtvrtě hodiny a já si z ní užíval každičkou vteřinu. Nenápadný, ale velký kancelářský dům, bílý mramor, úzká modrozelená okna. Otevřel mi vrátný, a když jsem prošel dveřmi, kývl na znamení, že o mně ví. Výtah tu měli docela obyčejný a člověk ho ovládal sám. Vyjel jsem až nahoru a ocitl se v prostoru podobné rozlehlosti, jako byl byt Mervynových. I tady to vypadalo spíš jako v bytě. Kancelářské prostředí tu neznali. Všude měkké pohovky a sofa, porcelánové lampy s kónickými kryty, vysoké prázdné vázy stojící na zemi a všude pokojové rostliny v květináčích, jenom o ně nezakopnout. Na stěnách divadelní plakáty a fotografie krásné, až chorobně štíhlé herečky od jejích raných dvacetin až po pozdní čtyřicítku. Byla mi povědomá.

Výhled na prostory Petridesova království mi zastínila asi pětašedesátiletá žena. Podala mi ruku, bylo to jako uchopit holubí pařátek. Nadzvedla koutky úst a odhalila dva milimetry nepřirozeně bílých, draze pravidelných zubů. Nejsem sexista podle vzoru rasista (aspoň ne moc) a nehodnotím lidi podle vzhledu (aspoň ne moc), ale byl jsem si ihned jistý, že tohle je paní Grimesová.

„Cathy Grimesová, jeho sekretářka,“ zaskřípalo jí mentolově mezi tesáky. Já si svým dechem jistý nebyl, a tak jsem spíš stranou zamumlal: „Vrba.“

„Kazachů jsme tu už měli docela dost, dokonce i jednoho filmového režiséra. Kazaši teď vládnou Londýnu, věděl jste to? Je jich tu víc než Rusů. Ale pan Petrides je velmi pohostinný úplně ke každému. I k Íráncům.“

„Já nejsem Kazach.“

„Promiňte. Tedy Čečen? Čečenec? Čejen!“

„Podívejte, paní…“

„Mlčte. Počkejte. Nezlobte se – mám to. Slovák? Slovák! Anebo Slovinec – jedno z toho. Srb! Vrb, národností ovšem Srb.“

„Vrba,“ upřesnil jsem unaveně.

„Srba? Černohorský Srba, že? Takových tady máme nejméně deset tisíc,“ zkoušela dál Grimesová svou fantazii a mou trpělivost.

Vzadu za jejím ramenem jsem uviděl prosklenou stěnu, kde u bílého stolu seděl Solon Petrides a psal něco do notebooku. Grimesová se tázavě ohlédla, a když na mě vesele mávl, blahosklonně pokynula na znamení, že kolem ní mohu v opatrné vzdálenosti projít a ještě opatrněji se přiblížit k jejímu pánovi.

Pán požádal babiznu, ať připraví čaj, a já se na ni povzbudivě usmál. Provedl mě po kanceláři a upozornil na obraz, jehož autora jsem neznal a nepamatuju si jeho jméno, ale na plátně byla zcela věrně vyobrazena dívka sedící na lavičce, snad někde v Hyde Parku, s rovnými zrzavými vlasy a modrýma očima zírajícíma na malíře. V ruce držela knihu s jasně čitelným názvem D’Entre Les Morts; pod ní byla mezi mírně roztaženými nahými stehny pod krátkou sukní oranžových šatů tma, zatímco za dívčinými zády růžově bujel rododendron. Na cestu před dívčinýma nohama, obutýma do modrých sandálů, vrhal stín jakýsi muž; ale jeho tělo bylo mimo obraz.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Petrides.

Odpověděl jsem s poukazem na obraz, že i já mám raději softcore než hardcore, ale přece jenom bych uvítal i nějaké pokračování.

Asi by ho žádná odpověď nevyvedla z míry, ať už by člověk řekl cokoli. Mohl jsem prohodit třeba: „Zajímavé,“ a on by si rozčileně prohrábl vousy a podotkl: „Myslíš? Jako že je to zajímavé?“

Právě tohle udělal. Zcela zaujat mým novým náhledem předstoupil před obraz a prohlížel si ho. Pak řekl, že ještě nikdo z lidí, co ho tu navštívili, se neobtěžoval ten obraz komentovat, ba ani vzít ho na vědomí.

Vytušil jsem, že jsem u něho opět zabodoval. Stáli jsme tam před tím obrazem a pronikali do dvourozměrné hloubky dívčiny sukně. Jako někde v galerii.

Když se za námi zjevila Grimesová s čajem, trhl sebou podobně jako já.

Sedli jsme si na jedno z osmi, možná deseti sofa, která byla po kanceláři rozmístěna zdánlivě nahodile. Vyprávěl jsem, jak proběhlo setkání s jeho dcerou, a jako konfident výzvědné služby mu slovo od slova vykládal, co všechno mi řekla a jak rozhovor proběhl.

Mlčel, konečky prstů si pročesával vousy, od očí se mu do tváří a spánků zařezávaly vrásky. Pořád se usmíval, ale byl ustaranější než všichni otcové mladých problematických dcer dohromady.

Ta jeho byla už dávno dospělá, aspoň podle věku, a jemu teď dělal největší starost ten cyklista: prý si svůj vstřícný postoj rozmyslel a chce se soudit o sto tisíc liber bolestného.

Vyslovil jsem přesvědčení, že ten pošuk na kole, co měl dvojité štěstí v jednom neštěstí (to první byl čistý průnik skla rukou, to druhé bohatý papínek pachatelky), nakonec nevysoudí víc než deset tisíc

„Naštěstí je to polský přistěhovalec,“ zasmál se Solon Petrides. „My přistěhovalci musíme držet při sobě. Jistě se dohodneme bez soudu.“

„Jaké štěstí,“ poznamenal jsem, „že na tom kole neseděl americký právník, co tráví dovolenou v jižní Anglii a čeká jen na to, až mu někdo přejede nohu a on se bude moct soudit.“

„Vskutku, štěstí mě, díky Bohu, provází celý život,“ pronesl pateticky a už jsem čekal, že si jako Zorba zatančí řecký taneček. Ale dodal jen: „Jsem rád, že jsi tady, Carle.“

I já tomu byl rád. Seznámit se s dcerou milionáře, který má rád cizince, jsem začal konečně pokládat za to, co to od začátku bylo: za dar seslaný z nebes. Získal jsem toho dne exkluzivní postavení. Starý, už etablovaný a hmotně i společensky zajištěný přistěhovalec se sblížil s přistěhovalcem novým – s chlapíkem ze střední Evropy – a upekl s ním dohodu, že dokud mu jeho dcera bude ochotně otvírat své srdéčko, on jí bude jakýmsi zpovědníkem, a pak všechno napráská jejímu otci.

Stal jsem se spojkou mezi dívkou, která ho nenáviděla, a mužem, který ji miloval.

Svěřil se mi, že kdyby zemřel – a krevní tlak má prý sto čtyřicet pět na devadesát –, Cora po něm bude dědit i v případě, že ho, ležícího na smrtelné posteli po infarktu nebo mrtvici, pošle do prdele. Ovšem bude se muset rozdělit s Maud, zatímco s matkou ne, o tu už bylo postaráno.

„Rodiče si přece své děti nevybírají, že? Jednou je mají a hotovo.“

Seděl tam zamlklý, až nakonec prohodil: „Ono se to říká obráceně, ale jak jsi to podal, to platí taky.“ A po další pauze pokračoval: „Kdybych věděl, co to s Corou udělá, patrně bych s její matkou zůstal. Chápeš to? Jen kvůli ní. Ono, když si to přebereš, v ženských nakonec zase až takový rozdíl není.“

Pozvedl ruku a zamával na dívku, která právě vstoupila do jeho obrovské kanceláře v auře omamné vůně. Přestože to už dívka nebyla. Byla to herečka, co už nehraje, protože mezinárodně slavná nikdy nebyla a pak si ji někdo vzal. Poznal jsem ji bezpečně. Když jsem před nějakými deseti lety sledoval televizní seriál Vesmírní nomádi (běžel plných pět sezon), hrála tam asi tak od čtvrtého dílu nejdůležitější vedlejší roli. I teď byla velmi hezká, a kdyby její kalhoty a nesmyslné kozačky měly bílou barvu, myslel bych si, že jsem se ocitl v jednom z pokračování; vesmírní nomádi nosili bílé kombinézy na tělo, hlavně ženy byly v těch oblečcích krásně narvané. Duhová halenka s rozšířenými rukávy jako ze sedmdesátých let a zelená kabelka z hadí kůže onu sci-fi iluzi trochu kazily.

Oba jsme vstali. „Má žena Maud,“ políbil jí ruku.

Začal jsem ještě víc větřit, že cestu ke Coře mi neusnadní nikdo jiný víc než její vlastní obávaný a odmítaný otec. Podal jsem té jeho krásné bytosti ruku. Její dlouhé hnědé vlasy rozdělené pěšinkou, náhrdelník a na něm nápadný přívěsek ve tvaru kopretiny jako by upomínaly na dobu květinových dětí.

Na to, aby mohla patřit k pradávným hippíkům, byla však Maud příliš mladá. U ní šlo spíš o moment, který si ji nevybral a nevytáhl z bezpečí rodiny, ale který si vybrala sama, když opustila televizní herectví a rozvedla Solona Petridese, romantického Řeka s velkým talentem, ještě větším srdcem a vysokým tlakem.

„Je mi ctí,“ řekl jsem a nemohl od té kopretiny odtrhnout oči. „Nosíte úžasný parfém, a ještě famóznější náhrdelník.“

„Děkuji,“ řekla s upřímným potěšením; anebo tu upřímnost zahrála. Byla všímavá přinejmenším tak jako já. „Díváte se na tohle?“ zasmála se a podržela řetízek s přívěskem před sebou. „Takové retro.“ Trochu vystouplé přední zuby ji činily méně dokonalou, a tudíž ještě krásnější. Voněla francouzsky, velmi draze. Když ji Solon počastoval medvědím objetím, vypadali trochu jako otec s dcerou.

Paní Petridesová číslo dvě se ukázala být tou nejlaskavější bytostí, s jakou jsem se v Anglii během své praxe setkal. To, co musela slyšet už tisíckrát – řeči o jejím účinkování v seriálu Vesmírní nomádi – vyslechla s potěšením i pochopením a pak poznamenala, že kdyby nepotkala Solona, asi by v té ostudné maškarádě strašila dodnes. Nato přesměrovala hovor na evropskou politiku a pogratulovala mi k tomu, že jsem občanem země, která se spolu s Británií nenechá od Unie kopat do koulí. Šla si pak po své práci – vcelku logicky byla zaměstnaná v jeho produkční společnosti – a Solon považoval za nutné mě (mě! jako by mi do toho něco bylo!) utvrdit v tom, že jeho žena je ve skutečnosti levicovější než jeho levá ruka, ale pokud jde o evropskou politiku, v tom se neshodnou, a to je dobře, protože se aspoň o něco můžou pořádně pohádat.

Naklonil se ke mně a důvěrně mi sdělil, že s bývalou manželkou se hádal pořád a bylo to strašné, a stejně tak bouřlivé to bylo s Corou, když dospěla. Ale Maud je zlatíčko, které s ním souhlasí ve všem… skoro.

Maud byla krásná, mírná a vznešená. Původní paní Petridesovou, Cořinu matku, jsem si teď představoval jako kyklopa z Odyssey.

8
Beachy Head

To místo se fotí nejčastěji takhle: červenobílý maják (tradiční česko-slovanská kamufláž) je v poměru k bílému útesu maličký, ale i tak se vzpíná z moře proti hrdé, nedobytné zemi, která nad ním ohrnuje svůj vysoký ostrý anglický ret.

Je to docela romantické. (Věta jako ze špatného překladu z angličtiny.) Ten maják míří vzhůru jako raketa a nehodlá se vzdát.

Už jsem tu byl – jako dítě. Ale tehdy Anglie vypadala docela jinak. Nebo spíš města a jejich obyvatelé. Ty skály nad mořem byly stejné. Jenom míň vydrolené. V délce mého života budou vypadat jak? Vydroleněji? V podstatě stejně? Co za pět set let?

Útesy u Eastbourne jsou podobné doverským bílým skalám, a přece připadají zkušenějšímu oku docela jiné. Na doverskou křídu se člověk dívá zespodu, na eastbournskou shora. K Eastbourne se tak často nepřiplouvá. Tu a tam k městu někdo připlave.

Mé dětství, má důležitá vzpomínka. Taky bylo ráno. Tehdy však byla mlha. Před dvaceti lety padala mlha mnohem hustší než dnes, to vám potvrdí každý, komu táhne na třicítku a výš. Zájezdní autobus z Londýna do Eastbourne udělal u mysu Beachy Head zastávku, protože to bylo v programu. Nikdy jsem takovou mlhu neviděl, to zřejmě nikdo z lidí jedoucích v českém zájezdním autobusu. Všichni zůstali sedět, polovička jich spala. Řidič vykouzlil dvě velké čepovací termoflašky s instantním kafem, pasažéři si do plastových kelímků vděčně sypali z papírových pytlíčků cukr.

Máma byla ospalá, stěží udržela oči otevřené. Bylo čtvrt na jedenáct. Už ne ráno, ještě ne dopoledne? Půl jedenácté patří kam? Dělníci v továrnách v tenhle čas už pomalu obědvají.

Řidič otevřel dveře. Do vozu se vkradla lezavá podzimní zima, přestože bylo léto. A spolu s ní oblaka vlhké mlhy. Slané po slanečcích. Jako by dovnitř do autobusu strkala dlouhou vychrtlou ruku žebravá cikánka.

Řekl jsem, že musím jít čurat. Máma kývla, ať teda jdu. Vyskočil jsem z autobusu, protáhnout si nohy bylo v tu chvíli lepší než všechny vintage angličáky Lesney Matchbox, Corgi Diecast a Hot Wheels v mé sbírce. Po nějakých šesti sedmi metrech jsem se zastavil a ohlédl se. Přes špatnou viditelnost jsem stále rozeznával siluetu autobusu. A protože jsem se styděl před ostatními pasažéry, běžel jsem dál. Vnořil jsem se do hustší mlhy a měl radost z toho, jak ji mé tělo tak snadno rozráží. Tady nebylo vidět ani na dva metry. Všude chlad, vlhkost a sůl přímo krystalizující ve všem tom vzduchu, který nikdy nikdo nestačí nadýchat. Mohl bych běžet kilometry, a byl bych čím dál nadšenější z té volnosti.

Zůstal jsem stát. Nebyl to rozum, pouhý instinkt. Rozepnul jsem si kalhoty, připravil výlevku a pustil to do trávy. Před špičkami tenisek jsem viděl sotva metr pačesatých drnů. Oblouk moči ho hravě překonal a mizel v nekonečnu.

Ale nekonečno bylo konečné. Když jsem dočůral a zapnul si kalhoty, zahoukal maják. Varovné troubení. Anebo to byla loď. Ozvalo se to nikoli z nějaké dálky přede mnou, ale z hloubky pode mnou. Došlo mi, že stojím na okraji kolmého křídového srázu, jenž končí dole v tříštících se vlnách a který jsem zatím viděl jenom na fotografiích.

Napadlo mě už tehdy: co kdybych se byl nezastavil?

Ale já se zastavil. Už jako dítě, malý český turista na zájezdu po Anglii, jsem přečůral smrt.

Když jsme pak z Eastbourne odjížděli směr Londýn – po obligátním vykoupání v moři, návštěvě mola a jednopencového kasina, kde anglické děti mohly hrát bezpečně s tím, co doma dostaly za to, že v bytě utřely jednou týdně prach –, slunce sice zrovna nepálilo, ale já přesně viděl, kde jsem vyhopkal z autobusu a pak se hnal po pažitu a zastavil se a ulevil si nad neviditelným srázem. Vyšlo mi z toho, že kdybych popoběhl ještě o metr dál, maminka by mě z anglického výletu stěhovala zpátky domů v neprosákavé rakvičce.

Bylo mi to bolestně zjevné i teď, po všech těch letech, ale smutek jsem necítil. Spíš jakousi nostalgii po možnosti umřít v době a věku, kdy myšlenka na smrt poprvé přicházela.

Běžel jsem nahoru po hraně útesových skal a město nechával dole za sebou. Travnatý svah nekompromisně stoupal od Holywellu, přírodního parku a chajdového předměstíčka Eastbourne, a pro svůj sklon svědčil spíše procházce než kolu, pokud člověk zrovna nepřísahá na své absolutně outdoorové svalstvo.

Dnes tu tímhle směrem neběžel nikdo, jen já. Chtěl jsem se zastavit, odpočinout si, vydýchat se. Toužil jsem po tom. Dlouho jsem netrénoval, krev z celého těla se nahrnula do žil a kapilár, takže v uších mi duněl tep.

Člověk musí lenosti odpírat. Aspoň občas si neodpočinout, dokud nepadá na hubu. A tak jsem to nevzdával, odhodlaný zastavit se až nahoře na Beachy Head pár kroků od srázu. Vítr od moře mě sušil, zatímco jsem hledal dech vyplivnutý už v půli kopce, a rychle chladil mé rozhicované tělo, až jsem začal kýchat.

Útes si tu troufá z jihoanglické pevniny do moře nejvýš a nejdál, jako příď bílého parníku se zelenou palubou (jak už popsal jeden okouzlený básník). Z Eastbourne se sem dá klidně i autem dojet po Beachy Head Road, nebo se sem lze pěšky dotrmácet po úzkých stezkách stoupajících z Holywellu po této sussexské polostepi. Právě to jsem udělal dnes. Záleží hlavně na botách – buď máte odpružené asfaltky, které v terénu gumovatí a viklají vám nohu, anebo si vezmete traktorky, v nichž se chodí stejně dobře jako běhá, jenom ne po silnici.

Forma byla po nepovedeném večírku u šéfredaktora nevalná. Sid nás chválil, díky reportáži o najádě, jež se zjevila na městské pláži, se čtenost novin zesedminásobila (i když se předpokládalo, že po letních prázdninách to zase spadne) a citovaly nás světové zpravodajské agentury. Sid opakoval, že mu je líto konce téhle kauzy – toho, že identita Cory Petridesové se prozradila tak rychle, a kdyby bylo na něm, měli jsme tajemnou hru o dívku z moře hrát aspoň o týden déle. Trevor mu připomněl, že její identita je sice známá, ale pořád není jasné, co se stalo a kde je ten její amant – ten bohatý kluk, co mu všichni včetně rodičů říkali Hitch (ano, tyto vyšší vrstvy jsou od dob A. C. Doylea a A. Christie opravdu divné). Než jsem stačil něco říct, Sid si se mnou přiťukl a prohlásil, že pokud – když už jsem Cořiným důvěrníkem – to z ní opravdu dostanu celé, postará se o to, abych v jeho novinách dostal pracovní smlouvu – a tudíž i pracovní a pobytové povolení ve Spojeném království na celý další rok.

Utíkal jsem, a do kopce. Potil jsem alkohol a snažil se, aby můj úsměv byl pouze potěšený a vlídný, ale aby nic nesliboval. Když běžíte, máte se usmívat, jak radí Murakami, ten spisovatel. A tak jsem se usmíval, ale šlo to těžko a nebyl tu nikdo, kdo by to ocenil. Mrzelo mě, že jsem informace o Hitchovi novinám poskytl. Cora mě sice výslovně nežádala, abych o tom pomlčel, ale zároveň si jistě nepředstavovala, že vše, s čím se mi svěřila, bude na druhý den číst zvědavé bulvární publikum. A ani ona, ani paní Rowntreeová neočekávaly, že pod oním vyskleným oknem penzionu rozbije tábor takový počet novinářů. Novinář – já – s tím počítal ze všech nejméně. Horký případ, který jsem pomohl rozdmýchat, si žil vlastním životem.

Měl jsem na té redakční party najednou hrozný pocit, že jsem vyslepičil víc, než nač jsem měl právo, a posilněn několika sklenkami sladkého německého sektu jsem Sidovi odpověděl, že případ je odteď v rukou policie a novináři se bohužel budou muset smířit s tím, co se dozvědí na tiskovce; detektivové jistě nějakou uspořádají.

Sid, Trevor a tři čtyři další, co tam s námi byli, si vyměňovali rozpačité pohledy. Spěšně jsem vysvětloval, že to, co mi slečna Petridesová v pohnutí mysli svěřuje, nemůžu vytrubovat do světa, protože tím škodím jednak jí, ale i pátrání po Hitchovi, chci říct Johnu Louisi Mervynovi, a jestli jsem doteď dával přednost profesi, nyní nemůžu jinak než stát na straně té nešťastné dívky.

Pánové od novin mlčeli dlouho, tak dlouho, že mě z toho začínaly bolet zuby. Pak řekl Trevor: „Chceš říct, že u nás končíš? Kvůli těm bohatým páprdům a nafrněný holce? A co tvoje novinářská čest?“

Ohradil jsem se, že pokud jde o čest, přece jen existuje i jiná než ta novinářská, a právě kvůli té jiné to dělám, a ze Standardu vůbec odejít nechci, jenom už nebudu pracovat na kauze Cory Petridesové.

Na to jeden z reportérů, co tam s námi byli – jmenoval se myslím Keith a věčně žmoulal elektronickou cigaretu –, poznamenal, že pokud tomu rozumí, Carl (tedy já) hodlá hájit právo smetánky na soukromí, a odteď bude opět psát o tom, jak tajemní vandalové i v letošní sezoně rozbili podlahu altánu, kde každou neděli vyhrává návštěvníkům Eastbourne místní dechovka.

Potil jsem německý šampus i teď, když jsem klusal z města na Seven Sisters a Beachy Head. Z redakčního večírku mi bylo nevýslovně trapně, ale tlačil jsem do svahu spolu se svou váhou a vším tím nevstřebaným alkoholem i pocit, že jsem udělal správně, když jsem odmítl na Coru donášet jakýmkoli, a hlavně „těm svým“ novinám.

V místě, kde se cesta klikatící se parkem napojovala na silnici, jsem si všiml, že odspoda od města někdo jde. Byl daleko pode mnou, výrazná černá silueta na pozadí větrem rozvlněných zelených strání. Žádný div, že se tu někdo vyskytuje tak brzy ráno. Většinou jsem na svůj pravidelný běh vyrážel kolem osmé (v zimě až po deváté), ale dnes jsem nemohl dospat a potřeba ostrého mořského větru mě vyhnala z podnájmu na kopec už v sedm a pět minut. Ale útes je málokdy osamělý a lidé z farem, které v okolí poskytují ubytování, sem chodí v každou myslitelnou hodinu. Kdo si chtěl ráno zaběhat a byl ubytovaný poblíž, zamířil právě sem, na bílý ikonický mys.

Běžel jsem a zapřísahal se, abych se nezastavil, protože když se zastavím, přeruším pravidelné dýchání dva kroky nádech a dva kroky výdech, začnu lapat po tom dechu, který chybí, chytím se za bok, zapletu nohy a po pěti metrech zůstanu stát, ohnutý v pase klanící se kopci, který nade mnou vítězil možná na podzim, ale já ho pak v zimě a na jaře třikrát týdně snadno porážel a vždy si aspoň o pár vteřin vylepšil čas.

Nezastavil jsem se, ale cosi mě přimělo se otočit; černá postavička daleko za mnou nebyla o nic menší než před chvílí, naopak si to šinula do kopce se zarputilostí hodnou maratonce.

Byl jsem si jistý, že je to náhoda – že ten človíček si to ráno namířil z Eastbourne na Beachy Head, a přestože neběží, pohybuje se překvapivě rychle a hlavně neumdlévá, asi jako natlakovaný parní válec. Jeho rysy jsem nerozeznal, aspoň za běhu ne, a zastavit jsem se nehodlal, ale měl jsem dojem, aspoň takto s otočenou hlavou a snahou nezvolnit tempo, že je to cvalík neurčité barvy vlasů, možná s čepicí, oblečený do černé teplákové soupravy, která pramálo kamuflovala jeho špeky, přestože, jak víme o barvách: černá (velmi tmavá) potlačuje tvary. Udivilo mě, s jakou urputností postupuje a jak je rychlý; přestože chvílemi zvolňoval do chůze, udržoval tempo se mnou, člověkem permanentně běžícím, a možná byl i rychlejší. Ostatně jsem se sotva ploužil.

Jako už mnohokrát předtím, zapochyboval jsem o svých běžeckých a vůbec sportovních schopnostech a na základě té pochybnosti přidal na tempu a zcela se oddal běhu: vnutil plícím a nohám vůli běžet, která musela být s každým krokem utužována. Zároveň mohl být každý krok tím posledním… aspoň tohle ráno.

Nakonec jsem byl nahoře, ani jsem nevěděl jak. Přestože nemám ke sportu nadání, pravidelný trénink funguje i u mě, tak jako u každého málo tělesně nadaného plodiče slov; pokud jsem desetkrát či dvanáctkrát měsíčně vyběhl na Beachy Head, nemohlo to být po nezdařeném pracovním mejdanu nijak strašné, a taky nebylo. Nahoře jsem se pozdravil s běžkyní, kterou jsem tu už párkrát v ranních hodinách potkal, ale ta už pelášila dolů k městu.

Kde jsou mlhy mého dětství? Anglie je dávno ztratila. Neměla jich moc ani tehdy.

Dnes to tu bylo jako na Jadranu: od východu sem šikmo svítilo letní slunce, a když jsem se ohlédl dolů na šedou silnici klikatící se od města, žádnou černající se cizí postavu už jsem tam neviděl. Šťastná chvíle – byl jsem na vrcholu zcela sám. Aspoň na chvíli.

Toho dne jsem chtěl zajít za Corou, ale když jsem tam zavolal, paní Rowntreeová mě od toho odradila; dívka je zklamaná, že za ní ještě nepřijela matka, nechce nikoho vidět ani s nikým mluvit, a když jí stará paní navrhla alespoň mě, tvářila se, že netuší, o kom je řeč.

A tak jsem byl večer na Beachy Head ještě jednou. Totéž slunce, ale změněné k nepoznání, právě zapadalo. Byl jsem tu s Pauline, která jako první zavolala, jako by se mezi námi nic nepříjemného neodehrálo, a měla pravdu – proč si to kazit?

Navrhl jsem procházku na útesy, nic originálního, chodí sem všichni milenci z okolí. A protože my dva už jsme byli na cestě k rozchodu (nebo spíš k jeho opaku?), o to větší zkouška byla, zda nás takové obyčejně romantické chování ještě bude bavit.

Když jsme byli nahoře, ona viděla na mně a já na ní, že jsme se jeden ve druhém nespletli a že bychom obyčejné romantické věci možná dokázali dělat celý život. Políbili jsme se, pak podruhé a potřetí. Přivinula se ke mně zprudka a dojemně mi jihla v náručí. Musel jsem trochu přehrávat, abych ji nezklamal.

Poté jsme se od sebe odtrhli a já ukázal na moře, jež od západu hořelo až k útesu pod námi. Poznamenal jsem, že dnes je to přesně jako na té pohlednici, kterou mají dole ve městě v každém obchůdku se suvenýry. Řekla, že můj cynismus není ani trochu anglický, ale evropsky angličanský a že si sem příště raději zajde s někým jiným. Vyfotila si západ slunce mobilem. Byli jsme zvědaví na maják, který se v moři pod námi krčil proti skalám jako pouhá bójka. Vzpomněl jsem si, že už aspoň dvakrát jsme se zmínili, že jednou musíme jít spodem podél útesu a vyfotografovat se na pozadí červánků a výstražné červenobílé věže dole. I ona na to myslela a řekla přesně to co posledně, že než půjdeme k majáku, musíme si zjistit, jestli je odliv, nebo příliv; za odlivu se dá až k němu dojít víceméně suchou nohou.

Když jsme tu byli na podzim, Pauline, inspirovaná četbou nějaké knihy, mě požádala, abych ji pevně chytil za ruku a zapřel se nohama o drn, a ona pak s paží napnutou za sebe, zcela oddaná mně a mé schopnosti ji udržet, se nahne přes okraj a shlédne přímo pod sebe, a zjistí tak, jestli tam jsou bílé kameny, anebo bíle zpěněný modrozelený příboj. Tehdy jsem se toho nápadu zalekl a viděl jí na očích, jak ji to zklamalo. Možná byla tehdy silně zamilovaná a takhle mi to chtěla dokázat, ale já si až příliš dobře dokázal představit tu setinu sekundy, kdy její ruka vyklouzne z mé – a celý ten život potom. Myslel jsem daleko dopředu, ona jen na tu chvíli.

Při jedné další, tentokrát zimní procházce jsem jí to připomněl a zeptal se, jestli by se znova zachovala tak pošetile. Rázně odpověděla, že byla pitomá, když byla ochotná vystavit sebe tragické smrti a mě letům v anglickém kriminále. Myslela tedy nejen na sebe, ale i na mě, a hlavně dopředu. Podotkl jsem zaraženě, že už asi není tak zamilovaná, když začala být opatrná. Dlouze se na mě tehdy zadívala a řekla, že má chuť se se mnou rozejít.

O to více mě teď překvapilo, že se mě pustila, udělala tři kroky k okraji pevné půdy pod nohama, klekla si do trávy a položila se na břicho. Nebyli jsme nahoře sami, jako já ten den ráno; západ slunce tu měl za každého večera početné publikum – i dneska. Jeden z mužů v nedalekém hloučku, ježatý pořez s plechovkou piva v ruce, na ni skotským přízvukem zavolal, co si jako myslí, že dělá? Odsekla, ať se stará o sebe, že v žádném případě nehodlá skákat. Na loktech se přitáhla k hraně a vystrčila za ni hlavu. Poklekl jsem u ní a pevně jí sevřel kotníky. Škubla sebou a ztuhla, půlky křečovitě sevřené. Přes rameno na mě vrhla vyděšený pohled. Pak se uklidnila, vybídla mě, ať držím pevně, a vysunula se ještě dál přes okraj. Z hloučku Skotů někdo zakřičel, že ji mám držet za zadek, tam je toho na chytání víc než na kotnících. Pauline kývla a já zatáhl. Byla pode mnou a v bezpečí. Z hloučku se ozvalo, ať se nenecháme rušit, oni že jsou tu kvůli západu slunce. Sbírali jsme se na nohy a Pauline řekla, že dole viděla – nebo aspoň měla dojem, že v soumraku vidí – bílé úpatí útesů plné velkých kamenů, a že moře začíná až o hodný kus dál. Dohodli jsme se, že za týden sem půjdeme znovu, ale dáme se k mysu spodem; uděláme si společný snímek s majákem a červánky, a pokud spolu zůstaneme, nikdy se na něj nepodíváme, zato v opačném případě si budeme do konce života připomínat, jaké to bylo tehdy v Eastbourne mezi námi opravdové. Znova jsme se políbili, a při představě, že tuhle krásnou milou dívku přenechám někomu jinému, neboť sám jsem si jí nebyl dost jistý, jsem vložil do polibku veškerou vášeň, jíž jsem byl schopen. Pauline se pak rychle odvrátila. Měl jsem dojem, že má mokré oči.

Ale na to jsem nesměl brát zřetel. Najednou jsem pocítil nutnost říct jí o Sidově nabídce a o tom, jak jsem ho odmrštil prohlášením, že budu ctít raději soukromí Petridesových než novinářovu povinnost informovat. Bylo až dojemné vidět, jak se to teď v Pauline sváří a jak se jí znova hrnou do očí slzy. Nakonec vybuchla: jestli o ni vůbec ještě stojím, ať okamžitě zavolám Sidovi a nechám se Standardem zaměstnat jako řádný žurnalista se zvláštním úkolem sledovat Petridesovy na každém kroku. Proboha, mám šanci tu legálně žít!

Když se mi podařilo ji uklidnit, úplně obrátila a řekla, že jsem se samozřejmě zachoval správně a že je jí jen o to víc líto, že se budu muset vrátit do Prahy.

Jistě, mluvili jsme spolu už desetkrát o tom, jak jsou nízkonákladové lety za hubičku a že se budeme vzájemně navštěvovat dvakrát do měsíce, ale věřila tomu stejně málo jako já.

Bylo to mezi námi na dobu určitou.

Tak jako všechno mezi všemi.

9
Rodinné setkání

Nedalo mi to a na cestě do redakce jsem se zastavil na Langney Road. Už když jsem přijížděl k domu, kde byla Cora ubytovaná, všiml jsem si, že na schůdku přede dveřmi stojí postavička v županu, hlavu osázenou natáčkami podobnými nástražným minám. Opřel jsem kolo o lampu, zamkl ho a přes chodník paní Rowntreeovou pozdravil; dodal jsem, že jí to ohromně sluší a že hospodyně (housewives) v natáčkách znám jenom z anglických filmů se silnou sociální výpovědí. Odvětila rozmrzele, že poctivé filmy dneska nikdo netočí.

Řekla, že uvnitř už nemohla vydržet, a ujišťovala se, jestli to taky slyším. Zaposlouchal jsem se; ne, nic. Nato až k nám na chodník dolehl Cořin hlas.

„Ne!“ zavřeštěla. „To radši zpátky do tý hnusný cely!“

Zvedli jsme oči k oknům v patře, jako by některým z nich měl v příští vteřině proletět mobil.

Zase telefonuje? naznačil jsem a ona ve stejné pantomimě ukázala šikmo přes ulici.

