Казки та легенди
бабусі Ганнусі

Ганна Бобонич

Znění tohoto textu vychází z díla Pohádky a pověsti babičky Haničky tak, jak bylo vydáno vlastním nákladem v Užhorodě v roce 2023.

§

Text díla (Hanna Bobonyč: Pohádky a pověsti babičky Haničky), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 27. 2. 2026.

До збірника ввійшли написані Ганною Бобонич казки та легенди, які зібрали та впорядкували Марія Петах (дів. Герц) і Пелагея Бобонич (дів. Савка) в 1970-х роках.

КАЗКИ

Добра і зла сестри

У однієї верховинки були дві доньки. Старша була грубою, злою та жадібною. Молодша – доброю, лагідною і готовою допомогти всім, хто поруч.

Одного разу мати послала молодшу доньку до криниці на краю села. Молодша без суперечки взяла відра й пішла по воду. Не встигла набрати води, як біля неї з’явилася добра фея у вигляді старенької бабки.

– Дівчинко, я прошу в тебе напитися води, бо дуже хочеться пити, – попросила старенька.

– Бабусю, зараз я наберу води у відро й дам тобі напитися, – відповіла дівчина й зробила обіцяне.

– У тебе, дівчинко, добра душа, – сказала старенька, напившись. – Я дарую тобі обручку. Як тільки тобі чогось захочеться, поверни три рази навколо пальця, і твоє бажання здійсниться.

Проказала ці слова – і зникла.

Дівчина принесла додому води й розповіла рідним про свою пригоду. Старша сестра послухала її розповідь, вирішила теж спробувати щастя й собі пішла по воду.

Біля криниці несподівано з’явилася старенька бабуся й попросила напитися. Старша сестра не дуже добре ставилася до навколишніх. Вона ніколи не жаліла ані людей, ані тварин.

– Ти хто така, щоб я тобі давала напитися? – спитала вона.

– Ой, яка ти безсердечна та зла, дівчинко! – вигукнула старенька. – Та ще й дуже жадібна і заздрісна. Нічого ти не будеш мати. Май тільки те, що можеш заробити своєю працею.

Відтоді старша донька мусила тяжко працювати, а молодша мала все, що бажала, але завжди допомагала матері й сестрі.

Отже, добрій людині весь світ – своє щастя, а злій – злидні.

Два брати й злидні

В одному селі жили два брати. Один був багатим, а другий бідним. У багатого було все – великий будинок, просторе поле й свійські тварини. Бідний, крім маленької хатини та сокири, нічого не мав.

Сталося так, що бідний брат пішов до лісу назбирати собі дров. Ішов і співав, бо був здоровий та щасливий. Аж тут хтось почав йому приспівувати. Повернувся він і побачив чоловічка.

– Хто ти? – запитав бідняк.

– Я твої злидні, – відповів чоловічок. – Відтепер будемо жити разом: куди ти, туди й я.

Став жити бідняк зі злиднями. Пожив трохи – і набридло.

Замовив він якось гріб із кришкою й попросив злиднів поміряти. Вляглися злидні в гріб, а бідняк враз закрив його, забив гвіздками, вивіз у ліс і закопав під дубом.

Відтоді став жити щасливо і став багатим на все село.

– Як ти став багатим? – спитав його заможний брат. – Зараз ти багатший за мене.

– Та я свої злидні поховав у лісі, – відповів той. – Так і розбагатів.

– А де ж ти їх поховав?

– У лісі під дубом.

Зрадів багатий брат і швидко побіг розкопувати гріб. А як вилізли Злидні, сказав:

– Тепер маєте піти до мого брата й зробити його бідним, як раніше.

– Не піду я до того, хто мене живцем поховав у могилі. Тепер я завжди буду поруч з тобою, до самої твоєї смерті. Ти мене звільнив.

От і став багатий відтоді бідним – через свою жадібність.

Принцеса та пасербиця

У далекому королівстві в короля померла дружина й залишилася єдина неповнолітня донька – надзвичайно красива і дуже добра.

Зовсім скоро вирішив король удруге оженитися. В сусідньому королівстві жила багата вдова, яка теж мала єдину доньку – правда, потворну. Сама вдова також не була красунею: мала маленьке обличчя й гачкуватий ніс.

Оженився король із нею – а вона вирішила позбутися його доньки й щодня наговорювала всякі небилиці проти принцеси. Та король на те не зважав.

Одного разу принцеса попросила батька відпустити її, бо не захотіла жити в його замку. Їй заманулося пошукати щастя. Батько після довгих вагань погодився й наказав дружині приготувати на дорогу харчі та необхідний для життя одяг. Мачуха дала пасербиці півхлібини, шматок сиру й пляшку вина.

Довго дівчина йшла через ліси, поля та долини. Одного разу по дорозі зустріла старого діда, який відпочивав біля печери.

– Куди, дівчинко, крокуєш? – спитав дід принцесу.

– Шукаю свою долю, дідусю, – відповіла та.

– Чи маєш щось поїсти, дівчинко?

– У мене є кусень хліба й шматочок сиру. Поїжте, будь ласка. Випийте трохи вина.

Поїв дід, подякував і каже:

– Візьми з собою цю паличку. Вона стане тобі у пригоді, коли натрапиш на перешкоди. Махни нею – і дорога буде вільною. Скоро на своєму шляху ти побачиш озеро, а на ньому лебедя. Він дасть пораду, яку ти маєш виконати.

Принцеса подякувала й пішла далі. Невдовзі попереду розкинулись непролазні колючі чагарники. Махнула вона паличкою – і чагарники розступилися.

Незабаром вона й справді дійшла до озера, на якому плавав лебідь.

– Дівчинко, – сказав він, – зніми з мене колючку на голові.

Принцеса послухалася.

– Іди далі, красуне, – сказав лебідь. – Ти зустрінеш свою долю.

Незабаром вона зустріла молодого короля. Той, побачивши дівчину неймовірної краси, попросив її розповісти про себе, вислухав і взяв із собою до замку, бо пристрасно закохався. Дівчина стала володаркою нового королівства.

Після весілля король вирішив поїхати в гості до тестя.

Незабаром молоді прибули до батька королівни.

Батько зрадів щастю своєї доньки й злагодив бенкет.

Мачуха також захотіла побажати щастя своїй дочці. Вона пошила тій найкращий одяг, дала булок, ласощів та інших припасів у дорогу.

Пішла її дочка тією ж дорогою, що й принцеса.

Біля входу в печеру сидів той самий старий дід.

– Дівчинко, поспішаєш? Куди йдеш? – спитав подорожню.

– Не твоя справа, діду, куди я йду, – відповіла та.

– Чи не даси мені чогось поїсти?

– Не для тебе мої припаси, діду.

– Ти зла, дівчино, не буде в тебе добра, – відповів дід.

Дівчина пішла далі й невдовзі підійшла до чагарників. Обійшла, знайшла вузький прохід і проскочила. Але колючки покололи її до крові.

Незабаром вона підійшла до озера, щоб змити кров, – і лебідь попросив помогти зняти колючки з голови. Але дівчина замість допомоги його вдарила й пішла далі.

Дійшла вона до міста. Народу там було багато. Вирішила піти на базар – чогось купити. Всі навколо тікали від неї, бо лице її було надто потворним.

На ринку вона побачила старшого чоловіка, який торгував різними мазями й животворними водами.

– Хто ти, дівчино? – спитав чоловік.

– Я пасербиця володаря сусіднього королівства, – відповіла дівчина.

– Я зроблю тебе привабливішою, якщо вийдеш за мене.

– Добре, – сказала дівчина, – я згодна.

За місяць чоловік її вилікував. Після цього вони справили весілля й поїхали до матері нареченої.

Мати дуже розлютилася, що її дочка вийшла заміж за простого чоловіка, і з горя померла.

Але добрий король дав великий статок своїй пасербиці та її чоловікові для прожиття.

Позабиравши подарунки, вони від’їхали подалі від замку. Може, й зараз десь досі живуть.

Пасербиця й донька мачухи

В одному карпатському селі жив селянин зі своєю дружиною. Жили вони щасливо, але довго не мали дітей – аж поки не сталося щастя й дружина не народила красиву доньку. Та недовго батьки раділи, бо невдовзі дружина захворіла й померла. А селянин прожив ще з десяток років, виховуючи донечку небаченої краси.

Важко було йому поратися коло хати, вирішив він знайти собі дружину в іншому селі й знайшов жінку, яка теж мала доньку – темну й рябу. Згодом виявилося, що обидві вони дуже злі. Нова дружина незлюбила доньку селянина.

Мачуха змушувала селянинову доньку важко працювати, а своїй не давала жодної роботи. Знай лиш казала чоловікові, що його донька лінива й неслухняна.

Одного разу вона знайшла в господарстві стару діряву стару мотику й наказала сирітці перекопати давно не оране поле. Своїй же доньці вона дала мотику залізну й відправила на поле, яке ось тільки зорали, – тому робота в неї йшла швидко.

А сирітка прийшла на кам’янисте поле, стала працювати, але стара мотика зламалася. Гірко заплакала вона. І раптом поруч з’явилася діва, яка була духом її померлої матері й дала дівчинці нову залізну мотику. Відтоді робота пішла значно швидше.

Далі мачуха змусила сирітку наповнити великий казан. Казан був старим і мав безліч дірок. Дівчинка стала носити відром воду, але вся вода сочилася через дірки. Як не старалася вона, та все не могла казан наповнити – аж доки знов не з’явилася діва й не позатуляла всі дірки клоччям. Відтоді робота пішла значно швидше.

Невдовзі в селі розпочався великий ярмарок. Мачуха вирішила туди піти й узяти з собою доньку. А сирітці сказала:

– Тобі теж можна, але спершу перебери мішок рису й мішок гороху.

Заплакала сирітка від образи. І тут знову з’явилася діва. Вона покликала ластівок, які легко поочищали і рис, і горох. Перед цим сирітка попросила ластівок не їсти рис, щоб мачуха на неї не сердилася.

Справившись із роботою, щаслива дівчинка пішла на ярмарок, але там побачила мачуху з пасербицею, стала тікати й загубила черевичок. Так і добігла додому – напівбоса.

На цьому ярмарку був красивий багатий хлопець. Він схопив черевичок і на другий день наказав слугам знайти власницю.

Мачуха дізналася про це, послала сирітку в ліс по дрова, а сама пішла вслід, ударила її ззаду, роздягнула, забрала одяг і повернулася додому. Вдома вона одягнула в сирітчине плаття свою доньку й відправила до красивого багатого хлопця.

Той, побачивши дівчину, здивувався.

– Чому твоє обличчя рябе? – спитав він.

– Я бігла до тебе, впала на каміння, й воно лишило сліди на моєму обличчі, – відповіла вона.

Хлопець прийняв дівчину до себе. Через декілька днів він пішов полювати в ліс і знайшов роздягнену сирітку.

Дівчина розповіла, як опинилася у лісі, хлопець загорнув її в плащ, повів додому й вигнав стару мачуху з рябою донькою. А врятованій сирітці сказав:

– Я закохався в тебе, ще коли побачив на ярмарку. Ти надзвичайно красива. Я хочу щоб ти стала моєю дружиною.

І вона погодилася. Відтоді вони зажили щасливим життям і народили собі дітей.

Розумна дружина

У далекому селі жили собі чоловік із дружиною. Жили дружно, майже ніколи не сварилися, в усьому ладнали й не сказали одне одному жодного грубого слова. Чоловік рано вставав і до заходу сонця трудився у полі. Тим часом дружина його поралася вдома: пряла, ткала, вишивала та хату прибирала.

Сусіди, які захоплювалися скромністю й розумом жінки, заздрісно дивилися на цю пару. Прикладом дружина селянина слугувала не тільки їм, а й цілому селу. Розповіді про її розум рознеслися по всіх усюдах.

Почула їх дружина одного багача, яка жила у великому місті, й не могла заспокоїтися: на світі є така розумна жінка, про яку говорять по всіх усюдах! Багачка-бо вважала найрозумнішою себе саму.

Вирішила вона поїхати подивитися на суперницю – але перш за все перебралась у лахміття.

Місцеві залюбки показали їй будиночок подружжя.

Зайшла туди багачка й побачила селянку на городі, всю в роботі. Поруч на рушнику лежав собі черствий кусень хліба й стояла чашка з водою.

– Скажи мені, жіночко, чому ти в саму спеку так важко працюєш? – спитала переодягнена в лахміття багачка. – Хіба не можеш піти в холодок і відпочити?

Не відволікаючись, селянка відповіла:

– Як я можу спочивати, коли мій чоловік зараз оре у полі й саджає картоплю? Йому ніде зараз сховатися. У нього також нічого з собою немає, крім кусня черствого хліба й теплої водички. Хіба я можу інакше?

– Не знаю, чи так треба робити, – сказала багачка.

– Я роблю так, як робить він, – відповіла селянка. – Це моя вірність і любов.

– Навчи й мене робити так, щоб чоловік любив, – попросила багачка.

– У вашому місті є зоопарк, де живе тигр, – сказала селянка. – Принеси мені три волосини з гриви тигра, і я навчу тебе як жити з чоловіком.

Тигра багачка знайшла, спершу аж трусилась від вигляду грізного звіра, а згодом осміліла й стала за ним доглядати. Щодня годувала, по кілька разів приносила їсти, міняла воду в поїлці й ласкаво до нього примовляла. Врешті так звикла, що стала заходити в клітку й гладити.

Якось, гладячи свого тигра по голові, вирвала три довгі волосини з гриви та й принесла їх до селянки.

– Як ти змогла вирвати ці волосини? – спитала та.

Багачка розповіла, як усе починалося, як продожувалось і як вона зрештою стала заходити в тигрячу клітку.

– Бачиш, – сказала та, – не страшний звір, коли ти його нагодуєш і погладиш по голівці. Ситий звір ніколи тобі не зашкодить. От і до чоловіка стався так, як до тигра.

Відтоді багачева дружина робила все саме так – і її чоловік лишався вдоволеним. Аж тоді вона впевнилася, що дружина селянина насправді дуже розумна.

Король і розумна дівчина

У королівстві пішли чутки про дівчину, яка дає на різні питання розумні відповіді.

Вирішив король це перевірити й наказав привести її в палац.

– У моєму королівстві кажуть, що ти можеш дати відповідь на будь-які питання, – сказав. – Так от: скільки зірок на небі?

– Шановний королю! – відповіла дівчина. – Я зможу відповісти, якщо ви зможете порахувати на своїй голові волосся.

– А як я зможу його порахувати на своїй голові? – спитав король.

– А зголіть та й порахуйте.

Король здивувався.

– Добре, – сказав. – А де центр землі?

– Центр землі у вашому палаці, – відповіла дівчина. – Якщо не вірите, розішліть слуг у всі кінці світу. Вони повернуться й розкажуть.

Подумав-подумав король та й вирішив, що дівчина права. Зірки на небі порахувати важко, а слуги повернуться й далі будуть йому служити.

Тож він і перевіряти нічого не став.

Іван та Мар’я

В одному селі жили собі Іван та Мар’я. Сім’я була дружня, але дуже бідна. Мали вони клаптик земельки й одного худого коня. Тільки Іван був трохи придуркуватий.

Одного разу Іван вирушив у ліс по дрова. Йшов по стежці і думав про своє життя. По дорозі побачив величезного дуба й вирішив трохи відпочити. Роззирнувся, побачив горбочок. Що ж там під ним? Розрівняв і знайшов мішок золотих монет. Примостив той мішок на конячку та й повернувся додому.

А вдома похвалився знахідкою жінці. Та спершу не повірила, що в мішку монети, а тоді розв’язала й побачила, що так і є.

– Іване, – сказала Мар’я, – нікому не кажи, що ти знайшов гроші. Може, хтось їх загубив і відбере потім.

Трохи згодом Іван знову пішов з конячкою до лісу. По дорозі зустрів хлопа, який загубив мішок грошей, і здуру похвалився, що знайшов їх і приніс додому.

Хлоп подав на Івана до суду. Вранці в день суду Мар’я зарізала десять курей, зібрала крила та ніжки й порозкидала по городу.

– Іване, йди по траву для нашої коняки, бо може здохнути від голоду, – сказала Мар’я.

Іван устав і пішов на город. Позбирав там ніжки й крила і приніс їх до хати.

– Мар’є, подивись, скільки в нас курячих ніжок і крил! – радісно сказав. – Вони з неба нам упали.

– Що це ти вигадав, Іване, – відповіла Мар’я. – Звідки вони взялися на городі? Хто такий дурний, щоб їх там порозкидав?

На суді Івана спитали:

– Коли ти знайшов гроші в лісі?

– Та недавно це було, – відповів той. – Правда, Мар’є?

– Пане суддя, попитайтесь Івана, що було далі, – сказала Мар’я.

– З неба на наш город упало багато курячих ніжок і крил, – сказав Іван.

Почувши це, суддя вирішив справу на їхню користь.

Дві принцеси

В одному королівстві жили дві принцеси. Старша була чорнява, а менша – білява й золотокоса. Зростали вони в дружній королівській сім’ї, все ділили порівну. Старша була дуже красива й гостра на язик. Вона гарно одягалась, ходила на різні бали, які влаштовували інші королі. Вдома ніколи не робила нічого тяжкого. Меншій вроди бракувало, але була вона працьовита, розумна та добра, шанувала свого батька й поважала всіх простих людей.

Коли виросли принцеси, король вирішив їх віддати заміж. От одного разу з сусіднього королівства до старшої принцеси й приїхав свататися принц. Зіграли весілля та й почали жити у володіннях його батька. Вийшовши заміж, старша принцеса працювати не захотіла, все байдикувала й влаштовувала бали. Незадовго захотів принц приїхати до свого тестя в гості.

Та не так сталося, як гадалося. На свою біду принц побачив молодшу, золотокосу принцесу. Вона ніколи не сиділа без роботи, завжди господарювала, хоч і не мусила. І принц закохався. Кохання те стало таким сильним, що вирішив він із нею женитися.

Старша принцеса дізналася, що її чоловік – молодий принц – захопився сестрою. Її взяла велика злість і ненависть. Одного дня вона вирішила піти до чаклунки, в якої попросила позбутися сестри. Але чаклунка їй допомогти не змогла.

Тоді старша сестра запропонувала молодшій прогулятися до ріки. Ріка була бурхлива й дуже глибока.

Підійшовши до берега, старша сестра штовхнула молодшу у воду. Молодша кричала про допомогу, але старша сказала:

– Тебе я не буду спасати, бо мій чоловік вирішив мене залишити й оженитися з тобою. Ти повинна померти.

Ріка понесла нещасну. Біля одного села дочка бідняка пішла по воду і побачила її непритомну. Дівчина покликала батька, й вони разом урятували принцесу.

На березі її поклали на землю і оживили. Дівчата подружилися. Разом поралися в домі бідняка, займалися господарством. Жили бідно, але щасливо і радісно.

Молодий принц не тільки ходив на полювання, а ще й іноді на човні ловив рибу. От одного разу він і причалив до берега поблизу села, де жили дві дівчини. Вийшовши на берег, побачив золотокучеру принцесу, яку пам’ятав змолоду.

Зайшов до бідняка в гості. Дівчата пригостили його обідом. Після обіду принц почав розпитувати їх про життя-буття й провідався, що золотоволоска – королева дочка, яку штовхнула в ріку старша сестра.

Удома він розповів усе тестю й своїй дружині. Тоді король вирішив вигнати з дому старшу принцесу. А принц поїхав до бідняка й забрав усіх трьох у королівський замок.

Згодом він оженився з молодшою принцесою, а біднякова дочка стала придворною дамою й вийшла за першого міністра.

Живуть вони, може, й тепер. Хочете – поїдьте дізнайтеся про їхню долю.

Як верховинець став багатим

У Воловому1 жив собі бідний працьовитий верховинець із дружиною. Мали вони тільки клаптик городу біля хатинки. За багато років він купив за свою працю тільки корову, яка давала сяку-таку можливість вижити, бо дуже добре доїлася. З молока він мав і сир, і сметану, та й масло.

Навколо жили багаті, дуже заздрісні селяни й не любили сусіда з золотими руками. Бачили породисту корову, яка дає надто багато молока, й пам’ятали, що верховинець ніколи не жалівся на бідність чи хвороби.

Одного разу він дізнався, що в Хусті буде осінній ярмарок, де продаватимуть люди всяку скотину, й вирішив продати там свою корову.

Повів верховинець корову дорогою, а назустріч йому поверталися селяни, вдаючи, що вже побували на ярмарку. От один і каже:

– Куди ж ти ведеш корову?

– На ярмарок, – відповідає верховинець, – продавати.

– Щось вона в тебе хвостата, – кажуть йому селяни. – Там продаються безхвості.

Недовго думаючи, верховинець відрізав корові хвоста.

Далі по дорозі йому зустрівся другий селянин.

– Куди ти ведеш рогату корову? – запитав. – Там продають безрогих. Такі зараз у ціні.

І верховинець відрізав корові роги.

Привів-таки її на ярмарок, але всі, хто оглядали худобу, відмовлялись її купувати. От і довелося бідному верховинцю повести корову на бійню. Зрозумів бідолаха, що селяни його обманули, й вирішив їм помститися.

За корову він отримав дуже малі гроші й купив собі тільки двох зайців, але вдома селянам сказав, що продав її дуже вигідно й тепер багач, а за добрі поради хотів би їх всіх пригостити. Ті, звісно, радо погодилися.

У день пригощання, зібравши своїх заздрісників, верховинець узяв одного зайця та й пішов у поле поблизу свого дому. А дружині наказав, коли прийдуть гості, взяти другого зайця, погладити, веліти покликати господаря й випустити на волю.

Коли гості прийшли, дружина верховинця запросила їх до кімнати, взяла другого зайця, ніжно погладила його та й випустила, велівши привести господаря. Заєць побіг, бо за ним погналися пси. Верховинець був неподалік, почув гавкіт, побачив зайця, що тікав у поле, й швидко прибіг додому. Гості дуже здивувалися.

– Хто тобі сказав, що ми прийшли? – спитались вони.