Stál tam nablýskaný tmavozelený jaguar, poloukrytý za ošuntělou dodávkou. Žádné manažerské ixjéčko, ale novodobý veterán – velký sportovní sedan odhadem ze šedesátých let. Šel jsem se na něj podívat. Oblý kapkovitý tvar připomínající zepelín, chromovaná prohnutá maska, nárazník i lemy kulatých světel, v kabině červené a oblýskané, smaragdovým stehem prošívané kožené sedačky a palubní deska z ořechového dřeva. Typ jsem pojmenovat neuměl, ale jeho majitelka mi později laskavě objasnila, že je to šestiválcový Mark II z roku šedesát sedm, „vybavený pro dámy posilovačem řízení“ (takhle to řekla); zdědila ho po své matce.

Otočil jsem se zpět k paní Rowntreeové, a sotva jsem se stihl uznale zašklebit nad krásou takového vozu, opět k nám z domu dolehlo láteření dívčího hlasu, který ihned překřičel hlas jiný, o něco hlubší a drsnější. Pak jako bych zaslechl pláč.

Za okny nebylo nic vidět, ale bylo vcelku jasné, že matinka konečně dorazila z ciziny. Prohlédl jsem své mokasíny, plátěné kalhoty, zmačkanou košili a letní sako a otočil se k jaguaru – ne, my dva bychom se snad ani neměli setkat, a už jsem se měl k hrdinskému ústupu, kdyby mi paní Rowntreeová nezastoupila cestu. Udělala jazykem mlaskavé c-c-c, oklepala mi z ramene smítko a s povytaženým obočím mě postrčila ke vchodu do penzionu.

V hale se nic neozývalo, jenom mé kroky, ale když jsem šel po schodech, rozeznal jsem ve zvucích přicházejících shora pláč a hlas, který ho poněkud netrpělivě tiší. Stanul jsem před Cořiným pokojem a zaklepal. Dveře se ihned otevřely. Stála v nich Cora, která, ač stále štíhlá, podivně přibrala na tělesném objemu, jako by se od chvíle, co jsem ji tu zanechal, cílevědomě cpala šlehačkovými dorty. Chvíli si mě prohlížela, pak poodstoupila a zeptala se, jestli je to on. Zaslechl jsem jinou Coru vzlyknout, potom dlouhé smrkání. Vstoupil jsem, pozdravil a představil se. Objemnější Cora mi podala ruku, v prstech druhé jí žhnula cigareta. Kůže nad horním rtem se krabatěla, ústa se tázavě pousmívala beze stopy veselí. Měla jiný nos.

„Tak to jste vy, no, mohlo to být i horší, bez urážky, mladý muži, ale vypadáte celkem normálně, to je co říct, Cora měla vždycky příšerný vkus, takže to ode mě berte jako kompliment,“ pronesla v jediném vyfouknutí kouře. S pobaveným úsměškem zašilhala po Coře, jako by čekala, že za to sklidí přinejmenším okřiknutí. Ale dívka se u okna nepohnula, podrážděná a ostražitá. Oči její matky pak opět spočinuly na mně. „Já jsem Dorothy Otwayová.“

„Děkuju, to se mi ulevilo, že mě pokládáte za normálního,“ řekl jsem a představil se.

V místnosti byla jen jedna židle, na tu se posadila paní Otwayová, a přestože mi pokynula, abych si sedl na postel, zůstal jsem stát.

„Anebo,“ napadlo ji dodatečně, „dříve, než si sednete, mohl byste nám od paní… Roundtreeové…? Tak se jmenuje?“

„Rowntreeové.“

„… od paní Rowntreeové donést něco k pití?“

„Nic nenos,“ zavrčela Cora, „nejsi její sluha. Ať si tam dojde sama.“

„Džentlmen nemusí být sluha, aby donesl dámám pití,“ prohodil jsem a udělal krok ke dveřím. Byl bych skutečně seběhl dolů do kuchyně a přinesl limonádu nebo pivo nebo cokoli by paní Rowntreeová měla v chladničce, jenomže paní Otwayová se musela otočit na dceru a beze stopy ironie v hlase poznamenat: „Vidíš, Coro? Pan Vrba je džentlmen, přestože k nám zavítal z Československa.“

„Dovolte, abych vás opravil –“ spustil jsem, ale Cora zasyčela:

„Dělá si z tebe srandu!“

„Tak to ani v nejmenším, drahoušku.“

Cora si stoupla přede dveře. „Nedívej se na ni, hraje to na tebe. Nevěř jí ani slovo.“

„Pusť mě, přinesu vám colu nebo něco.“

„To by se hodilo,“ zaradovala se paní Otwayová. „Vždycky, když jsem u moře, piju colu. Neměla jsem ji celý rok.“

„Je tady voda,“ kývla hlavou k umyvadlu Cora a dodala: „A nelži, že piješ něco tak plebejského, jako je cola.“

„Umírám touhou po cole,“ zaprosila paní Otwayová a zamnula si dlaně. „Pěkně prosím. O plebejskosti coly jsem nikdy neuvažovala. Ta holka si to vymyslela.“

„Nech toho, mami. Všichni znají tvoje názory.“

„A ty nebuď jak malá. Tady pan Vrba je nezná.“

„Už ano.“ Cora se obrátila na mě. „Jenom ti chce dát najevo, kdo je tady pánem. Myslíš, že neví, že jsi z Čech? Československo řekla schválně.“

Nezdálo se, že by se mínila ode dveří hnout. Přesunul jsem se tedy k oknu, vytáhl skleněnou tabuli nahoru a vyklonil se ven. Šikmo pode mnou se šedý chumáč protkaný modrými natáčkami právě zvrátil dozadu, vystřídán o něco méně šedým zvědavým obličejem.

„Paní Rowntreeová, mohla byste pro nás něco udělat?“

„Co jste udělal vy pro ty dvě? Že je najednou takový ticho.“ Stará paní mi zahrozila prstem. V zarudlých očích jí blýskalo.

Odkašlal jsem si. „Jenom si povídáme, paní Rowntreeová. Ale máme žízeň. Kdybyste byla tak laskavá –“

„Slečna tam má vodu.“

„Potřebovali bychom něco víc osvěžujícího, paní Rowntreeová.“

„Vy rošťáku,“ zahrozila podruhé a její pantofle zašustily na schůdku. Vsoukal jsem se zpátky a přivřel okno. Paní Otwayová si mě chmurně prohlížela a pomalým pohybem si připálila novou cigaretu od té dohasínající.

„Nebudeme vás zdržovat, mladý muži. Jen co nám ta ženská…“

„Paní Rowntreeová.“

„… jen co paní Rowntreeová přinese něco k pití, pojedeme ke mně. Zavazadla ať dceři sbalí ona a pošle je za námi. Mohl byste na to dohlédnout?“

„Mile-“ Víc jsem nestačil říct.

„Mami!“ okřikla ji Cora. „Carl na nic dohlížet nebude, to za prvé. Má bytná se mi v prádle hrabat nebude – to za druhé. A za třetí: nikam s tebou nejedu. Dobře víš, jak by to zas dopadlo.“ Její matka už už chtěla promluvit, ale Cora dodala: „A za čtvrté – kdes sakra byla takovou dobu?“

„Počkám na chodbě, než si to vyříkáte,“ navrhl jsem, ale neposlouchaly mě.

„Drahoušku, přijela jsem, jakmile to šlo. Tvůj otec mi po rozvodu nenechal tolik, abych mohla létat soukromým letadlem, tak jak to dělá on, a tak jsem chytila linku přes Paříž.“

„I tak už jsi tady mohla být předevčírem,“ odsekla dcera.

„Když jsem konečně došla k přesvědčení,“ pokračovala neochvějně matka, „že ta chuděra vyvržená mořem, jak se o ní všude píše a mluví v televizi, není nikdo jiný než moje malá Cora, okamžitě jsem se sbalila a skoro byla na cestě. Jenomže pak, když se do toho vložil tvůj otec, jsem pochopila, že není kam spěchat a je o tebe postaráno, jak má. Solon mě sice vyměnil za tu herečku, ale pokud má něco zařídit, člověk se na něho může spolehnout.“

„Já se na něj spolehnout nehodlám.“

„Chápu tvé rozpoložení, drahá, i když, přiznej si to, zrovna teď na něj spoléháš.“

„A co mi taky zbývalo?“ zaútočila Cora. „Jak dlouho že jsi byla v Paříži?“

Paní Otwayová zaváhala, ale pak pevně řekla: „Dva dny.“

„Dva dny!“ vyprskla Cora posměšně. „Bylas kupovat hadry, jo?“

„Ano, i nakupovat jsem byla,“ přikývla nevzrušeně paní Otwayová, „ale setkala jsem se taky se svým agentem, což bylo samozřejmě důležitější.“

„Matka v sobě kdysi objevila spisovatelku,“ ukázala na ni Cora palcem přes rameno a několikrát zakývala rukou, palec pořád vytrčený. Nebyl jsem si jistý, zda to gesto má být nějak sprosté, nebo jen ukazovací.

„Opravdu?“ zajímal jsem se upřímně. „Kniha vám tedy vyjde ve Francii, paní Otwayová? A o čem je?“ Byl jsem si vědom, že paní matince nepatřičně podkuřuju, čemuž se Cora nepokrytě posmívala. Zároveň jsem však viděl i její směšnou žárlivost: matka se vybavuje s jejím kamarádem. Matka jí ho chce přebrat. Musel jsem tu dívku opět politovat: někdo tak strašně nestabilní a nejistý si přízní svých nejbližších musel prodělat pekelné dospívání, když se ve třiadvaceti letech chová takhle.

„Až se příště uvidíme, pane Vrbo, dostanete výtisk,“ usmála se blahosklonně paní Otwayová, zatímco její dcera se nad touto naší rozpravou chystala vybuchnout vzteky.

Ale dveře se otevřely. Byla to paní Rowntreeová s podnosem v rukou. Stál na něm skleněný džbánek plný zelené tekutiny a tři sklenice.

„Udělala jsem trochu šťávy,“ řekla omluvně, požádala Coru, aby jí uvolnila cestu, a donesla tác ke stolku.

„Jste nesmírně laskavá, dušinko,“ zavrněla paní Otwayová a stará paní si potěšeně uhladila župan.

„Hlavně že se už nehádáte, paní, to bych vám ani nemohla věřit, že jste tady slečny matka, pokavad byste se měly tak strašlivě hádat jako prve. Ty výrazy! Vždyť vy jste jí řekla –“

„Ale jděte, to jste špatně slyšela,“ zašvitořila paní Otwayová a naplnila zelenou šťávou dvě sklenky. Ještě než je stačila vzít do rukou, už tam stála Cora, zprudka nalila šťávu i do té třetí a podala mi ji tak zbrkle, že mi polila sako a košili.

„Vidíš, drahoušku?“ protáhla její matka vyčítavě. „Carl na tom bude lépe, když se obslouží sám.“

Paní Rowntreeová vytáhla kapesník, který k mé úlevě vypadal čistě, a začala mi s ním šmidlat po košili. Nedala jinak, než že musím sako svléct a ona ho vyčistí vodou, než na něm šťáva zaschne.

Když za sebou zavřela, oddechli jsme si všichni tři.

Paní Otwayová usrkla ze své sklenky a prohodila: „Říkejte mi Doro, Carle, nebude vám to vadit? Dora a Cora se nikomu neplete, leda snad hraběti z Rutlandu, ale tomu se plete i snídaně s večeří, jak by taky ne, když k obojímu pije klaret, a to nemluvím o obědě. Souhlasíte?“

„Jistě. I když –“

„Dobře víš,“ zavrčela Cora, „že Carl nějaké pitomé barony nemůže znát, a ani se nehodí –“

„Já se jen zdvořile ujišťuji,“ přerušila ji matka, „jestli souhlasí s touto naší oslovovací dohodou. A mluvila jsem o hraběti, žádných baronech.“

Uklonil jsem se. „Je mi ctí, madam… Paní Doro… Chci říct Doro.“

„I mně, Carle.“

Její dcera nevypadala, že by se jí naše sbližování líbilo. „Proč jsi sem vůbec jezdila? Je ti doufám jasné, že se s tebou domů nevrátím? Nehnu se odtud, dokud se neobjeví Hitch. A pak se odstěhuju k němu.“

„Přivezla jsem ti tohle.“ Její matka vyndala z kapsy nový mobilní telefon a položila ho na stůl. Takový ten typ, co je ve skutečnosti malým počítačem, který se za telefon vydává. Ne že by jako telefon nefungoval.

Jako by chtěla potvrdit mé myšlenky, utrousila Cora: „Já ho nechci. Dej ho do šuplíku. Jinak poletí z okna.“

„Je koupený z tvé apanáže, tak bych si to být tebou rozmyslela,“ usmála se na ni matka.

To Coru ještě víc rozdráždilo. Hmátla po telefonu, ale já u něj byl dřív.

„Víš co – běž dolů za paní Rowntreeovou, můžeš?“ navrhl jsem jí a překvapil jsem tím obě ženy i sebe. „Vypít šálek čaje. Pomůže ti. Potřebuju se tady Dorothy na něco zeptat a tebe by to zbytečně rozčilovalo.“

Dora pobaveně zamávala řasami a v jakémsi ironicky obdivném gestu obrátila ruku dlaní vzhůru. Když z míry vyvedená Cora viděla, že matka se jí nezastane, sebrala se a vyšla z pokoje.

Zavřel jsem dveře, které nechala dokořán, a poznamenal: „Ve skutečnosti na ni takový vliv nemám. Abych pravdu řekl, ten vliv je spíše nulový. Myslím, že tak trochu využila momentu k ústupu, aby se dostala z téhle situace.“

„Máte postřeh,“ přikývla Dora, „má milá holčička se chtěla především dostat z dosahu svojí mámy. Můžu vám to trochu objasnit?“

Posadili jsme se. Vyprávěla mi, jak Cora trpěla otcovým odchodem, utíkala z domova, a dokonce si prosadila, že bude bydlet u něho v Londýně. Vydržela tam ale jen měsíc, její rozčarování z Maud a posléze z otce bylo obrovské. Odmítla i najatý byt. Přijali ji na London School of Economics, matka jí koupila byt na Hampsteadu; poblíž Swiss Cottage. Tam se Cora – a tohle mi paní Otwayová vykládala s nelíčeným potěšením – oddávala sexu s kýmkoli, kdo se jí na škole líbil a koho se jí podařilo sbalit. „Představte si, Carle, ale i takto krásná dívka dostane občas košem – věřil byste tomu?“ Solon ani ona sama rozhodně nejsou žádní puritáni, ale nevázané chování dcery (která se s tím před nimi netajila) je mírně řečeno znervózňovalo. Když se Cora hezky odspodu vyřádila a vysoká škola ekonomická už jí nesloužila jen jako zdroj chlapců a mužů starších o rok až o pět let (navíc svedla i dva odborné asistenty a jednoho profesora bankovnictví), přiletěla za matkou na filmový festival do Cannes a svým ustavičným pláčem střídaným s vražednými migrénami jí zkazila pobyt.

Paní Otwayová se svěřila, že podle jejích detektivních knih zatím žádný film nevznikl, ale ona se nutně potřebovala setkat s jistým kanadským producentem, který měl zájem o její Urnový háj. Napsal jí, že bude na festivalu. Setkání se vydařilo, ostatně se bezostyšně odvolala na svého bývalého muže, jehož jméno držel režisér ve značné úctě. Tak si od ní vzal knihu a měli se v Cannes setkat ještě nejméně jednou, konkrétně v jejím pokoji, ale právě tuhle schůzku překazila Cora svým nenadálým příjezdem. Tvrdila onu noc matce, že nenávidí muže a raději spáchá sebevraždu, než aby s dalším vlezla do postele.

Když byly pak obě tak opilé, že Cora nedokázala přestat brečet a ona nemohla přestat se smát – obzvlášť podařené paní Otwayové připadalo, že její dcera při všech těch eskapádách trvala na pevné ochraně přesně dvakrát: se studentem ze Senegalu a s oním profesorem –, poradila matka dceři, ať si najde vhodného chlapa, jen a pouze jednoho, a do toho se zamiluje. Občas tyhle zastaralé podivnosti fungují.

„A představte si, Carle, ona to opravdu udělala.“

Seděl jsem jako opařený. A ještě déle.

Odkašlal jsem si. „Máte na mysli Hitche.“

Zapálila si; ani jsem si nevšiml, kdy předtím dokouřila. Nabídla mi taky a já si cigaretu vzal.

„Můžu za to já,“ řekla.

„Ale za co?“ Nevěděl jsem, o čem mluví. Cigareta mi moc nechutnala, ale nikotin dělal své.

„Že to tak dopadlo.“

„Myslíte s ním? Třeba se ještě objeví.“

Dívala se do prázdné sklenice a poprvé od chvíle, co jsem ji spatřil, vypadala skleslá, možná i vystrašená. Potáhla z cigarety a prohlédla si ji, jako by sama byla s její chutí nespokojená. Pak mi sevřela rameno a zase ho rychle pustila, nejistá si tím gestem stejně jako já. Řekla: „Je mrtvý, cítím to. A můžu za to já a může za to Cora, ale hlavně já. Neměla jsem po ní chtít, ať se zamiluje. To nemá rodič dítěti říkat.“

Chlácholil jsem ji, že se to nedá po nikom vyžadovat, přijde to samo.

„Právě že dá,“ namítla. „Ji to předtím ani ve snu nenapadlo, ale jakmile jsem to vyslovila, chytla se toho jako jehovista Strážné věže. To myslím vážně. Láska k jednomu muži až do smrti – její nové náboženství.“

„Počkejte. Jste si jistá, že mi to chcete povídat?“

„Nepovídám to novináři. Jen vám.“

„Já vím a taky to tak beru. Ale jsem cizinec. Je dost zvláštní, že mi tu svěřujete takovéhle věci, nemyslíte? Říkala byste je, kdybych byl Angličan?“

„Jistěže,“ přikývla. „Tak podívejte, Carle. Já mám ráda Anglii, kterou jsem znala dřív. Anglii před přívalem Rusů a Poláků. Ale na rozdíl od Vivian Mervynové, s níž jste se, jak jsem pochopila, už setkal, si dobře uvědomuju, že v čase mého mládí byla Anglie plná Indů, Pákistánců a všelijakých Afričanů. Že nějak rasově čistá rozhodně nebyla. Už tehdy jsem je viděla, jako teď vidím vás. Nemějte mi to za zlé. A už tehdy jsem je brala ne jako zlo a už vůbec ne jako nutné zlo, ale jako realitu, s kterou se nedá nic dělat, ledaže ji člověk umí využít.“

Poddal jsem se. „Takže teď využíváte mě?“

Má poznámka ji nepobavila.

„Máte malou sebedůvěru, víte to?“ podotkla s odvráceným pohledem. „Je mi jedno, odkud jste. Cora vám věří, a proto vám věří i její matka.“

„To mě těší a děsí zároveň.“

„Ona nedůvěřuje skoro nikomu, Carle. Dostala se na moři do strašné situace, ta pokračovala i na souši… Snad z ní už vybředla. Vy jste jí při tom pomáhal. Pokud má ve vás důvěru, já ji mám taky.“

„Děkuju vám. To je –“

„Neděkujte. Opravdu ne. To jen, proč to říkám vám, a ne psychoanalytikovi.“

Hitch, líčila mi, byl na univerzitě v Oxfordu vyhlášeným řečníkem v malém konzervativním studentském klubu s názvem Bolos Mendes, ale byla to jen kamufláž. Studia řečtiny a latiny sloužila jen k tomu, aby si už v raném mládí nemusel přiznat pravdu: je odsouzen k majetku, který mu umožní vydělat další majetek. Když jste na tom takhle, nic jiného se nepočítá. Zkomplikovalo se to trochu, když se jeho rodiče rozvedli – společný tah na bohatství to oslabilo a on se mohl hledat i najít v antických dějinách. Na střední škole v Harrow pro to měl podmínky, domov byl daleko. Když ho pak přijali na Oxford (New College), přestal jezdit „domů“ úplně; matku nesnášel stokrát víc, než Cora nesnáší ji, ale aby ji zbytečně neprovokoval, jezdil k otci jen párkrát do roka. Dokonce i Vánoce začal trávit v rodinách kamarádů, a těch bylo vždycky dost – pozvánky synkovi z tak významné rodiny – pravda, rozpadlé, ale co na tom? – jenom pršely. Měl mraky peněz, ale drogy ho nezajímaly a dával si pozor, kolik toho týdně vypije, dokonce to sledoval na etiketách lahví, kde jsou ty přípustné jednotky napsané. Přestože už ve dvaceti letech řídil své vlastní auto, s děvčaty to tak samozřejmé nebylo – když mladý kluk miluje Hitchcockovy filmy a chce prožít něco podobného tomu, co se v nich odehrává, říká si o milostný průšvih. A těch prý bylo několik. Dívky oslněné jeho bohatstvím a autem mu zcela bezostyšně nabízely svá megatuctová, více či méně vyholená pohlaví (zív… naznačila s rukou před ústy Dora), ale Hitch to nechtěl vidět, protože podle jeho názoru se ženy takhle nechovají (nebo aspoň chovat nemají). Namísto sexu jim citoval řecké stoiky a brzy začal mít v Oxfordu opravdu šerednou pověst. „Ale ne,“ zasmála se Dora, „zcela neschopný nebyl a homosexuál taky ne – jenom ho strašlivě pokazili jeho rodiče a on se tomu tímhle svým nepřirozeným chováním bránil.“ Pak tiše dodala, že pokud bych si náhodou chtěl myslet, že i ona se Solonem podobně pokazili Coru, tak ať jdu do prdele.

Odmlčela se, a já neměl co říct. Viděl jsem jí na obličeji, jak provinile se cítí. Pak pokračovala ve vyprávění drbů o Hitchovi, jemuž byl kdovíkde konec.

V prvním ročníku se zamiloval do Švédky, která na New College studovala díky nějakému stipendiu. Možná by, jak podotkla Dora, tento „vztah“ („ehm“) vydržel ještě déle než ony dva neuvěřitelně dlouhé trimesty, jež skutečně trval (Bůh byl té podivnosti svědkem), kdyby ta nohatá seveřanka byla trochu víc jako on. Jenomže nebyla. První půlrok se odehrávala studentská láska, pak se to zadrhlo. Zatímco Hitch dál pěstoval svůj upřímný vztah k oné Ingrid, Gudrun, Linn, nebo jak se ta blonďatá nána jmenovala (Dořina slova), ona ve své severské bohorovnosti kašlala na jeho city stejně jako na jeho bohatství, a vyspala se na jaře s klukem, kterého potkala v pátek večer v hospodě The Corridor. Byla nezávislý mladý člověk, stejně jako ten kluk. Že chodí s Hitchem, který ji miluje, jí došlo až ráno.

Nikdy by se to nedozvěděl, kdyby… Ta „kdyby“ jsou fakt hnusná – Dora o nich asi věděla své. Na každý pád to dopadlo špatně. Ingrid (Gudrun, Linn, Ulla, …?) si sice dala dobrý pozor na to, aby neotěhotněla, ale ne na to, aby nechytla něco ošklivého „tam dole“. A tak onemocněla kapavkou mocnou jako boží důtky. Pochopitelně nakazila i Hitche, když s ním pak spala, protože ten kluk z hospody byl jen na jednu noc a ona neviděla důvod, proč dál nechodit s Hitchem a jeho fárem.

Prožíval to jako stará hysterka (Dořin smích). Snadná poskvrnitelnost jeho neposkvrněnosti v něm dospěle zahlodala. Musel se zbavit nemoci a taky ženské, která mu ji uštědřila jako ránu pěstí mezi oči; dívky, která měla dojem, že si může užívat, protože je mladá a krásná.

Takže ji stihl Hitchův hněv. Rozešel se s ní. Dora neví, kde se léčila ona, ale Hitch odjel vlastním vozem do sanatoria poblíž švýcarského Bollingenu a strávil tam čtvrt roku.

Dalo by se tedy říct, že pak zanevřel nejen na tu švédskou krasavici, ale na všechny mladé ženy a možná na ženy vůbec. Když jako mladý člen Conservative Party přijel na London School of Economics s večerní přednáškou o tom, jak dobré pro jedince, stranu i celou společnost je vstoupit k toryům ještě před třicátým rokem života a jak důležité je vybírat si spolehlivé partnery pro jakoukoli činnost, ať už obchodní, manažerskou, politickou či jinou, těch několika dívek sedících v učebně si určitě nevšímal. Jen co bylo po přednášce, jedna mladá dáma mu začala oponovat velmi levicovým slovníkem. Byla to Cora a většinu argumentů měla od svého otce z doby, kdy s ním ještě mluvila. Hitch se s ní pustil do debaty, která by se nedočkala konce, kdyby ji neuťal správce budovy. Hitch s Corou s překvapením shledali, že zůstali v učebně jen oni dva. Bylo logické, že si vyměnili telefonní čísla, ale ani náhodou spolu nevlezli do postele, to až po měsíci intenzivního volání, esemeskování, mailování, facebookování, skypování atd., ale především důkladného hádání se o tom, zda se Anglie má více otevřít Evropě. Cora hájila Řecko už kvůli krvi, která jí kolovala v žilách, zatímco Hitch by Řekům naordinoval vedle eura ještě jednu alternativní měnu – nejspíš drachmu –, aby stát mohl úspěšně zbankrotovat. Mnohem větší pifku však měl na Švédsko, které sice v měnové unii není, ale jeho otevřená politika vůči cizincům a emigrantům ho přiváděla do varu a k častému užívání slova začínajícího na f (v angličtině). Pak konečně pochopili, že jejich spor nikam nevede, opili se v Cořině hampsteadském bytě španělskou riojou narychlo koupenou v 7-Eleven a prosouložili se do druhého dne. Po svých neblahých zkušenostech (Cora a jejích příliš mnoho mladých kluků a starších pánů, z nichž jí nezbyl žádný, a Hitch s tou promiskuitní Švédkou, jež ho oblažila i tím, oč nikdo nestojí) najednou měli někoho, kdo s nimi uspokojivě spí a s kým není nuda, ani když odpočívají a těší se na další číslo.

Dora Otwayová to vyprávěla lehkým pobaveným tónem, jako by s Corou a paní Rowntreeovou dlel v přízemí i Hitch a svatební den už byl na dohled, což sice nikdo moc nechápe, ale když se ti dva mladí blázni chtějí vzít…

Pokračovala o tom, že pokud jde o vztahy, je Hitch běžec na dlouhé tratě (ovšem u těch vždy hrozí nebezpečí, že ztratí směr a jejich běh se stane více méně orientačním), zatímco Cora potřebuje především partnerskou jistotu a citové zázemí, které ztratila ve chvíli, kdy se od rodiny odstěhoval její otec. Kdo chce kam, pomozme mu tam, když má svatba být, tak ať je. Žádné oficiální zásnuby se nekonaly, ale Cora začala jednoho dne nosit prstýnek s namodralým diamantem.

Měla být letos na jaře, upozornila mě Dora, ale pak to mladí bez důvodu posunuli až na podzim. A pak Hitch prohlásil, že možná není tak dobrý nápad vázat se takhle brzo.

Jak už to matky umí, Dora z Cory vytáhla, co se přihodilo. Před časem přijala Cora hovor na Hitchově mobilu (její snoubenec seděl na záchodě; udělal chybu, že si tam telefon nevzal) a do ucha se jí ozval ženský hlas pronášející v krátké větě jasně položenou otázku s důrazem na prvním slově: „Kdy teda přijdeš?“ Ten hlas nepatřil Hitchově mladistvé matce, to poznala hned, a když se pro kontrolu zeptala, kdo se ptá, dozvěděla se jen: „Aha, promiň, zlato.“

Promiň, zlato?! Kdyby byl Hitch věděl, co ho čeká, až vyjde ze záchodu, se splachováním by byl nepospíchal a doufal, že Cora si dá panáka vodky Smirnoff, co ležela v mrazáku, a půjde se projít. Ale protože už tehdy měla k telefonům svůj specifický vztah, mrskla ho po něm, sotva na WC zhasl. Trefila ho do pravého oka a způsobila mu monokl, který mu zůstal a měnil barvy ještě tři neděle, dokonce s tím byl u lékaře; jestli nemá naštípnutou lícní kost. Tehdy všechno popřel, což je osvědčený způsob, jak se s takovou situací vyrovnat, ale nevěděl, že Cora si zapamatovala číslo, z něhož bylo voláno, což taky svědčilo o tom, že v těchto věcech je Hitch úplný benjamínek, protože kdyby měl svou tajnou milenku uloženou pod nějakým jménem, jeho snoubenka by se k ní nedostala. Když dotyčné slečně zavolala a vyzvala ji: „Vyklop to, zlato, Hitch mi o tobě řekl, ale já chci vědět všechno“, vyslechla si přiznání (spojené s nadějí a kalkulem, že Hitch nechá Coru plavat a vrhne se do nového vztahu), že už měsíc spí tahle slečna (jménem Judy) s jejím snoubencem, ale Cora se nemusí ničeho bát, nákazy ani nedej Bože dítěte, protože Hitch neoblomně trvá na tom, že mezi jejím tělem a jeho tělem, i když jsou ta těla v sobě, bude stále přítomna páchnoucí gumová membrána.

Ta dívka ho nic nestála a snad ani nevěděla, z jak strašlivě bohaté je ten pohledný, zdánlivě ostýchavý mládenec rodiny, a už vůbec netušila, že je zasnoubený. Myslela si, že je to mladý perspektivní muž, který sice s někým chodí, ale to se dá rychle změnit tím, že ona, Judy, bude píchat lépe a nadšeněji než ta imaginární dotyčná, kterou on potom zákonitě nechá. Což mohlo docela dobře vyjít (Dora Otwayová se pousmála) – když chce ženská něco takového někomu dokázat, tak mu to dokáže. Zároveň byla Judy o tolik jiná než Cora a hlavně se s ním o nic nepřela (o politice a problémech eura už vůbec ne) a nic po něm nechtěla, což dělá u mužů divy.

Samozřejmě se pak k milence utíkal o to víc a Cora měla svá oprávněná podezření. Jedna druhou se snažila přesouložit a on byl ten, kdo z toho měl prospěch. Chyb, kterých se Cora dopustila, bylo nepočítaně. Ta nejhorší na sebe nenechala dlouho čekat. Cora přesvědčila jakéhosi tlustého halamu, aby té dívce, té Judy, domluvil. Chlap jí přerazil nos, a když za ní byl pak Hitch ve špitále, dal si rychle dohromady, kdo za tou do nebe volající agresí stojí.

Zkusil se s ní rozejít, zrušil zasnoubení. Vydržel ji nevidět dva a půl měsíce. Potkali se na přehlídce koní na závodišti v Herefordu, ona byla s Dorou, on se svou matkou. Dora mi svěřila, že do pěti minut jí Cora zmizela v davu. Paní Mervynová se na tribuně rozhlížela stejně bezradně jako ona – Hitch byl pryč.

Odjeli spolu k řece, procházeli se podél Wye celé odpoledne a Dora si je jistá, že na sebe museli během té doby jednou dvakrát hupsnout někde za křovím. Na každý pád bylo zasnoubení obnoveno, na prstenících se skvěly nové prstýnky. Začali si půjčovat Aldebaran na výlety podél jižního pobřeží. Jako by se nic nestalo. Jako by Hitch Coru tak nepochopitelně nepodvedl. Vážně jsi přesvědčená, ptala se jí matka zas a znova, že s někým takovým chceš strávit zbytek života?

Cora jí odpověděla, že nikoho lepšího nezná. Hitchův úlet ji sice bude do smrti mrzet, ale je to přesně ta věc, kterou mu hodlá odpustit. Vzít to jako pochybení, kterého se může dopustit kdokoli. Hitch, jak zjistila, není tak jasný, tak čistý a tak prostý člověk, za jakého ho měla. Možná i on potřebuje svůj stín – když ona jich má tolik, tak on možná cítí, že se jí v tom musí aspoň trochu vyrovnat? Ta Švédka se nepočítá, v tom byl nevinně. Cora objevila test pro svou lásku – a láska, podporovaná pochopením a odpuštěním, v něm opakovaně obstála.

To je ono, řekla prý Cora matce; tohle je muž mého života.

Uběhlo pár týdnů a přišel anonym. Zlé rodinné jazyky měly za to, že tu obálku jí poslala jeho vlastní matka, ale hlas rozumu argumentoval, že paní Mervynová by přece nevyfotila vlastního syna, jak pigluje tu nadějnou spisovatelku, co o ní na jaře psali v Guardianu, že patří k největším talentům post-postkoloniální britské literatury. Matka by něco takového přece neudělala. I když je pravda, že to obrovské červené sofa, co na fotografii bylo vidět kromě onoho pornografického tělesného spojení mezi ležícím klukem, bílým jako nezralý čedar, a dívkou snědou jako čaj z Ásamu, jež na něm řádila jako smyslů zbavená, ještě donedávna stálo u severní zdi té nesmyslné londýnské obytné haly patřící paní Mervynové; kus nábytku, který byl sice krátce poté odstraněn, ale všichni ho znali z článku v časopise Horse & Rider, pojednávajícím o mervynovské stáji plnokrevníků.

Paní Otwayová by mi byla vyslepičila i to, o čem nemá ani páru, ale zaslechli jsme na schodech kroky a dveře se otevřely.

Vešla Cora, v očích napůl uštvaný, napůl obviňující pohled. Paní Otwayová vstala a podala mi ruku. Bylo na ní vidět, že by ráda řekla víc, ale před dcerou to nejde. Zpátky za dveře si ji poslat netroufla; co kdyby ji popadl další záchvat vzteku?

Dohodly se, že Cora se k ní zatím neuchýlí. Až na tom bude po psychické stránce lépe, nejspíš se vrátí do Londýna. Nabídl jsem se, že ji tam rád doprovodím, aby nejela sama, ale dočkal se vyhýbavé odpovědi, že do té doby se snad přece jen objeví Hitch. Zatím však zůstane u paní Rowntreeové.

Jako bychom nevěděli, kdo má odejít dřív, zda já, nebo Dora Otwayová. Ani mně, ani jí se nechtělo. Držela v ruce kabelku, já žmoulal v dlani mobil. Přál jsem si, aby zazvonil; aby to byla policie a aby zaznělo sdělení, že mě tu stále velmi potřebují. Ale telefon mlčel.

Zkontroloval jsem čas na hodinkách a se zdviženým obočím a starostí v hlase oznámil, že jsem měl být už dávno v redakci Standardu. S posledním pohledem na Coru jsem se vzdálil.

Nedokonalý, snažící se džentlmen.

10
Útesy

Druhý den ráno jsem běžel čtrnáctikilometrovou trasu přes Sedm sester. Šlo mi to lépe než obvykle i díky negativní energii, která ve mně nepřestala bublat z předešlého večera. Jestli mě jindy vyčerpalo deset kilometrů k únavě a spokojenosti, tentokrát mi podrážky klouzaly po vrstvě imaginárního magnetického pole a posílaly mě vpřed nebývalou silou a rychlostí. Při běhu se prý čistí krev i hlava, ale jestli je to pravda, nevím, protože já si teď musel přehrát poslední rozhovor s Pauline – a připadal si jako ropná skvrna šířící se ze ztroskotaného tankeru.

Udělal jsem chybu. To, co mi svěřila Dora Otwayová, nezůstalo mezi ní a mnou. Vykecal jsem to Pauline, a teď to bylo i mezi námi. Mezi. Taky mi napsala slíbený e-mail Beryl. Přesnou diagnózu poruchy Cořiny mysli nezná a stejně by mi ji oficiálně nesměla říct, ale prý začíná pochybovat, zda taková medicínská diagnóza vůbec existuje. K tomu, aby se slečna Otwayová-Petridesová zčistajasna objevila na pláži a pak několik hodin nemluvila, nebyl žádný psychický důvod. Pokud se jachta v bouři potopila a její snoubenec zmizel ve vlnách, musela Cora vyvinout obrovskou duševní a fyzickou sílu, aby si sama doplavala pro pevnou půdu pod nohama. V takových situacích bývají trosečníci vysílení, a ve chvíli, kdy považují nebezpečí za zažehnané, upadají do hlubokého spánku nebo do bezvědomí, ale Beryl nezná moc případů, kdy by v této souvislosti utrpěli ztrátu paměti a nevěděli, kdo jsou a proč tam jsou. Pauline poznamenala, že i jí to přišlo zvláštní, jak ta holka pěkně připlavala předvést se na pláži. Ona sama by prý, kdyby byla ve stejné situaci, plavala z širého moře k tomu, co je odtamtud nejlépe vidět, tedy k bílým Sedmi sestrám, konkrétně k nejvyššímu útesu Beachy Head a majáku pod ním. Pokud však Cora, bezpochyby vynikající plavkyně, zamířila východně na pláž v Eastbourne (pravda, k jeho daleko sahajícímu molu), musela být při smyslech víc než ty nebo já.

Rozčileně jsem namítl, že mohla připlavat z východu, tedy od Hastings a Dungeness, kde je vidět z moře hrbatá jaderná elektrárna a jinak jen strašlivá rovina.

„Ale jsou tam kamery, co by zaznamenaly tu krásnou postavu?“ zavrčela Pauline.

„Kamery jsou už všude,“ řekl jsem. „Jde o to je využít, když potřebuješ, anebo se jejich oku vyhnout, když něco nesmí být viděno. Adrenalinová hra naší doby.“

To, co následovalo, se nemělo odehrát. Takhle jsme se s Pauline ještě nepohádali. Marně jsem vysvětloval, že je to můj první velký případ a můj zájem je pouze profesionální – jsem přece novinář, a to s těmi kamerami jsem myslel jen obrazně, samozřejmě jsem pro absolutní věrnost ve vztahu, kamera nekamera, a když už, tak musí být v tobě. Abych ji o tom přesvědčil (což je marná snaha, ale já ji samozřejmě a ke své škodě podstoupil), předkládal jsem jí další a další fakta případu dívky, jež přišla z moře; fakta, která jsem vytáhl z jejích rodičů, a pak to málo, co jsem měl od paní Mervynové – všechno teď sloužilo nikoli veřejné zvědavosti, ale k pacifikaci Paulininy žárlivosti.

Jenom ji to utvrzovalo v názoru, že jsem Corou posedlý; že český kluk, který je v Anglii na roční pracovní stáži, jež mu teď končí, se hrou náhody seznámil s několika členy řádu vyššího britství, a teď je z toho v naprostém pominutí smyslů. Ovšem pokud si myslím, že na té kosti, co tak neodolatelně voní a já nad ní musím chtě nechtě slintat, je nějaké maso, tak to se teda pletu.

Klidným hlasem jsem ji požádal, aby z mého podnájmu odešla.

Dala si říct, přestože se venku zvedal vítr a do oken zabušily první kapky. Už se nehádala, jenom si nacpala do tašky nějaké šminky a byla pryč. Kam šla, jsem nevěděl a poté se už nezeptal. Já jsem do rána nespal, usnul až před šestou a v devět vyběhl na dnešní třetinový maraton.

Vzal jsem to po silnici. Slunce sice slibovalo nádherný den, ale pěšiny byly rozmáčené po půlnoční bouřce, jež byla skoro tak silná jako ta, co vyplavila na pláž Coru. Doufal jsem, že v tuhle hodinu tu aut a autobusů s turisty ještě moc nebude, a taky že ne. Pozdravil jsem se s dívkou, kterou jsem znal z bufetu na pobřežní promenádě, kde z velké plechové nádoby čepovala do hrnků silný čaj, v němž bylo zamícháno horké mléko. Žádný japonský čajový obřad, žádné bílé či zelené čaje poetických jmen a už vůbec ovocné směsi, tohle byla čajovna starého ražení. A protože byl cejlon silný a poměr plnotučného mléka ideální – nápoj nesmí být příliš hnědý ani příliš bílý –, od rána tam stála fronta, o nedělích docela dlouhá.

Tady na útesech jsem tu čajovnici už párkrát potkal, mívala modrou tréninkovou soupravu. Ale tentokrát, snad že už opravdu začalo léto, si na sebe vzala jen lehkou teplákovou bundu a bílé běžecké šortky.

Ten úbor způsobil, že jsem se ohlédl, jakmile jsem ji minul. Potěšilo mě, že její zadek vypadá tak, jak jsem si ho představoval, když prodávala čaj; rozhodně větší, než mají holky, co chodí pravidelně běhat. Dokonce mě napadlo, že jsem ji během své roční stáže mohl alespoň zkusit sbalit, jen abych si vyslechl, jak se vymluví nebo jakými slovy mě pošle do háje. Ale pak jsem na silnici zahlédl ještě někoho.

Do kopce klusal otylý muž v černé sportovní kombinéze. Vzdálenost mezi ním a dívkou se zkracovala, ale nemusel se ke mně už přiblížit ani o jediný krok, bezpečně jsem ho poznal: byl to ten samý chlap, jehož jsem přibližně ve stejných místech už zahlédl. Do tváře mu vidět nebylo, měl nahrbená záda a skloněnou hlavu krytou čepicí s kšiltem. Přišlo mi teď, že běží odhodlaně a celkem rychle, jeho forma se očividně lepšila. Pořád byl dost daleko, ale já měl dojem, že slyším, jak ztěžka, ale pěkně rytmicky oddychuje.

Počkal jsem, než ti dva proběhnou kolem sebe. Ani jeden nedal najevo, že toho druhého vůbec zaznamenal, ale zatímco dívka zvolnila tempo a v klusu si protřepávala ruce a uvolňovala záda, chlap do toho šlápl a supěl jako sentinel. Teď jsem ho slyšel jasně.

Běžec jako každý jiný, proč bych ho tu nemohl potkávat jako tu hezkou prodavačku čaje?

Protože z tohoto člověka jsem měl na pažích husí kůži. A to byl ode mě pořád daleko.

Nad tou podivnou úzkostí zvítězila zcela normální soutěživost. Aby mě předběhl takový špekoun, jsem nemohl dopustit. Vrátil jsem se na silnici a soustředěně běžel přesně tři minuty, aniž bych se otočil. Když jsem se pak narychlo ohlédl, spatřil jsem onoho snaživce v podobě malé černé figurky v zelené krajině, jež je směrem jižním ukončena šedomodrým mořem a jeho obzorem, který stejně jako krása tkví pouze v našem oku, zatímco na druhou stranu se ta občerstvující zeleň táhne do nedozírných dálek až někam k Londýnu, Sheffieldu, Edinburghu a rozeklanému pobřeží severního Skotska. Zase idealizuju.

Běžel jsem, dýchal, zrychloval a zpomaloval, kontroloval si frekvenci tepu. Doběhl jsem k sídlu Birling Manor a měl toho pro to ráno dost. Brala mě křeč do lýtek i do žeber, v předklonu jsem oddychoval a zkoušel si nepřipustit bolestivé tepání ve spáncích, jež by mohlo snadno přejít v ničivou migrénu.

Po obou stranách silničky se pásly ovce a mně se zvedl žaludek; byly cítit dušeným skopovým a hnojem. Opřený o kamennou zídku jsem si protáhl úpony a hleděl se pomalu vrátit na Sedm sester; tady ve farmářské zóně mě příliš otravoval hospodářský smrad a bodavý hmyz.

Klusal jsem zpátky k útesům a myslel na to, co mi předešlého dne řekl v práci Trevor o Doře Otwayové. Četl všechny její knihy, bylo jich zatím šest a další měly následovat. Patří podle jeho názoru k mainstreamu britského kriminálního žánru a vyznačuje se tím, že se hrdinky jejích příběhů brodí krví a samy cedí krev přirozenými i způsobenými tělními otvory. Vrazi, které si vymýšlí, jsou buď rafinovaní zvrácení sadisté, anebo děti, které zabíjejí z nouze. Rodinné vyvražďovačky jsou její specialita a za jednu svou knihu dokonce obdržela jakousi obskurní cenu pro autory detektivek, mezi ctiteli žánru branou zcela vážně. Trevor mi nabídl, že mi něco od paní Otwayové stáhne do čtečky. S díky jsem odmítl: příliš velký počet mrtvol se mnou nic nedělá. Jednou se každá taková mordýřská orgie musí vyčerpat a zastavit a autoři se vrátí k jedné jediné vraždě. Odpověděl, že takové oldschoolové (odporný, na úplně všechno aplikovatelný jazykový prostředek) věci už nikdo nečte, publikum chce hodně krve a levicově laděný sociální podtext. Odvětil jsem, že přesně tohle nudí mě.

Musel jsem si odpočinout, závěrečný sprint do města, přestože je z kopce, byl v tu chvíli nad mé síly; návrat z něčeho tak ušlechtilého jako běh na udržení jakés takés kondice přece musí být elegantní a sebevědomý. Shlédl jsem dolů. Sešup za zelenou hranou útesu musel mít dobrých třicet metrů a stěna padala téměř kolmo, což bylo dobře vidět na límcových cípech okusu provedeného mořem. Opodál se hroutily zbytky drátěného plotu, který tu město dalo před lety vztyčit na své náklady, přestože zdaleka nechránil všechna nebezpečná místa; ta jsou tu skoro všude. Tady jsem před časem dělal jednu ze svých prvních reportáží. Týkala se právě těchto snah: ochránit občany před občany samými. Městská rada pak na dráty rezignovala (ostatně hned dva ochranářské spolky byly od začátku proti nim, neboť ruší estetiku přírodní památky). Na to, aby byly všechny části plotu naházeny na náklaďák a odvezeny někam do sběrny, odmítla dát peníze.

Stál jsem půl druhého metru od okraje a myslel na to, jak mi je tohle místo blízké. I další má reportáž pro Standard se týkala útesů. V lednovém chladu (pouhé čtyři stupně nad nulou) zastavil opodál na silničce vyrudlý Austin Metro, z něhož vystoupili manželé, kteří to auto měli kolik – nějakých čtyřicet let? Pořád to jedno auto. Vypili spolu na útesu jedenapůllitrovou termosku brandy smíchané s horkou vodou (cukru tam prý bylo ještě víc než alkoholu, sdělil policii patolog po rozboru krve a pak se ta omračující zpráva dostala k nám – Sid má na patologii svého člověka), snědli k tomu po dvou trojúhelníkových sendvičích (ona okurkové mazané máslem a smetanovým sýrem, on rostbífové s margarínem a dijonskou hořčicí – prokázal to rozbor obsahu žaludků) a vykouřili každý čtyři cigarety značky Silk Cut z fialovo-bílé krabičky (jež spolu se starým kovovým zapalovačem Ronson zůstala ležet na kapotě motoru jejich vozu). Pak se svlékli do naha a společně, ruku v ruce, se vrhli dolů.

Neptal jsem se tehdy ve své reportáži na to, nač se ptal deník Sun a téměř totožně i Daily Mirror (a koneckonců i Telegraph a další plátky), nýbrž jsem se pozastavil nad tím, že když už to chtěli provést, proč nevyjeli nahoru na Beachy Head a neudělali to ve velkém stylu se smrtipádem mnohem hlubším. Vyšlo mi z toho, že chtěli mít ve svých posledních chvílích klid od lidí.

Je smutné, jak i ty nejsmutnější věci najdou své napodobitele. Tři týdny po skoku naháčů sjel z útesu chlap v terénním voze. Byl to zadlužený farmář, nucený svůj milovaný a nepostradatelný Land Rover prodat. A tak ho raději zapíchl fakt hluboko. Nejdřív si spletl jeden útes s druhým – shora vypadají všechny podobně – a vybral si místo, kde se skála zdaleka nesvažovala kolmo, ale vytvořila jakousi přírodní klouzačku. Spolehlivý automobil sklouzl až dolů, utrhl nárazník a výfuk, ale nakonec se vinutou silničkou vrátil nahoru. A tak to jeho majitel vzal z útesu znovu. Auto se konečně skutálelo bokem dolů, ale ani nyní se v něm farmář nezabil. Novináři k němu pak na jednotku intenzivní péče nesměli, ale k vraku automobilu se Trevor dostal. Prohlásil, že od té doby má respekt k britským výrobkům.

Místo, kde čtyřkolový horolezec našel svůj limit, bylo shora vidět. Dokonce tam něco tmavého leželo, asi odlomené zrcátko. Když jsme se tu byli zjara projít s Pauline, prohodila, že nebýt mě, vůbec by sem na ty smutné skály nedošla, protože není romantik jako já, aby si je prožila o samotě, ale je obyčejná anglická holka, která by si vystačila s pláží a molem a promenádou, ostatně v Brightonu jsou tyhle přímořské radosti hezčí, ale skály tam opravdu nemají; snad až na „Brighton Rock“, cukrový špalek na cucání, tvrdý jako kámen.

Myslel jsem na Pauline, jako by byla součástí mé nenávratné minulosti. Jestlipak je teď v Brightonu?

Byl jsem odpočatý. Chtěl jsem se vrátit na silnici a znovu se dát do běhu, ale než jsem se stihl otočit, ucítil jsem nasládle kyselý pach.

Vrazil do mě černý kolos bez obličeje a já letěl po zádech dozadu. Útočník měl tvář zdeformovanou punčocháči, které si přetáhl přes hlavu a přikryl je baseballovou čepicí. Vypadal jako postava z brakových filmů šedesátých let. Nějaký poskok záludného zločince jménem Fu-Manču. Punčocháče musely být velmi elastické, jinak by nohavici přes ten kulatý špalek hlavy nepřetáhl. Druhá nylonová nohavice mu vlála zpod čepice jako čínský cop.

Zároveň to byl cílevědomý člověk – o něco mu šlo. Srazit mě dolů. Asi si myslel, že jsem blíž okraji. Udělal jsem tři vratké kroky vzad, dostal se do rovnováhy, nepovedlo se mi to a padl stranou na pravou ruku, zapíchl loket do hlíny a se všemi svaly zaťatými se ujistil v tom, že pruh trávy mezi mnou a koncem země má ještě nějakých padesát centimetrů. To vše jsem stihl za dvě sekundy, odhadem. Chlap měl co dělat, aby se zastavil, a když se mu to povedlo a k mé lítosti a hrůze nepřepadl přes okraj, znova šel po mně, přesně jak jsem se obával. Může mít oblak kyselého potu vražedné úmysly?

Kopanec mířený na břicho jsem chytil jako brankář balon, a přesto mi špička jeho černé neběžecké tenisky div nevyrazila dech. Jak jsem tu nohu od sebe odmrštil, došlo mu, že ji bude teď moc a moc potřebovat, a honem chytal na samém okraji země rovnováhu. Lezl jsem pozpátku a hypnotizoval drny, aby se poroučely pod těmi nevhodnými botami, vždyť půda se tu drolí jako moučník už staletí, tak proč by se teď nemohla poddat váze toho přerostlého nindži?

Když si byl jistý, že ani nepřepadne přes hranu, ani se s ním ten okraj neutrhne, vypadalo to, že chce vzít nohy na ramena. Povzbudil jsem ho: „Běž pryč, ty hovado! Zbláznil ses, kreténe? Já jsem cizinec!“

Ale věděl jsem, že hovadokretén se nespletl, že jde jen a jen po mně a je mu úplně jedno, jestli jsem cizinec nebo rodák ze Stratfordu, a že to souvisí s případem dívky, která dole v Eastbourne vystoupila na pláži z moře a čekala, až se jí někdo ujme.

Spěšně jsem vstal, ale už byl u mě, na tu správnou vzdálenost paže. Měl se rozmáchnout a já bych se byl uhnul, ale on praštil rovnou bez rozmachu a stačilo to, zasáhl mě někam nad žaludek, což mě znova položilo a najednou jsem nevěděl, jestli se mám dřív vyzvracet, nebo ho dál kopat do rukou, jimiž se mi snažil sevřít kotníky.

Všiml jsem si, že někdo v červeném tričku a modrých teplákách si nás zpovzdálí nahrává na mobil. „Pomoc!“ zakřičel jsem. Vůbec jsem nepoznal, jestli je ten přihlížející člověk muž, nebo žena, nedalo se to stihnout. Útočník mi drapl levý kotník, ale pravým chodidlem dostal ránu přímo do obličeje, až mě musel pustit. Vztekle řval a o krok se stáhl. Než se vzpamatoval, byl jsem zas na nohou a čekal na něj s pěstmi zdviženými před obličejem. Kde jsem ten postoj odkoukal? Byl směšný, tedy aspoň v mém podání. Ale protivník si držel tvář skrytou za síťovinou. Nesmál se. Dokonce zasténal bolestí. Možná jsem mu vykopl zub.

Udělal ke mně krok, pak druhý a třetí, zastavil se. Oddychoval, pootočil se, zaváhal, pak znova nakročil. Znova ten brekavý sten. Dítě, jemuž se něco nepovedlo.

Obrátil se a kolébal se pryč. Cestou si táhl z hlavy punčocháče. Pak se otočil, chudák. Hleděl jsem do tváře, která už nebyla krytá maskou, ale zas tolik se od ní nelišila. Jenom ty šikmé oči teď byly kulaté. Vypadal mladě. Strašně mladě. Byl vyplašený, že ho vidím bez masky, ale zároveň vyplivaný a rezignovaný, na další boj neměl sílu. Teď šlo o to, jestli to ukončíme, anebo budeme pokračovat. Ty oči však nebyly hloupé. Jen vyčerpané, skoro uštvané. Nečekal jsem, že v nich zahlédnu žárlivost a smutek.

Možná právě ten pohled mě odradil od toho, abych ho pronásledoval. Mohl jsem běžet za ním celou cestu a držet si distanc a pronásledovat ho až dolů do města a upozornit na něj některou z kamer rozmístěných ve frekventovaných ulicích, pokud by se mi podařilo ho tam vehnat… Takhle by ho dostala policie i tisk. Ale nechal jsem ho být. Kdybych ho vyprovokoval, mohl mi v prackách zlomit vaz raz dva, ale spíš by stačilo jenom „raz“. Byl jsem mu vděčný za to, jaký je to nešika, a taky jsem k němu pocítil zvrácenou sympatii, něco jako stockholmský syndrom. Kdy se tohle člověku podaří? Někdo vás jde zabít, a naprosto to pohnojí, i nebojovník jako vy se mu ubráníte.

Takový chudák vám pomáhá žít.

Šel jsem zvolna k městu po pěšinách a lačně nasával slaný vzduch. Žil jsem. Ještě jsem se chvěl rozčilením, ale strach z toho, že by se na mě ten punčochář vyřítil zpoza některého křoví po cestě, jsem neměl.

Nicméně nahlásit jsem ten incident musel. Už proto, že zítra nebo pozítří se může opakovat jinde a za jiných okolností.

11
Informace

Inspektor Rattigan byl nenápadný muž střední postavy s posmutnělým, se vším smířeným výrazem. Potkat ho v Praze nebo někde poblíž Kutné Hory myslel bych si, že je Čech. Věděl, že výš než na eastbournskou četnickou stanici už to nedotáhne, a k rezignovanému pohledu vodnatých modrých očí mu pomáhaly pravidelné dávky alkoholu, jehož podobu nikdo neznal, neboť inspektor do pubu nechodil. Pivo? Víno? Gin? dohadovali se kolegové ve Standardu a tvrdili o něm, že když se zkouší etanolu vyhýbat, bývá popudlivý.

Pozdravil jsem se s konstáblem Dunnem. Když slyšel, jaké povahy je mé oznámení, sáhl po telefonu, rozmyslel si to, požádal o strpení a odešel dozadu. Vrátil se s ještě kamennějším ksichtem, než měl předtím, a pokynul mi, ať jdu za seržantem. Avery mě přijal ve své pracovně, nechal mi uvařit čaj, a zatímco poslouchal mé líčení útoku na Sedmi sestrách (nahrávané), pátral mi spolu s kamerou umístěnou v rohu místnosti po obličeji, jako by tam jeho dvě živé oči a taky oko elektronické hledaly nějakou prokazatelnou lež nebo zradu.

Když jsem mu vypověděl všechno o útočníkovi na útesech i nové zprávy o Coře, posadil mě do auta a nechal na Sedm sester odvézt. Měl jsem přesně označit místo, kde došlo k přepadení.

To jsem nedokázal. Vysvětloval jsem, že jsme se při tom pohybovali a určit přesně, kde mi šlo nejvíc o život, je docela těžké.

Vrátili jsme se na stanici, kde jsem byl uveden do kanceláře inspektora Rattigana. Tomu – a jeho prodestilovaným očím – jsem musel všechno vypovědět ještě jednou. Když jsem skončil, měl jsem toho právě tak dost. Když se mě zeptal, proč se vztekám, neodpověděl jsem zrovna šťastně. Řekl jsem, že jsem ten útok snad ani neměl ohlašovat. Chtěl pak vědět to samé co předtím Avery: proč jsem nepřišel na stanici rovnou a šel se domů převléknout a co všechno si vlastně nechávám pro sebe.

Zakoktal jsem, že nevím, co tím myslí. Ale trochu jsem věděl.

Neměl bych, dumal nahlas, v případu zmizelého pana Mervyna pomalu začít vystupovat jako svědek?

Jenom nezpanikařit. Nevěděl jsem, jestli ví o Coře a jejím snoubenci víc, nebo míň než já. Anebo ví zhruba stejně? Jen klid. Nějak to uhraju, nějak to zatluču. Připozatluču – to přinejmenším.

Ale překvapil mě něčím jiným. Oznámil mi, že už tu má přibližnou podobiznu útočníka, vypracovanou podle mého popisu. Koukl jsem na ten sterilní, vší lidskosti zbavený portrét neznámého člověka. V něčem se ta tvář lišila, v něčem se shodovala. Vystižená byla objemnost hlavy, ale rysy se v ní ztrácely jako v bažině. Pokrčil jsem nad tím rameny a vyslovil pochybovačně: ano, to by mohl být on. Ale taky třeba ne.

Když mě Rattigan propouštěl, podotkl, že nikdy nepochopil, proč cizinci tolik chtějí být jako Angličani; už viděl takových případů spousty a ta snaha je podle jeho názoru krajně trapná a křečovitá.

Opáčil jsem: proč si myslí, že chci být jako Angličan?

Se zdviženým obočím odpověděl, že má snaha o angličtinu, jakou se mluví ve vysílání BBC, je až trapně klopotná.

Rozhodil jsem ruce a nechal je klesnout. „Ale já se o nic nesnažím, inspektore, tohle je angličtina, jak jsem se ji naučil.“

Nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Tak jste se ji měl naučit hůř. Cizinci nemají mluvit jako vzdělaní Angličani.“

„Děkuju za poklonu,“ zasmál jsem se. „Ta trapná klopotnost tedy nebude zas až tak klopotně trapná?“

Na služebně jsem musel podepsat záznam výpovědi a vyslechl si od Averyho upozornění, že policie teď bude to napadení šetřit, tak ať mě ani nenapadne psát o tom v novinách. S tím jsem nesouhlasil: pokud někdo ze čtenářů toho chlapa viděl, může ho snadno poznat a upozornit na něj, přece jen je to dost nápadný zjev i bez punčocháčů přes obličej. Ale on trval na svém. Pak mi doporučil, ať nechodím běhat sám a po setmění ať se nevzdaluju z města. Motorizovaná hlídka teď bude brázdit Sedm sester dvakrát častěji. Nakonec mi nabídl, že by jeden z jeho lidí mohl mít trochu pod dohledem dům, kde bydlím. Poděkoval jsem, ale ne, to jistě nebude nutné. Odpověděl, že si to ještě rozmyslí.

Cestou do práce jsem si nadával za to, že jsem na stanici vůbec chodil. Bylo odpoledne a já, abych vše stihl, budu muset zůstat v redakci až do noci. Sid mi po e-mailu připomněl, že sice budu pomalu ve Standardu končit, ale to neznamená, že si teď lehnu na pláž a budu se slunit, naopak: jestli chci, aby mi napsal pozitivní hodnocení, musím se jako reportér snažit víc, protože zatím mám za sebou pouze drobnosti a nedodělaný případ slečny Otwayové-Petridesové, a to, jak jistě uznám, je opravdu málo. Když jsem to přečetl Trevorovi a zeptal se, zda tomu rozumí tak jako já, zachmuřeně pokýval hlavou – Sid ze mě chce vyždímat o Petridesových i to, co nevím.

Nejraději bych mu řekl o punčocháčovém fetišistovi, co mě chtěl strčit z útesu, ale nevěděl jsem, zda by si to nechal pro sebe. Co kdyby to práskl Sidovi? Sólokapr lososích rozměrů: reportér se stal lovenou rybou. Důležitější však byl pocit, který jsem z toho všeho měl: říkat toho co nejméně.

Mrzelo mě, že se na Trevora nedá spolehnout. Byl to jinak ten typ, co vás po výplatě srdečně pozval, ať jdete s lidmi z novin na tah městskými hospodami, a vy jste to rádi přijali. Ke své pozdější lítosti. A to bylo asi tak všechno. Skutečně se s ním sblížit pro mě nebylo možné. Měl jsem podezření, že on sám by něco takového považoval za nevkusné.

Nebylo mi dobře, pořád se mi vracely výjevy z té ranní události a následných hodin na policii. Asi do šesti jsem bojoval s článkem o městském pouličním kamerovém systému, který vždycky odhalí jen prkotiny. Když jsem s tou banalitou byl konečně hotov, přiložil jsem k textu fotografii pořízenou jednou z kamer: byl na ní párek teenagerů souložících u zábradlí proslulého eastbournského mola. Opatřil jsem to titulkem: Šestnáct už jim bylo – můžou to dělat! A doplnil v perexu: A kamery – jsou plnoleté, aby se mohly dívat? Odeslal jsem vše grafikovi k úpravě a zalomení do sloupců a taky k retuši onoho snímku.

Grafik mi odepsal, že editor to dal na extra jazykovou korekturu, tolik překlepů jsem zatím nikdy neudělal.

Stýskalo se mi po Pauline, ale zdaleka jsem nebyl ochoten jí to objasnit nebo se za něco omlouvat, takže jsem odolal pokušení jí zavolat. A protože jsem zoufale potřeboval společnost a taky ukojit zvědavost, zavolal jsem Coře.

Dlouho hovor nepřijímala, a když už jsem to chtěl vzdát, přece jen se z mobilu ozvalo trochu protažené: „Ano?“ Poznal jsem hlas Dory Otwayové. Ironie v něm tentokrát nebyla, nebo aspoň já ji neslyšel. Sdělila mi, že Cora ji povolala do Eastbourne, a to co nejdřív, prý byla samá omluva za své předchozí chování a připadala jí vystrašená, což bezpochyby souvisí s tím, jak mě ráno přepadli na útesech, že?

„No já abych…“ spustil jsem a ztratil řeč.

Ona pokračovala: Je jí to (Doře) velmi líto a moc ráda by pro mě něco udělala, přece jenom tu v Anglii nikoho nemám, jistě to půjde a něco vymyslíme a kdesi cosi, ale zrovna teď musí zpacifikovat Coru, která je ještě rozrušenější než ráno v telefonu a vypadá to na hysterický záchvat, takže ji odváží na Charnell.

„Kam?“

„Na rodinné sídlo, drahoušku,“ upřesnila shovívavým tónem.

Zeptal jsem se, kdy její dceři telefonovali z policejní stanice a zda s ní mluvil Avery nebo Rattigan.

Chvíli jsem poslouchal jen ticho a pak z Dory Otwayové vylezlo, že o žádném policejním telefonátu se Cora nezmínila, ale když už jsme u toho, moc ráda by mě požádala, abych Charnell právě před policií nezmiňoval, její dcera má uniforem a jejich zákeřných dotazů plné zuby. No a policisté jí přece nedoporučili opustit město… ale že by jí to vysloveně zakázali, to si Dora Otwayová nemyslí.

Pak řekla: „Haló, jste tam, Carle?“ Musela to opakovat, protože já jsem opět mluvit nemohl. Ruka s mobilem si vyťukávala ve vzduchu nesmyslnou morseovku, byly to samé tečky.

Jak může Cora – a teď dokonce i její matka – vědět o tom, co se stalo na útesech, když od policie to nemá?

„Haló… Carle?“ zavřeštěla Dora a já v jejím hlase slyšel vyděšenou obavu ne o mě nebo o její dceru (aspoň teď ne), ale o to, že prozradila něco, co neměla.

Vzpamatoval jsem se a odkašlal si. Požádal jsem ji, zda by mi nemohla Coru předat; musím s ní teď mluvit ještě naléhavěji než předtím. Řekla, ať posečkám, že je ve sprše a ona jí musí mobil donést. Zaslechl jsem zaklepání na dveře a: „Coro? Coro!“ (Stejný kvokavý tón, jakým předtím vyslovila moje jméno.) Potom tlumené hlasy, které přešly v prudkou hádku, dlaň zakrývající mikrofon mobilu, Cořin křik a šumění sprchy a Dořino přesvědčování křížené s naříkáním, a nakonec tú tú tú a ticho.

Zkusil jsem zavolat znovu. Vzdálený elektrohlas mě informoval, že majitel čísla je nedostupný. Měl jsem číslo i na Doru, a tak jsem se s ní spojil. Přijala hovor okamžitě a já si vyslechl: „Kravka hloupá. Copak tohle se dělá?“ Hned nato přidala omluvu a žádost o pochopení, vždyť z toho musím být celý zmatený, ale její nepovedená dcera ji právě zcela neomluvitelně zlila horkou vodou ve sprše a ona nemá nic na převlečení. Když jsem ji požádal, zda by nemohla Coru uklidnit, že tam budu za čtvrt hodiny, odvětila, že neví, co jsme si my dva udělali, ale Cora se mnou mluvit nechce a už se obléká a je odhodlaná co nejdříve odjet k ní. Vyjíždějí za pět minut a ať zkusím zavolat ráno.

A jakže se jmenuje to místo, kam ji veze? Najednou jsem si na to divné jméno nemohl vzpomenout.

„Char-nell,“ slabikovala Dora a já slyšel, jak jí při tom skřípají zuby; jako by měla v ústech písek. Pak dodala: „A brzy za námi přijeďte, Carle. Jakmile se Cora uklidní, rády vás tam uvidíme.“

Než jsem se stačil zeptat, kde to vůbec je, ukončila hovor.

Zkusil jsem si jít lehnout a kupodivu se mi podařilo usnout. Za svítání jsem se probudil z hnusného snu: Z pláže pod bílými skalami jsem se díval, jak ke mně od nesmyslně blízkého normandského břehu plave nějaká žena. Zprvu jsem ji pokládal za Coru, ale byla to Pauline. Jenomže hluboko na mořském dně stál zatopený maják zakončený špičatým hromosvodem, který končil hned pod hladinou. Pauline plavala přímo na něj, zatímco v temnotě pod ní blikalo bílé světlo. Všichni na břehu ho viděli, jenom ona ne. Smála se a mávala mi.