Вийнявши з-за пазухи зайця, верховинець відповів:

– Та гінець же, якого дружина послала.

Гостям стало не до гостини. Вони зразу ж почали просити продати того зайця їм. Трохи повіднікувавшись, верховинець згодився та й продав за великі гроші.

Вийшовши з хати, сусіди почали сперечатись, чий заєць, урешті вирішили, що той може пожити в кожного по кілька днів, і розійшлися.

Той, кому дісталась покупка, обережно опустив зайця на землю й велів попросити в сусіда сто крон. Заєць злякався та й побіг через поле в ліс.

Тоді сусіди зрозуміли, що немає в них вже ані грошей, ані зайця. А верховинець став багатим, бо за зайця виручив набагато більше грошей, ніж за непродану корову. Купив собі нову та ще й відклав чимало.

У селі й зараз говорять, що з верховинця не можна кепкувати: він дуже хитрий і ніколи не дасть себе скривдити.

1 Волове з 1953 року перейменоване в Міжгір’я — селище міського типу, районний центр Закарпаття.

Як бідняк провчив скупого багача

В одному селі по сусідству жили бідняк та багач. Багач був дуже скупий і часто не хотів платити за послуги.

Ось одного разу вони й зустрілися на базарі. Багач вирішив купити склянки для зберігання молока. Назустріч йому йшов бідняк.

– Іване, візьми цю торбу зі склянками, що я собі купив, та занеси мені додому, – сказав багач. – За це я дам тобі пару копійок, бо великих грошей не маю, а на додачу – три мудрощі.

Іван зрозумів, що багач захотів обдурити, згодився на пропозицію й вирішив його провчити.

Узяв торбу за спину й пішов слідом за багачем.

– Іване, – каже йому багач, – ось тобі перша мудрість. Якщо тобі хтось каже, що краще мучитися, ніж радіти, не вір йому.

– Хороша мудрість, – відповів Іван.

Через якийсь час багач каже:

– Ось, Іване, тобі друга мудрість. Якщо хтось тобі каже, що краще бути голодним, ніж ситим, теж йому не вір.

– Дякую тобі також за цю мудрість, – відповів Іван.

Коли дійшли додому, багач і каже:

– Якщо тобі, Іване, хтось скаже, що є на світі дурніший за тебе, ніколи йому не вір.

– А ти, мій сусіде, – говорить Іван, – якщо хтось скаже, що в цій торбі є цілі склянки, теж не вір йому.

Сказав це, кинув торбу на каміння й пішов собі додому.

Дурні поради старайся оминати, каже стара приказка. А отже, бідний не завжди дурніший за багатого.

Три брати і гном

В одному селі жили три брати. Жили вони бідно й вирішили їхати на чужину на заробітки. Дорога вела через ліс. На роздоріжжі вони домовилися розійтися, знайти роботу, вернутися через рік на те саме роздоріжжя й розповісти про свій заробіток.

Старший дійшов до міста, де його взяли в пекарню. Працював чесно й заробив багато грошей.

Середульший дійшов до великого села і влаштувався в корчмі, де обслуговував селян. Працював вдало, й господар нагородив його мішечком срібних монет.

Молодший дійшов до гірського села і влаштувався на роботу пастухом. Господар стада овець був гном. Він бачив, що хлопець оберігав стадо овець від вовків і жодної вівці в нього не пропало, тому після року роботи запропонував йому гроші й три волоських горіхи.

– Ти заслуговуєш на цю винагороду, – сказав гном. – Дякую, що зміг зберегти моє стадо від вовків. Обирай: гроші чи горіхи. Звичайно, гроші зараз у тебе будуть, але вони можуть скінчитися. Я благословляю тебе взяти горіхи. Вони принесуть тобі щастя. Але вибирай сам.

– Я візьму горіхи, – сказав молодший брат. – Бачу, що ти мені їх даєш від щирого і доброго серця. Дякую тобі за це.

Зустрілися три брати на тому ж місці через рік.

Старший почав хвалитися заробітком і показав гроші.

Середульший показав мішечок срібних монет.

Молодший показав свої три волоські горіхи.

Здивувалися брати й почали глузувати з нього.

– Невже ти так погано працював, що тобі за роботу дали всього три горіхи? – голосно сказали йому.

– Ти майже нічого не вартий, якщо за твою роботу тобі дали лише три горіхи, – сказав старший.

– А чому ти не заробив грошей за свою працю? – спитав середульший.

Вигнали вони молодшого. Пішов він у люди. Довго йшов і дійшов до криниці. Зачерпнув долонями води, трохи випив. Захотілося поїсти, бо вже два дні в роті не було ані крихти хліба, – і розколов він горішок.

Зі шкаралупи вискочили гноми й привели йому ціле стадо овець.

Зрадів молодший брат і погнав стадо в село.

На підході розколов другий горіх. Зі шкаралупи вийшло двоє прекрасних коней, запряжені з візком.

Повів молодший брат своє стадо до двору, й під хвірткою розколов уже третій горіх. А з горіха – от диво! – вистрибнула дівчина.

– Веди мене, юначе, до своїх батьків, – каже. – Я твоя суджена й хочу, щоб ти став моїм чоловіком. Весілля зробиш без клопотів. Усе будеш мати. І братів запроси, хай поглянуть на твоє щастя.

Зіграв молодший брат весілля й зажив щасливо.

Ось така вийшла казочка. Не завжди гроші приносять щастя. Вибір завжди треба робити з розумом.

Казка про бідняка й багача

В одному селі жили собі бідняк і багач. Дуже важко було жити біднякові. Скільки б не працював, ніколи не міг розбагатіти. Хатинка його перехнябилася, у літні зливи протікав дах, а взимку дошкуляв мороз. Піч не було чим розтопити. Бідняк навіть дров не міг купити, бо завжди замало заробляв.

Одного разу з-за печі в нього вискочив маленький чоловічок.

– Хто ти, – спитав бідняк, – і що ти у мене робиш?

– Я гном, – відповів чоловічок. – Я дуже голодний і просив би дати мені щось поїсти.

– Що я тобі дам? У мене є тільки трохи хліба. На двох не вистачить, будемо обидва голодні.

– Та нічого. Спробуємо поділитися…

Поїли. Тоді гном подав йому чарівну паличку.

– Як тільки три рази стукнеш нею по столу, з’явиться там їжа й питво. А як хтось у тебе вкраде цю паличку, можеш його покарати.

– Як? – спитав бідняк.

– Скажи: «Попрацюй, паличко, добре, нехай злодій запам’ятає все назавжди».

І зник.

Уранці бідняк піднявся й вирішив випробувати паличку. Тричі стукнув по столу, і там справді з’явилися їжа й питво. Ніколи ще він не бачив такої розкоші.

Одного разу багач довідався, що бідняк почав добре жити, попросився в гості й за столом про все розпитав.

Довідавшись про паличку, багач підпоїв господаря. Наливав йому побільше, а сам майже не пив. Захмелів бідняк та й пішов спати, а багач украв паличку та пішов додому.

Уранці бідняк прокинувся, не знайшов палички й почав журитися. Згадав, як багач усе чисто вивідував. А тоді згадав, що може повернути своє, як казав гномик.

Пішов спершу до багача й попросив повернути йому паличку. Той став божитися, що нічого не брав.

Тоді бідняк попросив паличку добре попрацювати. Паличка вискочила, почала бити багача й так віддухопелила, що той довго лікувався, та й то не до кінця очуняв.

Відтоді багач обходив бідняка десятою дорогою, бо боявся, що паличка знову добре попрацює й здоров’я він може втратити вже навіки.

Як батько вчив лінивого сина

В одному селі жили собі батько з сином. Сину вже перейшло за сімнадцять років, і був він надзвичайно лінивим. Батько старався зайняти його домашнім господарством, але син усе не мав охоти допомагати.

Одного разу весною батько все ж таки вмовив сина піти з ним на тік молотити жито.

– Сину, йди зі мною помахати трохи ціпом, – сказав. – Робота неважка. Ти впораєшся.

Син погодився й пішов із батьком на тік. На току батько розклав снопи жита, дав у руки синові ціп і показав, як тим ціпом вибивати зерно зі снопів жита.

Син узяв ціп у руки, трохи помахав ним та й закинув під скирту. А сам ліг поряд і проспав увесь день.

Мама принесла на поле обід. Сина розбудили, дали йому добре попоїсти. Після ситного обіду син знову вирішив поспати.

Увечері всі разом пішли додому. Син розсівся за столом і став чекати вечері.

Мати приготувала в печі смажену картоплю з м’ясом. Витягнула її, підійшла до столу, показала синові та й знову поставила в піч. Потім вийняла вареники з картоплею, политі сметаною, знов підійшла, показала й назад поставила.

– Мамо, чого ж ти все відібрала і не поклала на стіл? – питається син.

– Як працював, так і будеш їсти, – відповіла мати.

Довелося синові лягати голодним.

На другий день син пішов з батьком молотити жито. Жінка дала чоловікові на обід хліба з салом, які той сховав у соломі.

Син і цього разу не перетрудився: трохи помахав ціпом та й ліг відпочивати. Більше ловив гав, роздивлявся навкруги як птахи літають.

Настала обідня перерва. Син запитав батька, коли прийде мати з обідом. Батько відповів, що, видно, мати не змогла розтопити піч, тому й не могла принести їм обід, – а сам поклав ціпа та й засунув голову в солому, де був схований хліб із салом.

– Ти що, – питає син, – солому їси? Хіба вона їстівна?

Батько нічого не відповів і знай собі наминав хліб із салом.

Син спробував був пожувати солому, але спересердя виплюнув.

Після обіду син сердито почав махати ціпом по снопах, та так захопився роботою, що не міг зупинитись.

Настав вечір. Батько з сином прийшли додому й сіли за стіл. Мати подивилася на чоловіка, а він, підморгнувши їй, дав зрозуміти, що син добре попрацював.

Тоді жінка радісно вийняла вечерю з печі та й стала пригощати робітників. Подає й примовляє:

– За хорошу роботу – хорошу вечерю. Їжте на здоров’я, бо треба поповнити сили.

Отак син зрозумів: щоб не бути голодним, треба заробляти свій обід або вечерю.

Відтоді він завжди допомагав батькам, а батьки не могли натішитися його працьовитості.

Два брати – розумний і дурний

У старої баби були два сини. Один син був розумний, а другий, молодший, – дурний.

А ще була в неї коза з козенятком. Їх водив пастися тільки старший син, бо куди молодшого не пошлеш, усюди в нього негаразд. На нього ніколи не можна було понадіятися.

Якось старший син захворів і не міг повести козу пасти. Послала баба молодшого. А той, на жаль, був лінивий. Прив’язав козу мотузкою та й пішов на прогулянку.

Коза покрутилася навколо дерева та й задушилася. Тут підбігли до кози вовки та почали її їсти. Залишилися тільки кості.

Прийшов син додому, а баба питається:

– Де коза, сину?

– Коза, мамо, залишилася в лісі.

– Сину, йди й не повертайся без кози, – наказала баба.

Підійшов він до до кісток та й зажурився: як же привести козу, коли від неї, крім кісток, нічого не залишилося.

Глядь – а нагорі, в дереві, розляглась величезна змія. Розсердився хлопець, схопив сухий сучок та й кинув у неї. Змія сповзла з дерева й сховалася під величезним каменем.

Тоді хлопець підійшов до каменя й почав його вивертати, а вивернувши, побачив величезний глечик із купою золота. Дістав частину, висипав у кишеню й пішов додому.

Старший брат розсердився на молодшого, бо той повернувся без кози. А молодший лап у кишеню – і дістає золото.

– Звідки, брате, в тебе золото? – спитав старший.

Молодший розповів йому про свої пригоди.

– Чи щось там іще залишилося? – спитав старший.

– Так, – відповів молодший. – У глечику ще багато.

Узяв старший брат мішок та й пішов з молодшим туди, де був схований глечик. Забрали вони все золото, поскладали в мішок, а вдома віддали мамі до схову й відтоді зажили добре.

Трохи згодом сільський староста дізнався, що бабині сини знайшли в лісі скарб, прийшов і став вимагати від неї частину золота. Дурний син схопив палку й забив старосту, а труп скинув у колодязь.

– Де ти старосту дів? – питає його старший брат.

– Убив і в колодязь кинув, – каже молодший.

– Що ж ти наробив? – охнув старший.

А як надійшла ніч, витягнув труп із колодязя, закопав у лісі, вбив козенятко й кинув у колодязь замість старости.

Згодом почали шукати по селі старосту. А дурний син завжди щось вичудить. Коли прийшли жандарми до бабки, він і каже:

– Та староста в нашому колодязі.

Жандарми веліли дурневі спуститися в колодязь.

– Чи була в старости борода? – запитав дурний син.

– Була, – відповіли йому жандарми.

– Чи був у старости хвіст? – питається їх дурний.

– Так, – відповіли йому жандарми. – Був.

– Тут він, – каже дурний.

Жандарми веліли дурневі зв’язати труп мотузкою. Витягують і бачать – не старосту, а дохле козеня.

Плюнули спересердя, добре насварили молодшого сина й пішли ні з чим.

Про бідного хлопця

В одному селі жили собі батько, мати й син. Батько одного дня помер, а невдовзі померла й мати. Хлопець став важко працювати. Молоде життя проходило, але щастя він не мав.

Зайшов він якось до священника й спитав, чому так важко працює, але не може знайти свого щастя й багатства. А священник йому й каже:

– Народився ти, хлопче, в чорний день, в день затемнення сонця, тому й не маєш щастя.

Зажурився хлопець і вирішив іти у світ за пошуком щастя.

Прийшов він якось до великого міста. Почав шукати роботу, але й тут не мав щастя.

Зайшов тоді до судді. Розповів про свою долю, про життя, та й питається: чому, мовляв, у нього щастя нема.

А суддя й каже:

– Народився ти, хлопче, в чорний день, в день затемнення сонця, тому й не маєш щастя.

Зажурений хлопець дійшов до королівського палацу й попросив собі хоч якоїсь роботи. А в короля саме вмер садівник і було вільне місце. Іди, каже, хлопче, до мене садівником. Хлопець погодився й лишився.

Якось принцеса побачила в саду красивого хлопця, який доглядав за квітами та деревами. Хлопець був старанним: у руках його все оживало. Квіти цвіли дивовижно, дерева давали плоди. Все навкруги гарнішало.

Принцеса вирішила прогулятися в саду, глянула на хлопця й закохалася. Поговорили вони, побалакали й зрозуміли, що дивляться на світ однаково.

Садівник розповів про себе, про своє життя й про те, що народився чорного дня, тому не має щастя. Принцеса поспівчувала і вирішила прожити з ним своє життя.

Зовсім скоро вона розповіла про своє кохання батькам. Мати не перечила доньці, але батько був категорично проти. Принцеса загорювала, затужила, й одного дня король сказав:

– Якщо ти, доню, така вперта, можеш виходити заміж за кого хочеш, але забирайся від нас подалі.

Мати пожаліла свою доньку й мовила:

– Що ж, ти сама вибрала свою долю. Знай, що поки я буду жити, буду тобі допомагати.

І пішли принцеса з садівником у світ. Незабаром вони побралися й зажили щасливо. Хтозна, може, живуть і досі.

Як три брати женилися

Було це давно, коли на соборне свято селяни з одного села ходили до іншого і щороку по черзі святкували одні в одних.

Одного дня селянин вирішив оженити своїх трьох синів. Взяв він їх із собою та й поїхав на свято в сусіднє село. А там жило троє сестер, уже давно готових до шлюбу. Батьки захотіли видати їх заміж. Зібралися в тих батьків гості й вирішили попросити залицяльників принести своїм майбутнім нареченим усе найнеобхідніше для життя.

Вирушили ті в світ – на пошуки подарунків. Ходили-ходили, аж поки знову зібралися разом із батьками наречених.

Питається батько в старшого брата:

– Що ж ти, хлопче, приніс для моєї старшої доньки?

Дістав хлопець мішок золотих дукатів. Батько зрадів і каже:

– Бачу, часу ти не гаяв. Благословляю весілля з моєю старшою донькою.

Питається батько в середульшого брата:

– А, що ти, хлопче, приніс для моєї середульшої доньки?

Дістав хлопець мішок із тушею кабана. Батько зрадів і каже:

– Бачу, ти вмієш полювати, й сім’я ніколи не буде голодна. Бери мою доньку заміж, і живіть собі щасливо.

Питається батько в молодшого брата:

– А що ти, хлопче, приніс для моєї молодшої доньки?

Хлопець знітився, бо його мішок був порожнім. Здивувався батько, а той і каже:

– Я довго шукав подарунок для нареченої. Ходив по горах і знайшов чудову квітку – едельвейс. Ця квітка така чарівна, що нагадала мою майбутню дружину.

Дістав хлопець з-за пазухи квітку й подав нареченій.

– Що ж, ти нас потішив, бо побачив у моїй дочці красу, – сказав батько. – Нехай ваше життя буде прекрасним. Будьте щасливі та здорові. А буде здоров’я – буде й добре життя.

І в один день зіграли аж три весілля.

Тепер селяни почали ходити одне до одного не тільки на соборне свято. Вони поріднилися, стали сватами й частіше стрічалися.

У тому селі жили мої батьки й про це мені розповіли.

Два брати

Жили собі два брати: старший і молодший. Старший після смерті батьків отримав у спадок хату, поле й усю худобу. Молодший отримав курочку і маленький клаптик городу біля старої похилої хатинки.

Старший брат був жадібний і злий, нікого не жалів, завжди кривдив сусідів і майже ні з ким не спілкувався.

Молодший жив тільки з того, що курочка несла яєчка. Біля хатки він посадив просо й годував ним курочку. Але проса надовго не вистачило. Курочка схудла й перестала нестися. А молодший брат перестав їсти.

Вирішив він якось піти до брата попросити допомоги.

Але старший брат сказав:

– Я б тобі щось дав, але що ти можеш дати мені взамін?

– Я нічого не маю, – відповів молодший, – можу хіба відробити тобі в господарстві.

– Мені не потрібна твоя праця, – сказав старший. – Віддай мені свої очі.

– Бери, якщо ти такий брат, – з жалем сказав молодший. – Я не можу тебе бачити.

Старший брат ударив молодшого по очах, і молодший осліп. Узяв він у брата мішечок зерна для курочки й навпомацки побрів додому, але заблукав і зайшов у ліс. Заморився й вирішив трохи відпочити під деревом. А на дереві тім сиділи дві сороки й, як завжди, ділились новинами та плітками.

– Як ти провела сьогодні свій день? – спитала перша сорока.

– Та такого важливого нічого, – відповіла друга. – Чула я, що в короля осліпла донька. Він обіцяв тому, хто вилікує її, півцарства й доньку на додачу.

– А хіба можна її вилікувати? – спитала перша.

– Так, – відповіла друга. – Якщо травою з під цього дерева потерти очі, то сліпий стане зрячим.

Послухав це молодший, а коли сороки полетіли геть, устав, потер свої очі травою й став зрячим. Вернувся додому, сипнув зерна своїй курочці й рушив до короля.

Охоронцям сказав, що може вилікувати королівну, пройшов у покої, приклав до її очей травичку й потер їх. Королівна враз прозріла. Коли розплющила очі, побачила красеня й закохалася.

Король на радощах вирішив віддати за нього доньку. Швидко й весілля зіграли. Не забув наречений і курочки – взяв її до себе.

Дуже довго прожили молоді й раділи одне одному.

Як принц навчився плести кошарки2

Якось міністр короля Угорщини вирішив прогулятися по країні. Завітав і на Закарпаття. Міністр той був бідним, бо державні борги король розтратив на розгульне життя, казна спорожніла й платити міністрам не було як.

Вирішив наш міністр зайнятися справою, яка могла б дати хоч якийсь прожиток. Приїхавши до села Іза, побачив, як один селянин плів кошарки, й вирішив собі теж навчитися. Згодом він став вправним майстром своєї справи й осів у тому селі. Тим часом народилася в нього красива дочка. Навколо не було дівчини, гарнішої за неї.

Угорський король на старість вирішив передати свій трон єдиному синові. Для цього хлопцеві треба було оженитися. Принц захотів пошукати дружину в королівстві, вирішив проїхатися, все побачити, себе показати – й незабаром прибув на Закарпаття, якраз у село Іза.

У селі він побачив дівчину, подумав, це донька простого селянина, дуже закохався, а приїхавши додому, розповів, що знайшов собі дружину – славну, красиву й роботящу.

– Сину мій, – відповів король, – але вона ж проста селянка.

– Батьку, я не візьму іншої дівчини, – каже йому принц. – Для мене вона найкраща у світі.

Нічого не залишилося королю, як згодитися з синовим вибором. Відправив він у Ізу сватів.

Свати приїхали й сповістили селянина про наміри принца. Селянин шанобливо їх зустрів, посадив за стіл і спитав, яким ремеслом той володіє.

– Йому ж буде належати все королівство, – відповіли здивовані свати. – Для чого йому ремесло?

– Не віддам я свою дочку заміж за людину, що не має ремесла, – рішуче мовив селянин.

Свати повернулися в столицю ні з чим і сповістили короля, що селянин віддасть дочку лише за того, хто опанував ремесло.

Принц спочатку засмутився, але згодом усе-таки вирішив здобути який-небудь фах і поїхав до Ізи, де селяни виготовляли кошарки – та такі красиві й різноманітні, що принц і собі захотів навчитися – й дуже скоро навчився.

Коли принц здобув фах, селянин розповів йому свою історію. Виявилося, що був він міністром короля, але через бідність монарха мусив помандрувати, приїхав до Ізи, навчився плести кошарки й розбагатів.

Свати повернулися до столиці й розказали королю про життя його колишнього міністра. Король зрадів такій звістці й дав згоду на синове весілля, бо наречена виявилася знатного роду. Згодом принц став королем Угорщини.

І там була моя мама. Як же вона могла б довідатися про це, якби її там не було?

2 Кошарки — кошики (діал.).

Як принц навчився ткацького ремесла

У старого короля був єдиний син, який скоро мав замінити батька. Покликав король його і сказав:

– Я вже старий, сину мій. Маєш ти наречену, але не знаєш ремесла. А без ремесла ти не можеш бути справним королем. Навчись-но чогось, аби я передав тобі трон і спокійно помер.

Попрощався принц із своєю нареченою й вирушив на пошуки ремесла.

Зайшов у гори, стрів пастуха, який мав велику отару овець, і просить:

– Я хочу опанувати справу, яка б могла пригодитися в майбутньому. Мій батько король хоче, аби я вмів щось робити. За скільки можна навчитись робити сир і бринзу?

– Це важка праця, – відповів пастух. – Спочатку треба випасати овець на полонині, потім доїти їх, а вже з молока робити сир і бринзу.

Не схотів принц так довго вчитися. Спустився він з полонини в долину й дійшов до виноградників.

Знайшов господаря і питає:

– Скажи мені, будь ласка, скільки часу потрібно, щоб я став майстром виноградарства?

– На майстра треба вчитися три роки. Це важка праця, не так легко навчитись розводити виноград.

Не схотів принц так довго вчитися. Пішов собі далі.

Якось зайшов він в одному селі на Рахівщині до людини, яка робила ковдри з овечої вовни, придивився до роботи й вирішив вивчитися на ткача.

– Скільки часу потрібно, щоб навчитися ткати ковдри? – спитав він у селянина.

– Мудрощі цієї роботи можна опанувати за півроку, – відповів йому той. – Тут спішити не варто, бо треба навчитися формувати взірець кожної ковдри. Крім того, треба ще знати й про фарбування вовни, щоб із неї вийшла ковдра, якої ніхто не зможе повторити.

Відповідь принцу сподобалась, і він залишився вчитися.

Минуло півроку. Принц навчився ткати ковдри й килими не гірше, ніж сам учитель, повернувся додому, купив ткацький верстат і виткав свою першу ковдру. Батькові ковдра сподобалася.

Другу ковдру принц подарував нареченій. Вона була в захваті й погодилась вийти за нього.

Коли король помер, принц став королем і невдовзі започаткував у своєму королівстві виробництво ковдр і килимів.

Як сини короля майстрували кочію3

Хтозна, було це чи не було, але, може, таки було. У володаря одного королівства було три сини: два розумні, а один дурний. Король був дуже старий і захотів передати владу одному з них. Звісно, на трон треба садовити розумного – але й того слід якось випробувати.

Одного дня зібрав король своїх синів та й каже:

– Хто зможе виготовити таку кочію, яка могла б без коня їздити по землі, отримає королівство.

Першим відгукнувся старший син, вирушив у світ і дорогою стрів старенького діда.

– Я давно не їв, – сказав йому той. – Дай мені щось поїсти й візьми мене з собою. Я тобі буду допомагати, грошей у тебе не проситиму.

У старшого сина було мало хліба, й він пожалів віддавати весь дідові. Тому відповів, що хліба на двох не вистачить, і прогнав старого.

– У мене мало часу, – сказав. – Мушу змайструвати самохідну кочію, за яку батько віддасть мені королівство.

Майстрував він ту кочію довго, але нічого в нього не виходило. Вернувся додому осоромлений, бо не зміг виконати батькову волю.

– Чи зробив ти кочію, яка без коня їде по землі? – запитав його король.

– Не встиг, – відповів старший син. – Не було в мене матеріалу.

Не признався він, що просто не знав, як ту кочію робити.

І в світ вирушив другий – середульший – і дорогою стрів старенького діда.

– Прошу тебе, дай мені трохи хліба, бо я давно не їв, – сказав той. – Я тобі стану в пригоді, буду працювати без грошей.

Середульший син подивився на діда й сказав:

– Чим ти можеш мені помогти? Ти ж ледь ходиш по цьому світу.

Не дав ні шматочка й прогнав геть.

Мучився-мучився – але теж не зміг змайструвати самохідну кочію й осоромлений повернувся додому.

– Чи змайстрував ти самохідну кочію? – запитав його король.

– Та не зміг я зробити її, бо не було в мене матеріалу. Та й грошей у мене не було, – відповів середульший син.

Останнім у дорогу зібрався молодший. Батько засміявся і сказав:

– Куди тобі йти? Ти хоч і мій син, та розуму в тебе мало. Не зробити тобі самохідної кочії. Старші не змогли, а тобі й поготів не вдасться.

Але хлопець усе-таки вирішив спробувати – й дорогою теж стрів старенького діда.

– Юначе, – каже йому дід, – дай чого-небудь попоїсти. Я вже давно нічого не їв. Я дуже голодний. За це я чимось віддячу тобі.

Хліба в молодшого сина, якого вважали за дурня, було дуже мало – але той недовго думаючи поділився хлібом та й став майструвати кочію. Старий помагав як міг.

Трохи потрудившись, дід запропонував відпочити.

– Давай трохи під’їмо твого хліба, ляжемо подрімаємо, а тоді доробимо кочію.

Хлопець послухався, бо бачив, що дід більш не має сили працювати. Та й ніч насувалася.

Підкріпились обидва й лягли відпочивати. «Все ж таки дід потім допоможе, – подумав хлопець. – Удвох і кочія майструватиметься легше».

Та й заснув. А вранці прокидається й бачить, що старий іще спить. Не захотів хлопець його будити, пожалів діда, й сам ліг.

Ранком устав, думав був братися за роботу, а тут несподіванка – кочія готова. Хлопець зрадів, подякував старому і зразу ж захотів іти додому.

Тоді дід йому й каже:

– Не давай кочію батькові, поки привселюдно не заповість тобі королівство. Бо як привселюдно заповість – то вже точно коронує.

– Дякую тобі, діду, за допомогу й пораду. Без тебе я не зміг би змайструвати самохідну кочію. Дай тобі боже ще багато здоров’я.

Приїхавши додому на самохідній кочії, молодший син попросив батька нагородити його за виконану працю, згодом на радість усім став королем, а братів зробив воєводами.

3 Кочія — бричка, карета (діал.).

Про мудрого верховинця, який постриг міністра

Це було за короля Матяша. Якось король вирішив помандрувати на конях у гори й пополювати. Взяв із собою й графа, який був його першим міністром.

Довго вони йшли, дійшли до Карпат, на одній горі зустріли старого пастуха, який пас череду овець, і підійшли до нього.

– Ти чого, діду, не встав раніше? – запитав король.

– Та встати-то я встав, але бог не приніс нічого, – відповів пастух.

– Дивись, у горах уже випав сніг, а ти досі нічого не маєш.

– Сніг випав не тільки в горах, але й на полях.

– А собаки твої вдома?

– Не всі.

– Дякую тобі, діду, за мудрість. Завтра я пришлю до тебе барана, та гляди ж, пострижи його добре, – сказав король.

– Згода, – відповів пастух, – я все зроблю за вашим велінням.

Міністр здивувався, бо нічогісінько з їхньої розмови не зрозумів.

Король Матяш вирішив провчити свого міністра й наказав розгадати суть розмови.

– Розгадаєш, – каже, – то лишишся на посаді. А ні – підеш геть.

Недовго думаючи, міністр пішов до пастуха й став розпитувати, про що була та розмова. Але пастух говорити з ним не захотів. Тоді міністр витяг мішечок золотих і віддав старому. Це розв’язало пастухові язика.

– Король Матяш, – каже, – запитав мене, чому я не встав раніше, а мав на увазі, чому я не женився молодим, бо якби вже мав сина, не пас би овець. А я відповів, що хоч і женився молодим, та не мав синів.

Міністр дав йому другий мішечок золотих і попросив розтлумачити наступну відповідь.

– Король сказав, що в горах уже випав сніг, а мав на увазі, що моя голова вже посивіла. На це я йому відповів, що посивіла не тільки голова, а й борода, – пояснив пастух.

Настала черга витягувати третій мішечок золотих – для третьої відповіді.

– Коли король запитав, чи мої собаки вдома, він мав на увазі, чи є в мене в роті зуби. А я відповів, що є, та не всі.

Усе добре запам’ятавши, міністр прийшов до короля й повторив почуте.

– А що там було про барана? – спитав король.

– Тепер уже й я зрозумів, – відповів міністр. – Ви сказали, що пришлете барана, якого пастух має добре постригти. От і постриг він мене без ножиць, як барана.

Як слуга отримав винагороду за працю

Колись жив один скупий багатій, і мав він слугу, старанного й чесного. Уставав той слуга першим, лягав останнім, брався до кожної роботи, ніколи не скаржився й завжди ходив задоволений і щасливий.

Коли його рік скінчився, господар не заплатив, бо думав: «Він не залишить мене й залюбки працюватиме далі».

Слуга нічого не сказав, робив усе так само, як і раніше, й коли наприкінці знов не отримав заробітної плати, однаково не скаржився. Коли минув третій рік, господар подумав, опустив руку в кишеню, але грошей із неї не витяг.

Однак цього разу слуга сказав:

– Добродію, я чесно служив вам три роки. Дайте ж мені те, що я мав би отримати за роботу. Я хотів подорожувати й побачити інший світ.

– Так, мій добрий слуго, – відповів скупий багатій, – ти служив мені вірою й правдою, і я тобі заплачу.

Відрахував три копійки й каже:

– Ось, маєш по копійці за кожен рік. Це велика і щедра винагорода. Не всі стільки могли б заплатити.

Слуга, не розумівся на грошах, поклав своє багатство в кишеню й подумав: «Тепер, коли я маю повний гаманець, чому я повинен хвилюватися й мучитись далі важкою працею?»

Та й пішов собі задоволений. Коли проходив крізь гущавину, вийшов маленький карлик і гукнув до нього:

– Куди йдеш, хлопче?

– Іду подивитись на світ, – відповів слуга. – Я маю в кишені три копійки за три роки праці.

– Хлопче, – сказав карлик, – я дуже бідний і не маю можливості заробляти на прожиття.

Слуга мав добре серце й віддав йому свої три копійки.

– Дякую тобі, хлопче. За це я виконаю твої три бажання, – пообіцяв карлик.

– Добре, – сказав слуга. – Хочу собі скатерть-самобранку, на якій завжди буде їжа, сопілку, яка змусить усіх танцювати, й виконання усіх бажань, про які я лиш подумаю.

– Хочеш – матимеш, – відповів карлик і зник.

Першою голодний слуга вирішив випробувати скатерть-самобранку. Давши команду, поїв і пішов далі.

Згодом він зустрів багача, який слухав солов’я.

– Як би я хотів мати його,  – сказав багач. – Він співав би мені вдома. У мене все є – бракує тільки соловейка.

Почувши це, слуга дістав сопілку й заграв. Ноги багача почали відбивати такт під музику в кущах терну. Всю одежу подер, танцюючи, й ноги пороздирав.

– Перестань уже грати, – попросив багач. – Я не маю сил танцювати. Я дам тобі багато грошей.

Слуга взяв гроші й пішов собі далі.

Багачу стало шкода грошей, і пішов він до судді.

Суддя знайшов слугу й став розпитувати, як той отримав гроші.

– Пане суддя, я цього чоловіка не торкався, – чесно відказав слуга. – Він сам мені все віддав.

Суддя не повірив і присудив слузі рік карцеру.

Тоді слуга сказав:

– Перед карцером прошу тільки одне: дайте зіграти на сопілці.

Взяв і заграв.

Суддя з багачем почали танцювати й скакали, аж поки суддя не зміг вимовити:

– Прошу тебе, хлопче, перестань грати – я виправдаю тебе, бо ти не винен.

Так хлопець отримав те, на що заслужив.

Як Іван торгував на базарі

У сім’ї бідних селян був син Іван. Батькам важко було з ним, бо йому годі було доручити якусь справу. Все, що Іванові доручали, той не міг зробити чи робив навпаки, бо не тямив, як зробити нормально.

Одного разу батько з матір’ю захворіли, не змогли піти на базар по молоко й сметану, розказали синові, що треба купити, й відправили замість себе.

Уже на базарі Іван згадав, що не взяв глечиків. Недовго думаючи, зняв із голови капелюха й попросив здивовану продавчиню, яка зроду-віку такого не бачила, налити молока туди. Після цього Іван згадав, що мати наказала купити ще й сметани. Недовго думаючи, перевернув капелюха з молоком і попросив налити туди сметани. Молоко вилилось, а сметана зосталася.

Вернувся додому, а мати й питає:

– Ти купив сметани, Іване?

– Так, мамо, купив. Ось, у капелюсі.

– А молока?

– І молока, – відповів Іван і перевернув капелюха.

Сметана вилилася на землю.

– Ой, сину, ніколи ти не навчишся жити, – сказала йому мати. – Дурня вчити – що по воді писати.

Так і не навчився Іван батькам помагати. Недарма приказка каже, що дурень і помре дурнем.

Бідний селянин і глечик сметани

В одному селі жила бідна селянська сім’я. В хаті їхній інколи не було й крихти хліба, а в садочку росла яблунька. Влітку яблунька рясно вродила. Вирішив бідний селянин продати яблука на ринку. Зібрав у торбу та й пішов у місто.

Проходячи через ліс, знайшов глечик сметани. Поклав у торбу, повісив її на плече і став мріяти, що продасть яблука та сметану й купить козу. От буде молоко – і діти будуть ситі.

Дорогою він натрапив на велику канаву. Вирішив перескочити, та не розрахував сили й упав. Глечик перевернувся, сметана розлилася.

Розлютився селянин та й пішов собі додому. А дорогою примовляв: немає сметани, немає й кози. Знову діти будуть голодні.

Не мрій, а дій: все життя треба працювати!

Як дід ішов продавати сметану

Жили собі в селі дід та баба. Одного разу баба послала свого чоловіка в місто на базар продати сметану. Налила у великий глечик, закрила його кришкою.

Сів дід на віз та й поїхав у місто. Дорога була далека, довга та ще й розбита. Їхав-їхав, а віз усе кидало й кидало з боку на бік.

Коли приїхав на базар, відкрив глечик і зі страху засумував. У глечику-бо замість сметани з’явилося масло. Як тепер бути?

Виклав він це масло в миску. Горожани підійшли до нього та й вирішили купити.

Діду хотілося не продешевити. Назвав він свою ціну. Звичайно, один із містян погодився і купив.

Зрадів дід, приїхав додому з грішми, й відтоді баба завжди посилала його на базар.

Як бідняк став лікувати людей

В одному селі жив собі бідняк. Хату мав нужденну, земельки – ані дрібки. Ходив по людях, просив якоїсь роботи, але й селяни не мали чим платити йому, бо самі жили бідно. Навіть кусня хліба, й того часом не було.

Вирішив бідняк піти світ за очі в пошуках роботи. Поклав у торбину пару куснів хліба та й рушив.

Ішов-ішов, стомився, сів відпочити, дістав із торбини хліб та й зібрався поїсти. Аж бачить: до нього підійшов чоловічок. То був чорт.

– Чи не дав би ти мені кусень хліба? – спитав чорт.

– Та у мене в самого мало, як же мені йти далі голодним, – відповів бідняк.

– Як не даси, ходитимеш довго-довго, – попередив чорт. – Будеш іти важко, бо на твоєму шляху нікого з живих не буде.

Не дав бідняк чортові хліба, встав і пішов.

Довго мандрував він по пустелі. Хліба ще трохи було, бо старався зекономити навіть крихти. Вже не надіявся когось зустріти – але трапився йому ще один чоловічок.

– Поділися зі мною залишками хліба, – попросив.

– Та що ж я маю зробити, – відповів бідняк. – Я вже не маю сили з’їсти ті крихти. Бери та їж.

– Дякую, що не пошкодував розділити зі мною свою страву, – сказав чоловічок. – Я ангел. Але ти ще не готовий до смерті. Куди ти йдеш?

– Я йду шукати роботу, бо треба якось жити.

– Слухай мене, – сказав ангел. – У містечку в короля є хвора донька. Її ніхто не може вилікувати. Ти оглянеш її. Я теж до неї прийду. Як буду в ногах – одужає. Як буду в головах – помре.

– Дякую тобі, ангеле, – сказав бідняк.

– Як побачиш мене в головах, візьми будь-які ліки, дай їй, і вона стане здоровою.

Зайшов бідняк у місто й попрямував до королівського палацу. Після довгих умовлянь сторожа погодилася його впустити.

У ногах королівни бідняк одразу побачив ангела.

– Шановний королю, – сказав, – принеси трохи води.

Коли король повернувся зі склянкою, бідняк узяв цукор, який дав йому ангел, усипав у воду, розмішав і подав дівчині. Їй зразу стало краще.

Другого дня бідняк повторив процедуру. Хвора зразу ж підвелася з ліжка.

Третього дня королівна повеселішала й стала рум’яною. Всі її рідні дуже зраділи.

Відтоді бідняк зайнявся лікуванням людей. У цьому йому допомагав ангел. Багатіти не хотів, але завжди мав і житло, і їжу.

Брехач

У одному селі жив бідняк веселої вдачі. Казали люди, що такого брехача, як він, немає на світі. А брехав він так, що завжди вигравав, бо завжди мав щастя.

Якось через село їхав король. Почув про знаменитого брехуна й вирішив його випробувати.

– Сусіди кажуть, що ти можеш усіх обманути, – сказав він біднякові.

– Можу, – відповів той.

– А спробуй-но обманути й мене. Як не вдасться, то я тебе повішу.

– Добре, – сказав бідняк. – Дайте мені сорок корів і сорок мішків. Через рік я вас обману.

Дав йому король сорок корів і сорок мішків. Прожив собі бідняк безтурботно цілий рік. Став трохи багатшим, бо корови давали молоко, й почав помагати сусідам.

Через рік бідняк приніс королю сорок мішків, у кожному – по сороці.

Відкриває король мішки і з кожного сорока вилітає.

– Як ти смів обманути мене? – кричить.

– Ви ж самі просили, – сказав бідняк. – Сказано – зроблено.

Зрозумів тоді король, що бідняк пошив його в дурні.

Зла баба

В одному гірському селі жив собі добрий дід зі злою сварливою бабою. Вона завжди знаходила час покричати, але він на те не зважав.

Ось одного разу вирішив дід піти в ліс по дрова. Йшов собі та й думав про життя.

Дійшовши до дерева, старий побачив під ним пташечку. Взяв у руки та й почав шукати для неї комах. Познаходив, нагодував, заліз на дерево й дбайливо поклав у гніздо.

Коли злізав з дерева, величезний птах заговорив до нього людською мовою:

– Дякую тобі, діду, за порятунок моєї дитини. Тепер ти будеш розуміти мову птахів та звірів, але нікому не повинен про це казати. Проговоришся – враз помреш.

Старий пішов додому, але дорогою вирішив відпочити під величезним дубом. Аж тут прилетіли двоє круків і почали розмовляти.

– Під цим дубом лежить великий глечик, повний золота, – сказав один.

– Правда твоя, його закопали розбійники п’ятдесят років тому, – сказав другий. – Забрати не можуть, бо всі повмирали.

Увечері старий відкопав того глечика і приніс додому.

– Звідки в тебе цей глечик? – допитувалася стара.

– А хіба тобі не однаково? – відповів старий. – Бери золота скільки хочеш, купляй собі що хочеш, але не питайся про те, звідки в мене воно.

Стара кожного дня почала його допитувати. Півень, що ходив поважно по двору, заговорив до діда:

– Що з тобою, діду, яка біда тебе мучить, що ти ходиш понурим?

– Та, розумієш, приніс я глечик із золотом, а стара допитується, звідки він у мене. Скажу комусь про те, як його знайшов, – зразу помру.

Півень попросив діда насипати в миску жменю зерна. Кури злетілись, але півень ураз відігнав їх від їжі, а тоді закукурікав по-своєму, і кури знову попідлітали.

– От бачиш, діду, я маю двадцять дружин, – сказав півень. – Жодна з них не перечить мені і слухається у всьому. А ти не можеш упоратися з однією.

Діду сподобалася рада півня, і вирішив він провчити стару. Коли баба вкотре почала допитуватися про багатство, дід схопив палицю й почав бити нею стару.

– Прошу тебе, старий, не бий мене більше, – заголосила баба. – Ніколи не буду тебе питатися ні про що. Тільки не лупцюй мене.

Відвівши душу, старий перестав бити бабу.

Відтоді стара більш не питалася в нього про справи. Вони стали жити у згоді та злагоді.

Тільки в дев’яносто дев’ять років він розповів бабі, як знайшов багатство, що принесло розкіш.

Розповів – і помер.

Вдова і солдат

В одному селі жила бідна вдова, що мала маленьке господарство. Жила добре, кожний сусід їй заздрив.

Якось через село проходив солдат, який захотів залишитися. Зустрівши вдову, він попросився на нічліг, і та неохоче його пустила.

– Я візьму тебе на нічліг, якщо першим побачиш схід сонця, – сказала жінка. – А не побачиш – цілий рік будеш на мене працювати задарма.

– Добре, – відповів їй солдат.

Уночі він вийшов у двір, заліз на дах і до ранку не спав, бо боявся проспати схід сонця.

Уранці вдова встала, добре виспавшись, помилась, поснідала, попоралася, спокійно видряпалась на дах, доторкнулася до солдата і каже:

– Годі чекати. Сонце вже встало.

– Як устало, коли його ще не видно? – відповів солдат.

– Та подивися на дзвіницю церкви, – відповіла вдова. – Вже хрест на дзвіниці засвітився під його промінням.

Подивився солдат на дзвіницю і зрозумів, що програв. Він дивився на південь, бо не знав, що сонце стає на сході.

Довелося йому цілий рік працювати у вдови. Працював він добре, й жінка лишила його в себе, а потім вони побралися. Все ж таки добрі роботящі руки завжди необхідні.

Вдова і хитрий солдат

В одному селі жила вдова, у якої недавно помер чоловік. Через те село йшов солдат після важкої служби у царя. Він уже минув багато сіл і втомився від подорожі. Дорогою він зустрів вдову й заговорив до неї.

– Звідки ти, солдате, йдеш? – запитала та.

– Іду я з того світу, – відповів їй солдат.

– Чи ти випадково не бачив мого чоловіка? – поцікавилася вдова.