V redakci už jsem nevydržel. Vyšel jsem na ulici, nadýchl se letního slaného vzduchu a pustil se k hospodě na rohu. Mezitím jsem vyťukal seržantovo číslo, abych se zeptal, zda někdo ze stanice nemluvil s Corou a neinformoval ji, že mě ráno chtěl maskovaný chlap shodit z útesu; nechci jí totiž přidělávat starosti. Ne že bych očekával nějakou vstřícnost, ale Avery byl v překvapivě vlídné náladě. Řekl, že poskytovat takové informace lidem figurujícím v jiném případu je samo sebou nepřípustné, a dodal, že samozřejmě mohou počítat s možností, že ty dvě věci spolu nějak souvisí a slečna Otwayová-Petridesová s nimi, ale to bude předmětem až následných policejních kroků, pokud na ně tedy vůbec dojde. Nato se mě podezřele nezúčastněným tónem optal, co mě k takové obavě vede a zda by měla slečna Otwayová-Petridesová vypovídat i v tomto případu?

Při představě, že Cora opět sedí v policejní vyšetřovně nebo nedej Bože v cele, se mi udělalo špatně. Nesmím dopustit, aby ji policajti odvlekli ze Charnellu, kde je v bezpečí u své matky. A o tom místě musím pomlčet. Jen ať si Avery myslí, že je nadále v penzionu paní Rowntreeové.

Požádal jsem ho věrohodně naléhavým tónem, ať jí, pokud možno, nesdělují žádné takové hypotézy a spojitosti, dokud nebudou mít něco v rukou – nějaký důkaz nebo alespoň podklady, protože ji tyto věci nadmíru stresují a nikdo z nás nechce, aby skončila na psychiatrické klinice. Avery řekl, že nemá důvod někam pospíchat a už vůbec na slečnu tlačit, a pokud ví, inspektoru Rattiganovi dělají starosti úplně jiné věci – například celý den strávil s lidmi z imigračního úřadu. Jako by si uvědomil, že je vstřícný až moc, úsečně se rozloučil a položil telefon.

Ještě jsem neschoval mobil do kapsy, když se na displeji znovu objevilo jeho jméno. Sdělil mi, že když už jsem od té ochoty mu zavolat, podělí se se mnou o jednu informaci: člun námořní záchranné služby vylovil vpodvečer kousek od pobřeží u města Peacehaven, tedy nějakých patnáct kilometrů od Eastbourne, plovoucí zbytky malé starší jachty a odvezl je na žádost policie do maríny. Inspektor Rattigan, jenž je o tom zpraven, má za to, že nikoli ony kusy u ostrova Sv. Anna, ale právě tyto trosky mohou být částmi Petridesova Aldebaranu potopeného v bouři, jež vyplavila na břeh slečnu Coru a patrně zahubila jejího snoubence. Avery to chtěl slečně Otwayové-Petridesové zatelefonovat (jejímu otci už volal) a požádat ji, zda by ji nazítří mohli do maríny odvézt, aby domněnku potvrdila, anebo vyvrátila (bude-li toho tedy schopná), ale zatím se mu nepodařilo se s ní spojit. Volal však teprve před chvílí, a jak se zdá, ani její bytná není doma, neboť nezvedá v penzionu telefon – a mobil stará paní nejspíš nemá.

V ten okamžik mě napadlo něco strašného: paní Rowntreeová je mrtvá.

Avery mluvil dál: poslal paní Rowntreeové aspoň e-mail, aby mu slečna ihned zavolala. Slíbil jsem, že to Coře vyřídím, co nejdříve to půjde, a že nazítří ji do maríny určitě doprovodím. Domluvili jsme se, že policejní vůz nás u paní Rowntreeové vyzvedne v půl jedenácté.

Potom mě Avery pochválil. Řekl, že kdyby všichni Angličani spolupracovali s policejním sborem tak ochotně a nezištně jako já, „naprostý cizinec“, byla by jeho práce o hodně jednodušší.

Odvětil jsem, že Češi mají ve spolupráci s policejním sborem velké zkušenosti.

Těch pět silných piv, co jsem v pubu vypil, mě doneslo až k zavírací hodině. Poslední objednávku jsem vynechal a s tlukoucím srdcem se konečně odvážil vytočit číslo penzionu.

Když to v mobilu píplo poosmé, ozvalo se zarachocení staromódního sluchátka a rozčilené „Haló…“ rozespalé paní Rowntreeové.

Mohl jsem jít v klidu spát.

Na druhý den v půl jedenácté na mě před penzionem čekal konstábl Dunn v tmavomodrém Fordu Mondeo. Nejdřív jsem ho nepoznal, a když jsem procházel kolem a on prudce otevřel dveře, myslel jsem, že je to ten otylý chlap ze včerejška a že mě tu umlátí přímo před očima paní Rowntreeové, která kouřila před domem a pozorovala ho se značnou nevolí. Odhadl jsem (a správně, jak se pak ukázalo), že ti dva spolu vůbec nemluvili, a že policie tudíž neví, že Coru si odvezla matka.

Dunn vystoupil a oznámil mi, že pan inspektor už je od rána v maríně a že museli na stanici řešit, kdo a čím pro mě pojede. Výjezdové ani hlídkové vozidlo poslat nemohli, a tak se nabídl, že mě odveze, přestože mu končí služba.

„Ale já bych přece mohl dojít pěšky,“ řekl jsem a trochu zchladil jeho nadšení. Žasl jsem, že polda, co se na mě ještě před pár dny koukal skrz prsty, mi chce teď dělat taxikáře.

Ignoroval jsem významné pohledy paní Rowntreeové, jimiž mě přes chodník vybízela, abych mlčel jako dopadený kartelový boss, a nasedl do fordu. Dunn vpadl za volant a vůz se zakymácel. Řekl, že pro velké chlapy, jako je on, dělají právě tahle auta, a já ho pohotově pochválil, že by byl výborným zástupcem nebo promotérem značky. Překvapivě přisvědčil, že už o tom několikrát uvažoval, jen dostat od fordů tu správnou nabídku.

Celou cestu k maríně, která naštěstí nezabrala víc než pár minut, mi konstábl líčil, že stejný vůz dřív používal inspektor jako svůj služební, než mu ho nahradili modelem Vauxhall Insignia. Dunn mi důvěrně, „jen mezi námi“, sdělil, že insignia za mondeem ve všech směrech pokulhává, tudíž on má teď lepší auto než náčelník.

Pozdravil strážného v maríně, dobře se znali, a byli jsme vpuštěni. Dunn zaparkoval u jednoho z přístavních ramen – na šířku dveří od insignie 2.0 turbo 4 × 4, jak jsem si přečetl na kufru. Chtěl jsem podotknout, že Dunnovo mondeo ovšem náhon na všechna čtyři kola nemá, ale konstábl jako by tušil, že si budu chtít rejpnout, už byl venku a zdravil se se svým nadřízeným. Nebyl ve službě, tudíž formality vynechal.

Foukalo obstojně. Rattigan, který si přece jen udělal čas a vyměnil imigranty za ztroskotanou jachtu, stál u malého mola vedoucího k velkému člunu námořní záchranné služby a vypadal, jako že se rozmýšlí, zda si přes pulovr ještě nepřehodit kabát. Dva muži v pracovních tmavomodrých uniformách si spolu s ním prohlíželi kusy bílého plastu zachycené v jakémsi velkém mělkém sítu, které připomínalo rybářskou síť.

Byla tam s nimi ještě jedna postava, a zcela nezaměnitelná: Solon Petrides. Když jsem k nim došel a pozdravil je, choval se ke mně srdečně, na rozdíl od odměřeného Rattigana a lhostejných příslušníků pobřežní stráže. Právě on se ujal úkolu zpravit mě o tom, co se tu děje. Vykládal, že na sto procent to podle nalezených zbytků říct nemůže, není na nich jméno lodi ani nic, co by to zcela spolehlivě potvrdilo, ale podle jeho názoru by tohle Aldebaran snad i mohl být, bohužel, ale jistý si tím tedy není.

Vyslovil jsem lítost nad tím, že ztratil loď, ale dodal jsem, že pro Mervynovy je to mnohem horší, protože ztratili v té bouři syna.

Petrides zavrtěl hlavou, čímž si rozhoupal vlasy i vousy, a poznamenal, že s mladým Mervynem to není tak jisté, protože Aldebaran by bouřce, jež onehdy zuřila nad Kanálem, možná dokázal vzdorovat; k potopení by mu musel dopomoct tajfun atlantského kalibru, a ten do našeho Kanálu nedofoukne.

Jeden ze záchranářů ho zaslechl a poznamenal: „Tahle loďka, teda podle tady těch dvou vylovených kusů, zhruba odpovídá popisu Aldebaranu i těm fotkám, co máme půjčené. Je to ten typ malého pevného plavidla z první půle osmdesátých let, které se hned tak nepřevrátí, a když už, tak se na hladině zase narovná. Jenomže… Jestli mi nerozumíte, tak stačí říct…“

Naše obličeje patrně vyjadřovaly přání, aby si nebyl ani trochu jistý. Ale trochu si jistý byl. Vybídli jsme ho, ať mluví dál.

„… No já jenom že vinou pnutí v namáhaných plastech a dlouhého působení střídajících se teplot i letitého kotvení na suchu, ostatně pan Petrides tuhle skutečnost potvrdil, by se v silném protiběžném vlnobití – takhle se tomu oficiálně říká – teoreticky rozlámal nějak takhle. Věřte mi, vraků jsme viděli hodně.“

„Takže,“ shrnul to inspektor, „tyhle dva pozůstatky jednak odpovídají tomu, z čeho byla ta jachta vyrobená, a taky tomu, že ji potopila bouře?“

Jako by tušil, že to nebude tak jednoduché. A taky nebylo.

„Právě že ne,“ zavrtěl záchranář hlavou.

Rattigan nám pokynul, ať jdeme blíž, a záchranáři vytáhli ze síta úlomek dlouhý asi metr dvacet a uprostřed široký asi půl metru. Vypadal jako obrovitý porcelánový střep, až na to, že na nějakých šedesáti, možná sedmdesáti procentech lomu byla hrana výštipku zaoblená. Při bližším pohledu se ukázalo, že i na ploše je v některých místech plast spečený vysokým žárem.

Petrides koukl na mě a potom na inspektora, který už jeho pohled očekával a přikývl: naše domnění se shoduje s jeho.

„Zdá se, že tuhle jachtu, pane Petridesi,“ vyslovil záchranář to, co už jsme tušili, „neroztrhaly vlny, ale detonace. Anebo na palubě muselo přinejmenším hořet.“

„A protože nejsme v Perském zálivu,“ přidal se Rattigan, „ani u pobřeží Izraele nebo poblíž ostrovů, které si nárokuje Japonsko i Čína – a somálští piráti to mají k britským břehům trochu daleko –, můžeme předpokládat, že na Aldebaranu si někdo udělal pěkný ohňostroj.“

Zíral jsem na něj neschopen slova a neodvažoval se podívat na Solona Petridese. Ten se probíral plnovousem, jako by se snažil rozpomenout, jaké skutečné nepřátele si v Anglii nadělal. „Přece jen si myslím, že to Aldebaran není,“ pronesl váhavě a poté už přesvědčeněji doplnil: „Ne, na palubě mé lodi k výbuchu dojít nemohlo. Vyloučeno.“

Stáli jsme tam. Dunn se poškrábal na zápěstí a Rattigan krátce zatékal pohledem od Solona ke mně a zase zpátky a pak nenápadně, jen tak pro sebe, zavrtěl hlavou.

Poté se obrátil zas na mě a vypálil otázku: „A co vy Vrbo? Nesvěřila se vám, když na ni máte tak zázračný vliv?“

„A s čím?“ zakoktal jsem.

„No s těmi ohníčky, co možná provozovali na palubě.“

„Ne. Ne ne ne. Nic takového.“

„Vypadáte vyplašeně.“

„Jsem trochu vykolejený.“

„Z čeho?“

„Tady z toho,“ ukázal jsem na úlovek záchranářů.

„A co vás tedy tak vyvedlo z míry?“

„Asi to, jak to může být nebezpečné… Vyjedete si na jachtě, La Manche přece není ani skutečné moře, a tak nečekáte žádné nebezpečí.“

„Musíte si dát pozor na trajekty a na rybářské lodě,“ podotkl znalecky Dunn.

Inspektor na něho pohlédl jako učitel na méně bystrého žáka a obrátil se k pracovníkům pobřežní hlídky.

Chvíli jsme čekali, pak někam telefonoval. Dunn se zeptal, zda tady pana Vrbu už může propustit.

Ale Rattigan ho nevnímal; zajímal se teď jenom o Solona. Udeřil na něj s otázkou, zda jeho loď – ať už jsou ty vylovené kusy z ní nebo ne – byla pojištěná.

Petrides přikývl: samozřejmě.

Možná se mi to zdálo, ale vypadalo to, že přesně tuhle otázku očekával. „Aldebaran byl pojištěn u Lloydů, ale jestli si myslíte, inspektore, že jsem si sám zničil starou jachtu, abych si za vyplacenou pojistku koupil tanker, zapletl do toho svou dceru a obětoval svého nastávajícího zetě, tak to zas pusťte z hlavy. Byla to jedna z nejmenších motorových jachet, co se tehdy daly koupit, a prodejce mi tehdy doporučil, abych se s ní od pobřeží příliš nevzdaloval, přestože podle technického osvědčení by teoreticky mohla doplout mnohem dál, pokud bych s sebou vzal dost paliva.“

Do toho však vstoupil jeden ze záchranářů. „Ale my jsme se domnívali, že Aldebaran mířil do Cornwallu. Dostali jsme z paluby hlášení, že se nevrátí možná několik týdnů. Lodní vysílačka se pak už neozvala. Žádné SOS jsme nezachytili, aspoň z Aldebaranu ne.“

„A ten oheň, případně výbuch? To by muselo být vidět až z pobřeží, ne?“

„V bouřce nemusí být vidět vůbec nic, jen tma, voda a blesky. Ty mohly loď zasáhnout a vyřadit z provozu elektřinu.“

„Mohlo se to stát na Aldebaranu?“ otázal se Rattigan Solona.

Ten zahanbeně odpověděl: „Léta jsem na palubě své jachty nebyl, netuším, v jakém byla stavu před vyplutím. O takovou loď se sice nemusíte starat moc, ale přece jen je jistá údržba nutná. Ale čím víc o tom přemýšlím, inspektore, tím víc pochybuji, že by tyhle trosky byly z mé lodi. Víc těch střepů opravdu nemáte?“

„Čím víc o tom přemýšlím já, pane Petridesi,“ vedl si Rattigan svou, „tím jasněji mi z toho vychází, že pojistná událost je pro vás výhodná.“

„To je absurdní,“ řekl Solon chmurně.

„Možná. Jen hypotéza. Ale co je pravdy na tom, že jste se minulý rok dostal ve svém podnikání do záporných čísel? Samozřejmě mi nemusíte odpovídat.“

Solon netrpělivě vydechl. „Byla krize. S nějakou ztrátou jsem počítal.“

„Můžete to přiblížit?“

„Asi máte na mysli mé investice do řeckého rejdařského průmyslu…?“

„Tak to se trochu nabízí, že?“

„No… Chtěl jsem pomoct Řecku, ale od začátku jsem věděl, že je to riskantní operace. Sentiment do byznysu nepatří. Vytrestalo mě to. Přišel jsem o miliony liber, inspektore. Nejhorší rozhodnutí, co jsem kdy udělal.“

„Hmm,“ přikývl inspektor.

„Dvě firmy jsem musel zavřít, investice úplně krachla. Něco ještě dostanu zpátky během následujících let, ale nebude to víc než třetina, spíš méně.“

„Mohl byste být přesnější?“

„To bych nerad. Ale ta ztráta mě citelně postihla, to připouštím.“

Pochyboval jsem, že by kvůli něčemu takovému obětoval jachtu a vystavil riziku lidské životy.

„Krize si nevybírá,“ pokračoval, „jsem britský občan, ale na starou vlast přece nemůžu zapomenout, inspektore, to snad chápete. Chtěl jsem pomoct zabránit státnímu bankrotu Řecka, a málem jsem kvůli tomu sám šel ke dnu. Můžu vás ale ubezpečit, že od té doby se má situace rychle lepší.“

„Záleží na tom, o jaké situaci mluvíme,“ ušklíbl se Rattigan smutně. „Přece jenom je možné, že se na Aldebaranu stal zločin, a Mervynovi, kteří po synovi nechali vyhlásit pátrání, mají právo vědět i o této alternativě.“ Říkal to, jako by se omlouval.

„Nechcete mi, doufám, naznačit,“ pronesl Solon temně, možná až výhrůžně, „že má dcera podle vašeho podezření vyhodila na širém moři loď do povětří i se svým snoubencem a pak si jen tak v klidu doplavala na eastbournskou pláž…?“

Rattigan, který se skoro nikdy neusmíval, teď velkoryse odhalil své pravidelné zuby; v jeho věku záviděníhodný dekor. „I kdyby to tak na chvilku vypadalo, obávám se, že to, co máme, na obvinění nestačí.“

Než se otočil k služebnímu autu, dodal už bez úsměvu: „Kdyby vás k případu ještě něco napadlo, samozřejmě vás rádi přivítáme u nás na stanici. Je tu jisté podezření na kriminální čin a já to musím předat dál.“

Nasedl do vauxhallu a odjel. Po něm se odvalilo i mondeo.

Solonovi očividně nebylo do řeči. Nastoupil do sporťáku zaparkovaného opodál a nastartoval, než jsem stačil říct něco povzbuzujícího. Patrně už nechtěl nic slyšet.

Zůstal jsem na chodníčku u kotvících lodí a poslouchal vzdalující se osmiválec. Ani se mi odtud nechtělo. Hluk motoru ale úplně neodezněl. Auto se někde za marínou otočilo a za chvíli bylo zpět.

Solon se omluvil, že na mě ve svém rozčilení zapomněl. Ujistil jsem ho, že se nic nestalo a že mě měl odvézt Dunn. Ale asi na mně viděl, jak jsem z toho otrávený.

12
Tam

„Ona je tam, nebo se pletu?“ řekl, aniž by odlepil oči od vozovky.

„Kde?“ opáčil jsem, ale věděl jsem, na co se ptá.

„S matkou.“

„Ano, je s matkou. Pokud ji budou potřebovat, pojedou si pro ni buď k tobě, nebo tam, to je jasné.“

„A oni ji budou potřebovat,“ řekl Solon.

„Ale přece jsi jim nepotvrdil, že ty trosky jsou z Aldebaranu. Nepoznal jsi je.“

„Nepotvrdil. Nepoznal.“

„Ale myslíš si, že by mohly být.“

„Možné to je.“

„Neurazíš se, když se tě zeptám na něco ohledně Cory?“

„Jistěže ne,“ usmál se, „ale asi vím, na co se chceš zeptat: jestli třeba mohla jachtu zapálit a pak skočit do moře a doplavat na břeh.“

„Ano.“

„Má odpověď zní stejně: Možné to je.“

„Myslel jsem si to.“

„Jenomže, Carle, mobil prohozený oknem – to je impulzivní jednání. Zapálení jachty je připravovaný zločin.“

„Přesto si myslíš, že je schopna obojího, a já, přestože ji znám tak málo, si to myslím taky.“

„Až ji uvidíš, pozdravuj ji ode mě a pak se na to zeptej. Poví ti pravdu.“

„Dobře.“

Chvíli jsme nemluvili. Pak jsem řekl: „Dřív nebo později tam za ní policajti jistě pojedou. Možná pro ni. A obviní ji.“

„Budou na to muset mít papír. Dora ji zapře.“

„To bude pár dní trvat, ne?“

„Doufám, že ano.“

„Charnell… Tak se jmenuje to rodinné sídlo?“

„Ó ano,“ zasmál se. „Rodinné sídlo. Taky jsem tomu takhle říkal, když jsem kdysi Doru uháněl. Byl jsem obdivem bez sebe – tak krásná holka, a bydlí v takovém zámku!“

„Fakt jsi ji uháněl?“

„Ani moc ne,“ podrbal se za uchem. „Věděla, koho si bere, stejně jako já. Její rodiče měli dluhy a já jim, řekněme, vypomohl půjčkou, aby nemuseli Charnell prodat.“

„Zvláštní jméno pro zámek,“ podivil jsem se. „Neznamená to ‚márnice‘ nebo něco takového?“

„Ano. On to není tak úplně zámek a kdysi opravdu sloužil jako márnice. Jestli to chceš slyšet, zaplatíš mi pivo.“

Přejeli jsme centrum a zaparkovali na pobřežní silnici v místě označeném žlutou čárou. Do pubu jít nechtěl, měl obavy, že ho někdo bude znát z televize. Došel jsem tedy do indického krámku a přinesl dvě plechovky australského ležáku. Ťukli jsme si a napili se, Solon s poznámkou, že pokud kolem projede hlídka dopravní policie, bude jí tvrdit, že to velké bílé italské auto mu sice patří, ale neřídí ho on, nýbrž já.

Parkovací strážník se neobjevil. Maserati zůstávalo krásně nepovšimnuto, jak je to možné jen v Anglii, dokud se po chodníku nepřišouraly dvě ženy: sporá vrásčitá matka a její otylá dcera s Downovým syndromem. Matce mohlo být něco přes sedmdesát, dceři kolem padesáti. Schválně jsem se díval do protější výlohy, kde mezi nafukovacími míči, plážovými lopatičkami, slunečníky a skládacími stoličkami navlékal majitel, sikh v růžovém turbanu, jednodílné žluté plavky na pěkně stavěnou figurínu bez hlavy. Zato Solon nemohl z dvojice blížících se žen spustit oči, a když nás tak nesnesitelně pomalu míjely, musel jsem se po nich podívat i já. Matka se na nás, dva chlápky se žlutými plechovkami v rukou, nesouhlasně mračila, zatímco dcera se šťastně usmívala, a dokonce rukávem a hranou dlaně pohladila kapotu, jako by ji chtěla přeleštit.

„Slečna se vyzná,“ prohodil jsem.

Solon se nezasmál. Vstal, udělal pár překvapivě rychlých kroků a byl u nich. Ženy se lekly a celé se přikrčily v domnění, že přišel hájit svůj nedotknutelný automobil. Ale on vytáhl peněženku a podal mladší ženě bankovku.

Matka ji dceři vyškubla a podala zpět Solonovi, on ji od ní vzal, uhladil v prstech a znovu vložil do dlaně té mladší.

Když se vrátil, řekl: „Většinou se tohohle věku nedožijou.“

„Kolik jsi jim dal?“

„Padesát. A nedal jsem to jim, ale jenom té staré dívce. To jsem taky zdůraznil té bábě – že je to pro její dceru.“

Dívali jsme se za nimi a já pak řekl: „Jestli mám pak řídit, už nebudu pít.“ Zatřásl jsem téměř plnou pikslou.

Solon si ji ode mě vzal. „Osmiválcový motor už jsi, počítám, řídil.“

„Jo, pár jsem jich už měl. Kdo taky potřebuje dvanáctiválec?“

„Ha ha. Dobrá. Ale pod podmínkou, že zajedeš za Corou na Charnell. Se mnou by se nebavila, tebe má ráda. Samozřejmě jiným autem, tohle potřebuju. V Londýně si přestoupíš a rovnou pojedeš dál. Kdybys měl pocit, že tě sleduje někdo od policie, nedáš to nijak najevo, ale pošleš mi textovou zprávu obsahující jedno slovo.“

Chvíli mi trvalo, než jsem to vstřebal. Pak jsem vyhrkl: „Na Charnell pojedu moc rád.“

„I já tam rád jezdil,“ přikývl Solon. Asi si neuvědomoval, že udělat pro něj něco takového není ani tak výpomoc jako privilegium.

„A jaké slovo by to mělo být? Myslíš, že ti napíchli telefon?“

„Dřív nebo později to udělají. Mají podezření na pojistný podvod. A to slovo může být jakékoli. Ale když napíšeš ‚Poláci‘, poznají to.“

„Napíšu ‚vetřelci‘.“

Auto se prohulákalo městem jako nabuzený rowdie a řídilo se mi asi jako… raketový obývák? Něco takového. Řazení pádélky za věncem volantu jsem se naučil hned. Chtěl jsem jet dlouho a nezastavovat. Ale to jsem musel: stavil jsem se pro nejnutnější věci na podnájmu. Potom jsem cestou na sever překročil povolenou rychlost asi tak dvaasedmdesátkrát – o dvaasedmdesát kilometrů v hodině. (Hlavně na přehledných úsecích daleko od bedlivých kamer dohlížejících na dálnice.) Doteď jsem řídil pár obyčejných aut. Teď jsem slavil svátek. Maserati chraplalo a burácelo a Solon se tvářil chápavě i útrpně zároveň. Zavřel okýnka a řekl, že mi závidí nadšení z něčeho, co je pro něj každodenní rutina, a pak je zase otevřel. Motor řval, jako by chtěl ostatním autům na silnici vyhrožovat. Zdálo se, že i ona to tak cítí. Na okraji Londýna se mi ruce třásly tak, že jsem zastavil na parkovišti před supermarketem Asda a odmítl tu obludu manévrovat hustým provozem. Došlo mi, že celou dobu, co jsem řídil, hrálo palubní rádio. Stanice specializující se na „inteligentní pop“, hudbu pro intelektuály a podobné snoby, kteří ve společnosti nikdy nepřiznají, že by se bez jakékoli hudby mohli docela dobře obejít. To rádio celou dobu hrálo – a já si nebyl s to vybavit jedinou písničku z těch, co mi prolétly ušima. To, co jsem si pamatoval, byl nečekaný smyk v docela mírné zatáčce. A když sprchlo, ta obří kola s nízkoprofilovými pneumatikami se nad vodou spíš vznášela, než aby držela jako ukotvená. Elektronika vše pohlídala, ale cítil jsem, že kdyby ve voze nebyla, zabil bych v první půlhodině nejen sebe, ale i významného westendového entrepreneura.

Solon se vrátil za volant a nahlas uvažoval, jak to udělat, abych se dostal na Charnell co možná nenápadně. Půjčovna aut nepřicházela v úvahu, chtěli by řidičák. I kdyby si půjčil vůz on, a ne já, Rattigan by se to velmi brzy dozvěděl a mohlo by ho napadnout, že to půjčené auto je pro Coru. Nebo třeba pro mě.

Zeptal jsem se, jestli má Cora auto.

Solon přisvědčil. Má žlutého brouka, ale pokud ví, moc toho nenajezdí. Nic jí to neříká a dává přednost tomu, když ji někdo sveze.

„Má žlutého brouka,“ zopakoval jsem, „ale moc toho nenajezdí? To je fakt úplně jiná než všechny holky v jejím věku?“

„Jako její otec to těžko posoudím,“ odtušil Solon, „ale není právě tohle další důkaz, že je to ryze romantická duše?“

Přisvědčil jsem, že asi ano. A pak jsem se zeptal, jestli má nějaký vztah k literátům období romantismu. Nebo k malířům té doby.

Pokrčil rameny. „Pokud vím, tak žádný.“

Vlakem, uvažoval dál, ani autobusem se na Charnell ovšem dostat nedá, to leda do Aylesbury. Pochopitelně by se dal najmout taxík, ale i to by policii zbytečně usnadnilo práci. A to jistě nemáme v úmyslu? ujišťoval se postranním pohledem.

„To nemáme,“ řekl jsem.

Nakonec ho napadlo, že mi půjčí auto své ženy, parkující pod jejím apartmá v Southwarku. Zavolal jí i přes riziko, že telefon už mohl mít odposlouchávaný. Odpověděla, že mu auto klidně půjčí v případě, že s ním nebude jezdit jeho dvacetiletá milenka – ta hvězdička.

„Já a dvacetiletá milenka? Já a hvězdička?“ chytal se Solon za hlavu. „Ta holka je blázen.“

To myslel svou ženu Maud. Dušoval se, že od té doby, co si ji vzal, žádné další vztahy, byť sebekratší, nepěstuje.

Otázal jsem se, jestli to ví jeho dcera.

Odpověděl, že ta si o něm myslí to nejhorší jen proto, že opustil její matku, s níž už nedokázal být.

V podzemních garážích pod komplexem plným ultramoderních bytů jsem byl představen červenému Mini Cooperu 90 kW s černou střechou a černými zrcátky. Když se mě Solon zeptal, jestli mi nebude připadat příliš dámský a zda se umím seznámit s navigací, ukázal jsem na jeho auto a řekl: „Po tomhle je to návrat mezi prostý lid. Kam patřím.“

„Kam oba dva patříme,“ doplnil a předal mi klíčky, jež nosil pořád u sebe, stejně jako jeho žena přechovávala klíčky od maserati, a to z toho důvodu, že když se jeden z nich neplánovaně opil a byl schopen to sdělit do mobilu, ten druhý se mu okamžitě mohl postarat o auto. Nebo pro ně někoho poslat. Aniž by „postiženého“ musel přímo kontaktovat, někdo pro jeho vůz zajel. Zdálo se mi to praktické. Potom mi slíbil, že s Dorou, svou bývalou manželkou, domluví, aby Coru na můj příjezd opatrně připravila, a zamával mi na rozloučenou.

Auto jelo podle mého gusta, malá, ale schopná motokára se zbytečně velkými koly a přátelským podvozkem; zatáčky jsem krouhal jako ořezávátkem tužku a ten vozíček se ani trochu nenakláněl.

Vzal jsem to rafinovaně na jih do Nunheadu (kdyby policajti od počátku věděli, čím jedu, a měli podezření, že mířím na Charnell, tohle by je na chvíli zmátlo; v případě, že někde v trenýrkách nebo kde nemám sledovací štěnici) a pak na západ na Herne Hill a pořád kontroloval, zda neuvidím nějaké známky toho, že mě někdo sleduje. Ale kromě neobvykle hojného výskytu vozů BMW, které jsem spatřoval všude včetně chudých čtvrtí, mi nic policejně „nenápadného“ na žádném autě nepřipadalo.

Potom jsem v ulici, která měla maloměstský charakter, uviděl pěkné papírnictví, zastavil u parkomatu a zaplatil si půl hodiny. Došel jsem si koupit linkovaný bloček a propisku a pak se vrátil k obchůdku s elektronikou, který jsem před chvílí minul, a víceméně nablind vybral telefon, vcelku normální základní levnou nokii, a to i přesto, že se černý prodavač chytal za vyholenou hlavu, koulel svými světlemodrými kontaktními čočkami a nabízel mi za stejnou cenu vysoce inteligentní (nebo téměř vysoce inteligentní) přístroj.

„Dá se s tím telefonovat?“ zeptal jsem se.

Byl trochu konsternován a jenom pokrčil rameny.

„Můžu s tím poslat někomu zprávu?“ dotíral jsem dál, a teď se konečně chytl.

„Ale maila s tím nedáš a na síti taky nebudeš,“ zavěštil zlověstně. „Krám pro starý lidi.“

„U nás se říká ‚důchodci‘, ale vyslovuje se to se stejným pohrdáním,“ poučil jsem ho.

„Hm,“ přikývl bezelstně, „vždyť je to taky to samý.“

Pořídil jsem k telefonu novou SIM kartu a nabíječku do auta. Jenom jsem se ujistil, jestli je v telefonu nějaká šťáva, a odešel do blízkého parčíku. Posadil jsem se na lavičku před pomníkem padlých v první světové válce, snědl sendvič s vejcem a slaninou a vypil colu, co jsem si koupil předtím u benzínky, a pak ze starého aparátu opsal kontakty, o něž jsem ještě stál, do linkovaného notýsku. Svou bývalou simku jsem strčil do nejbližšího záhonu, budiž jí země lehká. Starý telefon skončil v odpadkovém koši na druhém konci parku. Jestli policajti budou ty věci opravdu hledat, najdou je. Ale to já už budu tam.

V autě jsem nový telefon připojil k nabíječce a pokračoval v jízdě na západ, možná zbytečně dlouho, ale chtěl jsem po sobě zamést stopy. Minul jsem několik golfových hřišť, v Richmondu přejel Temži a teprve v Hounslow zapnul a nastavil navigaci. Charnell Manor tam nebyl, ale jakási vesnice Charnell ano; aspoň to, co z ní zbylo. Místo odpovídalo. Teprve potom jsem vyrazil nejkratší trasou k cíli.

Policie si samozřejmě mohla spočítat, kam jsem zmizel, ale proč jí to usnadňovat? Cestou jsem zavolal Sidovi, postěžoval si, že jeho chování ke mně bylo v posledních dnech vyloženě urážlivé a že si rozmyslím, jestli se budu do redakce ještě vůbec vracet. Hned začal něco rozčileně mlít, nerozuměl jsem mu, ale pro jistotu jsem dodal, že očekávám kladný posudek za ten případ dívky z moře, i když novinařině se možná už tolik věnovat nebudu, protože jsem přijal místo stevarda na zaoceánské lodi Queen Mary 3, právě vyplouváme ze Southamptonu a bereme směr New York, takže se už těžko někdy uvidíme. Prskal a protestoval, můj východoevropský humor ho prý vůbec nebaví, ať si dělám srandu z někoho jiného, tak jsem ho típnul. Osud mě nesl na Charnell, a nějaký Sid Yeast, šéfredaktor listu Eastbourne Standard, mě nemohl zastavit.