– Бачив. Йому зараз дуже важко, бо він не має ні грошей, ні їжі, й ходить майже голий.

Вдові стало шкода свого чоловіка. Вона зажурилася й заплакала.

– Чи не міг би ти віднести моєму чоловіку одежу, їжу та гроші? – запитала вона солдата.

– Міг би. Але спакуй усе на візок, – відповів солдат.

– Спитай, чи пам’ятає він мене, – попросила вдова й спакувала все на візок.

Солдат забрав харчі й поїхав.

Довго вона чекала звістки від свого чоловіка, але солдат так і не повернувся. Був він хитрим, а нерозумна вдова вважала, що може ще допомогти своєму чоловіку на тому світі, – та помилялася.

Багач і солдат

Давно це було. У селі жив собі багач. І мав він дружину-красуню, з якою не міг зрівнятись ніхто не тільки в цьому селі, але й навколо. Батько дружини рік тому помер. Вона дуже за ним тужила.

Одного разу багач поїхав гостювати до родичів, які жили неподалік, а тим часом до красуні прийшов солдат і попросив поїсти.

– Де ж ти блукав? – спитала господиня солдата.

– Я прибув з того світу, довго жив там, але вирішив зганяти на цей, – сказав солдат. – А завтра знову повертаюсь на той.

– Чи не бачив ти там мого батька?

– Не тільки бачив, а й жив з ним, – схитрував солдат. – Дуже важко йому там, бо не має він ні їжі, ні одягу.

– Чи не візьмеш для мого батька подарунки?

– Чого б ні, – відповів солдат. – Візьму і доставлю все йому. Йому треба м’яса, хліба, меду, вина та й одягу, бо старий зовсім зносився.

Багачева дружина назбирала цілий віз подарунків. Поклала на віз по мішку пшениці, рису й борошна, тушу свині й десять глечиків вина, а крім того, новий одяг, теплу шапку й гаманець грошей.

Запряг солдат волів, сів на воза й радіє, що так добре зумів обдурити жінку.

Тим часом вернувся додому багач. Дружина розповіла йому, як прийшов солдат з того світу, як розповів про батька і як послала вона на той світ гостинців.

Багач одразу зрозумів, що солдат усе вигадав, і дуже розлютився на дружину. Взяв із стайні найкращого коня-скакуна, осідлав його, скочив верхи й погнався за шахраєм.

Солдат тим часом поганяв коня, наспівуючи, – аж раптом чує: хтось за ним женеться. Завернув він воза в ліс, сховав його, волів пустив пастись, а сам сів на узбіччі, зняв шапку й поклав перед собою.

Багач під’їхав до солдата й питає:

– Чи не бачив ти тут воза, на якому було повно всякого добра?

– Аякже, проїздив тут чоловік із возом, запряженим волами, – закивав солдат. – Але він, мабуть, вже далеко.

– Чи дожену його? – питає багач.

– Не знаю, може, я б і догнав, та не можу, бо мушу стерегти господаревого сокола, осьде під шапкою, – відказав солдат.

Багач зіскочив з коня, став просити солдата наздогнати чоловіка й повернути воза з багатством назад.

– Я постережу твого сокола, – сказав.

Сів та й чекає, коли солдат повернеться. Вже стемніло, а його все не видно. Засунув руку під шапку, а там порожньо.

Зрозумів тоді багач, що його обдурили. Повернувся додому й мовчить, бо не сміє признатись дружині.

Тим часом солдат повернувся з конем у ліс і поїхав далі.

А тепер поміркуйте, хто дурніший у цій казці – багач чи його дружина?

Розумний бідняк і дурний багач

Було це чи не було, ніхто не знає. В одному селі жили двоє селян: один бідний, а другий – багатий.

Бідний, звісно, був розумним: без грошей не проживеш, нужда змушує викручуватися.

Багатий, навпаки, лінувався думати й поволі дурнішав.

У бідняка була одна курочка. От він якось і каже дружині:

– Ми не маємо вже нічого, крім цієї курки. Несе вона яйця нечасто, тому доведеться її зарізати й понести королю. Може, дасть хоч трохи грошенят.

– Не буду тобі перечити, чоловічку, – відповіла дружина. – Ти в мене наймудріший у світі. Роби як знаєш.

Бідняк зарізав курку, дружина зварила її, а він узяв варене та й пішов до короля.

Король сидів на троні, а обабіч стояли два міністри. Коли селянин поклав перед королем їжу, той його спитав:

– Що ти мені приніс?

– Я приніс вам подарунок, – відповів бідняк.

– Тоді, чоловіче, розділи його між нами.

Бідняк відрізав курці голову й дав королю. Повідрізав крила – й роздав міністрам.

– Голову королю – голові свого народу. А два крила – міністрам, бо вони – королівські крила.

– Але ти взяв собі решту, – помітив король.

– Так, я взяв тулуб, бо народ – тіло держави. Розділю його поміж родиною.

Король, побачивши перед собою розумного підданого, вирішив обдарувати його золотом.

– Бери, чоловіче, й живи у гаразді, – каже.

Прийшов бідняк додому, показав гроші дружині, а курку з’їли.

По селу розійшлася чутка, що бідняк став добре жити. От у одного заможного селянина й зажевріла думка: як це він враз розбагатів? Узяв той багач частування та й пішов у гості до бідняка.

– Скажи мені, друже, як ти так добре став жити? – питає, сівши за стіл.

Розповів бідняк про свою пригоду, а багач на те покивав і додому пішов.

Недовго думаючи, зарізав індичку, засмажив і поніс королю. Допетрав, що за індичку отримає більше, ніж бідний за курку.

– Ти приніс мені дарунок, – сказав король. – Розділи його тут між нами.

Не знав багач, як розділити індичку, бо бідняк не розповів йому, як курку ділив. Тоді король знов покликав бідняка. Прийшов бідняк у палац, а король йому й каже:

– Цей чоловік приніс мені в подарунок індичку, але не знає, як її поділити.

– Королю я даю голову індички, бо король – голова всього королівства, – каже бідняк. – Крила роздаю міністрам, бо вони – ваші крила. А тіло індички понесу додому й розділю між сім’єю.

– А чому ти не дав нічого чоловікові, який приніс індичку? – запитав король.

– Йому нічого не треба, бо він багатий, – відповів бідняк. – Я мав лише одну курку. У нього таких індичок багато. Ціна його індички – посидіти в темниці три дні без їжі.

Король наказав закрити багача в темниці, а біднякові знову дав золота.

От і казці кінець. Знай тепер, що в сусіда розуму не позичиш.

Бідняк і чорт

Давно-давно в Карпатах жив собі дуже бідний хлопець. Бідним він був, бо змалку став сиротою. Поневірявся то по сусідах, то по далеких родичах, які теж бідували. Інколи йому щастило: наймали доглядати за худобою.

Коли хлопець виріс, він вирішив іти світ за очі шукати роботи. Шукав-шукав, а роботи катма.

І подумав він якось у розпачі, що пішов би служити навіть до чорта. Аж тут глип – і чорт поряд стоїть.

– Хлопче, ти справді хочеш мені служити? – питає.

– Я готовий служити тобі, бо вже не маю до кого піти в найми, – відповів хлопець. – Всі мені відмовили.

– Добре, – сказав чорт. – Іди за мною.

Привів його у свою халабуду й наказав перевдягнутися в страшний одяг, який хлопець не мав права знімати цілий рік. За службу чорт пообіцяв його дуже добре нагородити.

У місті чорт збудував крамницю, де продавалися різні товари, необхідні містянам, і наказав хлопцеві збирати гроші за товар і нікому не давати товар без грошей. Торгівля йшла жваво, з великим розмахом.

Одного разу в крамницю зайшов багач і попросив у хлопця дати йому тисячу в борг.

– Зараз не можу, – перепросив той. – Приходь увечері, може, вдасться тобі допомогти.

Чорт не був би чортом, якби не з’явився тут же. Хлопець запитав його, як йому бути. Чорт велів видати багачу тисячу гривень.

Увечері багач прийшов знову і з порога спитав:

– Даси грошей?

– Дам, – відповів хлопець. – Але спочатку напиши розписку, що отримав від мене тисячу.

Багач написав розписку й забрав гроші.

Через тиждень багач знову навідався й попросив уже п’ять тисяч. Чорт знову з’явився й велів хлопцеві дати багачеві грошей.

Увечері багач написав нову розписку. Отримавши гроші, дуже швидко вийшов із лавки і, як минулого разу, пішов грати в карти. Йому не пощастило, і всі п’ять тисяч він програв.

Уже через місяць багач попросив аж п’ятдесят тисяч.

– Увечері приходь, – сказав хлопець.

Чорт знову велів дати багачеві в борг. Той написав розписку, забрав гроші й знов усі програв.

Більше з ним ніхто грати не хотів, бо не мав багач уже зовсім ніякого майна.

Минув рік. Хлопець вирішив залишити службу в чорта й попросив з ним розрахуватися.

– Я віддаю всі гроші, які виторгував за товар, – сказав. – Ось багачеві розписки.

– Добре, – відповів чорт. – Через кілька днів отримаєш від мене все, що заслужив.

Пішов чорт до колишнього багача, показав усі розписки й нагадав про борг. Але багачу нічим було розплатитися, бо ні грошей, ні майна, ні багатства він більш не мав.

– У тебе є донька. Віддай її за мого хлопця, – сказав чорт, показавши малюнок, на якому був зображений страхопуд. – Тоді весь борг твій буде списано. Через місяць підготуйся до весілля.

Багач дуже злякався, що донька через нього мусить вийти за страховисько, й почав з нею радитися.

– Я вийду за нього, – сказала дівчина. – Що буде, те й буде, тільки б ви з мамою не потрапили в тюрму.

Чорт списав багачеві борги, повідомив хлопцеві, що в нього буде весілля з донькою багача, помив його й пристойно убрав.

Настав день весілля. Чорт привів хлопця в дім багача. Всі багачеві рідні здивовано зиркали на хлопця-красеня.

Багач і питає чорта:

– Де ж наречений моєї доньки?

– Перед тобою, – відповів нечистий і показав на хлопця.

Зраділа дівчина, що не прогадала. Такого красеня вона ще ніколи не бачила. Була дуже щаслива.

Молодята прожили разом до старості.

Дід і чорт

В одному невеличкому закарпатському селі жив собі надзвичайно хитрий дід. Прийшов до нього чорт і запропонував спільно щось робити й ділити прибутки порівну. Дід погодився. Почали спільники діяти.

– Я, – каже чорт, – беру те, що зверху.

– Добре, – каже дід.

Посадили вони картоплю. Разом обробляли, сапали й копали. Картоплі вродило багато.

Зібрали вони врожай та й поділили між собою. Чорт не дуже був задоволений, але домовленість є домовленість.

На другий рік вони зібралися й домовились навпаки: верхнє буде дідове, а нижнє – чортове.

Посіяли жито. Врожай і тут потішив. Зібрав дід зерно, а чорту залишив коріння.

На третій рік чорт прийшов до діда й сказав:

– Не хочу я мати з тобою справ. Живи як знаєш, а я сам собі буду господарювати.

Дід і знаку не дав, що його це влаштовує. Відтоді господарював сам собі, й чорт уже не втручався в його життя.

Солдат і чорт

Після важкої багаторічної служби солдат вирішив зайнятися якою-небудь роботою. Всюди, куди навідувався, йому відмовляли. От і вирішив він піти в світ пошукати щастя.

По дорозі зустрів чоловічка, а той спитав, куди він прямує.

– Іду я по світу, – каже солдат, – знайти майстра, який міг би навчити мене якогось ремесла.

– Іди до мене, – відповів чоловічок, – і я тебе навчу хорошого ремесла.

Солдат одразу ж дав згоду, бо інших пропозицій не мав. Чоловічок і солдат пішли до озера. Враз чоловічок стрибнув у воду й крикнув:

– Скачи за мною!

– Я не вмію плавати, – відповів солдат.

– Не скочиш – ніколи не навчишся, – крикнув чоловічок.

Солдат стрибнув і поплив поруч із чоловічком. Коли вони допливли до середини, чоловічок схопив солдата за руку, обидва пірнули на дно й опинилися в підводному царстві.

У тамтешньому палаці жила стара баба. Чоловічок наказав навчити солдата якого-небудь ремесла, а сам зник.

– Солдатику, – звернулася до нього баба, – ти попав на службу до чорта. Він нічого тебе не навчить, бо не вміє. Мене він також обманув, і от я зараз багато років живу в цьому палаці. Дам тобі пораду: ніколи йому не кажи, що ти щось вмієш робити. Тоді він вважатиме, що ти не здатний до навчання, й тільки так ти знову зможеш повернутись на землю.

– Дякую за пораду, бабцю, – відповів солдат.

Через кілька місяців чорт у нього спитав:

– Що ти вмієш робити?

– Я ще нічого не навчився, бо солдату важко після служби думати. В голову нічого не лізе.

Чорт іще довго питався, чи навчився солдат ремесла. А солдат знай те саме казав: важко думати та й важко думати. Пройшло ще два роки. Чорту набридло.

– Навчився тут чогось? – спитав востаннє.

– Не навчився, – відповів солдат. – Навіть те, що вмів, позабував.

– Якщо так, то забирайся на землю, – сказав чорт.

Коли чорт зник, солдат подякував бабці, виринув із озера й поплив до берега.

Насправді ж він навчився перетворюватися на різних тварин і речі. Згодом зустрів простого бідняка, якому захотів допомогти хоч трохи розбагатіти.

– Я тобі допоможу, – сказав. – Перетворюся на крамницю, в якій буде багато товару. Ціна товару буде зависокою й нікому не буде по кишені. Прийде один чоловічок – попроси багато грошей. Він дасть стільки, скільки попросиш. Але не віддавай йому ключі. Як тільки візьмеш гроші, кинь ключі на землю.

Солдат знав, що покупцем буде чорт.

Так вони і зробили.

Солдат став крамницею, в якій було дуже багато красивого рідкісного товару. Туди зайшов чоловічок, попросив продати крамницю й зразу виклав усі гроші. Коли бідняк отримав гроші – кинув ключі на землю.

Крамниця враз перетворилася на ластівку й полетіла, а чоловічок на орла – і за нею погнався.

Поруч проходила принцеса, яка захотіла собі щось купити. Ластівка сіла на руку принцеси і враз стала обручкою. Орел знову став чоловічком, пішов до короля й попросився до нього на службу. Сказав, що рік буде служити за обручку на руці його дочки.

Король згодився.

Не знав чоловічок, що обручка та вночі перетворювалася на дуже красивого юнака.

Юнак сказав принцесі:

– Коли тебе попросять зняти обручку, зніми її сама, нікому не віддавай і кинь об землю.

У день закінчення служби чоловічок пішов до короля й попросив обручку з руки принцеси. Принцеса зняла обручку й кинула на землю. Обручка розбилася й перетворилася на дрібні зернятка. Одне закотилось далеко в куток палацу. Чоловічок перетворився на горобця й став збирати зерно. Коли підбіг до останнього зернятка, воно враз перетворилося на кота, який схопив горобця і з’їв його.

Принцеса зраділа, що на їхньому шляху вже немає перепон. Згодом вони з юнаком побралися й разом дожили до старості.

Гном і бідняк

Жили-були собі на світі бідняк та багач. Бідняк часто лягав спати без вечері, бо багач забирав у нього все, що міг.

Одного вечора бідняк сів на лавицю й зажурився. Довго думав, що йому робити та як далі жити. Та тут несподівано знадвору зайшов маленький чоловічок.

– Чи приймеш мене до себе переночувати? – спитав він бідняка.

– А хто ти? – спитав бідняк. – Переночувати можеш, але я не маю тебе чим пригостити.

– Я гном, – відповів чоловічок, – та не журись. Візьми цю сопілку в подарунок, і в тебе на столі буде все, що потрібно для життя.

– Та хіба таке можливо? – спитав у розпачі бідняк.

– Раз дмухни в сопілку, і твоє бажання буде виконано. А якщо дмухатимеш багато разів, із сопілки вискочить чорт і почне бити твого кривдника.

Бідняк дмухнув у сопілку раз – і здивувався. На столі з’явилась вечеря на двох. Повечеряли та й полягали спати.

Ранком бідняк встав, але гнома вже не побачив. Той зник.

Дмухнув бідняк у сопілку – і поснідав.

Відтоді зажив собі дуже багато.

Багач якось зацікавився, чому бідняк більш нічого в нього не просить. Вирішив на власні очі подивитися, як той живе. Приніс із собою горілки й почав пригощати. Закуска в бідняка була, а це дуже здивувало багача.

Щоб дізнатися, звідки бідняк бере харчі, багач почав йому більше підливати. Бідняк швидко захмелів, уже п’яний розповів про гнома, показав сопілку й пояснив: так і так, якщо дмухнути, все, що забажає, йому звідти вискакує.

Після такої гостини бідняк заснув за столом, а багач узяв сопілку й пішов додому.

Прийшов і почав у неї дмухати. Враз із сопілки вискочив чорт і почав його бити, та так віддухопелив, що багач зліг і не міг нічого робити. Довелося кликати бідняка на допомогу.

Бідняк прийшов і спитав, що сталося. Спочатку багач не хотів говорити, але бідняк здогадався й сказав, що брехунові й злодію помагати не буде. Багач почав просити й віддав сопілку.

Добросердий бідняк таки вирішив допомогти.

Згодом багач одужав і більше ніколи не старався обманути бідняка.

Вони стали добрими сусідами.

Гномова невістка

Давно це було. Одна жінка мала дві доньки. Старшій колись купувала все, що тій забаглося. Молодша якраз досягнула повноліття. Вирішила жінка купити їй у місті подарунків. Накупила багато й пішла додому, в село. Трохи пройшовши, вирішила відпочити. Зупинилася біля розкішного дуба, якому, мабуть, було декілька сотень років.

Присіла й стала роздивлятись подарунки для дочок. Ураз згадала, що не купила молодшій платтячко, – і сплеснула руками.

– Ой, – сказала жінка.

Тут із дерева вискочив гном.

– Ти мене звала? – спитав.

– Ні, – відповіла жінка. – Я сказала тільки «ой».

– Мене звати Ой, – пояснив гном. – Отже, ти мене звала.

Тоді жінка розповіла, що для молодшої доньки забула купити плаття. Тепер у неї не буде свята.

– Я тобі допоможу, – сказав гном. – Приведи сюди доньку, підійди до дуба й скажи «ой». Я подарую їй красиве плаття.

І щез.

На другий день жінка привела до дуба молодшу доньку і сказала:

– Ой!

Із дуба вискочив гном, схопив дівчину й несподівано зник з нею. Жінка перелякалася. Почала звати гнома. Багато разів повторювала слово «ой», та ніхто не з’являвся їй.

З горем пішла додому.

Через якийсь час прийшла знову до дуба й сказала:

– Ой!

З дуба вискочив гном із своїм сином.

– Сину, прийшла до тебе теща, – сказав гном. – Пусти дружину погостювати до матері.

– Добре, – сказав гномів син. – Нехай донька йде до вас. Я буду приходити до вас у гості.

Аж і справді – виходить із дуба її донька в красивому одязі. Поцілувались вони й повернулись додому.

Мати виділила доньці одну кімнату. Кожен вечір до дівчини крізь вікно приходив чоловік у вигляді кота. Тільки ранком вони прощалися одне з одним.

Старшій сестрі стало заздрісно, що в молодшої таке велике кохання. Вона вирішила відправити її на той світ і поприклеювала довкола вікна бите скло. Чоловік молодшої доньки поранився тим склом і почав стікати кров’ю. Ледве добрався до дуба. Затаїв помсту проти дружини, бо вважав, що це вона підлаштувала.

Чекала дружина день, чекала два, та чоловік не з’являвся. Не витримавши, вони з матір’ю самі пішли до дуба й сказали:

– Ой!

Тільки вимовили, як із дуба з’явився гном.

– До тебе, сину, прийшли дружина і теща.

– Батьку, – сказав син гнома, – зроби так, щоб моя дружина ніколи до мене не приходила.

Обернувся тоді гном на орла. Підняв свою невістку й над пустелею скинув на землю.

Дівчина впала на пісок і чудом залишилася живою. На ніч вона зарилася в пісок, бо було холодно. Поряд проповзли дві зміюки й почали розмовляти.

Вони ділилися таємницями про зцілення від усяких ран. З розмов дівчина почула, що порізи від битого скла можна лікувати молоком породіллі, яка тільки родила хлопчика, й кров’ю молодої жінки. Молоко з кров’ю слід розмішати й тричі змастити сумішшю рани.

Повернулася дівчина додому. Походивши по селу, знайшла породіллю й попросила в неї молока. Тоді порізала собі палець і націдила багато крові. Молоко й кров змішала, принесла до дуба.

Біля дуба сказала:

– Ой!

З дуба вискочив гном і спитав:

– Хто мене звав?

Не впізнав своєї невістки.

– Я звала, – сказала дівчина. – Чула я в селі, що у вас хворий син. Я зможу його вилікувати.

Гном зник. Він пішов до сина й розказав, що прийшла лікарка, яка зможе його вилікувати.

– Нехай заходить, – сказав гномів син.

Жінка зайшла, оглянула рани та й каже:

– Я зможу його вилікувати.

– Що ти просиш за лікування? – спитав гном.

– Просто запам’ятай моє ім’я.

– Як тебе звати? – спитав син гнома.

– Надія.

– Надія? Мою дружину теж звали Надією, – сказав хлопець.

– Так я і є твоя дружина, – відповіла жінка.

Вони подивилися одне на одного і обнялися. Обоє зрозуміли, що вони є і будуть нерозлучними все своє життя.

Одинокий малюк

У бідної мами був маленький хлопчик. Вона мусила поратися в хаті й за всім пильнувати, тому часто не звертала увагу на свого синочка. Він був у неї одиноким. Важко їм жилося, особливо взимку. Зими були дуже холодні. Вечорами малюк грівся біля гарячої грубки. Вогонь інколи освітлював кімнату. Закінчивши поратися, мама розповідала синові казки.

Мама була доброю й завжди залишала на столі кусень хліба та глечик молока. Вона знала, що вдома хтось з’являється й наводить порядок, коли вона не встигала сама поробити всю хатню роботу.

Бувало, малюк засинав біля вогнища. Тоді мама казала:

– Синочку, йди спати.

Він старався ще хоч пару хвилин побути біля грубки, а згодом таки мусив вертатися в ліжко.

Йому часто не спалося. Одного разу він почув шарудіння. З куточка вийшов гномик, заліз на стіл, випив молоко й закусив хлібом.

– Хто ти? – запитав хлопчик.

– Я гномик. Я вночі приходжу, бо твоя мати дуже добра. Я завжди голодний, бо сирота. У мене немає ні матері, ні батька.

– То приходь частіше. Веселіше буде.

– Добре, – відповів гномик.

Незабаром вогонь погас, а малюкові довелося закутатись у перину й спати.

Мама зайшла й сказала:

– Ти чого не спиш, сину?

Гномик злякався та й утік.

Зранку прокинувшись, мама побачила, що глечик з молоком повний, а осторонь лежить кусень хліба.

Хлопчик розповів мамі про гномика, якого бачив вночі і з яким грався. Мама не повірила й сказала:

– Тобі, синочку, це наснилось.

Відтоді гномик перестав з’являтися в домі. Хлопчик після прохань матері йти спати завжди біг у ліжко. Він мав надію, що гномик колись іще прийде вночі й він досхочу з ним пограється.

Про чарівну паличку

Дуже давно це було. В одному селі жили бідняк та багач. Бідняк дуже бідував. Важко працював, але не міг заробити грошей для прожиття. Жив він у бідній хатині й зимою мерз. Навіть дров на зиму не мав за що купити, бо багач усе навколо села скупив і нікому не помагав. Біля біднякової хатинки було замало землі, щоб улітку заготувати щось на зиму.

Багач мав пасіку, багато худоби й поля, де селяни працювали за копійки.

Бідняк жив упроголодь. Інколи лягав голодним спати. Одного літа була велика засуха. Прийшов він до багача й попросив трохи хліба. Але багач вигнав його.

– Іди працюй і сам заробляй на хліб. Багато у нас у селі таких голодних, я кожному не можу і не дам ані крихти хліба.

Бідняк вирішив піти світ за очі. Йшов, ішов та й зустрів маленького чоловічка. То був гном.

– Що ти, чоловіче, так зажурився? – запитав гном бідняка.

– Як мені не журитися, – відповів бідняк. – На моєму городі нічого не вродило, бо засуха все знищила. Просив я трохи хліба у свого сусіда-багача, та він прогнав мене. От і йду куди очі дивляться.

– Бачу, що тобі важко живеться, хоч ти й працюєш цілими днями. Допоможу тобі. Візьми чарівну паличку. По дорозі знайдеш скалу. Тричі постукай по ній паличкою, і тобі відкриються двері в печеру. Зайди й візьми стільки, скільки можеш понести. Не бери дуже багато. Не забудь тримати паличку в руках, бо інакше не вийдеш.

І зник.

Пішов бідняк далі. За декілька годин справді побачив скалу й три рази постукав по ній паличкою. Відразу ж відчинилися двері. Бідняк зайшов у печеру й побачив безліч усякого добра – золота, срібла, грошей та інших багатств.

Набрав собі в жеби4 трохи золота, срібла й грошей, підійшов до стіни і знову стукнув по ній три рази. Двері відчинились, і бідняк пішов додому.

Почав він жити краще, але, як і раніше, працював у своєму маленькому господарстві, бо знав: щоб жити, треба й працювати. Праця йому допомагала добре жити.

Багач довідався, що бідняк став жити краще, й підіслав свою жінку, щоб довідатися, звідки багатство.

Бідняк не дуже хотів їй про все розповідати. Тоді багач узяв горілки й пішов до бідняка, щоб дізнатися, чому той не просить у нього грошей. Захмелівши, бідняк почав розповідати про себе і свої походеньки.

Недовго думаючи, багач на другий день узяв торбу й пішов тією ж дорогою, що й бідняк.

Зустрівши гнома, він і собі попросив чарівну паличку. Гном паличку дав, багач побіг до скали, тричі стукнув по ній, і двері відчинилися. Від побаченого багач вибалушив очі.

Вмить наповнив він торбу золотом, сріблом і грошима, але йому було мало, тому зняв сорочку й зав’язав так, щоб іще більше набрати золота, срібла та грошей. Багатства набрав не тільки в сорочку, а й у жеби. Коли підійшов до стіни, у руках у нього не було чарівної палички. Він загубив її ще до входу в печеру. Що б він не робив, а вийти вже не зміг. І помер з голоду серед куп золота.

Отак жадібність його й погубила.

4 Жеб — кишеня (діал.).

Про чарівну скриньку

Далеко в Карпатських горах був собі гуцул Іван. Ходив на полювання й з того жив. Мав він двійко дітей – сина та доньку. Жив без дружини, бо вона захворіла й померла.

Одного разу Іван, як завжди, пішов у ліс на полювання. Того дня не велося йому, звірини не було. Вирішив повертатися додому, та несподівано побачив куницю. Прицілився. Але куниця заговорила людським голосом:

– Не вбивай мене, бо в мене є аж двоє діток, а вони без мене можуть померти. Я дам тобі чарівну скриньку. Як тільки її відкриєш, будеш мати все, що забажаєш. І перстень дам. Він тобі допоможе в біді.

– Добре, – сказав Іван. – Живи собі з дітками в гаразді та здоров’ї. У мене теж є діти, й вони потребують хорошого життя. Живуть без матері, тож я знаю, як їм потрібна мама.

Узяв Іван скриньку й перстень та й пішов додому. Дорогою дуже зголоднів. Удома вирішив пообідати й відкрив скриньку. Враз на столі з’явилася їжа. Родина вперше так смачно поїла.

Якось вчув багач про Іванову скриньку й захотів про все його розпитати. Прийшов не з порожніми руками: приніс із собою паленку5.

– Іване, став закуску, відсвяткуємо твоє щастя, – сказав багач.

Іван відкрив скриньку, й на столі з’явилась закуска. Багач був дуже хитрим, бо більше наливав Іванові, а сам пив мало. Через деякий час Іван так захмелів, що за столом так і заснув. Багач украв скриньку й пішов додому.

Устав бідняк уранці та й побачив, що скриньки немає. Загорював він. Що тепер робити? Діти будуть голодні, бо на полюванні не завжди вдавалося щось підстрелити.

Згодом згадав, що куниця йому дала ще й перстень, який зможе допомогти в тяжкі години.

Пішов Іван до багача та й став просити повернути скриньку. Багач розсердився й прогнав його. Тоді Іван повернув перстень на пальці. Враз з’явився маленький гном.

– Що бажаєш, мій господарю? – спитав гном.

– Ой, чоловічку, вкрав у мене багач чарівну скриньку, тепер мої діти голодні. Я хоч і мисливець, але не можу дати собі ради. Мені жаль стало звірів, бо в них теж є свої діти.

– Добре, – сказав гном, – тобі повернеться скринька. Ще й отримаєш гроші.

– Дякую тобі, чоловічку.

Пішов гном до багача та й став просити його повернути бідняку вкрадене. Багач розсердився, схопив гнома й закрив у пивниці6.

Гном роззирнувся й побачив скриньку та сховані гроші. Узяв ті гроші й поклав у кишеню.

На другий день багач спустився по скриньку. Гном із нею саме сховався за дверима. Коли багач увійшов у пивницю, гном вискочив за двері й зачинив їх на засув.

А тоді прийшов до Івана й віддав йому вкрадене. Відтоді бідний мисливець був обережним, нікому більше не довіряв.

Жили вони з дітьми добре, мали їжу, а згодом діти створили свої сім’ї. Може, живуть у селі й досі. Ось і казці кінець, хто прочитав, той – молодець. Хочете перевірити, чи не брешу – поїдьте й подивіться на їхню щасливу сім’ю.

5 Паленка — горілка (діал.).

6 Пивниця — погріб (діал.).

Вдячний журавель

Одного зимового дня дідусь поїхав у місто продавати дрова, вторгував грошей і був щасливий.

Вертаючись додому, побачив журавля, який попав у пастку, пожалів його й відпустив на волю.

Уночі в дідусеві двері постукала симпатична дівчина й попросила притулку на ніч. Дідусь і бабуся з радістю погодилися її прихистити. Уночі почалась хуртовина.

Дівчина вирішила лишитися в стареньких і помагати їм. Сказала, що хотіла б ткати, попросила дідуся купити ниток, а тоді попросила ще й дати їй вільну кімнату – і заборонила туди заходити.

Згодом вона виткала красиві тканини й попросила дідуся продати їх на базарі в місті. Старенькі швидко розбагатіли.

Одного дня допитлива бабуся вирішила подивитись, як дівчина тче. Зазирнула в її кімнату й побачила журавля, який рвав з себе пір’я і вплітав у тканину. Журавель був вдячний за своє визволення й вирішив зробити стареньких багатими.

Але після того, як бабуся розкрила його секрет, він більш не міг приносити користі й полетів геть.

Три бажання

Давно це було в Карпатах. В одному селі жили собі дід із бабою. Жили бідно. Дід кожного дня ходив до лісу валити дерева. Його дружина кожного разу давала йому торбинку з їжею.

У лісі він надибав велике старе дерево, з якого вирішив зробити багато дощок для дому. Тільки замахнувся сокирою, як перед ним з’явилася фея й попросила дерева не чіпати.

Здивувався дід.

– А чому це мені його не чіпати? – питає.

– Тут мій прихисток, – відповіла фея. – Не чіпай, і я виконаю твої з дружиною три бажання.

Здивувався дід, але рубати дерево не став. Зібрався додому. Вернувся голодний, вирішив повечеряти.

– Дай мені щось поїсти, бо дуже зголоднів я, – попросив він дружину.

– Трохи почекай, поки щось приготую, – відповіла йому та.

– Ось якби ми мали пікницю7, було б щастя у нас, – сказав дід.

І сталося чудо: в печі з’явилася смажена пікниця.

Баба здивувалася, дід розказав про три бажання, й вона розсердилася, бо перше бажання витрачене нінащо.

– Нехай би твоя пікниця приросла до чола, – сказала.

Пікниця враз вискочила з печі й приросла до дідового чола, наче ріг. Смикав дід і так, і сяк, але вирвати не міг.

Лишилось у нього третє бажання – й він побажав, аби пікниця врешті відпала.

Та відірвалась і ляснулась об стіл.

Так і не принесли щастя феїні подарунки. Але того вечора дід із бабою змогли поїсти смачної пікниці, якої в них уже давно не було.

7 Пікниця — смажена ковбаса (діал.).

Казка про Синь і Вира

Було це давним-давно, мабуть, пару тисячоліть тому, в Карпатах, біля озера, яке тоді було безіменним.

Біля озера в селі жив собі молодий верховинець на ім’я Вир. Ніхто не міг згадати, звідки в нього таке ім’я. Казали місцеві, що їхня сім’я прийшла з далеких країв, можливо, з Хорватії. Коли на ту країну напали чужоземні племена-варвари, звідти виїхало багато людей. Тоді ж і приїхала Вирова сім’я до Карпат і оселилася біля озера.

У Вира було маленьке господарство. Був він нежонатий і підшукував дівчину, яку б захотів узяти за жінку.

Одного разу побачив на озері двох жінок, які купалися голими. Вони завжди ходили купалися зранку під час сходу сонця.

Задивився хлопець на них і не зміг відірвати очей. Це були дві русалки – мати й дочка. Вони весело купалися, гралися й раділи. Він причаївся на березі, бо дуже хотілося добре розглянути русалок. Близько не підходив, боявся їх злякати.

Тіло молодої русалки було таке витончене й ладне, що Вир вирішив узяти її за жінку.

Одного дня він вийшов із засідки, взяв і сховав їхню одежу. Коли русалки вийшли із озера, то не змогли її знайти. Хлопець підійшов до них і сказав, що все поверне, коли мати пообіцяє, що її дочка стане його дружиною.

– Як же вона може бути твоєю дружиною, коли вона русалка? – спитала та.

– Мені все рівно, хто вона, – відповів хлопець. – Вона для мене найкраща у світі. Я хочу з нею одружитись. Якщо ви не згодні, то ваші плаття я спалю.

Подумала-подумала мати й погодилася.

– Як звати дочку? – спитав хлопець.

– Звати її Синь, бо має сині очі й полюбляє чисту синю воду, в якій завжди купається.

Мати й дочка зрозуміли, що хлопець не жартує. Він справді може спалити одежу.

Тоді молода русалка попросила хлопця повернути одежу матері, а сама пообіцяла стати його дружиною. Мати вирішила сказати хлопцеві, щоб не віддавав одежу дочці, бо одежа та чарівна і в ній уся сила русалки.

– Якщо повернеш їй одежу, вона втече від тебе.

Хлопець віддав одежу матері й запам’ятав ці слова. Одягнувшись, мати зразу ж зникла.

Увечері хлопець повів Синь до свого дому. Згодом він справив їй вінчальне плаття та й одружився з нею. Дружина-русалка була надзвичайно красива. Жодної дівчини не було в селі красивішої від неї.

Якось у одного з хлопцевих родичів було весілля. На весіллі всі танцювали й веселилися. Селяни попросили Синь показати танок русалки.

Синь сказала, що вона не зможе танцювати без одежі.

– Якщо мені Вир дасть одежу, я зможу показати свій танок.

Спочатку Вир не згоджувався, але селяни дуже наполягали. Тоді хлопець подумав, що його щастю нічого не загрожує, бо від весілля пройшло багато років, і таки приніс дружині одежу.

Попросив тільки позачиняти всі вікна й двері, щоб Синь не втекла.

Дружина одяглася й стала танцювати танок русалки. Всі милувалися не тільки танцем, але й танцівницею, бо вона була надзвичайною милою красунею.

Музика стихла. Синь підійшла до Вира й сказала:

– Бувай здоровий, Вир. Я йду додому. Жити я буду вдома – дуже далеко, де живуть усі русалки. Там моя країна.

І зникла, де й ділася.

Довго не міг хлопець оговтатися. Днями сидів на березі озера. Відтоді й прозвали озеро іменами Сині та Вира. І зараз його називають Синевирським.

Вир не полишав надії знайти свою дружину. Одного разу вирушив він у дорогу.

Ішов довго-довго. Зустрів дуже старенького діда з величезною бородою.

– Куди ти, хлопче, йдеш? – спитав дід.

– Я мав русалку за дружину. Вона мене покинула й відбула в країну русалок. Але я не знаю, де та країна.

Тоді старий прикликав до себе птахів і почав питати їх про країну русалок. Озвався старий орел, який сказав, що знає таку.

– Я можу показати її хлопцеві, – сказав.

– Добре, – кивнув дід, – я прошу тебе, орле, понеси його до цієї країни, бо добрий хлопець потребує допомоги.

Довго летіли вони й прилетіли-таки в країну русалок. Пощастило Виру, бо прибув він якраз у селище, де жили Синь із матір’ю. Мати перша побачила хлопця і впізнала в ньому чоловіка своєї дочки. Вона зрозуміла, що тільки велике кохання змусило хлопця знайти її.

– Що ти, сину, хочеш? – запитала мати русалки.

– Я, мамо, не можу жити без вашої дочки, – сказав Вир. – Вона для мене все, і без неї я не хочу жити на цьому світі.

– Вона зараз удома спить. Візьми, сину мій, цей ремінь і зв’яжи її. Я даю тобі крило, на якому ти повезеш її до себе. Будьте щасливі.

Зв’язав Вир свою сплячу дружину, посадив на крило та й полетів додому. Прилетівши, зібрав русалчину одежу і спалив її.

Синь прокинулася і здивувалася поверненню на береги чарівного озера. Відтоді вони щасливо жили на березі Синевиру та народжували дочок і синів.

І зараз там живуть нащадки Сині та Вира. Хочете – приїдьте перевірте.

Як русалка хотіла вийти заміж за принца

У володаря одного королівства був син, який любив подорожувати. У сина того була прекрасна наречена, з якою він ніколи не розлучався. Та ось молодий принц захотів подорожувати Карпатами. Попрощався й рушив у путь. На знак приязні наречена подарувала йому обручку з рубіном і попросила берегти її.

Незабаром він прибув до Синевирського озера. Йому сподобалася краса довколишньої природи. Він милувався горами та лісами, відпочиваючи на березі Синевиру.

У одного селянина він попросив прогулянкового човна, бо хотів побувати на острівці посередині озера. Це було ввечері, коли сонце вже почало сідати за обрій.

Аж ось озеро захвилювалося, й недалеко з’явилася дівчина-красуня. Принц здогадався, що це русалка. Подивився він на свою обручку й вирішив не зважати.

Русалка припливла до човна, враз обняла принца, затягла на глибоке й занурилася з ним у воду, бо хотіла забрати до себе додому.

Підлогою русалчиного будинку був пісок, рясно всіяний коралами, перламутром і перлами, а замість даху текла вода.

– Дивися на цю красу. Тут ти будеш зі мною жити в любові та злагоді, – промовила до принца русалка.

– Ні! – вигукнув принц. – Відпусти мене на землю. Я маю наречену, яку кохаю.

– Не можу я тебе відпустити, бо ти мені дуже подобаєшся і я хочу, щоб ти став моїм чоловіком.

Русалка враз почала співати, бо задумала своїм співом зачарувати принца. Але принц не дивився на неї. Він глянув на обручку й зрозумів, що не зможе забути наречену.

– Відпусти мене на землю, – сказав. – Я ніколи не покохаю тебе.

– Якщо не залишишся зі мною, я тебе прикую до скелі, – відповіла русалка. – Ти житимеш вічно в моєму підводному царстві.

– Ніколи цього не буде, – відповів принц.

Багато днів провів він у полоні. В королівстві його вже вважали померлим. Але наречена досі сподівалася на повернення свого судженого.

Тільки обручка своїм червоним світлом давала принцу надію на щасливе повернення на землю.

Русалка бачила, що принц завжди дивиться на свою обручку з рубіном, і задумала її виманити.

– Я вирішила тебе відпустити, – сказала. – Але хочу, щоб ти мені подарував обручку на згадку.

– Я подарую тобі обручку, – відповів їй принц. – Я навіть залишуся з тобою, але маю одне прохання. Віднеси мене на берег озера, щоб я востаннє на нього подивився.

Підхопила його русалка й понесла крізь товщу синьої води до берега.

Принц побачив зоряне небо.

– А тепер даруй, що обіцяв, – сказала русалка.

Її очі вп’ялися в рубін, і вона простягнула руки до обручки. Принц умить вислизнув із обіймів, щосили вискочив на землю й почав тікати. Русалка рвонулася за ним, та вже не змогла дістати й злісно кинулась у воду.

Ну а принц повернувся до нареченої. Незабаром вони зіграли весілля й зажили щасливо.

Русалка і принц

У одного короля був єдиний син – надзвичайно красивий. Усі милувалися ним, а дівчата не зводили з нього очей.

У короля було велике озеро. На березі цього озера влаштовували різні святкові події, танці й веселі гри.

У день синового повноліття король з королевою влаштували свято. Прийшло багато людей: багаті й бідні, а також принци з сусідніх королівств.

Опівночі, коли всі розійшлися по домівках, принц вирішив прогулятися берегом озера. Звичайно, ніч була місячна: все навкруги світилося. Довго гуляв, аж ось на галявині побачив маленьку русалку, одягнуту в золоті шати.

Простягнув русалці руку – і вона відповіла йому, простягнувши свою.

– Багато людей було в мене на святі, але чому ти не прийшла? – запитав принц.

– Я боялася, що не можу з’являтися серед людей.

Принц погладив її золоте волосся. Обличчя русалки засвітилося і стало рум’яним.

І тут вона несподівано зникла. Принц здивувався.

Кожної місячної ночі він ішов на берег озера. Кожна зустріч давала їм радість.

– Ми з тобою можемо зустрічатися тільки тоді, коли на небі новий місяць, – сказала русалка.

– Як я буду жити, коли місяць буде старіти? – запитав принц. – Я просив би, щоб ти була моєю дружиною.

– Милий мій, – відповіла русалка, – мені не можна одружуватися з людиною. Я можу тільки зустрічатися.

– Обіцяю тобі, мила, що я буду тобі вірним усе життя, – сказав принц.

Зустрічалися вони й надалі на березі.

Та ось король вирішив знайти для свого сина дружину. Приїхала до нього золотоволоса принцеса з сусіднього королівства. Принц подивився на неї й чомусь згадав русалку, яка з’являлася на березі у ніч, коли місяць ріс.

Оженив король принца з принцесою-золотоволоскою й незабаром помер. Принц став королем, та не був щасливий зі своєю дружиною. Королева цікавилася тільки вбранням і балами. Її незлюбив і народ, бо вона була вередлива.

На один із балів приїхав старий король, багатший від місцевого. Недовго думаючи, вередлива королева втекла разом із ним.

А її чоловік лишився одиноким. Він знову став прогулюватися берегом озера. Жодного разу відтоді русалка не з’являлась на березі.

Вона колись повірила, що їхнє кохання буде вічним. Але хлопець порушив свою клятву й русалка не могла йому пробачити невірність.

Постарів король, уже й голова стала сивою, й обличчя зморщилося. Тепер він не був таким красивим, як тоді, коли вони зустрічалися на березі озера.

Невдовзі він помер.

Русалка і Василь

Одного разу Василь опинився на березі озера. Він вирішив декілька днів відпочити й поставив на березі намет.

Уночі з озера вийшла русалка, побачила юнака й закохалася в нього. Василь відповів їй взаємністю. За декілька ночей вони вже не могли розлучитися. Одна тільки була заковика – не могли домовитися, де їм жити. Русалка пропонувала жити в озері, де в неї був палац. Василь не міг жити у воді, бо там ніколи не міг би бачити сонце, природу й людей.

Русалка не хотіла розлучатися з Василем. Вона перетворила юнака на польову квітку – синю, як його очі. Відтоді цю квітку прозвали васильком (або волошкою).