Provoz houstl a cesta mi zabrala dvě a půl hodiny. Jezdit vlevo jsem pořád ještě zvyklý nebyl, doteď jsem měl příležitost řídit v Anglii jen párkrát. Šlo jenom o to se bez ustání soustředit na to, abych zůstal vlevo, a právě to bylo nejtěžší. Jen jsem si začal přehrávat možné varianty toho, jak mě Cora na Charnellu přivítá, a už jsem vesele drandil v pravém pruhu. Nejhorší byly kruhové objezdy; nestačí tam jen najet zleva, musíte taky vyjet doleva a zůstat vlevo, krucinál! Zjistil jsem, že zcela přirozeně v těchto situacích tíhnu k pravé straně a vůbec mi nevadí, že při tom přejíždím středovou čáru.

Opravdu nebezpečné to začalo být ve Wendoveru. Na křižovatkách jsem si dával pozor a projel je bez ztráty kytičky, ale pak si v tom soustředění dal na okamžik pohov a vyhlížel motel nebo restauraci, kde bych si mohl odskočit na WC a vypít dvě, raději tři dvojitá espresa. A jakmile jsem šikmo vpravo vpředu zahlédl podnik na tabuli inzerující fish’n’chips, zázvorové pivo a čisté záchody, už jsem k němu uhýbal. A šlápl na brzdu. Pouhý metr přede mnou zabrzdil v protisměru modrobílý focus a jeho posádka; mladý policista s mladou policistkou na mě třeštili své čtyři vyděšené policejní oči. Stál jsem proti nim v pravém pruhu, který byl z jejich pohledu levý a patřil jim.

Možná jsme ve chvílích zoufalství schopní těch nejlepších improvizací a tentokrát mi to vyšlo. Ukázal jsem na restauraci a na svůj žaludek a pak pozvednutými rameny a křečovitě nakrčenýma rukama naznačil, že si nemůžu pomoct, ale musím jíst hned a teda ještě dřív. Policistka ukázala prstem, abych laskavě objel jejich vozidlo a teprve potom zabočil k motorestu, a ještě stačila mimicky dodat, abych nikomu nevjel do cesty, a policista káravě zavrtěl hlavou. Objel jsem je, nechali mě být.

Zamířil jsem na Aylesbury a ještě před městem odbočil z hlavní silnice na úzkou asfaltku, kde nebylo třeba řešit, co je vlevo a co vpravo, protože mini cooper zabíral tři čtvrtě její šířky. Míjel jsem souvislý živý plot z lískového proutí, byl po obou stranách a jen občas se otevřel vjezdu na pole.

Dohonil jsem traktor a musel zpomalit na jeho rychlost. Jeli jsme krokem. Neměl kam uhnout a taky neuhýbal. Napadlo mě, že o mně třeba neví, a zkusil jsem zatroubit. Jednou, dvakrát, pak táhle.

Konečně zatočil vlevo do podstatně honosnější brány, než byly ty předchozí polní, a já šlápl na plyn.

Urazil jsem pár desítek metrů a navigace se začala plašit: mám se otočit a vrátit se zpět k té honosné bráně. Tam někde bývala vesnice Charnell a dodnes stojí největší zachovalé stavení: charnellský zámeček.

Neuvěřil jsem a jel dál. Jak typické. Češi nevěřili bolševikům, tak proč by věřili automobilové navigaci?

Po necelém kilometru ústila uzoučká silnička v pořádnou hlavní, kde by vedle sebe klidně projely třeba i tři náklaďáky, ale navigace hlásila, že cíl cesty je daleko za mnou, a tak jsem přímo na křižovatce předvedl otočku o sto osmdesát stupňů a vrátil se na asfaltovanou dobytčí stezku mezi živé ploty.

Navigační systém se nemýlil; cíl ležel za bránou, za níž předtím zmizel traktorista. Nebylo mi to příjemné, ale vjel jsem tam. Ocitl jsem se na příjezdové cestě vinoucí se stroze upravenými zahradami. Na konci tvořila silnička smyčku a vracela se zpět. Stál tam pěkný tmavohnědý dům, jistěže honosný, ale i jaksi přiboudlý, něco jako letní sídlo z nějakého filmu. Stáří budovy jsem odhadl nejméně na dvě stě let; to kdyby šlo o romantické retro. Asi byla mnohem starší.

Do smyčky jsem samozřejmě najel zprava, a když jsem míjel tři tisy, zahlédl jsem za nimi traktor, který jsem na silničce dojel, a zřejmě taky muže, který v něm prve seděl. Teď se vynořil mezi stromy a utíkal dlouhými kroky, aby mi zastoupil cestu. Zastavil jsem, a než jsem stihl otevřít dveře, opřel se o střechu. Měl vysoké čelo, jež by se možná už dalo nazvat pleší, a řádku vrásek podobnou rozpálenému grilu. Raději jsem pokukoval po domě, nebo spíš po tom, co z něj bylo vidět. Tak trochu klášter, tak trochu starobylé sídlo, zvládal obojí. Ale důležitější asi bylo, že s velkolepým průčelním a dvěma nižšími, prakticky ubíhajícími trakty připomínajícími chudou univerzitní kolej, a pak taky zadními stájemi a stodolami, sloužil jako hospodářský statek.

Muž konečně popadl dech. Když chtěl promluvit, předešel jsem ho.

„Co abyste mi prozradil, jakým právem jste mi blokoval průjezd po veřejné silnici?“

Dal si na čas. Když byl vydýchaný, odpověděl stejně prudce: „A jakým právem vy vjíždíte na soukromou cestu?“

„Myslel jsem, že jsem přijel po veřejné silnici. Aspoň jsem si nevšiml, že by tam byl zákaz vjezdu.“

„Ten tam není,“ odsekl, „ale cedule SOUKROMÁ CESTA ano.“

Vybavil jsem si, že po levé straně vjezdu mezi živé ploty nějaká zašlá cedulka byla, jenomže já koukal jinam.

„Na každý pád…“ řekl jsem tónem, který měl předchozí rozmluvu odvelet do nepodstatností minulosti, ale úplně se mi to nepovedlo; pořád byl hlas příliš nerozhodný, „… jedu za Otwayovými, čekají mě.“

„Ale,“ odtušil traktorista, „to bych o tom musel něco vědět.“

Asi proto, že jste traktorista, a traktoristům se seznam hostů na panství samozřejmě oznamuje jako prvním, ovšem v některých případech je to trestuhodně opomenuto a vy si samozřejmě budete stěžovat, neřekl jsem. „Pan Petrides slíbil, že můj příjezd ohlásí paní Otwayové. Tohle auto mimochodem patří druhé paní Petridesové.“

„Druhá paní Petridesová u nás ještě nebyla,“ podotkl suše jako komorník. „Člověka by nenapadlo, že namísto sebe pošle své auto a šoféra.“

Přikývl jsem a zabubnoval prsty o volant. „Jak se jmenujete?“

„Benson,“ odpověděl. „A vy?“

„Vrba. Můžete už konečně uhnout?“

Jeho jistota, že se neoprávněně nacházím na soukromém pozemku, už nebyla tak pevná. Odlepil se od vozu a mávl rukou. Dojel jsem až před vchod a tam zaparkoval.

Vypnul jsem navigaci a vystoupil z vozu. Nebylo třeba od domu daleko odstupovat, aby si ho člověk mohl prohlédnout. Kdovíjak velký opravdu nebyl, ale malý taky ne, útulný snad. Taky měl jen jedno zvýšené patro, což by se divákovi anglických seriálů o šlechtě obývající prosklené paláce s obytnými věžemi mohlo zdát málo.

Dora Otwayová mi vyšla v ústrety.

Dům se mi najednou líbil – hodil se k ní. Za prvé mě zaujala barva – celé to bylo postaveno z rudohnědých cihel. A pak ta chaloupkovitost či chýšovitost onoho průčelí mi dokonce připomněla rodnou vlast. Později jsem se od Dory dozvěděl, že tento idylický architektonický ráz má na svědomí nedokončená romantická dostavba z počátku devatenáctého století. Funkce sídla, když ještě připomínalo tvrz a žádná křídla nemělo, byla obranná. Po občanské válce v polovině sedmnáctého století, kdy se tu skladovaly mrtvoly před pohřbením, se tu už jenom farmařilo, a přesto byl celý dům pořád nepřátelsky přikrčený a naježený, jako by odněkud čekal útok. Čelní štíty se v menším měřítku opakovaly i na obou ustupujících křídlech budovy, tom dlouhém i tom krátkém. Ale přece jen byl i zámečkem a pohodlným domovem paní Otwayové. Její předek Clarence Gifford Otway, lord Skipton, ho ani náhodou nepostavil; někdy v polovině osmnáctého století ho jednoduše koupil.

„A povězte mi, Carle, kdo vám práskl, že to sloužilo jako márnice a podle ní dostalo jméno?“

„Váš exmanžel.“

„To jsem si mohla myslet.“

Dora mě přivítala se špetkou hrané radosti, která možná zcela předstíraná nebyla. Informacemi o domě mě oblažovala v salonu u čaje. Že musím mluvit s Corou, zatím ignorovala. Zahlédl jsem její dceru na schodech, když je do půlky seběhla, řekla krátké „ahoj“ a zmizela ještě dřív, než jsem stačil říct něco průhledně povzbudivého.

Pili jsme čaj, jejž nám přinesla služebná, kterou jsem nemohl přehlédnout. Nebyla to stará dobrá služka, jež Doru ještě houpala v kolíbce, a nebyla to ani vysušená Indka, kterou rodina s velkorysým pohledem na hodnoty a svět přijala do svých služeb proti všem zkostnatělým konvencím britské šlechty. Byla to žena ještě mladá a její zaměstnavatelka jí říkala Wisława.

Obrátil jsem se na služku a česky se ujistil, zda je křestním jménem Wisława jako ta slavná Szymborská; ta laureátka Nobelovy ceny za literaturu.

Dívka mi asi rozuměla, ale odpověděla anglicky s polským přízvukem: Exactly, sir.

Doru očividně můj dvojjazyčný minirozhovor se služkou rozptýlil; prý nevěděla, že mluvím polsky. Nabídla mi, že mě provede po domě.

Ukázalo se, že levé křídlo nikdy nepobořily nějaké nepřátelské šiky, ale zůstalo ze dvou třetin nedostavěné. Musel jsem paní Otwayové přiznat, že to všechno na mě dělá dojem falešné, jakési starožitně hezoučké staroby. Odpověděla: „Až to tu Cora zdědí, bude to ještě starší. Doufám, že tu zůstane.“

Ještě víc jsem teď cítil nutnost promluvit s její dcerou, říct jí, že našli Aldebaran a že ta její historka o bouři nesedí. Zeptat se jí, kde je Hitch a jak to všechno souvisí s její dočasnou ztrátou paměti a tím, že se objevila ve žlutých plavkách na eastbournské pláži a že mě někdo chtěl shodit ze skály.

Barva svetru Dory Otwayové byla temně žlutá, rukávy měl kratší, končily vysoko nad zápěstím jako u některých modelů šedesátých let a podobně střižené byly i nohavice kostkovaných kalhot. Nohy s holými kotníky si hověly v černých balerinkách.

Přistihl jsem se, že mi oči občas sklouzávají do širokého kulatého výstřihu toho retrosvetru. Jestli Cora bude za pětadvacet let vypadat takhle, pak měl Hitch, pokud to tedy byl schopný vidět, další dobrý důvod si ji vzít. Rozmazlenému frackovi to asi bylo jedno, ale co chudý novinář z České republiky?

A Wisława? Cožpak nevzala místo na panství daleko od Londýna, klubů a galerií jen proto, že četla příliš mnoho románků z červené knihovny? Rád bych se jí na to zeptal.

Seděl jsem s Dorou v salonku od chvíle, co mě traktorista přišel požádat o prominutí jeho předchozího nevhodného chování a taky mě vybídnout, abych mu předal klíčky od auta, že ho postaví za dům, kde je parkoviště pro hosty; tady v popředí by mohlo přijít k úhoně.

Dora zrovna přinesla aperitiv, dvě sklenky suchého šumivého vína. Zdálo se spíš trpčí než sušší, ale nám Čechům, vysvětlil jsem jí, to tak nepřijde. Ukázala mi vinětu: Ridgeview Knightsbridge. Když viděla můj výraz, ujistila mě, že se nemusím bát, londýnská čtvrť je pouze v názvu, nikoli ve víně samém.

Zeptal jsem se, zda se to jenom tak říká, nebo má traktorista skutečně pravdu a mé auto – které není mé, mám ho půjčené – by opravdu mohl někdo před domem nabourat.

Zapálila si cigaretu a odpověděla, že nemá zájem dívat se na to, jak jí před domem překáží vozítko Maud Petridesové, ale nechala ho odklidit i z jiného důvodu: venku je od deseti večer tma jako v pytli, protože je nutno šetřit výdaji za elektřinu. „To byste nevěřil, Carle, jak je provoz takového strašidelného hradu nákladný.“

Upíjel jsem anglický šampus, chroupal brambůrky s octovou příchutí („plebejské chutě, jiné tu nemáme,“ řekla Dora na vysvětlenou, a já najednou nevěděl, jestli mluví o těch brambůrcích, že jiné nemají, nebo o těch plebejských chutích) a přemýšlel, jak to navléct, abych si konečně promluvil i s její dcerou. Prohodil jsem, že Dořin přítel by asi neměl radost, kdyby mě tam zastihl, a ona maloučko zvedla obočí, nijak to nekomentovala a začala mi vykládat, jak se rozhodla převést rodinné sídlo do státního památkového systému English Heritage, aby za provoz konečně platil někdo jiný než ona; dům a pozemky budou zpřístupněny veřejnosti, ale ona si určité komnaty ponechá jako soukromé, ovšem pokud to tedy vyjde, protože v minulosti se tu dělaly některé necitlivé úpravy. Souhlasil jsem, že ani já bych proti takovému způsobu bydlení nic nenamítal, v mé vlasti byly všechny zámky po jistou dobu státní, ale asi by mi chybělo být zdejším pánem, kdyby mi něco z toho předtím říkalo pane. Dodal jsem, že Solon (schválně jsem to řekl takhle familiárně) to tady musel milovat.

„Ani ne,“ zavrtěla hlavou. „Dával mi na srozuměnou, že Anglie je pro něho Londýn; hospodařit na venkově by nemohl. Víte, jak tomu tady říkal? Stonehenge.“

„To snad ne.“

„Je to tak. Zvlášť takhle žertoval, když jsem se zmínila, že bych to měla přepsat na English Heritage. Neměl pro mě moc pochopení.“

„Hm. Nezdá se mi jako člověk, co by neměl pochopení pro druhé.“

„Protože ho má pro vás. Má ho, když se mu to hodí. Tak jako vy se mu zrovna hodíte jako přibližovadlo k jeho dceři,“ zasmála se ostře a po chvilce zamyšleně dodala: „No vezměte si to, Carle – řecký levičák nemůže snést pomyšlení, že by jeho aristokratická choť zpřístupnila dědičné sídlo masám.“

„Já ho dovedu pochopit.“

Upřela na mě přes skleničku přímý pohled pravého oka. „Chutná vám to víno, Carle?“

„Je znamenité,“ přikývl jsem.

„Ale…?“

Nevěděl jsem, kam mě postrkuje. „Nejsem odborník,“ soukal jsem ze sebe, „ale jestli bych se někdy chtěl marnotratně opít, tak něčím jiným. I když tohle je dobré víno, jistě. Četl jsem někde, že anglické sekty se vyrovnají francouzským.“

„Ale nemáte na to patro.“

„Nemám,“ připustil jsem.

„Kdybyste byl Američan, řekl byste si o lehké pivo nebo o ledový čaj.“

„Nebo o colu.“

„Nebo.“

„Ale Američan nejsem.“

„Právě. Proč pořád říkáte, co lidi chtějí slyšet, Carle?“

„Ale já neříkám, že mi to nechutná.“

„Tak proč si nedáte cigaretu, když na ni máte chuť?“

Viděla, že čelím staronovým svodům. Snad jsem dělal něco s rukou. Držel imaginární bílou tyčinku mezi prsty. „Protože jsem přestal kouřit.“

„Tak zase začněte.“

A já, abych aspoň v něčem vyhověl, přesně jak říkala, jsem si z nabízeného balíčku vytáhl cigaretu a zažehl ji stolním zapalovačem. Plamen skomíral, ale cigareta chytla. Značka mě nezajímala. Chutnala úchvatně.

Dora mě s uspokojením pozorovala, sáhla po cigaretě a natáhla se pro zapalovač, ale už jsem ho držel v rukou, byl těžký a masivní, tentokrát však ani po notném škrtání už žádný plamínek nevyloudil.

Sáhla mezi polštáře pohovky a vytáhla obyčejný plastový zapalovač, jaký se dá koupit v každé trafice nebo u pumpy. „Máte rád trapné příměry?“

„Jako že obyč zapalovač hoří líp než ten, co je nóbl? Na to mě neužije.“

„Wisława má stejnou povahu jako vy,“ řekla tvrdě. „Taky je tak ráda, když mi může udělat radost, a taky ji mrzí, když se jí to nepovede. Přestože si o mně myslí, že jsem nesnesitelná mrcha.“ Položila plastový zapalovač na stolek tak, aby hlavičkou s tryskou a kamínkem ukazoval na mě.

„Vidíte,“ odtušil jsem klidně, i když jsem měl chuť vstát, sednout do Maudina cooperu a vrátit se do Londýna – Dora je totiž opravdu nesnesitelná mrcha. „Domníváte se, že si o vás služka myslí to nejhorší, a ona vás podle mého přesvědčení považuje za své životní terno. Jestli jste mrcha nebo ne, to v tom nehraje roli. Pokud si na svém mrchovství zakládáte, máte smůlu – ta dívka ve vás vidí dobrého zaměstnavatele a vy jím jistě jste.“

Na to neměla hned co říct. Podumala, potáhla z cigarety, nejistě se usmála, mávla rukou skrz obláček kouře. Došlo mi, že už je docela opilá a že musela s pár sklenkami začít už předtím, než jsem přijel. Když už otvírala ústa k replice, bezděčně narazila zápěstím do své sklenky, ta se převrátila a rozbila se. Než to Wisława uklidila, rozpovídala se Dora o Hitchovi, což mě překvapilo, nicméně jsem to uvítal. Řekla, že mi musí změnit ten falešný dojem, co o něm mám. Protože ten parchant nebyl žádné neviňátko a píchal by s kýmkoli na potkání, třeba i s kandelábrem, kdyby se nebál, že dostane nějakou spodem přenosnou nemoc. A až na ten poslední zálet se chtěl oženit s její dcerou, ovšem že by to změnilo cokoli v jeho povaze, to ne.

Típl jsem nedopalek a zeptal se, jestli je jeho rodina rovná té její; jestli si tedy sňatkem chce polepšit. (Schválně jsem o něm nemluvil v minulém čase.) Prohodila, že Mervynovi patří ke společenskému vrcholu mnoho generací nazpět, ale pořád jsou to jen obchodníci – a vždycky byli.

Požádala Wisławu, aby mě odvedla do mého pokoje, ukázala mi koupelnu a záchod a poskytla mi kartáček na zuby, pyžamo a ručník.

Vyměnili jsme si formální „dobrou noc“. Odešla někam do hlubin domu a já si všiml, že na stole zůstaly ležet její cigarety i plastový zapalovač. Strčil jsem obojí do kapsy kalhot a za služčiným pružným krokem se ubíral spoře osvětlenou chodbou do postranního křídla Charnellu; do toho, které stačili postavit celé, než jim – už tehdy – došly peníze.

Dostal jsem kartáček na zuby a tmavozelený ručník, který svou velikostí připomínal spíš ubrus. Všiml jsem si, že je na něm vyšitý nečitelný erb. Chtěl jsem si vyčistit zuby, když na dveře koupelny, která nijak historická ani okázalá nebyla, jen neosobní a očividně určená méně významným hostům, znovu zaklepala služebná; nesla mi pruhované pyžamo, takhle složené na rukou trochu připomínalo vězeňský mundúr.

Zajímalo mě, zda zámecký erár nabízí pyžama v různých velikostech, a ona odpověděla, že pyžamo není žádný erár, ale patří mladému panu Mervynovi, který tu často spí.

Vyplivl jsem pastu, vypláchl si ústa a prohlédl si Hitchovo pyžamo. Na kapsičce byl vyrytý monogram JLM.

Optal jsem se, kde to pyžamo vzala a proč si myslí, že si budu navlékat cizí osobní prádlo, a ona skoro plačky odtušila, že by mi ho nenabízela, kdyby jí to neporučila paní. Sama si nemyslí, že by se mladému panu Mervynovi líbilo, kdyby nějaký Čech nosil jeho pyžamo.

Vzal jsem od ní ty dva kousky nočního oděvu a podotkl, že mladý pan Mervyn by byl poctěn, kdyby se ty jeho noční hadry uvolil obléknout nadějný žurnalista z Čech.

Usmála se. „Takhle by odpověděl Polák, pane. Akorát že by řekl –“

„Ano, já vím, co by řekl,“ uťal jsem ji a poslal pryč. Tedy jak to služebnictvo dokáže být otravné, kroutil jsem na sebe do zrcadla hlavou s pyžamem přitisklým na hruď. Docela mi to slušelo. Kdybych se takhle přičísl a byl lépe oholený, vypadal bych docela jako polský šlechtic. Tam jsou prý šlechtici všichni. Svobodný pán Vrbinski z pražského města Libně? Klidně.

Užasl jsem, jak mi Hitchovo pyžamo sedne: velikost M, spíš trochu menší, kabátek v hrudníku a ramenou velkorysejší, pamatující mé sportovní mládí (chci říct jeho sportovní mládí), kalhoty zcela pohodlné a spíše kratší, abych je necoural po zemi, ale v pase akorát, aby mi nepadaly, ovšem se sametovou gumou měkce obepínající břicho.

Bez pyžama jsem se už pár roků obešel, ale pokud by tyto noční obleky měly být takovéto, byl jsem ochotný dát jim šanci – zvláště v tak chladných prostorách, jaké skýtal Charnell na počátku léta.

Upnul jsem se k naději, že dokonalé pyžamo předznamenává dobrý spánek, a přešel chodbu do ložnice. Dveře byly pootevřené, uvnitř svítila lampa s olivově zelenou porcelánovou nohou a krémovým textilním stínítkem. Čekal mě chlad odestlané postele, kterou jsem objal tak jako ona mě.

Se spánkem to slavné nebylo. Matrace byla příliš měkká a lůžko příliš vysoké a úzké, zapomenuté tu z dob raného humanismu. Posadil jsem se a nohy chtěl spustit na podlahu, jenže ta byla kus pod nimi. Seskočil jsem a došel si pro cigaretu, o zákazu kouření na pokojích žádná zmínka nepadla, tak co. Představoval jsem si, že, ještě než dokouřím, usnu, a celý Charnell pak lehne popelem. Popel jsem klepal do sklenice s vodou, co jsem měl na noc, a pak tam utopil i vajgla. V místnosti to teď smrdělo jako v putyce v dobách, kdy se ještě nemuselo kouřit před hospodou. Otevřel jsem okno a obsah sklenice z něj vylil. Pak jsem se vrátil na lůžko, a aniž bych zhasl, okamžitě jsem usnul.

Když jsem se pak probudil zcela bdělý a zdánlivě odpočinutý, lampa pořád svítila. Někdo tu dýchal, ta pára z úst se v chladném pokoji sevřeném tlustými, staletí starými stěnami srážela jako v jeskyni. Hodinky lhostejně říkaly, že je půl druhé.

Dívka stála u dveří, opírala se o ně zády a vypadala jako z němého filmu Friedricha Wilhelma Murnaua. Jenže barevného. Měla na sobě žlutý župan, a lépe padnoucí oděv jsem v životě neviděl; směle mohl soutěžit s mým pruhovaným pyžamem.

Držela něco v ruce. Myslel jsem, že je to nůž a že s tou zbraní jde na mě v domnění, že jsem Hitch. Zamilovanou by pyžamo nespletlo, ale nenávidící?

Plácl jsem se do nosu – není to sen? Bolelo to, sen to nebyl. A nebyla to v Cořině ruce kudla, nýbrž úzká lesklá termoska. Dívka se přesvědčila, že ji mé rozespalé oči vnímají. Pak přešla k oknu, jako by si nebyla jistá, jestli se může přiblížit k lampě a ke mně, a termosku otevřela.

„V noci tu bývá zima,“ řekla, „je to chlad starý čtyři sta let, takovou vzácnost není radno pouštět ven.“ Zabouchla okno.

„Tohle budeš vyprávět turistům, až je budete vodit křídlem přístupným veřejnosti?“

„Máma ti to řekla?“ Posadila se na okraj postele. „Většinou má z toho strach.“

„Řekla mi toho mnohem víc, Coro. Kdes byla celou dobu? Přijel jsem za tebou, vědělas to. Moc slušně se ke mně nechováš…“

Čekal jsem a připadal si jako hráč pokeru. Mlčela půl minuty a pak špitla: „Nevím, co ti mám na to říct. Anebo vím, ale nemůžu o tom mluvit.“

A facku bys nechtěla? neřekl jsem. „Nemůžeš, nebo nechceš?“ zeptal jsem se.

„Prostě ses do toho neměl připlést,“ vyhrkla vyčítavě.

„To už mi taky došlo. Ale do čeho jsem se připletl?“

„Do ničeho.“ Vstala, jako by chtěla odejít, a pak si zase sedla.

„Běž spát.“

„Nechci jít spát. Proč jsi přijel?“

„Našli Aldebaran, pár kusů, co z něj zbylo.“

„Tohle už vím,“ přikývla a odšroubovala z termosky uzávěr, který sloužil i jako pohárek. „Volal táta, že za mnou jedeš. Jsem ti moc vděčná.“

Nalila horkou tekutinu do víčka od termosky a podala mi ho. „Aby se ti líp spalo.“

„Určitě bych to zvládnul i bez pomoci.“ Přijal jsem nápoj a opatrně ochutnal. Byla to horká voda s brandy a v ní vymačkaná nejméně jedna celá limeta a půl grapefruitu, jak mě informovala Cora.

Poposedla blíž a naklonila se ke mně. Župan na prsou se jí rozevřel přesně tak, jak to županoví designéři vymysleli, aby se rozvíral. Malá půlkulatá prsa se mi směle podívala do očí; další z Cořiných překvapení.

„Klidně se tam dívej,“ řekla tiše a naklonila se ještě blíž, až mi dýchla do vlasů. „Ta tvoje holka…,“ promluvila tiše. „Je to mezi vámi silné?“

Pokrčil jsem rameny a vyprázdnil kalíšek. „Pohádali jsme se. Nebere mi telefon.“ A dodal jsem přesvědčivě: „Vypadá to na rozchod. Beztak za pár dní odjíždím domů.“

„Takže jste se rozešli?“

„Možné to je,“ připustil jsem. Jenže s člověkem jako Pauline bychom si něco takového museli říct.

„Takže se s ní už neuvidíš?“

„Ale to jistě jo. Má u mě pár věcí a tak. Já zase svoje u ní…“

Vstala a nechala župan klesnout na podlahu. „Nesmíš lhát, je to pro mě důležité.“

„Copak ty nelžeš?“ opáčil jsem. Její nahota pro mě nebyla zase tak nová, akorát že dřív ji chatrně zakrývala kutikula žlutých plavek.

Vlezla na mě, nevím, jak elegantněji to říct. Cora byla tu, tak blízko, že už to blíž nejde; najednou jsem pochopil, že to od začátku mezi námi směřovalo k posteli. S takovou radostí zamumlala něco jako „chceš mě, tak přece, myslela jsem, že ne“ a já zamhmhal něco zpátky, jako že jo a že ano a mhmhm do toho, a kdyby to nebylo tak poutající, protože v tu chvíli člověk nemůže dělat nic jiného, asi bych se bavil tím, jak zákonitě to probíhá. Přestože jsme se neznali a nebyli v posteli sehraní, instinktem a temperamentem jsme se shodli, beztak udělá půlku práce sexuální vyhladovělost. Než ze mě vymáčkla posvěcení onoho pro nás neopakovatelného, pro lidstvo trilionkrát opakovaného okamžiku, ona se vevnitř stáhla a povolila a pak ještě, ale byla to zcela tichá rozkoš, tím pravější, jak moc se ji snažila skrývat. Oproti Pauline si hlídala hlasivky, to jsem přivítal, ve ztichlém zámku by se to nepěkně rozléhalo. Napadlo mě, jak daleko od nás asi spí její matka. A zda vůbec spí.

Cora do mě pak vyčítavě šťouchla: nemusel jsem z ní tak pospíchat. Protože jsme si to neřekli před tím, tak mi sděluje aspoň teď, že je na antikoncepčních pilulkách – na čem asi jiném? –, takže ty neexistující obavy, které si, jak vidí, nedělám, opravdu dělat nemusím. Ale ve skutečnosti se nehněvala, skulila se na postel a dala se do náruživého spánku, podobná nějakému neurčitému zvířecímu savci, který už není mládě, ale ani dospělý jedinec. Myslel jsem, že v rychlosti usínání po souloži jsem přeborník, ale Cora mě překonala. Že by holky takhle vášnivě usínaly, jsem neměl tušení. Ale nezdálo se, že by spánek předstírala.

Odtáhl jsem se od ní opatrně, aby se matrace nezhoupla, a spustil nohy z postele na zem. Odplížil jsem se do koupelny, která byla přes chodbu, a doufal, že nepotkám někoho ze služebnictva.

Nedovedu říct, proč jsem si přál, že až se vrátím do postele, Cora už tam nebude. Nejspíš výčitky vůči Pauline. Takže jsem si po těch polibcích čistil zuby dobrých sedm minut, až mi z toho začala krvácet dáseň, a pak jsem si dal ještě rychlou chladnou sprchu, která byla myšlena jako teplá až horká, ale kotel ukrytý v útrobách budovy nestihl vodu dost ohřát.

Když jsem se vrátil, v pokoji osvíceném lampou s olivově zelenou nohou a krémovým stínítkem nikdo nebyl; postel se zmuchlanou přikrývkou byla prázdná. Možná byl ten spánek přece jen předstíraný? A to předtím? Nechtěl jsem na to myslet, jen spát a probudit se za sto let.

Zhasl jsem lampu, a najednou dostal takový strach, že jsem ji zase rozsvítil. Kdesi v domě něco zaskřípalo. Možná dřevěné schody. O dveře pokoje jsem zapřel židli. Nemohl jsem se zbavit iracionální, a přece vtíravé představy, jak Cora znova vchází, tentokrát opravdu s nožem v ruce.

Anebo vejde, aby si lehla vedle mě?

Osm dvacet sedm, říkal budík, a já věděl, že už neusnu a že by se to ani nehodilo, musím jít za hostitelkami a dělat jim společnost a připravit je na pravděpodobný příjezd policie a vnuknout jim myšlenku, že kdyby připustily, aby tu s námi byl Solon, mohly by starosti související s Hitchem a jeho zmizením nechat na něm. Ale to mu musí bývalá žena umožnit být na místě.

Odpajdal jsem po studené dlažbě do koupelny a pak, už oblečený a jakž takž upravený, šel hledat společenské komnaty, kde jsem předešlého večera seděl s Dorou. Cigarety a zapalovač jsem si ale z pokoje vzal. Ten zlozvyk mi opět zachutnal.

Halu jsem našel, ale nikdo tam nebyl. Nevěděl jsem, co si mám počít. Vrátit se do svého pokoje? Tu se otevřely nenápadné dveře a jakási služebná, nikoli Wisława, mi lámanou angličtinou sdělila, že se mám nasnídat v malé jídelně, dámy mi tam nechaly vzkaz. Chtěl jsem se zeptat, kde to je, ale ona už odcházela chodbou, jež začínala pod schodištěm; předchozí den jsem ji vůbec nezaznamenal. Tahle služka vypadala jako stárnoucí jeptiška. Kývla na mě letmo přes rameno, ať ji následuji, a byla si jistá, že to udělám. A tak jsem šel za ní. Zavedla mě do místnosti, ukázala k prostému stolu s židlí a zeptala se, co chci snídat. Měl jsem hlad, a tak jsem spíš v žertu plácl: „It’s got to be full English, dear, or my name isn’t Charles Willow.“ Pořádnou anglickou snídani… a ten zbytek, co jsem řekl, překvapil spíš mě než služku. Protože se otočila a zmizela. Asi vzala tu objednávku smrtelně vážně.

Na stole byla jedna karafa s vodou a druhá s pomerančovým džusem, trochu jako v hotelu. Pak jsem si povšiml, že o vázu s růžovými a bílými floxy se opírá složený lístek, na němž je napsáno For Carl. Hmátl jsem po něm a přečetl si krátký vzkaz připomínající dávný telegram. Zněl takto: „Objevil se Hitch, ale zůstaň ještě, prosím. Máš k dispozici zahradu. Je tam jedno kryté místo, kde se sejdeme. Určitě ho poznáš. Dnes bude krásný den, vím to. Můžeš se vykoupat v jezeře. Plavky nepotřebuješ. Jsi pěkný kluk. Cora.“

Usedl jsem na židli. Neměl jsem nejmenší chuť čekat na mladého boháče, kterého jsem před pár hodinami podvedl s jeho snoubenkou, a ještě spal v jeho pyžamu. A teď bych se měl koupat v zahradním rybníčku? Ještě ke všemu na Adama? Ti Angličani jsou vážně na hlavu. Angličanky obzvlášť.

Ale znepokojilo mě hlavně to, že se „objevil Hitch“. Jak? Kde? Měl jsem ho za mrtvého – utopil se v kanálu La Manche, když šel Aldebaran ke dnu, ať už vinou bouřky nebo exploze nebo obojího. Zkontroloval jsem mobil, ale žádná zpráva tam nebyla, jak taky jinak; nikomu jsem nedal nové číslo. Volat Averymu nebo Rattiganovi nepřicházelo v úvahu, patrně už vědí, co je s Hitchem, a možná už ji i jeho mají ve spárech. Obrátit se na Solona o radu? Ale myslel by si pak, že si nedokážu poradit sám. Což sice kolikrát nedokážu, ale on, můj významný anglický příznivec, to přece nemusí vědět. Ze všeho nejraději bych byl zavolal Pauline, jenomže po sexu s Corou to bylo ještě pitomější než se neozvat vůbec.

A tak jsem se rozhodl přece jenom si Charnell užít, nejspíš jsem tu v životě naposledy, tak co. Při představě Sidova obličeje, když mu Trevor s pokrčením ramen říká, že nejsem k dosažení – že jsem zmizel –, se mi zlepšila nálada. Být bez telefonního čísla, které by druzí znali – ta nádherná svoboda člověka dávných časů!

Služebná, která se věkem ani podobou neblížila Wisławě, ale mluvila s podobným přízvukem, přede mě postavila konvici s čajem a položila obrovitý nahřátý talíř, na němž bylo černé jelito, jakási klobáska, rozkrájené veliké rajče, fazole v tomatě, orestované žampiony, slanina a volské oko, k tomu čtyři trojúhelníkové toasty ve speciálním stojánku, aby se pod nimi, kdyby ležely na talíři horké, nesrážela pára. Taky tam bylo máslo a pomerančová marmeláda, ale těch jsem si nevšímal.

Služka se zeptala, jestli chci i jogurt a ovesné vločky, a já odpověděl, že by mi stačilo, kdybych dostal kávu. Ani jsem nedořekl a jakýsi mladý muž v černém tričku nesl dvě konvice a dva různé šálky: čaj i kávu. Bylo mi sympatické, že služebnictvo na Charnellu moc uniformy nenosí. Na dotaz, jestli je taky z Polska, mladík odpověděl, že je z Chipping Sodbury – městečka ležícího poblíž Bristolu.

Po snídani jsem vyšel ven. Jako v detektivce se slečnou Marplovou někdo hned před vchodem zahalekal „dobré ráno“, já se otočil a zamával formanovi – tomu nerudnému traktoristovi z předchozího dne. Kývl a otočil se ke dvěma mužům, z nichž jeden měl na zádech kanystr s postranní pákou, asi nějaký postřik ovocných stromů, zatímco druhý podle všeho to, co mu vykládal Benson, předával někomu do mobilu a snad se s tím člověkem na druhém konci signálu hádal. Jehličnany ty tři stínily jako baldachýn, působilo až idylicky, jak jsou zabraní do pracovního hovoru, a já, který jsem tu jako na dovolené, je vůbec nezajímám. Další z hostů panstva. Zapálil jsem si cigaretu. To se mi líbilo – být hostem panstva. A ještě víc by se mi líbilo nebýt pouhým hostem. Koukl jsem na hodinky, nebyly tam, zápěstí chlupaté, a přece holé. Zapomněl jsem hodinky v pokoji.

Potáhl jsem z cigarety a připomněl si, jak uspokojivá je ranní dávka páleného tabáku. Kouř jsem si ředil vzduchem a nevdechoval hluboko. Tabák tak nezabrání cítit vůni květin, které tu podél postranního křídla Charnell Manor obhospodařovaly desítky včel. Květy vytvářely žluté, oranžové, modré a bílé organizované shluky a vábily k sobě hmyz z široka daleka. Podivil jsem se, jak už teď ráno má příroda napilno, a pak jsem si připomněl, že zas až tak časně není; strávil jsem nad anglickou snídaní tři čtvrtě hodiny.

Špacíroval jsem podél křídla budovy, počítal okna a najednou se zarazil. Poznal jsem okno svého pokoje. Byl jsem si jistý, že jsem ho nechal otevřené dokořán, zatímco teď bylo jenom pootevřené. Nejspíš už tam stačila poklidit pokojská.

Díval jsem se na své okno a pak na všechna ostatní. Štíhlé průzory v cihlových špaletách seděly v neurčité výšce, ona celá tato vedlejší část byla netypicky vysoká, něco mezi zvýšeným přízemím a prvním patrem a nad tím jeden malý štít vedle druhého se štíhlými dlouhými komíny, všechno z pohledových cihel, jen místy opředených nějakou popínavkou. Oken, štítů i komínů bylo devět. Stavba díky nim připomínala starou nízkou fabriku nebo rozsáhlou manufakturu, jež už dávno zapomněla svůj účel, ale to nevadí, protože ji obklopuje líbezný zvlněný park.

Zašel jsem tam. Za domem se v řadách táhly dlouhé skleníky, ale nezkoumal jsem, co v nich je; některé vypadaly nepoužívané. Stál tu také až bolestivě malebný zahradní domek – rudohnědé cihličky, natřená okýnka a roztomilá došková střecha připomínající mech nebo samet. Tady na mě Cora jistě čekat nebude, a taky je to k okraji lesního porostu ještě dobrých padesát metrů. Minul jsem několik kůlen na skladování dřeva a zahradního nářadí. Z prostředka plaňkové ohrádky dva krát dva metry se vykláněla stará litinová pumpa s držadlem na konci zesíleným, vykovaným do tvaru borové šišky. Zkusil jsem zapumpovat, tělo čerpadla se zakymácelo, z hlubiny pod kamenným víkem to zasténalo, ale žádná voda mi do dlaně nenacrčela. Měl jsem po snídani docela žízeň.

Blížil jsem se k anglickému parku, znova si zapálil cigaretu – není nad kumulaci zážitků – a vkročil mezi stromy, které lehce šuměly a jejich kmeny strakatilo slunce. Bylo tu chladněji než kolem domu. Za duby a platany se zpovzdálí zatřpytila voda. Šel jsem tam, vyhýbal se lesním keřům a cítil pod nohama, že terén začíná pozvolna klesat a pergamenové a zvrásnělé kmeny velikých stromů řídnou.

S pocitem, že jsem se octl na samém konci světa (a v zapomnění obilných polí viděných z auta předchozího dne), jsem sešel mírný kopeček a stanul u jezera. Přede mnou se černala vodní plocha, překvapivě rozlehlá, s hustě porostlými břehy. Na druhém konci se stromy i křoviny chtě nechtě rozestupovaly před svažitou zelenou loučkou, jejímuž hornímu oblému okraji vévodil malý pavilon.

Ptáci buď odletěli, nebo byli velmi tiší. Potahoval jsem z cigarety a prohlížel si přes vodu bílý pavilonek či altán, jenž se v jezeře strašidelně zrcadlil. Konstrukce budovy byla jakoby uzavřená, tvořená zalomenými stěnami. Černá stříška působila trochu nepatřičně. Okna nekryly okenice, ve vchodu nepřekážely žádné dveře. Ano, tohle je místo, o němž se zmínila Cora. Vypadalo však opuštěně.

Angličani této okrasné architektuře říkají follies, hlouposti. Účelem follies je zvát na romantické rendez-vous, poskytovat azyl před deštěm nebo odpočinek po namáhavém lovu. Ale především musí vypadat malebně – jejich hlavní funkcí je lahodit oku ve vší té více či méně upravené parkové krajině.

Člověk si uvědomí, jak mu schází krása, až když ji spatří. Sex s Corou byl zážitek, ale bylo to skutečně ono? Mělo to proběhnout takhle? Viděl jsem, že naše spojení se mělo udát spíš tady. Charnellský park skýtal možnost prožít romantický vztah, o jakém se leda čte v knížkách – a my si to spolu odpícháme jako na studentské koleji.

Jak jsem pomalu obcházel vodu, čím dál víc jsem chápal, že Cora je pro mě záhada, kterou snad ani nechci rozřešit. Z našeho tělesného spojení ve mně už nezbylo nic, leda pocit nepatřičnosti.

Hodil jsem nedopalek do jezera. Při styku s vodou zhasl a otočil se na hladině. Zul jsem si boty, stáhl ponožky a s povytaženými nohavicemi se k cígu ty tři metry dobrodil a odnesl ho zpátky na břeh, kde jsem ho uložil do země. Kalhoty nasály vodu až po kolena. S botkami v rukou jsem capkal po pravém, stáčejícím se břehu.

Musel jsem pořád myslet na to, co se stalo v noci, a snažil se to nějak rozebrat, nějak tomu porozumět. Cora, která mě po mém příjezdu na Charnell sotva pozdravila, se mnou pak v hostinském pokoji souloží. Není v tom žádná něžnost a snad ani náklonnost, jen potřeba mladého těla vybít si energii. No a já byl po ruce. Kdyby nebyla tak krásná a kdyby od začátku tak nepoutala můj zrak ke svému tělu a mou představivost ke své situaci, odmítl bych ji, tím jsem si byl jistý, teda skoro. Ale už kvůli Pauline, se kterou jsem se nerozešel, pouze se s ní pohádal, bych měl Coru požádat, abychom to už nedělali, než se vše vyjasní. Jenomže Cora a nějaké projasnění… Vždyť jsem to sám nechtěl. Jak jsem obcházel vodu a co chvíli do ní vstoupil tam, kde břeh byl příliš zarostlý, popustil jsem fantazii uzdu úplně a najednou si byl schopný představit, že kdyby se tu Hitch náhle objevil a přihlásil se o svou snoubenku, své místo ve světě a vůbec o celý svůj život, který mu patří, já se jen tak nezdejchnu jako přebytečný host, ale pokusím se o Coru bojovat a kvůli tomu klidně prozradit, co se mezi námi stalo. Což by v něm asi vyvolalo vražedný amok a v ní doživotní pohrdání k mé osobě. A přesto bych nemohl jinak.

Přišel jsem na to, k čemu ještě je ten jalový altánek, který jsem teď měl téměř na dosah: k vyvolávání jalových romantických představ.

Ve službě Solonu Petridesovi jsem byl dobrý, přestože on si určitě nepředstavoval, že Coru taky ojedu, jenom co bude příležitost. Ale zná ji, ne? Muselo mu něco takového aspoň prolétnout myslí.

A co když, dumal jsem dál, by mu to ani moc nevadilo? Solon podle všeho neměl Hitche moc rád, a možná trochu doufal, že si jeho dcera užije stranou, a až se to její hysterický snoubenec dozví, dá jí kopačky, vždyť tady nejde jen o smrtelnou urážku a porušení věrnosti, ale i riziko nákazy, jemuž by ho vystavila, až bude zase spát s ním. S pohlavní nákazou má Hitch své zkušenosti.

A pak mě napadla šílená myšlenka, že za Hitchovým zmizením stojí Solon, který nějak zfixloval Aldebaran, aby vylétl do vzduchu a zbavil ho potenciálního zetě. Ale nesvědčilo by to o tom, že je sám patologicky zamilovaný do své dcery? A opravdu by ji vystavil tak smrtelnému riziku na otevřeném moři, přestože věděl, jak dobře umí plavat?

„Blbost!“ křikl jsem přes jezero a ozvěna mi mou blbost ještě dvakrát vrátila. Směšnými skoky jsem se dostal ze zarostlého břehu pod vysekanou šikmou loučku, na jejímž vyvýšeném konci stál bílý pavilonek. Takhle zblízka působil ještě orientálněji, střecha na něm seděla jako krov malého čínského chrámu; nad lomeními po obvodu, mohlo jich být celkem osm, se osmkrát mírně zvedala jako pršákovitý nos.

Propadl jsem těm Dořiným cigaretám nějak rychle, protože teď se mi nahoru zas tolik nechtělo, spíš si zase pokouřit. Cora tam beztak ještě není, docela dobře bych mohl počkat tady u vody, ale abych do ní svlečený lezl, to se mi nechtělo. Měl jsem mokré kalhoty, nahoře na sluníčku lépe uschnou.

Obul jsem se, sebral síly a vyšlapoval do stráně. Tráva nebyla vysoká, ale do anglického trávníku měla taky daleko, naposledy ji sekali víc než před týdnem. Byla plná rosy, ale to mi bylo jedno. Říkal jsem si, jak často sem asi chodí Dora Otwayová a kdy naposledy tu asi byla její dcera a zdalipak si tu dávala dostaveníčka s Hitchem. Někde výš musí vést k pavilonu nějaká cesta, možná okružní, stavbička na ní sedí jako drahý kámen korunující prsten… Ale z mého stanoviště toho moc vidět nebylo.

Terén začal stoupat ještě víc a já potřeboval další chvilku na oddych, ale nedbal na to: rychlými, téměř klopýtavými kroky jsem se hnal nahoru, jenom abych tam už byl.

A pak jsem tam byl, funěl jako těžký kuřák a musel se opřít o zeď, jež byla chladná a vlhká. Čekal jsem, než si oči a plíce přivyknou.

Netrvalo jim to déle než okamžik, uvnitř nebyla zas taková tma. Zatočila se mi hlava. Bylo tu chladno. Stěny kromě té vstupní lemovala bílá lavice, jinak byl vnitřek prázdný, tedy až na temnou hroudu, co seděla od vchodu vpravo a teď se zvedla a vrhla se proti mně jako ragbista. V ruce měla nějakou zbraň.

Bylo pozdě na obranu i na ústup. Letěli jsme.

Až když se napadený kutálí po stráni dolů, dovtípí se, že v pseudočínském pavilonu se zákonitě musí skrývat zlý pseudočíňan, tedy je všechno, jak má být. Tenhle byl tělnatý a celý v černém, na hlavě černou punčocháčovou nohavici, jež mu škvírovitěla oči a placatila nos a rty. Poznal jsem ho, poznal by ho každý, toho tlusťocha z útesů, postavu v příběhu nepatřičnou, neboť představenou příliš pozdě, jak by mě zpucoval každý zkušenější autor detektivek. Ale tohle nebyla detektivka, ten chlap byl on, pokusný vrah ze Sedmi sester. Stačilo mu dokutálet mě k vodě a chvíli podržet pod hladinou a pak něčím zatížit, aby se mnou už nikdy nemusel mít práci. Někdy je snadnější někoho valit ze svahu jako sud než shodit ho ze strmého útesu.

Já jsem byl ten sud.

Válel by mě dál až do jezera, ale našel jsem někde po cestě nohy a stavěl se na ně a už utíkal stranou k lesu, co možná nejdál od vody, kde mě chce punčochář utopit. Doběhl jsem ke svídovým keřům a ponořil se do nich. Byla tam náhlá, nepochopitelná tma. Zatápal jsem před sebou, větve mi utíkaly zpod prstů, padal jsem do hlíny pod keřem a teprve teď si uvědomil bolest, kterou mi někdo obtížil hlavu. Byla nesnesitelná, hlava se rozhodla raději omdlít. Málo času.

Šel jsem s Pauline k majáku pod skalami. Moře bylo daleko a vlny se kupodivu nehýbaly. Byly zmrzlé. Když si toho Pauline všimla, začala ječet. Nic nebylo slyšet a od úst jí šla pára. Ohlédl jsem se k Beachy Head. Křídový útes vypadal jako dort pod ledovou polevou: všude samý cukr. Nahoře na okraji někdo stál a pozoroval nás. Figurka ženicha, co se někdy dává na svatební dort. Jenže bez nevěsty. Možná to byla nevěsta bez ženicha. S punčocháčemi přes obličej.

Probral jsem se s pocitem nevolnosti. Hlava bolela už míň, vzadu v týle jsem si nahmatal vlhkou bouli, krev zčásti zaschla, ale ne úplně. Na prstech vypadala černě. Špatně jsem viděl, jako přes zamžené sklo. Když jsem zamrkal, spadlo mi z řas jíní. Ucítil jsem zimu, která už byla hluboko v mém oblečení, hlavně v mokrých kalhotách, ztuhlých teď jako beton. Vyděsil jsem se tak, že jsem se rozkřičel. Nikomu to nevadilo, neslyšel jsem se ani já. Sáhl jsem si do uší a nahmatal studený hladký vosk, jímž mi je někdo zalepil. Byl to led. Krvavý se naštěstí nezdál.

Vzpomněl jsem si. Chlap s obsíťovaným obličejem mě musel něčím přetáhnout, hádal jsem na kriketovou pálku. A pak mě dopravil sem.

Na stropě žárovka, jinak šero a strašlivá zima znesnadňující sebemenší pohyb. Police, na nich balíky. Šeré kouty za regálem. Těžké dveře. Sklep. Nebo spíš chladicí místnost. Spíš mrazicí než chladicí. Velký mrazák.

Nikdo o mně nevěděl, jen ten, co mě sem dal. Nevěřil jsem, že v té lednici přežiju. Chtěl jsem zpátky do obrázkového nevědomí. Ale mozek ještě zamrzlý nebyl. Pomyslel na to, že s Pauline už maják nenavštívím a že je to jenom moje vina. Byla to bezpečná holka, co to v posteli uměla mnohem lépe než Cora. Nebo aspoň pro mě příjemněji.

Měl jsem být mrtvý, ale žil jsem – drkotaly mi zuby. Na policích leželo zmražené maso, pár vaniček, igelit, porcelánové misky s něčím zmrzlým na kost. Občas nějaká ta kost. Dvě celé šunky, pár králíků, snad taky noha od jehněte nebo od koloucha, těžko bych to poznal.

Zkusil jsem si na zemi sednout, tuhé kalhoty se poddávaly pomalu. V regálech nade mnou ležely zmražené ryby a pytlíky s hráškem a kukuřicí. Sedět znamenalo odpočívat. Ale i usínat. Usnout bylo tak jednoduché – usnutí bylo koncem vší strašlivé zimy. O něco výš nad kukuřicí jsem zahlédl kelímky s vanilkovou zmrzlinou. Takovou zmrzku aby člověk dostával ven sekáčkem na led. Chytl jsem se ocelového sloupku a pomalu se zvedal. Bylo to pomalejší než sedání. Tělo jsem měl ztuhlé a pocitově promrzlé asi tak ke kostem, hloub zatím snad ne. Odvodil jsem si z toho, že tu jsem jenom chviličku, dokonce jsem si vybavil, jak se poblíž zavřely dveře; to bylo těsně před tím, než jsem se začal probírat. A hlava mě znova rozbolela. Pro jednou jsem se k té bolesti upnul. Rána pálkou – to mělo smysl. Ale proč jsem tedy v mrazáku?

Kdyby mé bezvědomí trvalo déle, už bych se neprobudil. A kdybych byl rychlejší, útočník by mě dorazil pořádnou ranou mezi oči.

Ale ten, co to způsobil, byl kdovíkde. Tlustý punčochář. Já byl tady. Já a sáčky zmrzlého masa a zeleniny. A taky ten člověk s pytlem na hlavě, stojící tiše v rohu.

Celou dobu tu se mnou pobýval.

Maso, zelenina, zmrzlina.

Maso.

První měl přes hlavu punčocháče, druhý pytel. To je tedy výběr.

Tenhle se nehýbal, to byla proti prvnímu změna. Opřel jsem se o regál. Napadlo mě, zda si Dora potrpí na silné vývary. Chytil jsem se vzpěry a vyklenul se do prohnutého mostního polostoje. Takhle to v té zimě jakž takž šlo. Udělat krok. Natáhnout paži. Pak jsem ten pytel sundal.

Slaboučká žárovka vydávala šero, ale nebýt jí, byla tu naprostá tma… To šero bylo vším světlem světa. Viděl jsem. To maso, tu zeleninu. Muže opřeného v rohu mrazáku.

Mladík, který tu s polootevřenýma, do věčnosti vytočenýma očima zmrzl na kost. Zemřel jinak a jinde, anebo možná tady, snad zdrogovaný do bezvědomí, když se nepokusil o útěk.

Že mám před sebou Hitche, jsem nepochyboval. Na sobě měl bílou košili s vyhrnutými rukávy, krátké tmavomodré kalhoty a jachtařské mokasíny stejné barvy. Na krku se mu leskl zlatý řetízek. Bohatým zůstává dobrý vkus i po smrti.

Vypadal jako živý – asi jako socha v muzeu Madame Tussaudové. Jako by se zrovna chystal odjet do maríny.

Okoukl jsem ho v několika vteřinách, na delší inspekci byl můj život příliš krátký. Dotkl jsem se neživého ramene. Vypadalo to, že Hitch chce říct něco duchaplného. Jazyk v pootevřených ústech se podobal kousku nalakovaného dřeva.

Takže Hitch. Nezahynul na Aldebaranu, ale tady.

Prošacoval jsem si kapsy. Bylo to zpomalené hledání. Dalo se čekat, že mobil bude pryč. A s ním taky peněženka s doklady, když už jsme u toho. Aspoň že mě nesvlíkli do naha. To byla od vrahů chyba. Až někde pohřbí dvě ztuhlé mrtvoly, buď na nich nechají šaty, jež nesou spoustu stop, nebo z nich ty zmrzlé hadry budou muset nějak dostat.

Nebo nás se vším všudy spálí. Udělal jsem pár kroků zpět. Jak hoří zmražení lidé?

Na stropě skomírala žárovka. Opřel jsem se do dveří, jež byly od mrtvého vzdáleny asi dva metry. Nehnuly se, kupodivu. Zarval jsem za velkou kliku, pověsil se na ni. Potom jsem hledal knoflík alarmu, který by tu měl být pro případ, že v mrazáku někdo zůstane. Nebyl. Namísto toho jsem uviděl bezpečnostní zařízení. Pár obrázků s návodem, jak se používá. Byla tam ruka na klice. Tak tedy: znova zabrat za kliku. Nestalo se nic. Jako by zamrzl zámek.

Na svědomí mě má tlusťoch s punčocháčemi přes hlavu – to jsem věděl. Chtěl jsem mu to oplatit – ty dva podlé útoky. S vězením za nepřiměřenou obranu bych si teď starosti opravdu nedělal. Jenom mu to moct vrátit… jenom se dostat ven.

Kousek od žárovky pravidelně blikalo červené světýlko, můj dohasínající život. Tuhnul jsem do podoby a skupenství sochy. Už jsme se s Hitchem podobali jako sourozenci. Nalehl jsem na regál a chtěl se jen vyspat, chtěl se po něm svézt zpátky do sedu, možná i do lehu, skýtalo to vyhlídku na odpočinek, a ten jsem teď zatraceně potřeboval. Dlouhý odpočinek, už žádné starosti. Spát.

Ale Hitch stál, tak mi přišlo blbé sedět.

Udržet se vestoje do smrti. Aspoň nějaké znamení vůle.

Zavadil jsem rukou o kapsu kalhot a se zavřenýma, polospícíma očima se rozpomněl na to, co jsem předtím zahlédl na stropě vedle té staré a umírající, rozhodně ne evropsky spořivé žluté žárovky.

Čidlo kouře požáru? Může požár vzniknout v mrazáku? Asi ano, když tady to čidlo je. Na Charnellu si dávali pozor na vyhoření. Vyhořeli v historii už mnohokrát.

Pozor na vyhoření! radil mi Sid. Memento mori pro pisálky, jako jsem já.

Mrtvý v rohu mi neporadil, a přesto mi svými pootevřenými ústy říkal: Udělej to. Aspoň to zkus, jinak dopadneš jako já, východoevropský bratře.

Na dveřích stál nápis: „V případě ohně zajistit.“

Jak, zajistit? Vypadají až moc zajištěně už teď. Ale co kdyby…

Zvedl jsem paži a dosáhl na blikající čidlo. V ruce jsem měl Dořin zapalovač.

Přes všechen mráz, co mě obklopoval, vyhrkl plamen ze strojku ochotně a směle, okolnostem navzdory. Ve velkém světě ubohý ohýnek, dobrý tak na zapálení cigarety, se v mrazivé pasti stal ohněm olympijským.

Ze stropu žádná voda nevytryskla. Stejně by zmrzla. Ani tu nezahoukala požární siréna, ani se nevypnul proud. Stalo se to nejprostší a zároveň nejsložitější: fyzikálnímu zákonu podřízený mechanismus dveřního zavírání, podléhající vyšší instanci v podobě superega požárního alarmu, uvolnil zámek. Aby ten, kdo je uvnitř, mohl ven. Zamrzlé království se otevřelo globálnímu oteplování. Ještě chvíli, a nohy by se pode mnou podlomily jako rampouchy. Zatímco teď začaly tát. Bylo to, jako bych vešel do tropického ráje.

Zavřel jsem za sebou. Teprve tady jsem plně pocítil, jak málo mě dělilo od Hitchova osudu.

Třásl jsem se po celém těle jako nějaký syfilitik. Nemohl jsem to ovládnout. Pak, po mučivě dlouhé době, to přestalo. Měl jsem být mrtvý, ale žil jsem.

Klopýtal jsem chodbou bez oken. Nikde nic nezvonilo. Žádné řvaní požárních alarmů. Hrobové ticho. Zdi se zelenavě leskly, srážela se na nich pára, která šla možná ze mě. Na stropě řada světel připomínajících létající talíře, kterým dochází palivo. Utekl jsem z kobky smrti, jenže tato chodba ze všeho nejvíc budila dojem kriminálu.

Ale měnilo se to. Zdi najednou už nebyly omítnuté, ukázaly se pěkné lícové cihly. Ve stěně vlevo zel černý, plechovými dvířky zakrytý otvor. Vedle byla destička s dvěma knoflíky. Horní měl nápis CALL, spodní SEND. Pootevřel jsem dvířka a spatřil malý nákladní výtah. Plošina mohla mít nějakých osmdesát, možná pětaosmdesát na padesát centimetrů. Ve všech čtyřech rozích z ní stoupala vzhůru naolejovaná lanka.

Kdybych tam vlezl, odeslal se a rychle schoval ruku, abych o ni nepřišel, kam bych byl vyzdvižen? Protože bylo jasné, že jsem v podzemí.

Dřív by ale ty šňůry praskly.

Rychle jsem šel dál. Pamatoval jsem si všecko. Altán, tlouštíka s punčocháčemi přes obličej, co po mně šel podruhé a teď se mu to málem podařilo, nějakou pálku, snad kriketovou, a svůj úprk, který ten kus dřeva musel rázně ukončit, protože pak už mi paměť postavila před vnitřní zrak mrtvého Hitche.

Očekával bych, že mě punčochář odveze někam daleko a tam rozčtvrtí. Ale uložil mě k ledu stejně jako Cořina snoubence.

Chodba skončila, po pravé straně vedly vzhůru příkré schody. Na ztuhlých nohách jsem se dovlekl na podestu a zastavil se u železných dveří. Které byly zamčené. To bylo zlé. Dobré však bylo, že pořád nikde neřičel žádný požární poplach, spuštěný malým ohníčkem v mrazáku. Člověk se musí upínat na drobná pozitiva, dokud mu štěstěna přeje.

Stál jsem tam a mačkal kliku. Nic nepovolovalo, nikdo neotvíral, čidlo kouře a žáru chybělo, a tak jsem trik se zapalovačem nemohl zopakovat; tohle beztak byly úplně obyčejné, obyčejně zamčené dveře. Mohl jsem bušit, ale co kdyby na druhé straně byl punčochář?

Pochyboval jsem, že bych se třetímu útoku dokázal ubránit.

Vrátil jsem se dolů do cihlové chodby a došel až na dohled chodby nazelenalé a stanul před dvířky výtahu. Plošina byla pořád ve výšce mého pupku. Pokud mých třiasedmdesát kilo opravdu vyveze někam do jakési kuchyně, budu možná na cestě ke svobodě.

Jak jsem se soukal dovnitř, zjistil jsem, že na tlačítko SEND nemůžu dosáhnout přes pravé křídlo otevřených dvířek. Vyštrachal jsem se ven a dvířky zamával a pak je zkusil vykývat. Prohlédl jsem si panty a pak za dvířka zabral ještě jednou, pověsil se na ně svou váhou. Tenký kov se mi zarýval do dlaní, až slabý pant povolil a s křídlem dvířek se vylomil. Železo zazvonilo o podlahu, sotva jsem ucukl nohou.

Vlezl jsem do výtahu a skrčil se, co to šlo, i když to ani nebylo nutné, protože tu nebyl žádný strop. Vysunul jsem ruku do chodby, zašátral po zdi, našel horní knoflík a stiskl ho, nic se nedělo, jenom mi to cvaklo u ucha ve spínací skříňce. Pak mi došlo, že až vyjedu nahoru, možná mě to rozmáčkne o strop šachty. Nebo o motor výtahu.

Možná je to horší smrt než umrznutí, ale to riziko bylo nutné podstoupit.

Zmáčkl jsem spodní knoflík, rychle schoval ruku a co nejvíc se schoulil. Plošinka se dala do pohybu, pomalého, nechtělo se jí, výtah byl přetížený, ale fungoval. Vynášel mě nahoru a žádným jídlem nepáchl, převážel jen potraviny zmrzlé nebo určené ke zmražení. A taky mě.

Pak se výtah zastavil, s hlavou mezi rameny jsem vyhlédl škvírou, jíž do šachty pronikalo světlo. Zatlačil jsem na dvířka a ta se hladce otevřela, ani nevrzla. Ostré slunce v oknech značilo poledne, možná ještě dopoledne. Venku to bujelo zelení a barevnými květy. Hleděl jsem do rozlehlé kuchyně s černými a bílými obkladačkami na zdech a stejně střídavou dlažbou; až mi z těch šachovnic přecházely oči. Moderní sporák a stará, keramikou obložená pec, dva přípravné stoly z nerezu, tři digestoře s nablýskaným odvodem par taženým pod stropem. Poroučel jsem se z výtahu, ta kuchyň byla krásná.

Spadl jsem na tvrdou podlahu, překulil se a vstal. Bolelo mě koleno, taky kyčel a paže, ale hýbat jsem se mohl snadno. Čapnout tak nějaký půlmetrový nůž nebo aspoň vidličku, abych se případně měl čím bránit. Jenže nic takového nablízku nebylo. A nebyl tam ani kuchař. Když jsem zavíral dvířka výtahu, všiml jsem si, že naolejovaná lanka, jež mě vytáhla nahoru, končí ve čtyřech otvorech ve stropě, který je klenutý a pevný a bezpochyby podpírá výtahový motor umístěný nad tou klenbou, jež ho spolehlivě nese. I tato hloupost mi udělala radost, stejně jako podoba té kuchyně. Nad spodními dvířky byla ještě jedna vrchní, skoro stejně velká, ale modře natřená a opatřená žlutou nálepkou s elektrickým bleskem. Možná to byl kdysi nějaký komín nebo průduch vedoucí z podzemí. Měl jsem štěstí, že v prostoru nakládky a vykládky bylo dost místa nejen na jelení kýtu, ale na celé skolené zvíře. A na živého člověka.

Odhadoval jsem, kolik to může být k otevřenému oknu. Osm metrů? A neuvidí mě někdo, až tu nesmírnou vzdálenost budu překonávat na svých ještě ne zcela jistých nohou?

Mé entrée by těžko mohlo zůstat nepovšimnuto, ale v kuchyni nebyla ani noha, aspoň ta lidská ne. Od protější stěny mě znepokojeně pozorovala černobíle žíhaná kočka, barevně téměř ladící, ale tvarově disharmonická s přísně geometrickými obkladačkami. Byl jsem rád, že to není pes. Přikrčil jsem se za pult, co kdyby přece jen někdo vešel? Kočka se zatvářila, že pobyt za pultem je běžná věc a ji to z míry rozhodně nevyvede, a přestala si mě všímat. Dosáhnout na ni, musel bych si ji pohladit. Zamňoukala, nijak nahlas, a přece to bylo dost slyšet. Co když má hlad? Přijdou ji nakrmit? Otevřeným oknem někdo zavolal ze zahrady: „Chloe? Chloe!“

Měl jsem dojem, že hlas patří Doře Otwayové, ale jistý jsem si nebyl. Kočka bez zájmu pohlédla k oknu a pak se tichým packáním po hladké podlaze vydala ke mně.

„Chloe!“ zaznělo zostra a já se za pultem div nepřimáčkl k dlaždičkám. Něco škráblo o parapet, snad knoflík. „Chloe, nedělej fóry, já vím, že tam jsi, ale nic nedostaneš, máš renální dietu.“

Teď jsem si byl jistý, že je to Dora. A že kuchyň, v níž se nacházím, je tam, kde jsem si myslel, že je, a že jsem pořád na Charnellu.

Hleděli jsme si s Chloe do očí.