Щоліта русалки випливають із озера, плетуть василькові вінки й прикрашають ними голови.

Як русалка стала калиною

Тисячу років тому на одному з карпатських озер жили собі надзвичайно красиві русалки. Вони збиралися на березі так, що ніхто не міг їх бачити. З’являлися після півночі й з настанням ранку знову ховалися в озері.

Серед русалок була одна молода, яка не дуже дотримувалася життєвих правил родичів. Усе робила на свій розсуд.

Та ось одного разу її побачив молодий хлопчина, який жив поруч із озером. Краса русалки полонила серце хлопця. Очі її були синіми, а щічки пашіли рум’янцем.

Молода русалка не встигла сховатися в безодню озера з настанням першої зорі. Вона також звернула увагу на хлопчину і з першого погляду закохалася в нього. Хлопець мріяв із нею оженитися.

За законами русалок жодна з них не повинна була закохуватися в хлопців, бо після проявів кохання до людських істот русалки перетворювалися на дерева. Оскільки молода русалка була тендітна, вона перетворилася на калину з чудовими червоними ягодами.

Хлопець почав ходити до озера й сумував, що не бачить русалки. Він ходив до калини, присідав біля дерева і вдивлявся в озеро. Чекав, що хоч один раз побачить свою русалку, яка снилася йому майже щоночі.

Одного разу калина людським голосом сказала:

– Не сумуй, бо я і є та сама русалка, яку ти побачив одного разу на березі. Наші закони не дозволяють нам бути з людьми. Русалки не мають права закохуватися в хлопців, бо інакше вони перетворюються на різні дерева. От і я стала калиною.

– Якщо це так, то я буду часто приходити до тебе, – відповів хлопець. – Я бачу русалчину красу в цій калині, на яку ти перетворилася. Я буду розповідати про своє життя, радитися з тобою.

Відтоді хлопець почав навідуватися до калини, говорив з нею й часом просив поради чи допомоги, а згодом поставив біля дерева лавицю, щоб було де посидіти.

Інші жителі села часто відпочивали на тій лавиці і вдивлялися в озеро.

Русалка

Селянин узяв мотику й зібрався працювати на своєму полі. По дорозі його перестріла молода дівчина. Їй дуже сподобався селянин.

Враз вона сказала йому:

– Я не буду довго говорити – візьми мене заміж. Я не відступлю від свого бачення.

Селянин був дуже зачарований красою жінки і вирішив погодитися з нею.

– Я забираю тебе до свого царства. Там ми будемо разом жити, – сказала дівчина.

Селянин пішов із нею. Коли дійшли до морського берега, він трохи здивувався, бо не знав, хто вона така.

– Я русалка, – сказала дівчина. – Живу там з народження.

Вона взяла його за руку й повела у воду, де стояв чудовий палац.

Батько дівчини, якому вона показала селянина, був богом моря. Він згодився з вибором доньки.

Трохи поживши в морі, селянин вирішив піти до дружини, з якою вони мали дітей. Узяв мотику та й попрямував додому. Дружина селянина не знала, де подівся її чоловік.

Селянин пояснив, що одружився з донькою моря. Сказав, що покохав дівчину й вирішив решту життя провести на морському дні.

– Я вже не належу цьому світу, – сказав.

Русалка й рибалка

На Синевирському озері почалася весна. На березі почали зеленіти дерева – дуби, сосни, ясени. Між деревами пробивалися сонячні промені. Небом неслися хмари. Шуміла вода.

Рибалка провів усю ніч на березі, сподіваючись, що вранці клюватиме риба. Несподівано поряд з’явилася дівчина в оточенні пташок. Не зважаючи на рибалку, вона зняла одяг і зайшла у воду. За мить її сховало озеро.

Трохи половивши, рибалка знайшов убрання, що пахло ароматами квітів, гір та озера. Він дуже боявся торкатись такого гарного й ніжного одягу.

– Напевно, це провидіння, – подумав.

Простяг руку й вирішив забрати одяг із собою.

– Залиши одяг, – почув голос. – Віддай одяг мені.

Озирнувся рибалка й побачив надзвичайно вродливу дівчину.

– Хто ти? – запитав.

– Я – русалка, – сказала дівчина. – Віддай одяг, бо мені треба йти додому, до подруг.

– Ні, – сказав рибалка. – Я не віддам тобі одяг. Потанцюй мені.

Русалка розгнівалася. На небі раптом заблискало.

– Я не можу танцювати голою, – сказала. – Стать не дозволяє мені танцювати в такому вигляді.

Рибалка зрозумів, що дівчина не виконає його прохання, й віддав їй одяг. Одягнувшись, русалка відірвалася від землі й попливла вгору. От вона вже вище дерев. Політ її був – наче танець. Підіймалася все вище й вище, поки не зникла за хмарами.

Рибалка зачаровано дивився на небо, прислухаючись до вітру, що колихав верхів’я дерев. Йому здавалося, що це був сон.

Рибалка і рак

Одного разу піймав рибалка рака. Рак схопив рибалку за палець і почав співати:

– Я – рак-неборак, як ущипну, буде знак.

Рибалку охопив жах. Він закричав від болю й скинув рака в річку. Рак спокійно поплив задом під корягу.

Пішта8 і його топанки9

В одному дворі жили собі хлопчаки, які дружили й постійно щось витівали. То один упіймає жабу й кидає за комір сорочки іншому, то другий посипає піском голову друга. Але не всі витівки вдавалися їм.

Пішті купили нові топанки. Вийшов Пішта у двір та й почав хизуватися ними. Хлопці зібралися й домовилися вкрасти у нього взуття. Оскільки Пішта був старший за інших, хлопці попросили його залізти на черешню й нарвати їм ягід. Хлопець, звичайно, зрозумів, що хлопчаки захотіли йому чимось дошкулити.

Роззувся, зав’язав топанки шнурками, повісив на шию й поліз. Тут інші діти й питаються:

– Пішто, чому ти повісив топанки на шию?

– Ех, хлопці, може, я захочу долізти до неба й там станеться непербачуване, – каже Пішта. – Може, Бог захоче мене покликати на свято, а босому з’являтися там ганьба.

Тільки тепер хлопці зрозуміли, що витівка не вдалася.

8 Пішта — так називають на Закарпатті малого Степана.

9 Топанки — взуття (діал.).

Дід і внучка

Маленька дівчинка осиротіла: в неї спочатку помер батько, а через рік і мама. Залишилася вона з дідом і бабкою. Дід любив свою онуку.

Якось дівчинка знайшла зернятко. Підійшла вона до діда й питається його:

– Що це за зернятко?

– А ти посади його, і побачимо, що виросте, – відповів їй дід.

Посадила дівчинка зернятко й кожного дня поливала. Згодом виросли квіти. Дівчинка обірвала квіти й відклала їх на наступний рік.

Другого року вона посіяла всі зернятка. Із них теж виросли квіти – сині-сині.

Понюхала вона одну квітку й зачарувалася запахом.

– Діду, подивися на квітку, – сказала внучка, – Як вона зветься?

Раптом бабка покликала діда на обід.

– Васильку, де ж ти? Іди їсти.

І назвала онука вирощені квіти васильками.

– Діду, квіти називаються твоїм іменем. Вони – васильки!

Відтоді ці квіти всі називають васильками.

Лелека і жаба

Було це влітку. Одного разу жаба вилізла з озера на берег. Розтягнулася й почала грітися.

Враз до берега прилетів лелека. Схопив жабу й затиснув у дзьобі. Жаба вмить напудилася, але вирішила перехитрити лелеку.

– Кажуть, що ти приносиш людям діток?

– Так, – сказав лелека. – Це наша робота.

Розтулив дзьоба і впустив жабу в озеро. Тільки її й бачили.

Так лелека лишився голодним.

Як Іван перетворився на лелеку

Колись на землі було багато зміїв, гадюк та інших повзучих тварин. Люди їх дуже боялися й хотіли позбутися.

Хитрий Іван пообіцяв їх усіх знищити. Селяни відправили його до бога, просити дати раду з плазунами.

Прибувши до бога, Іван пояснив селянське бажання – позбутися всіх зміїв, що розплодилися біля осель.

– Іване, даю тобі мішок. Кинеш його в озеро. Але в жодному разі не розв’язуй, бо пошкодуєш.

Узяв Іван мішок та й рушив до озера. Але майже на самому березі закортіло йому дізнатися, що ж у тому мішку. Розв’язав Іван його. З мішка виповзли змії й поповзли по землі. Іван не зміг їх позбирати.

Знов попросили його селяни піти до бога й спробувати позбутися зміїв.

– Іване, – каже йому бог, – я просив тебе не розв’язувати мішок, але ти мене не послухався. Тепер є одна можливість. Ти підеш у село, й ви з дружиною станете лелеками. Житимете в гнізді, яке побудуєте на стовпі.

– Але я не зможу жити в гнізді зимою, – сказав Іван.

– На зиму літатимете в теплі краї. Влітку вашою поживою будуть змії, гадюки, жаби та інші повзучі тварини.

Відтоді лелеки оселялися біля людських осель і влітку збирали зміїв та жаб.

Селяни ніколи не драли лелечих гнізд, бо знали, що то свої люди, які, споживаючи зміїв, допомагають їм.

Кажуть, що лелеки знають людську мову. Коли в молодої сім’ї довго немає дітей, ті йдуть до лелек.

Недарма кажуть, що лелеки приносять у сім’ю немовлят.

Як людина стала ведмедем

Давно це було – понад тисячу років тому. Тоді ще людей було небагато. Жили всі в лісах і виживали тим, що давало мисливство. Убивали звірів і птахів. Коли наставало літо, збирали ягоди, гриби. Восени запасалися лісовими горіхами та плодами.

У дуплах старих лісових дерев жили бджоли, які носили нектар і робили мед. Люди, які жили в лісі, часто ласували медом.

Один лінивий чоловік облюбував собі таке дерево й живився тільки медом. Згодом став він дуже огрядним і майже нічого не хотів робити. Сидів біля дерева з дуплом і розмірковував, що таке життя його не влаштовує. Особливо бідував узимку, бо було дуже холодно, а меду лишалось замало.

Вирішив він піти до бога й попросити про допомогу. Бог якраз тоді створював нових звірів.

Попросив лінивий зробити з нього таке створіння, якому не треба працювати, можна їсти тільки мед і ягоди, а зимою, коли ягід і меду немає, можна спати.

Тоді бог сказав йому:

– Я можу, але ти вже ніколи не зможеш бути людиною. Ти будеш ведмедем. Ти вкриєшся шерстю.

– Я просив би, щоб узимку мені було тепло, бо люта зима приносить неприємність – дуже холодно, – відповів чоловік.

– Добре, – кивнув бог. – Узимку спатимеш і нічого не їстимеш.

– Ой, як добре буде, – відповів чоловік. – Але, де я буду жити?

– У барлозі, – сказав бог. – А навесні ходитимеш лісом. Їстимеш ягоди й мед, якщо знайдеш його в дуплах дерев.

Відтоді ведмідь і живе в лісі – лінивий, вайлуватий і незграбний.

Як з’явилося жало у бджілок

Колись люди жили разом з тваринами. Тварини були для людей помічниками у всьому: берегли домівку від грабіжників, ловили гризунів, а домашні давали молоко. Люди і тварини жили у повній злагоді.

Тільки бджоли жили окремо, облюбували собі дупла на деревах. Там відкладали мед, який давали діткам. Коли дітки виростали, старші навчали їх збирати нектар, із якого потім утворювався мед.

Бджоли літали кольоровими квітами, нектар із яких давав різний смак і колір меду. Одночасно вони виконували корисну справу, бо запліднювали квітки.

Одного разу люди знайшли дупло бджіл. З дупла вони взяли мед, покуштували і вирішили і далі брати мед.

Бджолам це не подобалося, бо весь мед люди забирали, а їхнім діткам меду не діставалось. Бджоли давали мед людям, але хотіли і для себе залишити трохи.

Коли люди забирали мед, то бджоли просили людей почекати, щоб вони знову могли заготувати.

Люди не хотіли чекати, а вимагали мед у бджілок і почали руйнувати вулики у дуплах, вбивати бджілок і забирали весь мед.

Ось одного разу бджілки полетіли до Бога і попросили захисту від людей. Бог запропонував бджілкам зробити самим свій захист. Вони повинні були повернутися на землю й з’їсти шипи від шипшини та перетворити їх на страшні для людей жала.

Бджілки так і зробили. Коли прийшли люди по мед, бджілки почали їх жалити. Вони зібралися у великий рій та напали на людей. Люди почали тікати від масивного рою бджілок.

Відтоді люди з острахом почали наближатися до дупла, почали самі створювати вулики, щоб бджілки могли самі прожити та й давати їм також мед. Люди почали садити поблизу пасіки дерева, квіти та інші рослини, з яких бджілки збирали нектар, а потім і робили мед.

Так бджоли провчили людей, але і з того часу люди бережно ставилися до важкої праці бджіл.

Поділ скарбу по-божому

Три розбійники знайшли скарб – глечик, у якому було повно золота й золотих виробів. Довго вони не могли поділити його між собою. Вирішили знайти в селі справедливу людину, яка поділила би цей скарб.

Прийшли вони до старенького діда, про якого йшли чутки, що він справедливий.

– Діду, кажуть, що ти чесний у селі, – сказали розбійники. – Розділи наш скарб між нами так, щоб було все по справедливому.

– Добре, – відповів дід. – Як вас розділити – по справедливості чи по-божому?

Дід висипав золото та прикраси із глечика і почав ділити. Одному він дав половину скарбу, другому – трохи менше, а третьому – зовсім мало.

– Та хіба це правильно? – спитали розбійники діда.

– Ви ж просили розділити скарб по божому, – відповів дід.

– А як би ти розділив по справедливості? – спитали діда розбійники.

Тоді дід згріб усе золото та прикраси до купи та розділив все по справедливому: у рівних долях кожному.

Перш ніж ділити, потрібно знати правила поділу.

Жадібний фермер

Колись у селі жив собі фермер із дружиною. Крім своєї ферми, у них не було нічого. Вони вирощували фрукти та овочі, які продавали у місті на базарі. Це давало їм можливість жити багато років.

Фермер розбагатів і вирішив купити на базарі гуску. Дома він влаштував будиночок для гуски, застелив гніздо соломою. Одного ранку він підняв гуску і знайшов у гнізді золоте яйце. Наступного дня він знайшов ще одне яйце. Так тривало місяць. На базарі він продавав ці золоті яйця. Незадовго він став дуже багатою людиною у селі.

Та одного разу дружина фермера сказала чоловікові:

– Чому ми маємо кожного ранку отримувати по одному яєчку?

– Ти права, – сказав їй чоловік. – Заріжемо гуску та візьмемо всі яєчка, які вона має у собі.

Ранком він узяв ножа та зарізав гуску. Розрізавши гуску, фермер побачив, що гуска нічим не відрізнялася від інших. З того часу жадібний фермер вже не мав золотих яєчок.

Мораль: ніколи не піддавайся думці розбагатіти швидко.

Як циган потрапив до раю

Жив на світі один циган. Жив весело, не вірив ні в бога, ні в чорта. Йому вже було багато років, і зачув він, що наближається смерть.

Каже він своєму синові:

– Коли помру, поклади мені в труну молоток і пару цвяхів, але гострих і довгих.

Син так і зробив, коли поховали батька.

На тому світі циган пішов до райських воріт, став у рай проситися. Але святий Петро сказав:

– Я не можу тебе впустити, бо ти великий грішник. Іди собі далі.

Пішов собі циган далі і забрів у пекло. Біля воріт не було нікого, а ворота замкнені.

Взяв циган молоток і почав стукати у ворота. Чорти прокинулися й послали одного чорта дізнатися, що там за шум.

Чорт відчинив ворота, виглянув із-за них. Враз циган хватнув чорта за вухо і прибив до правого одвірка. Від нестерпного болю чорт заволав. Це виття почули інші чорти і послали другого чорта подивитися, чому перший чорт розкричався.

Виглянув другий чорт з воріт, а циган хватнув його за вухо та прибив до лівого одвірка. Обидва чорти зробили ще більший галас та вдарилися в більший крик.

Найголовніший чорт почув цей галас і вирішив дізнатися, чому піднявся такий крик. Коли висунувся, циган не встиг його схопити за вухо. Чорт встиг відскочити і щільно зачинив ворота. Зачинивши ворота, головний чорт побіг до бога через чорний хід і каже:

– Біля моїх воріт стоїть один циган. Уже двох моїх чортів прибив за вуха до воріт, а я ледве втік від нього. Хочеш не хочеш, але візьми його в рай. Я боюся його, бо якщо я його візьму в пекло, то мені вік там не бути. Я не піду з раю до того часу, поки ти не забереш його до себе.

Змушений був бог забрати цигана до раю, бо в раю не місце бути чорту. От так циган потрапив до раю.

Хитрий когут10

Одного разу лисиця навідалася в селі до двору, в якому прогулювався собі поважний красивий когут. Лисиці когут сподобався, бо він був дуже тучний і великий. У лисиці навіть язик почав облизувати губи.

Підійшла лисиця до когута і каже:

– Привіт, друже! Я прогулювалася і навідалася до твого двору. Почула твоє кукурікання. Дуже ти гарно співаєш. Згадую, як твій батько співав.

– Невже ти чула спів мого батька?

– Звичайно. Він також мав дуже звучний голос. Ось залізе він на пліт і співає для своїх курочок. Він співав так, заплющивши очі. А курочок у нього було багато.

– Я теж навчився так, – відповів когут. – Дивись.

Зіскочив когут на пліт, заплющив очі і почав кукурікати.

Не встиг закукурікати, як лисиця підскочила до когута, схопила його й понесла в ліс. В лісі придавила до землі лапами і вирішила общипати.

– Ой, – відгукнувся когут. – Не так робила твоя мати, коли хотіла їсти.

– А як моя матуся робила? – спитала лисиця.

– Твоя матуся мала звичку, коли починала готуватися до їжі. Вона перед тим мусила помитися й помити когута.

Подумала лисиця й вирішила теж зробити так, як казав їй когут. Понесла вона когута до річки. Відпустила й стала митися.

А когут тим часом злетів на дерево і дочекався, коли голодна лисиця пішла собі геть.

І поспішив додому.

Ось так когут перехитрив дурну лисицю.

10 Когут — півень (діал.).

Як дідо когута женив

Коли це було, ніхто вже не пам’ятає. Може, тисячу років тому, а може, й недавно. В одному селі жили старенький дід і поруч старенька бабка, що мала дуже пристойний, добре прибраний будиночок.

Старенький дід жив у хатинці із таким же стареньким когутом. Дуже важко їм жилося, бо дід не міг справлятися з своїм маленьким господарством. Влітку ще було терпимо: на городі росла городина, у саду були яблука та сливи. Але на зиму не залишалося жодних припасів. Одним словом, дід не був призвичаєним до хорошого життя.

Старенька бабка була хорошою господинею, бо завжди мала прибраний, охайний будинок, на городі вона поралася так, що овочі та фрукти були не тільки влітку, але й взимку. Біля будиночка росли квіти: троянди, жоржини та шипшина. З шипшини взимку вона готувала чай та й варення.

Бабка мала курочку, що несла яйця. Курочка мала їжу цілий рік, бо бабка дбала про курочку не тільки літом, але й зимою. Особливо курочка полюбляла кукурудзу та насіння соняшника.

Старенький дід інколи приходив у гості до бабусі й придивлявся до її господарювання. Обоє могли довго розмовляти, згадували про своє життя.

Колись раніше, в молодості, дід залицявся до бабусі, але він не дуже хотів оженитися, завжди щось вигадував. А зараз, коли став старим, то пожалкував, що в молодості не був таким активним. Він тепер шкодував, що його життя пройшло так бездумно.

Провідуючи бабку, дідові захотілося на старі роки пожити в гаразді. Він придивлявся до бабки, хвалив її та злегка заздрив їй. Він бачив, що бабка славно порається з господарством, у неї руки завжди були в праці, вона майже ніколи не сиділа на місці.

Одного разу дід запропонував бабці руку і серце. Жінка з подивом глянула на нього. Невже на старі роки їй потрібний дід, який вже не може добре себе впорядкувати? Вона чемно відмовила.

Пройшов ще якийсь час. Дід з когутом не міг самотньо далі жити. Одного разу він вирішив хитро спровокувати бабку. Він почав розповідати, як важко живеться його когуту. Він вже постарів, дуже змарнів, бо не має біля себе подруги, яка б його надихала. Когут теж хоче для когось жити, вранці будити когось. Правда, когут не може сам приходити до курочки, бо боїться залишити діда.

Коли дід приходив до бабки, то завжди говорив про свого когута. Він розповідав, що добре було б, якби когут «приженився» до курочки. Спочатку вона ніби не розуміла, чого хоче дід. Потім до неї дійшло, що старий хитрує. Дід довго хвалив свого когута, говорив, що він прикрашає його життя, що когут і дід уже не можуть жити один без одного.

Відомо, що вода розбиває і камінь.

Дід був настільки наполегливим, що бабка погодилася на деякий час дати можливість когуту поспілкуватися з курочкою. Звичайно, дід наполягав на тому, що когут не може жити й без нього.

Бабка погодилася на якийсь час приглянути за когутом і дідом. І впустила їх до свого будиночка.

Когут та курочка, а також дід та бабка приглядалися один до одного, з часом призвичаїлися та й почали жити разом.

Уже днями та вечорами дід з бабкою могли спілкуватися, а когут з курочкою ходили разом.

А головне – когут вранці будив усіх.

Зранку когут будив не тільки курочку, але й бабку з дідом. Їхнє життя стало гармонічним і щасливим.

От і казці кінець. Хто прочитав, той молодець.

Півник і курочка

В одному верховинському селі жили собі півник та курочка. Одного разу півник намовив курочку піти у світ. Йшли вони довго й надвечір набрели на хату, у вікнах якої ще світилося. Підійшов півень до хати й постукав своїм дзьобом у двері.

– Хто там? – спитав господар.

– Це ми – півень і курочка, – відповів півень. – Ми дуже змерзли, ще й голодні. Пустіть нас переночувати.

– А чому я повинен вас пустити? – сказав господар. – Чим ви можете віддячити за відпочинок?

– Курочка зможе знести яйце, – відповів півник. – Ви зможете залишити його собі.

– Ідіть геть, – відповів господар.

Півень і курочка змушені були піти далі. Вже опівночі вони побачили ще одну хатинку. Хатинка була маленькою, але вони сподівалися хоч тут заночувати.

– Хто до нас так пізно прийшов? – здивувався господар, відчинивши двері.

– Це ми, півень із курочкою, – ледь-ледь проговорив півень. – Пустіть нас переночувати. Курочка вам знесе яйце на знак вдячності.

Господар хатинки був чуйною людиною.

– Заходьте, будь ласка, – сказав господар.

Він запросив гостей і нагодував їх кукурудзою. На ніч він влаштував їх у хлів. Зранку, поки господар спав, півник та курочка вирішили втекти, бо жаль було віддавати яйце. Вони зібралися піти додому.

Вранці господар прокинувся й пішов до хліва, де ночували півень та курочка. Відчинивши двері, він не побачив їх.

– Оце так, надурили мене птахи! – подумав господар. – Обіцяли дати яйце. Втекли, не подякувавши мені за гостинність. Роби добро таким гостям. Піду, та знайду їх, та обскубаю їм пір’я.

Пішов селянин шукати курочку та півня. На краю села підказали, де живуть невдячні птахи. Згодом він знайшов хату, де жили півень і курочка.

Коли селянин підходив до хати, півень побачив його, визирнувши у вікно.

– Скоріше, курочко, розбивай яйця, зливай їх у глечик, а шкаралупу кидай у піч, – сказав півень.

Вони вибралися через вікно надвір і сховалися.

Зайшов селянин до хати та й почав грітися біля печі. З часом вогонь почав згасати. Тоді селянин відчинив дверцята печі й подмухав на вогонь. Почавши роздмухувати вогонь, побачив, як шкаралупа стала тріскатися й іскритися. Іскріння та тріскання шкаралупи призвело до вибуху попелу, яким було покрито все обличчя селянина.

– Ось, як за свою доброту та гостинність я отримав вдячність, – подумав селянин.

Розсердився і пішов додому, бо був дуже незадоволений своїм походом.

Відтоді селянин ніколи не пускав гостей до себе. Усе завдяки невдячним півнику та курочці.

Про зозулю

У лісі жила собі зозуля. Цілий день вона співала, і кожного ранку дерева у лісі оживали від її співу. Всі звірі та птахи мали чудовий настрій на цілий день.

– Це прекрасно, коли ми маємо такий щасливий день, – говорили тварини та птахи. – Це справжнє задоволення.

Деякі птахи незлюбили зозулю. Особливо ворона заздрила їй.

– Чому ми маємо слухати спів зозулі? – сказала ворона птахам. – Давайте проженемо зозулю з лісу.

Птахи послухали ворону й вигнали зозулю з лісу.

Другого ранку звірі не почули спів зозулі. Але почули розмову птахів про те, що вони вигнали її з лісу. Ліс завмер від тиші. Життя стало нудним і нецікавим.

Ось так через когось одного життя може стати нестерпним.

Вовк та лоша

На полонині в Карпатах заблукав голодний вовк. Багато днів він не їв, бо тільки недавно зійшов сніг. Жодної живої душі не було у горах.

Несподівано з’явилося лоша, яке втекло від коня й господаря. Воно спокійно паслося на полонині. Оскільки лоша втекло недавно, то воно було ще дуже вгодоване.

Голодний вовк подумав: «Ось зараз і перепаде мені щось поїсти за стільки голодних днів».

Підбіг до лошати й каже:

– Привіт, золоте лоша! Я радий, що ти забрело до мене у гості.

– Здорово, – відповіло лоша. – Я б з тобою подружилось.

– Як ж ти тут з’явилося? – спитав вовк. – Тут жодної не те що людини, але й тварини не було.

– Я втекло від батька, – відповіло лоша, – бо хотіло свободи. Хотіло прогулятися, побачити гори та полонини.

– Тепер я тебе з’їм, бо багато днів уже голодний. У роті давно не було ніякої їжі.

– Прощу тебе, вовче, не їж мене, – затрусилося зі страху лоша.

– Я дуже голодний і мушу з’їсти тебе.

Тоді лоша пустилося до хитрості й каже:

– Не їж мене, бо я ще маленьке. Ти не дуже наситишся. Я тобі дам можливість їсти цілий рік.

– Як же ти мені допоможеш? – спитав вовк. – Ну, розказуй.

– У селі є велика отара овець,– каже лоша. – Там є багато ягнят: жирних та вгодованих. М’ясо дуже соковите та смачне. Може, спробуємо їх дістати?

Вовк на це повівся й вирішив спробувати щастя. У душі він уже облизувався від смачної їжі.

– Добре, пішли до стада, – каже. – Але я не маю сил іти. Понеси мене на спині.

– Що ж, ти м’яко поїдеш, – сказало лоша.

Заліз вовк на його спину, схопився за шию, і пішли вони в село.

– Чи довго ще нам? – спитав вовк.

– Зовсім скоро вже, – сказало лоша. – Зараз я побіжу швидше.

От вони й побігли. В селі пси зачули вовчий запах.

– Ловіть вовка, – закричало лоша. – Вовк хоче з’їсти овець.

Вовк злякався гавкання собак, зіскочив зі спини лошати та й втік у гори.

Коли знову прийшов на полонину, то подумав собі: «Який я дурний, міг хоч трохи поласувати м’ясом. А тепер вже знову буду гасати по полонині, поки не знайду щось поживне».

Як жінки у воді оселились

Це було давно, коли на землі, крім людей, нікого не було.

В одному селі жили три жінки, які часто зустрічалися одна з одною. Кожна з них хвалилася своїм походженням та звичками. Інколи сварилися між собою, з’ясовували хто з них краща, красивіша та ладніша. Жодна з них не могла погодитися, що інша краща, ніж вона.

Вирішити проблему вони попросили бога природи.

Бог природи спитав одну жінку, ким вона хотіла б бути. Тоді жінка відповіла, що дуже хотіла б стати такою, щоб могла виляти тілом перед іншими собі подібними. Бог природи сказав, що зможе її зробити рибою, вона зможе виляти своїм хвостом і жити у воді. Жінка погодилася й прийняла цю пропозицію.

Друга жінка захотіла ходити задом, але так, щоб жодна інша істота не могла на неї напасти спереду.

– Що ж, твоє бажання буде здійснено, – сказав бог природи. – Станеш раком. Будеш мати дві клешні замість рук, якими ти будеш боронити себе, будеш жити також у воді. Вдень будеш спати, а вночі шукатимеш для себе поживу.

На таку пропозицію друга жінка також згодилася.

Третя жінка захотіла всюди ходити боком, щоб ніхто не бачив її спереду чи ззаду.

– Добре, – сказав бог природи, – ти будеш мати таку нагоду і також житимеш у воді. Ти будеш крабом, у воді будеш швидко рухатися. Зір будеш мати чудовий, щоб знаходити харчі для прожиття.

Третя жінка також згодилася на це.

Всі три жінки були задоволені, бо бог природи залишив їх жити разом. Попросили тільки мати поруч пару для продовження роду.

Відтоді всі ці три істоти живуть у воді.

Білка та кішка

В одному селі жили дід та баба. Жили бідно, біля хатки був маленький город, на якому росли помідори, огірки, цибуля та часник. В обійсті не водилося жодної тварини, крім кішки. Кішка була грайлива й кожного разу приносила розчарування дідові та бабі. Вони свою городину продавали на міському базарі, де купували те, чого не мали вдома.

Одного разу вони купили жбан сметани й понесли додому. Вдома поклали його на припічку й пішли впорядковувати свій город.

Кішка, яка залишилася в хаті, почала гратися. Коли вона зголодніла, вирішила поласувати сметаною. Підійшла до жбана й перевернула його. Сметану, яку пролила на долівку, з’їла і задоволено лягла під стіл.

В обід дід та баба повернулися до хати. Їх охопив жах, що кішка з’їла всю сметану.

Зі злості вони вигнали кішку із дому.

Кішка вирішила пошукати своєї долі в лісі. Прийшла вона до лісу й лягла під деревом відпочити. Білка, яка бігала по деревах, побачила сплячу кішку і здивувалася, що в лісі появилася кішка, яку вона доти ніколи не бачила.

Розбудила білка кішку. Коли вони познайомилися, вирішили подружитися. Білка їла горіхи, а кішка ловила мишей та ховрашків. Недовго кішка їла мишей та ховрашків, бо їх було не так багато. Зате в білки з їжею не було нестачі.

Одного дня кішка – голодна та схудла – сказала білці, що не може так жити в лісі. Поговорили вони й пожалкували, що не зможуть далі жити вкупі.

Кішка з понуреною головою вирішила повернутися додому. Коли вона підійшла до хати, дід з бабою дуже зраділи. Кішка – щаслива та радісна – лащилася до них.

Дід і баба пробачили кішку й відтоді стали жити всі разом, а може, ще живуть і досі.

Дві білки та ворона

Одного разу дві білки-подружки знайшли у лісі горіх. Тут же почали сперечатися, кому належить він. Довго сперечалися. Одна казала, що то вона знайшла, друга теж претендувала на першість знахідки.

Але нізвідки прилетіла ворона й побачила суперечку білок.

– Я, – каже ворона, – бачу, що ви затіяли суперечку, яку легко вирішити. Я вас, дорогі подружки, помирю. Обом дістанеться порівну.

Розбила ворона своїм дзьобом горіх, виїла зерно з нього.

– Ось вам, дорогі білочки, кожному порівну, – каже.

Передала по половинці шкаралупи кожній білочці і злетіла вгору.

З сумом білочки подивилися одна на одну і розійшлись по своїх домівках.

Завжди буває так, що двоє сваряться, а третій має з того зиск.

Про суперечку ворони і сови

Дуже давно ворона та сова були родичами. Вони дуже добре спілкувалися між собою, дружили. Та не так сталося, як гадалося.

Якось одного разу вони почали сперечатись, хто найкращий і найкрасивіший. Довго не могли дійти згоди. Щоб вирішити це питання, вони пішли до босоркані11. Але босорканя, як то кажуть, завжди босорканя, й вона не дуже хотіла втручатися в цю суперечку.

Босорканя уважно вислухала ворону й сову. Тоді, щоб угамувати їх, запропонувала ворону пофарбувати в чорний колір, а сову зробити барвистою.

Але суперечка знову розпалилася ще з більшою силою. Щоб остаточно вирішити проблему, сова з вороною знову пішли до босоркані. Вона їх знов уважно вислухала і вирішила, що краще буде, якщо вони мирно розійдуться й ніколи не будуть зустрічатися. Тому зробила так, щоб ворона літала тільки вдень, а сова – тільки вночі.

З того часу ворона і сова перестали сперечатися. Вони вже ніколи не зустрічаються, кожна живе своїм життям. Проблема, хто з них найкращий, стала другорядною.

11 Босорканя — відьма (діал.).

Дурний ведмідь

Приснилось якось ведмедеві, що в лісі є м’ясо, яким він зможе поживитись. Проснувшись, ведмідь почав пошуки м’яса.

Довго він шукав чи не довго, але набрів у полі на козенятко. Спочатку воно напудилося, бо побачило жирного-жирного ведмедя. Але згодом вирішило піти назустріч.

– Привіт, мій царю лісів! – сказало козеня.

– Ти що, знаєш мене? – спитав ведмідь.

– Так, – відповіло козеня. – Я у твого батька співало в хорі кіз.

– Заспівай і мені, – попросив ведмідь.

Козеня почало голосно мекати, та так, що до нього прибіг вівчар із собаками. Вівчар відшмагав ведмедя, а собаки почали кусати ведмедя й гавкати. Ведмідь ледве втік до лісу.

Згодом ведмідь навідався до іншого поля, де паслися барани. Два барани впритул підійшли до ведмедя.

– Зараз я вас з’їм, – сказав ведмідь.

– Кого ж ти з нас вибереш? – спитався один із баранів. – Спочатку ми обидва поборемось один з одним, а слабого із нас ти з’їси першим. А потім можеш з’їсти і сильного.

– Добре сказав, – кивнув ведмідь.

– Але ти, ведмедю, – сказав другий баран, – маєш стати посередині, щоб бачити наш бій.

– Я згодний, – відповів ведмідь.

Ведмідь став посередині між баранами. Обидва одночасно почали бігти один назустріч другому, наскочили на ведмедя й нам’яли йому боки. Від болю ведмідь упав, а барани втекли від нього.

Голодний ведмідь пішов собі далі. По дорозі зустрів коня.

«Ось цього коня я і з’їм», – подумав собі ведмідь.

Кінь наблизився й привітався.

– Звідки ти мене знаєш? – спитав його ведмідь.

– У твого батька я був візником і привозив для цілої вашої сім’ї їжу, – відповів кінь.

– Невже ти служив у мого батька? – спитав ведмідь. – Я не можу тобі повірити.

– Та в мене є від нього печатка, – відповів кінь.

– То покажи її мені, – попросив ведмідь.

– Печатка твого батька у мене на копиті.

– Покажи.

– Стань позаду мене, – попросив кінь ведмедя.

Ведмідь став ззаду, щоб роздивитися печатку. Кінь так брикнув ведмедя в голову, що в нього засвітилися в очах зірки. Ведмідь знепритомнів, а кінь утік.

Вставши із землі й прийшовши до тями, ведмідь побрів додому голодним.

Він подумав, що не варто вірити снам, бо вони не завжди сповнюються.

Дурний вовк

Приснилося вовку, що він смачно поїв. Але, прокинувшись, він відчув страшенний голод. Голод – не тітка, бо ситим не станеш.

Ось так він і вирішив піти на лови! Може, щось і вдасться вполювати та добре поїсти!

Побігавши по лісу, він нічого не знайшов поживного. Вирішив забігти в село. Недалеко від села угледів козенятко. Козенятко дуже злякалось вовка. Побачивши, що йому не втекти, чемно привіталося.

– Невже ти мене знаєш? – спитався вовк.

– Так! – відповіло козеня. – Ти могутній звір лісу. Колись я ходив до твого батька, щоб з тобою гратися. Я знав дуже багато пісень, та й співав тобі.

– Невже це було так? – здивувався вовк. – Заспівай мені зараз хоч одну пісню.

Козенятко почало дуже голосно мекати. Пастух почув голос козеняти, прибіг з вівчарками та й прогнав вовка геть. Покусаний вовк утік до лісу.

Далі вовк побачив двох баранів. Радості у вовка стало!

«Невже я зможу добре попоїсти?» – подумав.

Вовк покликав баранів до себе. Барани побачили, що прийшла біда.

– Ми раді, що зустріли тебе, вовче, – кажуть. – Але тобі буде смачніше, коли у нас заграє кров у тілі.

Один із баранів запропонував вовкові стати суддею:

– Стань, вовче, посередині, а ми поборемось один з одним. Хто з нас буде сильніший, з’їж його першим.

Барани розійшлися на п’ятдесят кроків, залишивши вовка посередині.

Розбіглися – та як вдарять вовка під ребра! Впав бідний вовк без пам’яті. Коли спам’ятався, баранів уже не було: слід їхній пропав.

Відпочивши трохи, вовк пішов далі на пасовисько. Там побачив коня, який пасся собі в полі.

– Привіт, вовче! – сказав кінь.

– А звідки ти мене знаєш? – спитав вовк коня.

– Хто ж тебе не знає, – сказав кінь. – Мене послав до тебе твій батько і надіслав тобі листа.

– А де той лист? – спитав вовк.

– Написаний на моєму копиті, – спокійно заявив кінь.

Вовк підійшов до коня, щоб прочитати листа. Кінь повернувся задом і вдарив вовка копитом так, що вовк з десяток разів поперевертався, відлетів на багато кроків і знепритомнів від болю.

Пролежав до заходу сонця, отямився й зрозумів, що його сон так і не справдився.

Так і пішов спати голодним.

Пес та лис

В одному селі на краю лісу зустрілися пес та лис. Обидва були голодними. Та лис каже псові:

– Слухай, друже, я дуже голодний. Як би нам роздобути якусь поживу?

– Мій господар пару днів тому зарізав свиню, – каже пес лису. – У його коморі повно м’яса.

– А чи зможеш ти дістати його? – питає лис.

– Спробую, – відповідає пес. – Ходімо до мого господаря.

Пішли вони вдвох до хатинки. Пес потихеньку зайшов, взяв у коморі кусень м’яса й вийшов на подвір’я.

– Дивись, друже, який кусень м’яса я виніс, – каже пес.

– Дуже добре, друже, – відповідає лис. – От з’їмо ми цей кусень м’яса, але після нього захочеться пити. Піди та візьми ще й води.

– Добре, – каже пес.

Пішов пес до хати. Тим часом лис схопив кусень м’яса і втік до лісу. Виходить пес із хати, зирк: а ні м’яса, ні лиса. Облизнувся й залишився голодним.

Отже, виходить, друг навчить, а недруг провчить.

І лисиця може бути суддею

В одному селі жив собі старий дід із сином. Одного разу батько вирішив оженити сина, бо без жінки в домі було сутужно – хата не прибрана, їжа не приготована. Старий надіявся, що як оженить сина, обом буде легше жити.

Після весілля син ходив на поле, орав, садив картоплю та кукурудзу. Як тільки йшов із дому, невістка починала виганяти з дому й свекра. Старий брав із собою кусень хліба, йшов до лісу й сідав біля одного із дубів.

Одного літнього дня він почув, як здалеку почали гавкати пси. Раптом на поляну вискочив вовк і попросив старого сховати його. Недовго думаючи старий вийняв мішок і запхав туди вовка.

До старого вискочили мисливці.

– Старий, ти не бачив тут вовка? – спитав один. – Чи не пробігав він повз тебе?

– Бачив, – каже дід. – Вовк побіг у долину.

Мисливці рвонули вниз. Дід розв’язав мішок і випустив вовка.

– Біжи ти, вовче, вверх, бо мисливці побігли в долину.

А вовк і не думав тікати. Він був голодним і вирішив з’їсти старого.

– Я голодний, діду, і маю тебе з’їсти, – сказав.

– Та я ж тебе врятував від мисливців і псів, – у відповідь сказав старий. – Нехай нас, вовче, розсудить суддя.

А тут якраз назустріч біжить лисиця.

– Слухай, лисице, ти найрозумніша у лісі, – сказав дід. – Розсуди нас.

– Добре, – сказала лисиця. – Розкажіть мені про все.

Старий почав розповідати по суті.

– Я сидів під деревом. Раптом цього вовка почали ганяти собаки та мисливці. Вовк попросив мене сховати його. Я засунув вовка в мішок. Мисливці, які прибігли до мене, запитали, чи не бачив я вовка. Я направив їх у долину. Коли вони пішли, я випустив вовка і сказав йому тікати вверх на гору. Але вовк вирішив мене з’їсти, хоча я його спас від смерті. Хіба це справедливо, мудріша лисице?

– Я якось не второпаю. Я ж хочу бачити, як це було насправді. Ану ж покажіть як було. Покажи, діду, як це ти зробив?

Старий розв’язав мішок і каже вовкові:

– Залізай, вовче, щоб лисиця ухвалила правильне рішення.

Заліз вовк у мішок, а лисиця каже дідові:

– А тепер, діду зав’яжи мішок, щоб я бачила.

Дід зав’язав.

– А зараз, старий, візьми дубину й бий вовка, поки не здохне. Вовк повівся підло, а тому йому й так не було б життя, бо мисливці його б убили або собаки роздерли б.

Так дід і зробив.

Мишка, жаба та чапля

На тихому березі одного з озер жили собі мишка та жаба. Були вони великими друзями. Гралися, спілкувалися, зустрічалися. Та ось рідні жаби з другого берега запросили її на весілля. Жаба не захотіла залишати подругу і запропонувала мишці також піти на весілля до своєї двоюрідної сестри.

– У моєї сестри завтра буде весілля, – сказала жаба. – Я хочу, щоб ти пішла зі мною, Підемо разом на той берег.

– Я не проти, але я не вмію плавати, – відповіла мишка, – Мене ніхто не вчив.

– А чого ти боїшся? – відповіла мишці жаба. – Я прив’яжу до твоєї лапи мотузку й перетягну тебе на той берег.

– Добре, – сказала мишка.

Жаба прив’язала мотузку до лапи мишці, й вони попливли по озеру. Та біда, бо на озері з’явилася чапля. Чапля була дуже голодна. Схопила чапля жабу та й з’їла її. Потім угледіла, що на мотузці прив’язана мишка. Схопила чапля й мишку та й з’їла її.

Отже, виходить, що не завжди потрібно йти на поводу в своїх друзів. Ніхто не знає, що чекає друзів у дорозі.

Чапля, миша та жаба

Зустрілися одного разу миша та жаба. Почали сперечатися, хто з них найкращий. Ніхто не міг залишитися при своїй думці.

Та на біду біля них появилася чапля. Чапля довго дивилася на суперечку. А згодом сказала:

– Я вас помирю. Але спочатку хотіла б мишу запросити в кущі й подивитися, чи вона найкраща.

Пішла миша з чаплею за кущі, а чапля схопила її та й з’їла. Потім вийшла з кущів і підійшла до жаби. Не стала вже вести жабу в кущі, просто схопила й теж з’їла.

От і вийшло: де двоє б’ються, третій завжди виграє.

Мишка на виданні

У невеликому містечку жила собі мишка. Їй стало нудно жити самій. Якось вона знайшла на дорозі сумочку, а в ній гроші. Зайшла в магазин і купила собі гарне вбрання. Покрасувалася перед дзеркалом і вирішила вийти заміж.

Ввечері вбрала найкращу одежу та й сіла на лавиці.

Скоро підійшов до неї півник. Побачивши мишку, закохався.

Півник запропонував мишці своє серце. Подумала мишка та й питає:

– Чи добре ти співаєш, друже?