„Nic pro tebe nemám,“ řekl jsem neslyšně. „A stejně máš renální dietu, tak běž lovit myšky, ale jen ty hubené.“

Přemýšlel jsem o Doře, která stála u okna pár metrů ode mě, ale neměla o mně tušení. Ta se tedy vrátila z cesty za Hitchem rychle. A jestlipak je Cora s ní? Možná Hitche přivezly, a ten chlap, co trčí dole v mrazáku, je někdo úplně jiný; ke každé márnici přece patří mrtvola, a Charnell kdysi márnicí byl. Možná je to zahradník, který tu viděl příliš mnoho prostopášností?

Náhle mě napadlo, že jsem nezavřel dvířka nákladního výtahu a že osoba, která je v okně, se musí dívat přímo na ně. Vytočil jsem hlavu až do vývratu, ale na dvířka jsem nedohlédl. Voňavý letní vzduch, proudící zvenku do kuchyně, otravovalo zlověstné ticho ženy v okně. Možná už o mně ví.

Chloe ze mě nespouštěla oči. Pomalu si protáhla hřbet a došla až úplně ke mně. Ocáskem kmitla jako ukazovátkem: ty jsi můj. Začala hlasitě příst. To muselo být slyšet až ven. Ale teď už ji nikdo nevolal. Někde v dálce bouchly dveře. Otočil jsem hlavu. Kočka seděla těsně vedle mě a hřála se svým bokem o můj a předla jako pominutá. Pohladil jsem ji za to, že mě neprozradila. Ale její nesmyslná náklonnost mi příjemná nebyla. Předení mi proniklo do vnitřností, až jsem začal příst sám. Jenomže já neměl proč. Otřásl jsem se a prudce jsem vstal. Chloe se prosmýkla mezi stoly, vyskočila na prázdné okno a zmizela. Ve snaze napodobit její tichou rychlost jsem doběhl ke dveřím. Tam jsem taky cítil hlavní trakt. Ten pach byl nezaměnitelný – takhle byl cítit jen Charnell. Pach, který není vidět, ale zůstává ve skulinách; větraná vlhkost, neznatelný závan kouře.

Uviděl jsem dlouhou chodbu podobnou té, kterou jsem sám ráno šel, akorát že tahle byla níž. Podle slunce jsem odhadl, že může být pomalu k polednímu a že od mé procházky k jezeru nemohly uběhnout ani dvě hodiny. V chládku jsem byl jenom chviličku, jinak bych teď nevnímal Charnell všemi smysly. Zbytek té doby mi tedy zabral útěk z vězení, cesta výtahem z podzemí do kuchyně a předtím přemístění z parku do mrazáku, které měl na starost někdo jiný, pravděpodobně punčochář.

Nikde nikdo, všude ticho jako v klášteře. Přistihl jsem se, že schválně dupu, abych vůbec něco kolem sebe slyšel. Měkké podrážky na dlažbě vydávaly spíš šoupavý či mlaskavý zvuk. Nic hrdinského. Kočičí plížení.

Vidět a vidět jasně je rozdíl. Když jsem dosáhl konce chodby a otevřel dveře, abych z haly vyšel po schodech do patra, kde co nejrychleji vrazím do svého pokoje a zavolám policii, došlo mi konečně, že zůstat na Charnellu znamená už samo o sobě smrtelné nebezpečí, které jsem dosud nevnímal. Teď mi přišlo zvláštní, že jsem tu vůbec přežil jedinou noc. Nemohl jsem pochopit, proč za mnou Cora přišla a rozdala si to se mnou a dnes mě vraždil punčochář. Nedokázal jsem si to spojit. Smůla je, že ačkoli mají někteří lidé rychlé a pohotové myšlení, detektivové třeba, anebo političtí komentátoři a mistři televizních show, já mám mozek tak pomalý, že se hodí leda na reportáže. Druhý inteligenční nálev: žurnalista.

Takže co nejrychleji pryč, volat policii můžu, až budu daleko odtud. Ale autem nepojedu. Věděl jsem, že nejlepší pro mě bude posbírat si v pokoji těch pár věcí, co jsem si přivezl, zdrhnout z Charnellu, jakýmkoli způsobem to jen půjde, dostat se do Aylesbury a pak se vlakem nebo autobusem přepravit na jih. Pak rozhodně nechodit k sobě, ale do práce, tam Sidovi oznámit, že se mě naše eastbournská najáda pokusila zbavit podobně, jako sprovodila ze světa svého snoubence, a ať se pro následující vydání Standardu odloží veškerý stávající materiál, protože já s Trevorovou pomocí připravím storku, kterou převezmou zpravodajské agentury až ve Fu-Čou a Lan-Čou.

Byl jsem v hale, přešel po tureckém koberci ke schodišti a stoupl na první schod. Pak jsem udělal tu chybu, že jsem se otočil, abych se velikým oknem ještě podíval, co se děje venku, neboť ke mně dolehlo zachraplání silného auta. Zahlédl jsem bílý sporťák, jak právě vykružuje půloblouk před domem. Dvířka se otevřela, vystoupil Solon. Mimoděk, ještě pořád v tom lehkém pohybu – vystoupit ladně z auta, když máte sto třicet kilo, se jak vidno dá nacvičit –, si prohrábl vlasy. Pravý divadelní impresário. Jako by se rozpomněl, že něco nechal v autě, naklonil se do okýnka, jež nechal otevřené, něco řekl a pak oběhl vůz a otevřel dveře na druhé straně. Vystoupila žena, která vypadala jako filmová hvězda. Maud Petridesová.

Šla se s někým pozdravit. Do výhledu z okna jako do obrazu vstoupily dvě ženy. Dora a Cora Otwayovy. První rozevlátá a okázale spokojená, aby dala nové dámě svého bývalého muže najevo, jak ji nic nemrzí, a druhá ztuhlá a pootočená jakoby na odchodu od té nepříjemné sešlosti.

Nechtěl jsem se s nimi potkat. Měl bych mít radost, že Solona vidím, ale on se právě venku s někým zastavil a družně se s ním bavil. Nejraději bych byl teď ve svém pokoji.

Který nejspíš mým pokojem už není – co taky s pokojem pro Ötziho, věčně zmrzlého muže dávnověku? Všechno mé už bude pryč. Nové povlečení bude vonět po levanduli nebo pryskyřici. Jakákoli památka na Karla Vrbu se vytratila v éteru. Mezi nimi i Hitchovo pyžamo.

Otřásl jsem se v náhlém ochromení. Co by bylo nejlepší udělat?

Za oknem se Cora i Dora otočily k někomu, s kým se bavil Solon. Forman Benson to nebyl, protože ten stál opodál s Maud a předváděl jí záhony s tulipány; jako ukazovátko mu posloužila motyka.

Dora se něčemu smála, Cora se tvářila napjatě.

Šel jsem blíž, a aniž bych odhrnul záclonu, s tváří až u okenní tabulky jsem vyhlédl ven. Konečně jsem toho člověka spatřil.

A poznal. Měl tučný obličej a široký krk. Nemusel se maskovat síťovinou – s ní nebo bez ní vypadala tvář skoro stejně.

Tak takhle to je. Mého rádoby vraha tu všichni znají.

Skupinka zamířila ke dveřím.

Upaluju jako zajíc, co ze státních lesů prohopkal do soukromého revíru.

Koberec, schody. Dlouhé schody.

Hlavní dveře se otvírají, lovci vcházejí a vidí, že po schodišti zdrhá škodná.

Něco tak nedůstojného v těchto zdech. Ale běh o život je důstojný zřídkakdy.

Bral jsem schody po dvou a slyšel za sebou Solonův výkřik. Něco jako abych proboha zůstal stát a nechoval se jako pitomec, a nakonec to jméno: „Andy! Stůj, kam letíš? Slyšíš mě? Andy!“

Takže Andy. Hezké jméno pro takovou obludu. Můj vrah se jmenuje Andy. Byl jsem si jist, že někde existuje supermarket tohoto jména.

Vyberte si svého vraha. Můžete si ho v krabici naložit do nákupního vozíku.

Slyšel jsem ale i strnulé ticho obou žen, jakož i známé funění muže, s jehož tělesnou schránkou a tělesným pachem jsem dříve už byl v blízkém kontaktu. A nijak jsem netoužil zopakovat si to.

Utíkat před Andym, neznámým, ale už tak trochu známým zabijákem (jmenuje se Andy, přece), který mi usiluje o život, se stávalo mojí nedobrovolnou kratochvílí. Necítit nohy, a přesto se na ně spoléhat, z toho by mozek zešílel.

Solonův řev „Andy!“ a „Stůj!“ a zase znova, znělo to jako na divadle. Kdo by uposlechl? Já rozhodně ne. A tlustý vrah, co mi byl v patách, už teprve ne. Andy se, jak vidno, docela rozběhal.

Nával adrenalinu nebo čeho (co se tak na člověka ve stresu asi valí, nevím) a asi i děsu mě hnal horní chodbou a já si připadal, že neběžím, ale jedu nebo spíš kloužu nebo spíš plachtím a že mě žene právě pavoučí dech mého pronásledovatele. Výhodu jsem měl, že jsem byl lehčí a v lepší kondici; on zase na rozdíl ode mě Charnell znal. Matně jsem tušil, že někde přede mnou je můj pokoj, ale kam vede chodba dál, jsem neměl ponětí. V paralelní, mnohem rychlejší lince jsem teď kopíroval svou ranní cestu k zarostlé části parku a k jezeru. Jak jsem míjel jedno chodbové okno za druhým, měl jsem dojem, že předbíhám čas a že venku vidím sám sebe, jak se zahradou plnou ptačího zpěvu a včelího bzučení ubírám vstříc netušenému glorietu.

Byl za mnou. Proč ho ty ženské nezadržely? Mohly to přece udělat, ne? Řídí ho přece, nebo ne?

Pokud však neposlechl ani velkého Petridese, bral by ohled na to, že ho teď chtějí zastavit ty dvě?

Možná byla má zbabělost správná, strach je někdy ten nejlepší rádce, přestože na daném místě a v oné chvíli nevypadá kdovíjak, že před někým berete nohy na ramena. Mužnější by bylo postavit se osudu čelem, ale postavit se mu patami taky nemusí být od věci.

Vrazil jsem do svého pokoje, práskl za sebou dveřmi a honem se rozhlížel po něčem, čím bych se mohl bránit. V zámku bohužel nebyl klíč.

Šoupal jsem tedy aspoň postel po podlaze, ta by ho mohla zadržet. Všiml jsem si, že už je přestlaná, že některá z polských služek už to tu stihla dát do neposkvrněného stavu. Ale Andy už byl ve dveřích, tichý a uslintaný jako honící pes, a postel, co jsem mu strčil do cesty, ležérně obešel. Z chodby jsem zaslechl udýchané Solonovy nadávky, byly však tragicky daleko.

Okno bylo pootevřené, a protože jsem ráno viděl, jak to pod ním vypadá, rozrazil jsem ho a přeskočil parapet, ramena schoulená a hlavu skloněnou.

Vyšlo mi to, záhon byl měkký a já dopadl dobře. Ale skok ze tří metrů člověkem otřese, a mně chvíli trvalo, než jsem si spočítal, že když budu dřepět mezi květinami a držet se za hlavu, mohl by mi na ní přistát Andy.

Odvalil jsem se ze záhonu na trávník a ucítil vábivou vůni, kterou těžko mohly vydávat květiny. Pak jsem tu vůni uviděl. Kousek ode mě stála krásná, pořád ještě mladá žena, které jsem byl už představen a jejíž vůz mě dovezl až sem. Benson se opíral o motyku, a přerušen v půli slova na mě stejně jako ona upíral nevěřícný pohled.

Ta vůně a ta motyka mi splynuly v jedno a já uslyšel Andyho funění. Maud s Bensonem unisono zvedli hlavu. Andy, který byl v jeden okamžik zapasovaný v okně tak, že by ho ven musela dostávat nejméně jedna posádka hasičského vozu, právě překonal hranici odporu rámu, vyloupl se z něj jako kaštan ze slupky a poroučel se dolů.

Nato se v okně objevil Petrides a stěží chytal dech. Ale to už se Andy sbíral na nohy. Benson trochu zavrávoral, když jsem mu se zdvořilým dovolením, jež nečekalo na souhlas, vytrhl motyku z ruky a popoběhl k vražedné hroudě, která tu před námi rostla ze záhonu a těšila se, jak mě rozdrtí.

Roztočil jsem motyku a zaslechl: „Nedělej to!“

Ale Solon mi teď neměl co radit, stejně jako Maud s Bensonem, který se mi chtěl s rozpřaženýma rukama postavit do cesty.

Udeřil jsem. Motyka škrtla o režné cihly, až to zajiskřilo, a pak dopadla na tučný zátylek.

Ne ostrým železem, jen tupou násadou.

Přesto mi ta rána vzala rovnováhu a zbraň ulétla stranou. Andy se celý přikrčil a plácl se po krku dlaní, jako by ho štípl ovád. Pak se zapíchl koleny do země a hned byl o čtvrt těla menší, ale já znovu nalezl svůj strach a ten se teď slil v jedno s touhou po odvetě a potřebou zbavit se toho zmetka jednou provždy, ať už má na hlavě dámské punčocháče nebo ne. Hmátl jsem po motyce, ale ta mi utekla, svíral ji teď opět Benson.

Pohlédli jsme na Andyho. Ještě chvilku tam klečel s bradou na prsou jako provinilý kluk a potom se svalil do strany.

„Zavolat policii?“ nadhodil Benson k Petridesovi.

Zavrtěl jsem hlavou. Zezadu k nám přistoupila Maud Petridesová a prohodila: „To je zvláštní, Carle, řekli mi, že jste odjel. A vy se tu perete s Cořiným kamarádem.“

Zvedl jsem oči k oknu, z něhož se vykláněl oddychující Solon Petrides. A ten teď řekl: „Zdá se, Carle, že jste opravdu talentovaný mladý muž. Tu motyku jste při úderu natočil správně.“

„Být Angličanem,“ doplnila ho Dora, „mohl jste udělat kariéru na kriketovém hřišti.“

Za matčiným ramenem vykoukla vyděšená Cora. Směs hrůzy a úlevy. A protože otec byl příliš vysoko, stal jsem se její obětí já: omotala se mi kolem krku jako smyčka.

Cora tiše plakala a květiny nehybně stály v dopoledním horku. Dora začala hledat po kapsách zapalovač. Aniž bych se vymanil z objetí její dcery, připálil jsem jí.

Napadlo mě, že kouření je někdy strašně zdravé a zachraňuje životy.

13
Malebná okrasná stavbička
(v originále folly), ve které číhá smrt

Eastbourne. Východní přísliby v jednom názvu města. Co může člověk z nejateističtějšího kouta zeměkoule říct o Anglii?

Třeba to, že v srdci anglické temnoty vidí orientální pavilon.

Jistě – mezi Orientem a Anglií jsou Francouzi, Němci a Hicsuntleonesané – my ostatní. A všude jsou teroristé, kteří nás kdykoli, zítra jako dnes, můžou zabít; třeba v nákupním centru. Na ně se upírá pozornost, když udeří. Je to pozornost krátká. Na starou dobrou anglickou vraždičku nemají, ta si drží publikum dlouhodobě, podobně jako královská rodina nebo BBC.

Přesto Anglie není Anglie, kterou bych poznával. Pravých Angličanů je v ní čím dál tím méně. Noví Angličani přibývají, přestože to Angličani nejsou anebo původně nebyli; myslím všechny ty Indy, Bulhary a Poláky, Araby a Afričany, Rusy. Pokud praví Angličani nechtějí být xenofobní a mít zhroucenou ekonomiku, můžou s tím pramálo dělat. Londýn je New Yorkem Evropy, tím, čemu se říká tavicí kotel národností a ras, i když tady, na rozdíl od USA, drží tyto nadskupiny více při sobě a s pravými Angličany se buď nechtějí, anebo nemají možnost pořádně slít. Praví Angličani k tomu ostatně nemají kdovíjaký důvod, tak kam by spěchali? Cizinci se pomalu asimilují. Tedy alespoň ti, kteří o to stojí.

Přijdete-li do Anglie ze středoevropské země, která přes svou trucovitou příslušnost k Evropské unii i veškerou deklarovanou otevřenost zůstává spíš uzavřená, nutně vás napadne i to, co byste radši ve své hlavě neměli: škodolibý pocit generála po bitvě, který by nejraději radil, aby každá civilizovaná země přijímala jenom ty imigranty, s nimiž nebudou náboženské problémy, a to ani v druhé, ani ve čtvrté generaci.

New York poznal náboženskou pomstu jako žádné jiné světové město stojící na tradici řecké filozofie a židokřesťanské kultury, ale ta přišla zvenčí. Londýn, který se New Yorku podobá ve své benevolenci a toleranci, ale zatím se mu nepřibližuje ve velkorysosti, zvládá svoji kulturní mnohovrstevnatost podobně, možná hůř. Své bombové útoky si užil, za čas přijdou další. Možná už brzy. Přitom když jde o kulturu, o její otevřenost a dostupnost každému, mohl by jít příkladem. Ale když jde o soužití chudáka a boháče nebo spíš chudáka a příslušníka střední třídy, přicházejí problémy. Když jde o soužití nespokojeného muslima a jakéhos takéhos křesťana, který má o boží existenci své pochybnosti, je to ještě horší. Když pohodový Angličan slušně nepozdraví teenagera, co se ve své zakomplexované bohorovnosti cítí být gangsterem, dostane kudlu do žeber.

Tuto Anglii a tento Londýn já jako cizinec vůbec nechci znát. Což neznamená, že beru jen královnu a její rodinu, Tower Bridge a Big Ben. Ale mám rád Anglii, jaká byla. Můj vztah cizince k Anglii je nostalgický a málo realistický. Východoevropané takoví jsou. Pořád jenom vzpomínají, co bylo. Pokud chci o Anglii číst, není to děsivý článek o bombách v metru, ať už je mají na svědomí mudžáhidové nebo IRA. Chci si přečíst nějakou komedii nebo detektivku, nejlépe oboje v jednom, a mladé dívky by v ní měly mít sukně tak krátké, jako mívaly Spice Girls a před nimi jistá Twiggy a před ní jistě ještě někdo, ale až tam jsem nedogoogloval, no a nerozpadlí Beatles by tam pořád nosili vlasy zastřižené podle rendlíku. Ale vychází mi z toho, že Anglie je pohádka pro dospělé; dívá se na ni celý svět, dokonce i ti nafoukaní Američani.

Dbale demokratický vývoj a otevřenost možnostem způsobily, že osedlat si Anglii dnes může každý, aspoň teoreticky, ale ruský oligarcha a arabský šejk k tomu přece jenom mají praktické prostředky. Mé sympatie zůstávají u rodiny Pilkingtonových na sheffieldském předměstí Hackenthorpe. Shodou okolností jsou všichni bílí. Ale ta Anglie, která ještě neztratila glanc, byla Anglií, která už dávno nabírala obyvatele svých bývalých kolonií a barevněla jako duha. Byla to Anglie a byla svoje, šlechta byla na paralelní, tak trochu vedlejší koleji, ale stále se o ni dalo opřít jako o tradici.

Pilkingtonovi pořád ještě žijí v polovině dvojdomku na okraji Sheffieldu, jejich život je přiměřeně šťastný. Mají tolik peněz, aby zaplatili všechny daně a poplatky za energie a luxus ve formě úzké zahrádky za domem a satelitního televizního signálu a slušně rychlého internetu, a protože jsou tradičně anglicky skromní, vydrží s tímto životem ještě dvě tři desítky let; jejich děti sotva převezmou štafetu nenáročnosti za ně.

Říct, že jsou bílí, hned smrdí rasismem. Přestože takoví jsou a nemůžou být jiní. Tito lidé mě však jako žurnalistu zajímají, a nemějte mi to za zlé, vždyť se ta vrstva vydroluje jako jihoanglické křídové útesy padající do moře, jež je dělí od Evropy jen úzkým pásem špinavě zelené vody.

Bohatí cizinci se stěhují do Londýna, za nesmyslné peníze si tu kupují nepříliš pohodlná těsná sídla; na venkově jim ty nejlepší a nejhonosnější domy vyfoukl před nosem prozíravý stát, jinak by většinu starobylých sídel už vlastnili Ivanové se samoděržaví mentalitou. To chudí cizinci si pro sebe zabírají aspoň angličtinu, ta je tu pro všechny, lingua franca = lingua anglica. Která už dávno neslouží jenom k dorozumívání. Literatura, o níž se dlouho věřilo, že může seriózně pracovat jen s mateřským jazykem (se světlými výjimkami v knihách Josepha Conrada a Nabokovově Lolitě), se teď čím dál více začíná psát anglicky, přestože ten který tvůrce se tuhle řeč začal učit až ve škole. Prochází jim to. Indové jsou asi výjimka; od angličtiny jako úředního jazyka je k angličtině coby jazyku uměleckému přece jen blíž. Země Blízkého a Středního východu jsou na tom jinak a angličtina tam může být chápána jako jazyk nepřítele, ale i tam je univerzálním dorozumívacím platidlem. A protože je tato superoblast na denním menu zpravodajských médií, bylo jen otázkou času než se zdejší spisovatelé, ať už začínající nebo praktikující, přikloní k angličtině jako k jazyku, který jim může přinést takové peníze a slávu, jaké by jim jejich skromná mateřština nikdy nepřinesla; ledaže by dostali Nobelovu cenu. Ale ani pak ne.

Anglie už má tolik vlastních literátů s „etnickým“, neanglosaským původem, že to bere jako součást normy. Hledat to pravé, to svoje ve vší téhle východní kulturní (anglicky píšící) náplavě přestává být důležité. Po Salmanu Rushdiem už opravdu nezáleží na tom, co si myslí Anglosas, kterého podvádí Anglosaska (a naopak).

Trochu nás pořád je. Lidí, které to zajímá. Pro něž je románová tradice ryze evropská záležitost, Anglii v ni počítaje. Ale k takovému názoru se snad ani nelze přihlásit.

Ten nejbližší „východ“, ten evropský, v tom nehraje žádnou roli. Mrtvá zóna. Autorů ze střední a východní Evropy, kteří neodejdou do Anglie, aby tam pracovali jako řidiči nebo zedníci nebo údržbáři, ale zvolí si angličtinu, aby v ní pracovali jako spisovatelé, bude postupně přibývat, ovšem nadvládu autorů z bývalých kolonií nebo aspoň v Anglii žijících potomků obyvatel bývalé britské nadvlády nikdy neohrozí. Co je střední Evropa proti třetímu světu? Maloměstská poloprovincie, která sice není zrovna na okraji, ale o to méně se o ni někdo zajímá. Naposled začátkem devadesátých let, pak už ne.

Možná kdyby u nás bylo víc militantních muslimů. Militantní muslimové jsou mediálními superstars dneška.

Medína? Média.

Nedělám si iluze o významu střední Evropy, ta je neviditelná a nezajímavá, její kultura nežádoucí. Anglicky mluvící svět, tak málo už anglický, nachází horká témata jinde. My Češi jsme málo orientální. Spousta z nás dělá, že neumí rusky. Většina z nás mluví anglicky zatraceně špatně.

Až se to zlepší, já už tu nebudu.

Stejně je to fuk. Čistě anglické už není nic. Málokdo toho želí. Jestli to někdo tak cítí, pak to jsou cizinci jako já, Neangličani, kteří nikdy nebudou Angličany, ale někomu by snad mohli připadat somewhat Englishy. Charakterizuje je jejich odkoukaná pseudoanglickost, umělé angličanství. Opět ta nepůvodnost.

Englishrnanism. Lehká líbivá architektura uprostřed temně zeleného parku. Englishmannerism. Kýč, co je jen sám pro sebe a ničemu jinému neslouží. Zbytná krása. Pojem kýče už dávno překonal hranice umění a nápodoby umění. Kýč je to, o co se přitrouble zajímáte a čím trestuhodně ztrácíte čas, přestože máte úplně jiné a vážnější starosti.

Iluze lepší, svébytnější civilizace. Iluze neodolatelná a nesmyslná, neboť míří do iluzorní minulosti.

14
Tady

Vysvětlení nakonec? Ó ano. (Nezní to tak dobře, tak opravdově jako Oh, yes, ale přece jen se to k tomu velmi vzdáleně blíží. Tak jako Česko k Anglii.)

Jsem Angličan. Něco jako. Ale do farního anglikánského kostela svatého Ondřeje na kázání chodím, a nechovám se tam jako Mr. Bean, jak by snad u mne mohla předpokládat paní Mervynová nebo paní Grimesová. (Ta mi teď pravidelně vaří čaj.)

Zbohatnout neznamená zákonitě zhloupnout. Ale člověk musí být opatrný, dávat si pozor. Především na sebe.

Brit? To mě nezajímá. Já chci být Angličan a už jím skoro jsem. Zajímá mě angličanství. Brit může být každý druhý. Ale Angličan…

Udržovat si konstantně zdravou míru snobismu, který vás musí uspokojovat, ale nesmí vás zradit. Nikdy nesmíte zapomenout na to, že vás něco nebo někdo může vrátit tam, odkud jste vzešli. A nemusí to být jen Česká republika druhého desetiletí milénia. Může to být stav před početím. Neexistence.

Byl jsem jí blízko, ale teď jsem od ní dál. Práce pro Solona Petridese je z těch, kterými by nepohrdl ani leckterý absolvent Oxfordu. Samozřejmě že musím doopravdy pracovat, není to žádná zástěrka pro práci a inkasování pohádkového platu. Na tom jsem trval od začátku.

Je pravda, že se teprve zaučuju. Pracovat v produkci muzikálů je mi vzdálené, hudební divadlo jako takové mi moc neříká a snad až na Fantoma opery v tom většinou nevidím víc než obehrané melodrama pro lidi, co na opravdovou hudbu nemají uši. I když rozumím tomu, že show může velmi dobře vydělat. Mé místo je spíš v PR hvězd, které angažujeme. Hvězdy to v pravém smyslu nejsou, ale snažíme se, aby byly, a já mám právě tohle na starost. Ono to není až tak vzdálené žurnalistice, kterou jsem chtěl dělat po návratu do Čech a kvůli níž jsem přijel sem do Anglie na stáž. Psát pro tchána je pro mě čest. Takže se zdá, že tu už zůstanu. Vzal jsem si Angličanku z rozpadlé sice, ale velmi vážené rodiny.

Dá se říct, že jsem Coru zachránil, a to nikoli jen v jednom smyslu.

Terapie u Beryl Fitzwilliamové se podle všeho vyvíjí dobře. Solon chtěl pro dceru jiného lékaře, ale ona trvala na ní, a i já se přimluvil. Ona jediná je schopná udržet Coru při zdravém rozumu. Přece jen ví o případu dost, i když zdaleka ne všechno. Čím blíže bude rodině, tím lépe, ať jak psycholog nebo jako psychiatr. Nebo člověk, co se toho dozvěděl trochu moc.

Nevědomá vražda – je takové spojení vůbec možné? Beryl ledacos tuší, ale zrovna tohle ne, aspoň doufám, modlím se, aby jí to Cora při sezeních neprozradila třeba v hypnóze (i když mi obě nezávisle na sobě sdělily, že Cora nepatří k lidem, které lze zhypnotizovat). Dušuje se, že na všechno, co souvisí s Hitchem a jeho smrtí, si dává před lékařkou pozor. Ale být psychoterapeutkou Cory Otwayové-Petridesové-Vrbové, budoucí dědičky otwaysko-petridesovského impéria, znamená ochotně držet jazyk za zuby.

„Jazyk za zuby? Vždyť není o čem mlčet,“ nadhodil jsem.

Přijala to. Zvláštní, že má žena se jmenuje po mně. Vzhlížím k ní (pokud ji tedy nepoučuju, jak a co kde říkat a co určitě zatajit). Na tom trojjediném příjmení je něco božského. (Trapné, říct to takhle – ale je to tak.) Přitom mohlo být všechno jinak, stačilo málo.

Někomu však málo nestačí.

Mám-li tedy svůj příběh dopovědět, abych netvořil čtenáři v hlavě ještě větší zmatek, než už tam má, navážu na moment, kdy síla úderu, který opravdu připomínal spíše tenisový forehand, poslala k zemi tlustého halamu, s nímž jsem měl nevyřízené účty. Ale rozpůlit mu lebku jsem nechtěl; jenom ho zastavit. Přece ho tu znali. Solon na něj volal jménem, když se ho snažil zadržet, a Maud ho pak označila za Cořina kamaráda.

Děkuji nebesům, že jsem byl při smyslech. Když se Maud ladně sklonila nad mým skoleným sokem, požádal jsem ji o absolutní diskrétnost a totéž žádal po Bensonovi. Prohodil, že tomu namyšlenému arogantnímu spratkovi, který zapomněl, kde je u Otwayových jeho místo, měl chuť dát pár facek už dávno.

Ve chvíli, kdy k nám přiběhly Dora s Corou a z okna pokoje se opatrně spustil Solon Petrides a kdy Maud, jež prohmatala Andymu zranění na hlavě a usoudila, že „to bude jen pořádná boule“, otevřel raněný oči. Jakmile nás nad sebou uviděl, dal se do breku.

Nebyl k utišení a začal Coře něco vyčítat. Nikdo mu pořádně nerozuměl, ale ona ano. Byla rudá až po kořínky vlasů a křičela na něj, ať drží hubu, nebo ať rovnou chcípne, zatímco její pobledlá matka vysílala významné pohledy ke svému bývalému muži. Možná nějaké jejich staré znamení. Na každý pád pak Solon (boty, kolena a lokty umazané od hlíny) převzal iniciativu, jako by tu byl pánem on. Zvedl Andyho na nohy a společně s Bensonem ho napůl donesl, napůl dovlekl do domu.

Vypadalo to, že Dora se dá do zdvořilé konverzace s Maud. Ale jen ji požádala (přátelským tónem), zda by se už nechtěla vrátit do Londýna, protože ona, Dora, si sice vzpomíná, že sem na Charnell Maud už několikrát zvala, ale ona se nikdy neobtěžovala odpovědět. Maud s úsměvem řekla, že tu má svého muže a své auto a že je to shoda okolností, ale bez muže a auta se odtud nehne. Přispěchal jsem s poděkováním za půjčení a pochválil, jak dobře jezdí. Potěšilo ji to. Zavzpomínala, že tohle její autíčko si spolu s ní zahrálo v epizodě detektivního seriálu, dokonce v něm převáželi mrtvolu. V tu chvíli se do ní pustila Cora a bohužel se nevyvarovala nadávek. Nebýt jejího otce, syčela na ni, Maud už by si v televizi zahrála leda tak zaměstnankyni úřadu pro špatné parkování. Doře to přišlo vtipné a i Maud se zasmála, ale úplně jinak, a hned nato se zeptala na Hitche: Kde prý pořád schovávají našeho oblíbeného trosečníka? Nebo si má myslet, že zdrhnul co nejdál od Charnellu, ale veřejně se to vydává za nehodu Solonovy staré jachty?

Ona otázka námi otřásla a Maud si toho musela všimnout. Byl jsem rád, že matka ani dcera nemají po ruce střelnou zbraň. Cora působila bezradně a po očku koukala na matku. Ta se po okamžicích nejistoty a strachu obdivuhodně sebrala, jemně uchopila Maud pod paží a odvedla ji k jejímu vozu.

Jakmile byly z doslechu, s úlevou jsem se přestal ovládat a seřval Coru od hlavy k patě a zase zpátky nahoru: pokud si z nějakého šíleného důvodu usmyslela, že svého snoubence zabije, a fingovala kvůli tomu ztroskotání jachty a ztrátu řeči a paměti, proč pak poslala svého cvičeného lidoopa na mě, nevinného člověka, co se jí od začátku jen snažil pomoct?

Její reakce se do mě zasekla jako skobička vystřelená z praku. „To tys ho zabil,“ zahihňala se a já v tom nepříčetném smíchu zaslechl zoufalou hrdost na to, jak vynalézavě, a přesto chatrně to celé vymyslela. A pokračovala: „Zabils ho ty, protože ty a jen ty jsi zatelefonoval na to číslo, jak jsem ti ho řekla: nula sedm sedm nula nula devět osm šest jedna tři devět.“

Pochopil jsem. Tehdy to bylo slušné alibi, ale vydrželo by? Ona našla naivního dobráka, shodou okolností cizince, který jí bude chtít v její zoufalé situaci pomoct a zavolá na jediné číslo, na které si ona v amnézii vzpomene. Na druhém konci čeká Andy, ani ho nenapadne, aby hovor přijal, a SIM-karty s volaným číslem se zbaví; nikdy nebyla použitá, cestu k němu nikomu neukáže. Ale už dostal signál: všechno je připraveno pro to, aby si mohl Hitche, kterého unesl ještě před tím, než Cora vyjela na Aldebaranu naloženém výbušninou na moře, pěkně v klidu nachystat. Byl už Hitch při vědomí? Když Cora předtím doplavala do Eastbourne a vyšla na pláži z moře, on už byl dávno tady na Charnellu a čekal na svůj osud. V altánku? Možná tam. A když se ozval telefon, šup s ním do mrazáku. Impulz, který k tomu vedl, jsem dal já. O Andym kromě rodiny nikdo nevěděl a nikdo si to s ním taky nespojoval, vždyť se oficiálně ani nestal zločin, jenom nehoda. Cora Petridesová byla spoluobětí, která měla větší štěstí než Hitch.

To ale znamenalo přimět někoho k činu. Nevědomého chlápka, co bude okouzlen její krásou a bez rozmyslu zavolá na uvedené číslo. Měl to být původně některý z eastbournských policistů, ale když se tam naskytl Čech, co se nebude na nic ptát a do ničeho šťourat, bylo třeba využít příležitosti.

Jenže žurnalista z Prahy se spřátelil s jejím otcem, což mu pomohlo k tomu, že z jejího života nezmizí tak rychle, jako se tam dostal. A nakonec z něho nezmizí vůbec, protože rozlouskl Cořin případ – zápletku z detektivky napsané její matkou. Moje postava tam ovšem chyběla.

Cořiným prokletím byl otec, co odešel. Není nic jednoduššího. Koupil jí, na co si vzpomněla; až na drogy, které si na škole klidně kupovala sama (ale velký dojem na ni neudělaly). Největší její drogou byl Solon a zůstal jí, i když se dostala do období abstinence. Odešel od matky k jiné ženě. Nebylo důležité, že je Maud mladší a známá z televizních seriálů. Podstatné bylo, že otec zradil.

Mladá slečna Petridesová začala muže nenávidět už ve chvíli, kdy je dostala do postele. Poznala na nich, že je pro ně dobrodružstvím nejen sexuálním, ale i trofejním: bohatá dcera Někoho, k němuž se zrovna nechtěla znát. Když na sebe pak narazili s Hitchem, vypadalo to, že zoufalec si našel zoufalce, a i přes nízký věk je to spojí na velmi dlouho. Akorát že Hitch byl nejen obstojný imitátor, ale i člověk, co si umí nalhat spoustu věcí a pak se jimi řídí. Velmi dobře si uvědomoval, jakou šanci mu osud přihrál v podobě Cory, a když se proti vztahu začala rázně vyslovovat jeho matka, jenom se utvrdil v tom, že s tou hrdou, až směšně přecitlivělou dívkou chce žít. Touha osvobodit se od matky, z níž jde tak trochu strach (jak jsem sám zažil onehdy při návštěvě v jejím obrovském bytě), pak vedla k neuváženému zasnoubení. Ženy střídat nechtěl, bál se jich, a proto si potřeboval najít jednu stálou a pak se uvidí, jak to s jeho strachem bude dál.

A strach ho postupně přešel. Cora byla dobrý úlovek, ale uchovávat se odteď už jenom pro ni? Vydrželo to nějaký čas a zdálo se, že sňatek jen potvrdí jejich poddání se osudu, no a co, u někoho to přijde dřív, a pořád lepší dřív než nikdy. Pak se mu však připletla do cesty ta krasavice, a on, i přes své zasnoubení, jí nedokázal odolat.

Nevěděl, že hazarduje se životem. Cora závisela na jeho slibu jako člověk, co přepadl přes okraj Beachy Head, ale přece jen se mu podařilo nějak se útesu udržet. Když se nepevný útes vydrolil, spadla dolů.

A tam, na samém dně zoufalství, už čekal Andy. Takže ho využila a on se radostně vrhl do služby.

Andrew Nearly byl syn služky. Ne ledajaké. Vydržela s rodinou čtyřicet let (pracovala už pro Dořinu babičku), než si ve službě u Dořiny matky upletla nemanželské dítě. Otce odmítla prozradit.

Andy se narodil pouhých pět měsíců před Corou. Na třídní rozdíly se u mrňat nekoukalo, hráli si spolu od nepaměti. Ale zatímco Cora zůstala doma celých šest let, Andy šel ve třech do školky. A opravdovou školu samozřejmě pak navštěvovali každý úplně jinou. Když bylo Coře čtrnáct, nastoupila na francouzské lyceum, zatímco Andy šel na potravinářské učiliště do Northamptonu, přestože střední školu by jistě vystudovat dokázal. Pořád se vídali, hlavně o prázdninách, jeho matka měla na Charnellu slušný dvoupokojový byt a některé sváteční obědy absolvovala se zaměstnavateli. V jedenácti letech byli Cora a Andy ještě nerozlučnými kamarády. V bílém altánu za jezírkem měli základnu, odkud vedli špionážní válku proti okolnímu světu. Měli rádi filmy s Jamesem Bondem. Sice jim připadal jako dědeček, ale taky byl – tehdy ještě – fantaskní otcovskou postavou. Oba ji potřebovali.

Andy se snažil, dokud to ještě šlo. Když Cora v patnácti četla překlad Platónovy Georgias, protože ve škole text učitel označil za základní filozofický spis, přečetl ho kamarád taky a rozuměl mu stejně málo jako ona.

Možná byl právě tohle důvod, proč jsem ho nikdy nepráskl policii. Kdybych to udělal, mohl by si Andy třeba sáhnout na život. Beachy Head se vždy ochotně nabízí ke skoku, má to už od času Atlantů v popisu práce. Ale další důvod byl, že by pak obvinili i Coru. Protože to ona na mě Andyho poslala; a to přinejmenším ve dvou případech. A já bych nemohl uskutečnit svůj plán stát se Angličanem.

Andy je zabiják, ale tak zoufalý, že s ním nejde nemít soucit.

Z bývalého kamarádství přerostl vztah do chladného napětí. Ona pro něj byla erotickým fetišem, on jí sloužil jako bodyguard. Rychle vyrostl a zesílil. Na Charnellu jí nic nehrozilo, ale když jela s rodiči do Eastbourne, v maríně se kolem ní točili chlapi dvakrát tak staří co ona, někdy třikrát, a tam se mladý pořízek – rodinný přítel – hodil.

Ničilo ho, když viděl, co s ní dělá otcův odchod od rodiny. Ve chvíli největšího zoufalství – tenkrát spolu byli v altánu za jezírkem po dlouhé době a naposled – jí nabídl, že Solona zabije. Vyděšení z toho nápadu byli oba. Pochopila, že Andy by mohl být nebezpečný nejen cizím chlápkům, co jí vnucují své telefonní číslo.

Pak odešla na univerzitu a začala kosit kluky. Andy odmítl dál existovat. Zvlášť poté, co mu o těch mládencích řekla. Jak mi vysvětlila: „Bůh ví, co si představoval. Orgie nebo co. Ale já chtěla kluka vždycky jenom dostat, ukázat sobě i jemu, že nad ním mám moc, ošoupat se o něj, přivodit si to, a když byl šikovný, tak třeba celou sérii. No a potom ho vyměnit za jiného. Andy fakt neměl důvod žárlit. Kamarádka jsem nebyla s žádným z nich.“

Řekl jsem jí na to, že podle mého názoru je ona horší než celý Andy.

Přisvědčila; možná ano, možná si vypěstovala v hlavě nějakou poruchu. Ale já to jistě opravím a bát se jí fakt nemusím, třeba to s tím mobilem, co ho hodila oknem na toho chudáka na kole – tak to taky jenom zahrála, ve skutečnosti žádná hysterka není.

Když to vyslovila, měl jsem chuť říct, že se tedy raději vrátím do Prahy, protože je ještě nebezpečnější, než jsem si myslel.

Ale neřekl jsem to. Nevrátil jsem se.

Nechal jsem si vyprávět, jak ji zachránil někdo jiný. Můj předchůdce Hitch.

Všichni z toho měli radost. Po Cořiných divokých eskapádách s mladými i ne až tak mladými muži na univerzitě to byla pro rozvedené rodiče úleva. I když Doře připadal Hitch podivně zaražený, tak nějak zabrzděný v rozletu, jak mi sama jednou řekla. Co ho tak zkrouhlo, to nikdo kromě něj a Cory netušil. Dora si však uměla opatřit informace, a taky se jich dopátrala. Když se po čase setkala s Vivian Mervynovou na zahradní party, paní Mervynová poznala, že její potenciální budoucí spolutchyně už ví svoje a taky s tím počítá. Paní Mervynová ztratila nad synem kontrolu. Náhle tu byly Cora s Dorou. A paní Mervynová byla stále příliš mladá a krásná a lehkomyslná na to, aby se kvůli synovi vzdala životních potěšení.

Vivian sledovala svoje vlastní cíle, pro Coru to nebylo důležité, jenomže jak moc se jí podobala, o tom sama neměla ponětí. Stačí pár roků. Pár desetiletí.

Byl tu Andy. Andy, kterého bylo tak snadné nechat být, ale jenž se dal využít pro věci nevídané, a ještě byl rád, že se na něj nezapomíná.

To, co zažíval, když Cora v Londýně řádila s kluky, nebylo nic proti tomu, jak ho deptala častá přítomnost mladého Mervyna na Charnellu. Dřív se mu Cora aspoň občas svěřila, ale teď pro ni přestal existovat. Hitch byl nejen romantický milenec, ale i vtipný kamarád. Na něco takového neměl Andy vzhled, nadání ani peníze. Čekal jen, doufal, že to pomine a Cora se mu opět přijde vypovídat. Ale mladému pánovi od těch fouňovských Mervynů nestačilo, že ji má pro sebe většinu času; musel se s Andyho vysněnou láskou ještě zasnoubit.

Potom to Andy na Charnellu nevydržel. Našel si místo ve firmě, která se specializovala na dovoz a distribuci subtropického ovoce. Začínal ve velkoobchodních skladech New Spitalfields a do roka dostal velmi dobrou nabídku: odpovídat za kvalitu zboží dodávaného síti supermarketů Waitrose. Byl z těch zaměstnanců – jak mi sdělila Cora –, kteří neznají nic jiného než svou práci; nebo spíš nechtějí znát. Když měl volno (což nikdy nebyly víkendy, to schválně zůstával v Londýně nebo jezdil na služební cesty), trávil čas s matkou v řadovém domku v St Albans, na který si vzala hypotéku. Tu platil on.

Mladý muž měl prožít zbytek života v závětří a polostínu, ve vzpomínkách na slunečné dny, kdy mu jeho krásná vznešená vrstevnice věnovala kousek své přátelské přízně a párkrát mu dokonce podala ruku nebo se ho chytila za loket. K její matce cítil úctu a poslušnost, ale Cora byla podle jeho názoru z úplně jiného těsta než tato těžko pochopitelná ironická dáma se zálibou v psaní švihlých detektivek. Jeho vlastní matka mu svými řečmi lezla na nervy, ale bral to tak, že jinou ženu než Coru nebo ji by vedle sebe stejně nesnesl, no a Cora není k mání, takže žije s matkou. Víc v jeho životě nebylo. A proč taky, když se ho občas letmo dotkla Cora?

Za čas se zjevila u něho v kanceláři a plakala. Zasáhlo ho to přímo tam, kde se v hrudi dme a smršťuje romantický sval. Aspoň tak to cítil, přestože problém byl v jeho hlavě, která právě vypověděla službu. Ale s tím, že za ním přišla, se nedokázal vyrovnat jinak než ztrátou vědomí.

Když procitl, ležel na podlaze a ona se k němu skláněla. Mrzelo ho, že se jeho ideální žena tváří vyděšeně, ale má přitom suché oči. Řekl jí to. Netoužil v té chvíli po ničem víc, než aby její slzy padaly přímo do jeho očí, četl to v nějakém časopise o jakémsi vojákovi – že takhle truchlila ta vojákova milá. Byl si jistý, že takto se ještě s nikým nespojila, přestože už souložila s kdejakým pitomcem. Andy byl romantik – chtěl si s ženou svého srdce vzájemně plakat z oka do oka. Svým vztahem k ní byl Andy konečně taky v něčem exkluzivní; mnohem významnější než šlechta, které sloužil.

Podala mu ruku, on ji uchopil do svých a líbal, až kam si dovolil a kam to v té poloze šlo. Cora v něm poznala absolutního sluhu, nebo ještě lépe: absolutní páže.

Vzala ho do restaurace Triton v Chelsea a tam, nad skopovým (on) a omeletou (ona), s vidličkou v jedné ruce a s druhou rukou položenou na břiše v oblasti žaludku, mu oznámila, že Hitch – ano, její snoubenec – má milenku, a Andy ho musí zabít. Musí to udělat pro ni. Pro její čest a zdravou mysl. Jinak se, ach ubohá, zblázní žalem a skočí do moře.

Chudák Andy to po celou dobu oběda nebral vážně. Argumentoval kromobyčejně rozumně (jak mi teď i sama Cora zahanbeně přiznávala): kdyby se Hitch s nějakou holkou spustil, nejspíš si chce ještě před svatbou užít, ale pak už jistě bude celý život sekat latinu, věrný skoro jako on, Andy, a on je ten nejvěrnější. V tu chvíli mu Cora málem vypíchla vidličkou oko. Pak se ještě jako naprostý idiot (Cořina slova) snažil Hitche nějak pochopit a hájit, jako že to taky neměl v životě lehké, vždyť i on, stejně jako Andy a Cora, pochází z rozbité rodiny.

Andy dobře věděl, že Cora má do svatosti daleko, a jestli k ní sám měl celkem blízko, měsíce a roky útrpného odříkání ho přece jen nenasměrovaly do nebe, ba naopak. Když spolu v časném odpoledni došli procházkou až k Hyde Parku a zastavili se na chodníku, kde za zeleným kovovým plotem nahrbeně číhal Apsley House, znepokojivě připomínající kriminál, zeptal se, co z toho bude mít, když sprovodí Hitche ze světa. Protože on tedy udělá, co ona poroučí, jen by ho zajímalo, co za to dostane.

Cora pochopila, že sluha není tak oddaný, jak se domnívala, ale to, co po něm chce, jde přece jen daleko za nějakou oddanost – a ona tedy musí jít daleko za hranice vztahu s obyčejným sluhou.

Na jeho dotaz mu suše odpověděla, že ho nedokáže milovat, v tom si nikdo neporučí, pán ani kmán, ale kdyby měl zájem o jedno staré a chátrající tělo ženy, která už pracuje ke třicítce (za nějakých sedm let by se toho děsivého věku opravdu měla dožít), je ochotná mu to tělo – po jím odvedené práci – propůjčit na jednu celou noc: ať si s tím tělem dělá, co chce, ale nesmí to být druhý den vidět. Takže něžně, kamaráde, žádná divočina.

Každý romantik, a zvlášť romantik z nouze, se tu a tam promění v praktika. Teď byla ta chvíle. Andy se zhluboka nadechl a řekl své ano.

Domluvili se, že ona s Hitchem odjedou uprostřed následujícího týdne do maríny v Eastbourne. Plavbu začnou už večer a ráno budou pokračovat podél pobřeží, dokud nebude příliš horko a moře zůstane klidné. Noční cestování malých jachet je rizikové a pobřežní policie je nerada vidí, nicméně za teplých nocí přicházejícího léta jim spousta rekreačních romantiků neodolá.

Že divoká bouře, jež se přihnala od jihozápadu, uhodí přímo mezi břehy Francie a Anglie, nemohl přesně vědět nikdo, ale předpovědi ji přinejmenším předpokládaly. Po táhlých vedrech se do Kanálu zasekl hladový elektrický výboj, přišlo ochlazení a po něm postupné oteplování, jež přitáhne do jižní Anglie skutečné léto hned na začátku prázdninové sezony; pláže se osypou natěšenými rodinami z vnitrozemí.

Když se toho dne zešeřilo, loď byla naložená a připravená vyrazit z maríny na týdenní plavbu. Hitch dokonce nahlásil v kanceláři pobřežní hlídky, kam má s Aldebaranem namířeno, a v klubu si pak dal lehké pivo. Cora už byla na palubě, a spolu s ní Andy. Když Hitch přiklusal, v kabině se svítilo. V kajutových dvířkách se sehnul, vstoupil a čichl si chloroformu, který mu Andy na chomáči vaty přitiskl zezadu k nosu.

Jednoduché, bezbolestné, zavánějící chloroformem jako ze starého filmu, ale téměř vůbec nečpící vraždou.

Ta se zatím neudála. Hitch byl jejím cílem, a je strašné spekulovat, nakolik mohl tušit, že ho jeho podvedená snoubenka tak nenávidí. Až k touze ho zabít. Akorát že ona sama to neudělá, pouze připraví vhodnou situaci.

Pak začínající žurnalista, který sem spadl snad z Marsu, dá nevědomky signál Andymu, aby umístil Hitche do charnellského mrazáku, kde je spousta masa.

To bylo ale až po tom večeru, kdy Cora odplula na moře sama a riskovala život, když nad ránem krátce po prudké bouři nechala vybuchnout trhavinu, podomácku sestavenou Andym na bázi amoniaku; návod si stáhl z internetu. Žádné časové zařízení, ale pouhý doutnák, klasika, ladný skok do vln ve žlutých plavkách a umanutý kraul k pobřeží.

Pšoukavá exploze, ale daleko za ní. Neohlédla se hned, srdce jí příliš bušilo. Když se konečně otočila, viděla na obzoru zuřit bouři. Aldebaran byl pryč.

Andy odvezl Hitche na Charnell, do romantického altánku, kam, jak věděl, ani Benson nezavítá, protože do těchto míst chodí jen zamilovaní a turisté; a ti na Charnelu nebyli. K divoké části parku se dalo přijet i zezadu od polí. Benson neměl nejmenší tušení, že se v bílém glorietu usadili dva bezdomovci.

Když se Andymu ozval v kapse anonymní mobil, byl s Hitchem amen. Dora dlela v cizině, Benson dohlížel na senoseč v okolí Charnellu, polská služebná – ať ta nebo ona – spala v zahradním lehátku pod pergolou. Hitch byl na cestě na věčnost.

Než umrzl, snad se neprobral; Cora v to doufá a občas se dá do hysterického nářku. Některé činy nejdou vrátit. Musí se s nimi žít pořád. Nejen s jejich důsledky, ale přímo s nimi, přestože jejich přesný průběh neznáme. O tu nepřesnost, o tu nejistotu je to pak horší.

Dora mi, když jsme se spolu opili jako nastávající zeť a nastávající tchyně, popsala jeden ze svých kriminálních příběhů. Tam se odehrálo něco podobného a napsala ho už dávno, dcera tehdy matčiny detektivky ještě s chutí četla.

Žárlivost, chloroform, mrazák. A telefonát od dokonalého cizince. Jmenovalo se to Ve stínu věže nebo tak nějak.

Byla to vůbec vražda? Ale ano, a jaká. Akorát že to člověku ani nepřijde.

Pár dní poté, co jsem sofistikovaný rolnický nástroj zvaný motyka použil jinak než zemědělsky a vyřadil jím Andyho z boje, postižený zmizel a vzal s sebou nadobro i zmrzlého věrolomníka.

Když dostal motykou, stěžoval si na urputnou bolest hlavy. Uložili ho v jedné z ložnic, a dokonce k němu zavolali rodinného lékaře. Nekňuba kamarád naší Cory uklouzl a padl na znak, objasnili mu; nemůže mít otřes mozku nebo něco? Nedošlo dokonce na krvácení? Doktor to vyloučil a prý se netvářil ani trochu podezřívavě.

Následující ráno však byla Andyho postel prázdná. Mrazák hostil jen potraviny. Vytratil se i Andyho vůz a všechny jeho věci. Dodnes nevím, jestli ho nějak přesvědčil Solon, anebo zda odešel sám od sebe.

Slušelo by se mu poděkovat. Nechybělo mnoho, a byl bych ho zabil; naštěstí se to nestalo a on potom pomohl nám všem – zbavil nás mrtvoly i sebe.

Cora i její matka mě nezávisle na sobě (i když kdo ví) požádaly, abych se do Eastbourne ještě nevracel, pokud nemusím. Mám raději zůstat s nimi. Předstíral jsem, že si to rozmýšlím, a pak jsem souhlasil, že bude nejlepší, když zatím budeme spolu. Zavolal jsem do redakce Sidovi a ten mi rovnou oznámil, že už se mnou nepočítá, ale na přímluvu Trevora Masona a dalších kolegů a s přihlédnutím k tomu, jakou úlohu jsem sehrál v případu dívky, jež přišla z moře, mi napsal pozitivní posudek. A ne, chodit si pro něj nemusím, už ho poslal do Prahy.

„Tak to ses trochu unáhlil, kamaráde,“ řekl jsem a navždy ukončil komunikaci se „svými“ anglickými novinami a s minulostí, jež připravila podmínky pro mou přítomnost.

Nikdo z nás ji, myslím, nezklamal. Když Solon s Maud odjeli, navrhla mi, jestli si s ní nechci jet zaplavat do bazénu v Aylesbury. Souhlasil jsem. Jeli jsme jejím autem a stavili se ve sportovních potřebách pro pánské plavky; svoje jsem s sebou neměl. Myslel jsem, že než si je koupím (střední velikost a tmavá barva, žádné velké vybírání), počká na mě v autě. Ale šla se mnou a v obchodě trvala na tom, abych si nekupoval ty americké bachraté šortky, pod nimiž tělesná anatomie nesmí být ani naznačena, ale klasické evropské. Nejvíc se jí líbily tmavošedé se žlutým pruhem po obou stranách. Prodavačka řekla, že slečna mě má v oku a jistě mi budou slušet. Jenomže neslušely, všechno v nich bylo vidět až moc, jako bych na sobě měl ustřižené punčocháče. Až jsem nakonec málem zvolil puritánský americký model. Ale při představě, že bych v takových těžkých mokrých kraťasech měl vydržet bez převlékání, jsem se opět zahloubal do tajemství věšáku. Našel jsem loňský model sportovních černých plavek, těch na tělo.

Nikdo si mě v bazénu nevšímal, až na Coru. Svědomitě a velmi rychle plavala kraula a prsa od okraje k okraji, a já ji třikrát přistihl, jak mě upřeně a snad trochu nevěřícně pozoruje. Ale pokaždé se líbezně usmála.

Večer jsem šel brzy spát a čekal ve svém pokoji nad románem Brideshead Revisited, vypůjčeným z charnellské knihovny. Jestlipak za mnou Cora zas přijde? Nějak jí to trvalo.

V půl dvanácté jsem toho měl dost, zaklapl knihu a vydal se chodbou zpátky směrem k hlavní hale, kde měla pokoj. Pode dveřmi bylo vidět žluté světlo. Zaklepal jsem a pootevřel. Ležela v posteli přikrytá po bradu, v místnosti bylo chladno.

„No konečně,“ řekla a odkryla nahé tělo.

Tentokrát jsme však po sobě neskočili. Znova jsem ji přikryl a sdělil jí své podmínky: buď soud a její a Andyho odsouzení (neboť jsem nevěděl, co činím, když jsem vyťukal číslo, které vyslovila na policejní stanici), anebo sňatek. Udělá ze mě Angličana, ale jiného, než jakého by ze mě udělala svatba s Pauline. Protože já se chci stát Angličanem patřícím k majetné rodině, chci žít v Londýně a sem na rodinné sídlo jezdit v Maserati GranTurismo – stejném, jaké má její otec, akorát v černé barvě.

Sázel jsem to jako oběť zkřížená se soudcem, co si říká o maximální odškodnění zkombinované s odpudivým úplatkem.

Měla být bez sebe odporem a pohrdáním. Ale ona se tvářila netečně, dokonce trochu znuděně. Jako by takový požadavek ode mě čekala.

Kolik by si řekl Angličan, kdyby si pro svůj vražedný záměr byla vybrala Angličana? A kolik Polák? Kolik Rus?

Chápal jsem ji. Chápali jsme se vzájemně. Zabila Hitche, protože ji podvedl. A zatáhla do toho mě. Nejen že všechny obalamutila předstíráním, že přišla z moře němá a nepopsaná, ale mně udělala to nejhorší: lstí mě přiměla někoho připravit o život. A pro jistotu se mě pak chtěla zbavit – abych náhodou nekápl na to, jak to s tím telefonním číslem bylo.

Zdálo se, že si své provinění uvědomuje. Po několikaminutovém mlčení se pousmála. Řekla, že sňatky z lásky už vyhynuly a že si mě klidně vezme. Zalichotilo mi, když dodala, že v posteli nejsem o nic horší než Hitch.

Pak si ale stanovila podmínku. Vezme si mě, když budu zachovávat věrnost. Její věrností si můžu být jist. Svatba z lásky je sice blbost, ale ona už nechce žádné lhaní ani předstírání.

Řekl jsem, že ani já ne. „A věrnost tedy ještě nevyhynula?“ dodal jsem.

„Doufám, že ne,“ odpověděla. „Kvůli sobě i tobě.“

Teprve pak jsme to dělali. Bylo to spíš mechanické milování nemilování. Když jsem se jí dotýkal, cítil jsem na prstech chlad.

Pak jsme tiše leželi jeden vedle druhého, vražedkyně a vyděrač. Chtěla mě zabít, a přece jsem z ní už neměl strach. Její nástroj jménem Andy byl vyřazen ze služby. Vyřadil jsem ho já.

Odhrnul jsem peřinu a přitulil se ke Coře. Cítil jsem, jak se snaží uvolnit. Pohladila mě po vlasech a šíji studenými prsty. Objal jsem ji, přehodil přes ni nohu a lehl si na ni. Zůstal jsem zapřený na kolenou a předloktích, s čelem opřeným o její levý spánek. Pomalu jsem uvolňoval svaly a svou vahou ji tiskl k matraci. Přestávala dýchat, ale ani nemukla.

Znova jsem se vzepřel a odkulil se stranou na svou část postele a počkal, až přestane kašlat a vrátí se jí do plic dech.

„Zabít je strašně snadné, nemyslíš?“ zašeptal jsem.

„Myslím,“ odpověděla, „že na prsten by sis měl půjčit od mého otce. Mám jeden vyhlídnutý. Je se žlutým diamantem.“

„Žlutým?“

„Ta žlutá je trochu do zelena. Chtěla jsem ho, už když jsem se zasnubovala poprvé. Ale on je přece jen spíš žlutý. Taková šampaňská svěží barva, jestli ji znáš.“

„Takže jsou v něm bublinky? Na ten bych mohl mít.“

„To si piš, že nemáš. Ale otec ti na něj ochotně půjčí, je úplně vedle z toho, že ho zas beru na vědomí.“

„Tos dělala vždycky,“ ujistil jsem ji.

A tak jsem tady. Jsem tu a nikdo mě nevyhání ani neohrožuje. Jako rodina držíme při sobě, policejní vyšetřování Hitchovy smrti bylo zastaveno. Jestli měli nějaké pochybnosti Avery a Rattigan, tak je spolkli; případ jim byl odebrán, takže ho ani nestihli spojit s tím prvním útokem na Sedmi sestrách; poslední domněnka byla, že mě chtěl poslat dolů ze skály buď blázen, nebo militantní skinhead, co nenávidí přistěhovalce.

Kriminálku Hitch nikdy moc nezajímal, nenašla se mrtvola, a ty nalezené kusy lodi svědčily jen o tom, že na jakési palubě vypukl požár. Nebyl žalobce – nebyl soudce. O skutečných okolnostech zmizení svého syna se paní Mervynová nikdy nedozvěděla. Policie mě samozřejmě zpovídala několikrát, a dokonce jezdily kontroly, zda můj sňatek s Corou není fingovaný. Ale viděli jen dva mladé lidi, co se před jejich bedlivýma očima klidně, ale pevně drží za ruce. Předstíraná láska i hory přenáší.

V Praze jsme byli třikrát a pokaždé bydleli ve Four Seasons. Bylo to praktické, podnájem jsem si nedržel. Když jsem spíš v žertu navrhl, abychom přespali v bytě mých rodičů, Cora se omluvně usmála: raději ne.

Pak přijeli rodiče na Charnell, návštěva to byla příjemně krátká. Připadal jsem si spíš jako průvodce a tlumočník. Dora byla vlídná a pohostinná, závidím jí umění nezávazné a naprosto bezvýznamné konverzace. Matce se nejvíc líbil pavilon u jezera, otec obdivoval rodinný hřebčín a rodinné automobily. To všechno teď trochu říkalo „pane“ i mně.

Jeli jsme do Londýna, Cora nás pozvala na svačinu do restaurace hotelu Claridge’s, kde tři měsíce předem zamluvila pro tuto příležitost stůl. Rodiče se chovali podle mých instrukcí: jako by vše kolem nich bylo úplně normální a oni jsou na takový luxus zvyklí. Otec si však, když jsme odešli na toaletu, neodpustil poznámku, že mu ten divný vdolek s tím divným máslem, co ho všichni v restauraci uždibují s takovým nadšením a nábožně zapíjejí čajem, zas kdovíjak nechutná.

Když odletěli zpátky do Čech a my mířili z letiště do divadla Noela Cowarda na hru Muž s kápí (produkovanou Solonem Petridesem; pracoval jsem na ní i já, a dokonce autorovi upravoval text), poděkoval jsem Coře za to, jaký projevovala o život mých rodičů zájem. Odvětila, že to říkám tak, jako bych jí děkoval za účast na charitativní akci.

Už nějakou dobu jsem v kontaktu s Pauline Wrightovou. Nemůžu na ni zapomenout. To ona představuje mé spojení s Anglií, přestože je napůl Češka. S Corou – to je spíš spojenectví.

Ale s Pauline bych se nikdy nedostal do West Endu ani na Charnell; nepatřil bych do užšího okruhu sponzorů Tate Gallery, nebyl bych člověkem, který se objevuje na vybraných vernisážích po boku těch lidí, které znáte z televize. Byl bych tvrdě pracující přiženěný přistěhovalec, co se musí spoléhat na NHS (National Health System), když potřebuje operaci žlučníku, žaludečního vředu nebo vodnatelného kolene. (To koleno mě při běhání docela zlobí. A žlučník u večeří s Dorou. A vřed u večeří se Solonem.)

Jako mladý muž náležící k rodině Otwayových a Solona Petridese mám k dispozici i jejich soukromé lékaře. Takovou úctu, jakou mi prokazuje náš rodinný doktor Stanley Logan (ordinaci si drží na londýnské Bayswater Road poblíž křižovatky s Queensway), bych vám mohl jen přát.

Když se Pauline dozvěděla, že žiju s Corou, přespávám u ní v Londýně a víkendy trávím na Charnellu, odhadla správně, že takovému životu neodolám. A sňatku se nedivila. Opět chodila s tím pákistánským klukem, ale prý to není nic vážného, jenom sex. Když mi to v čajovně v Eastbourne říkala, poznamenal jsem, že tyto méně vážné věci mi začínají nějak scházet. Prohodila, že je škoda, že jsme si tenkrát nestihli vyjít k majáku pod útesy.

„To kvůli té hádce,“ připomněl jsem jí.

„Je vždycky smutné,“ řekla, „když hloupá hádka překazí to, co se určitě mělo stát.“

Taková slova znamenají příležitost, nebo ne? Já ji tam slyšel. „Chce to jen pravý čas a nízké moře. Pořád ještě můžeme jít. Pokud ti nevadí, že jsem se oženil…“

„A pokud tobě nevadí,“ opáčila, „že jsem se vrátila k –“

„Nevadí,“ vyhrkl jsem, jako bych jí tím chtěl zacpat ústa. Pobavilo ji to. Dokonce se rozesmála, a ne zrovna příjemným způsobem.

Šli jsme rovnou z té čajovny, pěkně vedle sebe a bez držení, jako kamarádi. Na stráni za městem jsme se na úzké pěšině nechtěně dotkli pažemi. Šlo z ní teplo a laskavost, a já nic neudělal, nezastavil se s ní. Došli jsme k širší svažité cestě a sestoupili po ní na pobřeží. Zamířili jsme po kamenech k Beachy Head a Sedmi sestrám. Byl odliv, moře daleko a bílé skály se, aspoň pro tento podvečer, nijak zlověstně nedrolily. Zato slunce se už blížilo k obzoru, a tak jsme zrychlili krok, nakolik to jen bylo možné. Odbočili jsme od útesů k majáku a zastavili se až v jeho stínu. Zatímco skály se skvěly v paprscích zapadajícího slunce jako zlaté, tady bylo šero; tma pod svícnem.

Polibek někdy řekne hodně. Tenhle to řekl i po tom odloučení. Zatočila se mi hlava.

Pauline, mělas to být ty.

Trochu překvapeně jsme od sebe poodstoupili, ale pořád se drželi za ruce.

„Takhle končí špatné filmy,“ zasmála se, ale oči vypadaly, že mají slzy na krajíčku.

„Já nechci, aby něco končilo,“ řekl jsem. „Budu za tebou jezdit.“

Na to neodpověděla. Vylezla na bílý balvan a rozhlédla se po útesech, které se začínaly barvit do ruda.

„Podívej, tamhle někdo je,“ ukázala nahoru na Beachy Head.

Skutečně tam někdo stál. Dívka ve světlezelených letních šatech. Spíš žena než dívka. Silueta jakoby povědomá.

Pauline znejistěla. Seskočila z kamene, přivinula se ke mně a odvedla mě k troskám dřevěného rybářského člunu, vyplaveným u schodů pod majákem. Dřevo bylo vyšisované, velké asi jako dveře. Tam se posadila a stáhla mě k sobě.

Objímali jsme se jen chvilku, musel jsem se ohlédnout. Žena v zelených šatech nahoře pořád byla, ale teď měla ruce před obličejem. Na tu dálku se nedalo poznat, jestli pláče, nebo si jen stíní oči rukou, či zda si k nim právě přiložila dalekohled anebo kukátko.

Něco se v té tváři anebo před tou tváří zalesklo.

Nehybně stála a dívala se.

Když jsme se znova políbili a já se pak podíval nahoru, byla pryč.

Možná to byl jen přelud.

Miloš Urban
Přišla z moře

Ilustrace na obálce by America / Shutterstock.com

Korektura Regina Králová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 27. 2. 2026

ISBN 978-80-274-4914-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4915-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4916-3 (prc)