Закукурікав півень. Почувши його голос, мишка відмовила йому.

Згодом прийшов ослик. Мишка сподобалася осликові. От ослик і каже:

– Дорога мишко. Ти красива і дуже мені подобаєшся. Виходь за мене заміж.

– Я хочу почути твій голос, – відповіла йому мишка.

Ослик подав голос:

– Іа-іа!

Не сподобався мишці голос ослика.

– Ні, не вийду за тебе заміж, – каже.

Незабаром прийшов кіт.

– Ой, яка ти красива, – промовив кіт. – Я закохався в тебе. Виходь за мене заміж.

Почула мишка муркотіння котика й дала згоду стати йому за дружину.

Щасливі, зіграли вони весілля. Ввечері кіт зголоднів і кинувся на свою дружину-мишку. Розірвав весільне вбрання й захотів її проковтнути. Але мишка вирвалася з пазурів кота і втекла. У норі почала ридати й скаржитися на свою долю.

Мораль цієї казки: ніколи не вибирай чоловіка по голосу. Голос може зрадити у щасті кожного.

Мишки-подруги

В одному селі були собі дві сусідки-мишки. Жили вони безбідно, бо мали у своєму обійсті все: зерно, толокно, горіхи та інше для прожиття.

Та одна із них стала такою поважною, що вирішила переселитися в місто. Для неї важливо було показати себе у всій красі. Але вона була заздрісною і непорядною.

Та мишка, що стала жити в місті, жила неспокійно, бо поруч із нею в хаті проживала кішка.

Вирішила сільська мишка запросити в гості міську. Вона приготувала для своєї гості все, щоб та не почувалась чужою. Після гостини міській мишці дали подарунків і чинно провели додому.

Одного разу, як годиться, й міська мишка вирішила запросити свою сусідку з села погостювати. Міська мишка, зустрівши сільську подругу, почала розпитувати про життя в селі. Подружка розповіла, що на цей раз у неї продуктів стало більше. Отже, її життя покращується й надалі не буде ніяких проблем.

У той час по кімнаті поважно проходила кішка.

Сільська мишка запитує міську:

– Хто це так поважно йде по хаті?

– Це мати мого чоловіка, – сказала міська мишка. – Ти привітайся до неї та обніми її.

Мишка з села кинулася до кішки в обійми. Та кішка проковтнула її.

Невдовзі міська мишка переселилася до села, у нірку сільської, де було все готово для безбідного життя.

Та недовго міська мишка прожила в селі. Кішці з міста теж важко було жити, і вона пішла за міською мишкою в село. Прийшовши, кішка побачила, як розжиріла міська мишка, враз стрибнула, схопила мишку та й з’їла її. Так не стало міської мишки.

Мораль тут одна: світ не без добрих людей, та й свинота не звелася.

Про польову та міську мишку

Одного разу польова мишка вирішила погуляти у великому місті. Такої краси вона ніколи не бачила. Великі будинки, чисті дороги, шумні машини й багато-багато людей. Гуляючи по вулицях міста, вона була дуже рада.

По дорозі вона зустріла міську мишку. Міська мишка подружилася з польовою, і вони стали нерозлучними подругами.

– Дорога моя подруго, – сказала міська мишка. – Ходім до мене додому, і я тебе пригощу всім, що маю.

Повела міська мишка свою подругу до нори. Польова мишка дуже зраділа і трохи позаздрила міській, бо та жила краще за неї. Міська миша дістала горіхи, сушені ягоди, шматочки хліба, шоколад і цукерки. Поївши таких делікатесів, польова мишка запросила й міську до себе.

– Дорога сестричко, я запрошую тебе в гості, – сказала, – і пригощу салом, сметаною та молоком.

Міська мишка дуже зраділа, що хоч раз побуває на природі й побачить, як живе польова. Йшли вони довго й прийшли до нірки польової мишки.

Польова мишка стала пригощати подругу салом, м’ясом та зерном.

Погризли сухарів, вилізли з нірки та й стали гуляти. Для міської мишки було цікаво все. Прогулюючись, вона побачила глечик.

– Скажи, сестричко, що в тому глечику? – спитала міська мишка.

– Там вершки, сестричко, – відповіла польова мишка. – Можеш покуштувати, якщо хочеш.

– Потримай мене за хвіст, – попросила міська мишка, – бо дуже глибоко ті вершки.

Міська мишка залізла на глечик, а польова тримала її за хвіст. Зависла міська мишка на хвості й стала пити вершки. Коли наїлася, попросила польову витягнути її.

Раптом у норі появився величезний чорний кіт. Враз польова мишка злякалася, випустила хвіст своєї подруги й утекла.

Міська мишка впала в глечик і не змогла виплисти з вершків. Кіт поважно прийшов до глечика, витягнув міську мишку, з’їв її й запив вершками.

Казці кінець, а хто прочитав, той молодець.

Орел і курка

Одного літнього дня курка з курчатками прогулювались по двору. Враз на них налетів орел. Ухопив одне курчатко і почав підніматись. Курка несподівано наскочила на орла. Орел кинув курчатко й почав битися з куркою.

Орел ухопив курку за голову, а курка почала вищипувати пір’я з орла. Орел розсердився й схопив курку за крило. Курка почала кричати:

– Відпусти мене, я віддам усіх своїх курчат.

– Добре, – каже орел. – Збери всіх свої діток, а тоді я тебе відпущу.

– Дітки мої, збирайтеся докупи, – почала благати курка.

Усі курчатка зібралися докупи в курнику. Орел зачинив двері курника й почав поїдати курчат. Коли з’їв всіх, черга настала й на саму курку.

Отже, вийшло, що в курки не було багато мізків, коли повірила вона своєму лютому ворогу.

Олень, мишка та птах

У карпатському лісі зустрілися олень, мишка та птах. Між собою вони вели розмову про своє життя. Поговоривши про все, що їх турбувало, почали розходитися.

Та сталася незвичайна пригода. Олень потрапив у сітку, яку виставив мисливець для лову тварин. Оленю не вдавалося звільнитись із полону. З розпачу він голосно заревів і став звати своїх друзів. На клич оленя прибігла мишка й почала гризти нитку за ниткою. Тут, на біду, мишка побачила мисливця.

Раптом птах налетів на мисливця. Мисливець замахав руками, а птах почав відлітати від нього, щоб мишка продовжувала гризти сітку. Олень звільнився.

Мисливець побачив, що птах спеціально став його облітати, й розсердився.

Згодом мисливець вирішив відпочити й підзаправитися. Сів під деревом, розклав свою їжу та й почав їсти. Мишка знову підійшла до мисливця, а олень схопив рогами торбу з їжею та й зник. На нього вже чекали друзі. Птах своїм дзьобом розірвав торбу і виклав усе на полянці. Поївши, друзі пообіцяли й далі допомагати одне одному.

П’яний горобчик

Жили собі на світі горобчики. Вони оселялися біля осель і літали з дерева на дерево. Дуже хвалькуватими вони були серед усіх пташок. Живилися всім, що їм попадалося.

Один виноградар у селі чавив виноград у чанах і готував з нього домашнє вино. Після пресування винограду здавив він під пресом залишки й викинув винну закваску біля одного з дерев.

Горобці зразу ж накинулися на цю закваску, бо побачили зернята з виноградин. Спочатку не зрозуміли, що закваска після витримки була заспиртована. Майже всі швидко стали п’яними. Селянин їх половив. Тільки один горобчик устиг злетіти на дерево. Але й на нього почала діяти винна закваска.

Враз горобчик став сміливим і заспівав, що нікого не боїться.

– Я орел, – сказав горобчик. – Нікого я не боюся, бо я найбільша птаха у світі.

І накинувся на пташенят ластівки.

– Геть з гнізда, – крикнув горобчик на пташеня. – Я найбільший птах у світі, а ви, малеча, забирайтеся куди хочете.

З жахом пташенята покинули своє гніздо.

На дерево сіла ворона. Тут же п’яний горобчик присів до неї.

– Ти що тут робиш? – запитав горобчик ворону. – Геть звідси!

Ворона подивилася на горобчика й відлетіла від нього. Вона не хотіла зв’язуватися з п’яним. Горобчик розпустив пір’я.

Незабаром на дерево сів голуб. І знову горобчик розхоробрився.

– Ти чого тут сідаєш? – закричав. – Я тебе заклюю, негіднику. Я сильніший за всіх птахів на світі.

Голуб перелетів на інше дерево. Що з п’яного візьмеш, подумав собі.

Та тут негадано налетів шуліка. Розправив крила і почав клюватися. Горобчик швидко залетів у чагарник неподалік.

– А тепер скажи, малий паскудо, – мовив шуліка, – хто сильніший, ти чи я?

Горобець зараз же тремтячим голосом відповів:

– Ти, звичайно. Я був п’яним, і це зробило мене хоробрим.

Висновок простий: п’яному й море по коліна.

Як гуцул потрапив до раю

В одному закарпатському селі гуцул мав дуже хороший виноградник. Він за ним доглядав так, що кожного року робив вино для себе та й для продажу.

Та ось одного року хоч і був великий врожай винограду, але сталася негода: за декілька днів до збору налетів град і все побив. Виноград посипався на землю. Малу частину гуцул зібрав у кошик. Видавив трохи виноградного соку.

Розчарований гуцул бачив, що для вина того соку дуже мало, й вирішив, що по дорозі розіп’є його з першим, хто попадеться.

Дорогою додому зустрівся з жінкою.

– Я йду до тебе, гуцуле, – бо в тебе є вино, – каже жінка.

– Хто ти така? – запитав гуцул.

– Я смерть і прийшла за тобою.

Гуцул перелякався, але швидко оговтався та й каже:

– Рідна смерть ти моя! Мені дуже погано, бо весь мій виноградник побив град і зараз я не буду мати жодного виторгу. Зараз несу маленьку діжку соку. Подивився, що його мало, і вирішив з першим, хто зустрінеться по дорозі, випити. Давай вип’ємо цей сік, а потім що буде, те й буде.

Випили вони сік і почали розмовляти.

Гуцул вирішив обманути смерть і питається:

– Чи правду люди кажуть, що смерть може пролізти через маленький отвір, наприклад, у діжку? Хотілось би подивитися, чи це правда.

– Ну що ж, – каже смерть, – дивись, як я залізу через цей отвір у діжечці.

А гуцул тільки того й чекав. Відкрив затичку, а смерть так і влізла в неї. Як тільки він це побачив, швидко затулив отвір затичкою, ще й ногою придавив сильніше.

І пішов собі додому приспівуючи. Діжечку повісив на горищі.

Відтоді у селі ніхто не помирав. Бог чекав людей на небі, але не міг дочекатися. Тоді послав чорта по гуцула. Як це – пройшло стільки часу, а гуцула немає на небі?

Прийшов чорт до гуцула і каже:

– Бог послав мене до тебе і питається, навіщо ти тримаєш смерть у діжці. Збирайся, і пояснимо все богу.

Гуцул каже:

– Я скорюся наказу бога, але мені треба спочатку побачити, що ти можеш робити. Чи зможеш ти залізти в полотняний мішечок?

– Звичайно, – каже чорт. – Дивись, як це просто.

Залізає чорт у мішечок, а гуцул одразу той мішечок зав’язує, бере палку й починає гасити нею по мішечку. Бив, доки мішечок не розірвався. Чорт вискочив і пішов до бога скаржитися.

Тепер уже бог послав трьох чортів. Гуцул саме рубав дрова.

– Гуцуле збирайся швидко до бога, щоб ти пояснив, чому тримаєш смерть у діжечці.

– Добре, – каже гуцул. – Але допоможіть спочатку мені розколоти ці колоди.

– Як тобі допомогти? – запитали чорти.

– Ідіть за мною, – каже гуцул. – Я покажу вам. Як тільки витягну сокиру з колоди, один із вас нехай засуне пальці замість клина. Другий має свої пальці засунути в кінці колоди, а третій посередині.

Перший чорт так і засунув, як йому сказано.

– Ти стій, доки другий чорт не засуне посередині.

– Добре, – каже перший.

Гуцул пішов до другого кінця і розщепив колоду, а другий чорт засунув туди пальці.

Гуцул далі розщепив колоду посередині й попросив третього чорта засунути пальці.

А тоді вийняв клин. Усі троє чортів так і залишили свої пальці в колоді. Тоді гуцул узяв палицю і почав їх лупцювати. Чорти стали проситися, щоб він відпустив їх, а вони вже самі скажуть усе богу про себе та смерть.

Відпустив гуцул їх, а вони дуже швидко втекли.

Прожив гуцул сто років і вирішив піти до раю.

В раю апостол Петро питається:

– Хто там біля дверей?

– Це я, гуцул, що прожив сто років і хотів би попасти в рай.

– Немає місця для тебе в раю, – каже Петро.

Тоді гуцул вирішив піти в пекло.

– Ти хто такий? – питають його із-за дверей.

– Я гуцул.

Коли чорти почули, що до них прийшов гуцул, затряслися й не пустили його до пекла.

Гуцул вирішив знову піти до раю. Постукав і попросив відчинити віконце, щоб побачити, як живуть у раю.

Апостол Петро відчиняє, а гуцул одразу шмиг – і в раю. Петро хотів вигнати гуцула, але той почав упиратися, бо вже не було куди дітися.

Тоді бог змилостивився і каже:

– Нехай залишається.

Ось так і потрапив гуцул у рай.

Циган та щастя

Одного разу циган повертався додому. Нарікаючи на гірку долю, вигукнув:

– Не маю я щастя. Де знайти своє щастя?

Тут Щастя вирішило послухати скаргу цигана.

Після сповіді цигана Щастя взяло його за руку й сказало:

– Послухай мене, але не бійся. Я – твоє Щастя.

Тут цигана вихор заніс далеко-далеко, а опустив біля входу до якоїсь печери. Каже йому Щастя:

– У печері лежать скарби світу. Зайди й візьми їх стільки, скільки зможеш понести. Як візьмеш багато, не зможеш донести додому. Тому не бери дуже багато. Є єдина умова: не скидай свою ношу зі скарбом на землю. Скинеш – усе піде прахом. Не будь жадібним.

І зникло. Циган зайшов у печеру. Очі розбіглися від величезної кількості скарбів і коштовного каміння. Він почав набирати все те у свою торбу. За якийсь час ледве вийшов, тримаючи на плечах важку ношу.

Коли пройшов кілька кроків, відчув, що стомився, і зрозумів, що не в змозі далі тягти ношу.

Тут у цигана виникла думка: не скидати ношу на землю, а котити торбу по землі. Дійшовши додому, він подумав:

– Хіба я страчу свій скарб, котячи торбу по землі?

Так і зробив. Та недовго радів багатству. Майже біля оселі розігнув спину – і скарб раптом зник.

Циган заплакав, нарікаючи на свою нещасну долю.

Поруч знову з’явилося Щастя. Подивилося на цигана та й промовило:

– Ти, цигане, завжди чимось незадоволений. Я сказало, щоб ти взяв стільки скарбу, скільки зможеш донести. Через свою жадібність ти втратив усе.

Отже, не треба бути жадібним. Завжди бери стільки, скільки можеш донести.

Походження зайця

У старому лісі жив собі заєць. Бігав він голодним та, на біду, нічого їстівного не міг знайти. Біля лісу в одного селянина було величезне поле, на якому він посадив на зиму картоплю, капусту, моркву та інші овочі.

Незадовго заєць вирішив навідатися на це поле. Прибіг і побачив капусту. В нього аж очі розбіглися. Та не знав заєць, що на цьому полі селянин пильнував капусту від усіх зайців.

Підійшов заєць до одного качана й почав гризти. Селянин тихо прокрався й схопив його за величезні вуха.

Заєць прикинувся мертвим. Селянин перевернув його, взяв за вуха й пішов додому. По дорозі зайшов до корчми випити склянку вина. А зайця кинув під кущі.

Заєць скочив і побіг до лісу.

Через якийсь час він знову навідався до поля. Тільки почав їсти капусту, як селянин знову схопив за вуха. На цей раз зв’язав і поніс додому.

Прийшовши додому, кинув зайця в погріб. У погребі прогулювався величезний вгодований кіт.

Заєць був хитрим. Він попросив кота відкрити банку зі сметаною. Банка впала, й сметана розлилася по підлозі.

– Пане господарю! – закричав заєць. – Біжи скоріше, бо кіт наробив біди. Всю сметану розлив.

Забігає селянин, а заєць плиг – і вискочив у двері на вулицю. Та й дременув до лісу.

Прибігши до лісу, заєць уздрів ведмедя, який ліниво лежав під деревом і смоктав лапу. Ведмідь теж був голодним. Він схопив зайця за вуха.

– От тепер, вухатий, я тебе з’їм, – сказав ведмідь.

– Слухай, ведмедю, не їж мене, – сказав заєць. – Ходімо до моєї сестри, і я посватаю її за тебе. Вона буде тобі готувати їжу, ніколи не будеш голодним.

Почувши це, ведмідь згодився піти в гості.

Коли ведмідь випустив зайця з лап, вухатий скочив та й утік.

По дорозі крикнув ведмедеві:

– Невже, дурний ведмедю, я за тебе віддам свою сестру? Розкрив собі пащу й подумав, що заживеш із нею. Дзуськи тобі!

Смерть злої дівчини

У старенької матері був син, якому минуло понад тридцять років. Був він нежонатим, бо не міг собі знайти дружину.

Ось одного разу знайшов дівчину, краса якої була надзвичайна. Вирішив узяти її за дружину. Дівчині чомусь хлопець не сподобався, але вирішила вона все ж таки вийти заміж.

– Я піду за тебе, якщо принесеш мені серце своє матері, – сказала дівчина. – Таким чином ти доведеш, що ти мене дуже кохаєш.

Але хлопець любив свою матір, яка йому подарувала життя. Здивувався він пропозиції, але вирішив перевірити щирість дівчини.

Зарізав козу та й вийняв у неї серце. Прийшовши до коханої, подав серце кози. Дівчина взяла його в руки й почала насміхатися. Тоді хлопець узяв у руки серце кози й кинув його в обличчя дівчини. Дівчина застогнала, злякалася й упала без пам’яті на землю. Враз і померла.

Отже, захотіла дівчина смерті матері хлопця, та померла сама.

Чому в Синевирському озері
мало риби

Якось чапля вирішила подорожувати по Карпатах. Прилетіла вона на Синевирське озеро. Але там вона не могла жити, бо в озері не водилося багато риби. Тоді перелетіла до річки Ріка в Воловому й оселилася там. Колись Ріка була повноводною. У Ріці було багато риби. Звичайно, чапля зраділа можливості поживитися рибами.

Риби, що водилися в ріці, були полохливими. Як тільки хтось появлявся у воді, вони тікали. Чапля подумала, що треба було б якось обманути риб. Зайшовши в річку, вона сказала їм:

– Мої дорогі рибки! На вас чекає біда, бо люди вирішили внизу річки зробити дамбу й почати відлов. Якщо ви всі помрете, смерть чекає і на мене.

– А як нам бути? – запитали рибки. – Чи можеш нам допомогти?

– Так, – сказала чапля. – Є одна радість для вас. Недалеко є Синевирське озеро, і в ньому ви зможете спокійно жити. Люди ніколи не зможуть створити дамбу на цьому озері.

– Врятуй нас, – почали просити риби. – Ми хотіли б жити в озері, а не вміємо ходити або літати. Отже, вся надія на тебе. Дуже просимо тебе допомоги.

– Я допоможу вам переселитися в озеро, – сказала чапля. – Але всі ставайте в чергу, бо всім зразу допомогти я не можу.

– Добре, – відповіли риби. – Ми будемо вдячні тобі за порятунок.

Чапля зраділа. В думках вона вже тішилася, що риби згодилися на переселення в озеро. Не вірилося, що їх так легко вдалося обдурити. А риби раділи, що чапля їх врятує від неминучої смерті.

Риби почали висовуватися з води, а чапля поважно ходила, вибирала великих і жирніших, хапала в дзьоб і відходила на берег. Інколи могла за один раз брати й декілька штук. І приходила по кілька разів на день.

Звичайно, потім чапля прилаштовувалася біля одного великого дуба й усіх з’їдала. А кісточки залишала під деревом.

Риби в річці не здогадувалися, що їхніх родичів і товаришів чапля з’їла.

Коли риб залишилось мало, чапля випадково підхопила величезного рака, що спостерігав за її діями. Рак знав, що чапля з’їдає риб, бо під дубом знайшов кісточки від них.

Рак розсердився на чаплю. Коли чапля схопила рака, той укусив її за шию й почав здавлювати горло.

– От тобі й смерть за те, що обманювала моїх річкових колег, – сказав рак.

Чапля не могла кричати, бо її горло було стиснене клешнями. Рак ними, наче замком, закрив доступ повітря. Чапля не витримала болю та й померла, впавши на берег річки.

Тепер ви знаєте, чому мало риб у Синевирському озері. Чапля не могла й не хотіла їх там розводити.

Про вербу та калину

До свого рідного села повертався воїн, який багато років воював у далеких краях. Там у нього була наречена, яку він щиро покохав. Вони мріяли поєднати свої життя, народити багато діток і зажити щасливо.

Прибувши у своє село, він навідав батьків, які за багато років дуже постаріли. Батьки захотіли, щоб їхній син оселився поряд і оженився з односельчанкою. Вдома його зустріли дві дівчини, які сильно в нього закохалися.

Одну звали Вербена, а другу – Калина. Вербена була дуже привабливою: мала розкішне волосся, зеленуваті очі, чудовий стан. Правда, вона була дуже гострою на язик і гірко відкликалася на слова людей, що її оточували. Калина була заквітчана червоним намистом, заплетеним у косах, а коричневі очі й стан її були також прекрасними. Дівчина була лагідна до всіх, говорила красиві слова й старалася всім допомогти.

Вербена та Калина почали ходити туди, де мав бути хлопець. Вони сперечалися між собою про те, кому бути поруч із ним. Звичайно, хлопець не дуже задивлявся на них, хоча ці дівчата могли бути йому за пару. Самі дівчата наввипередки запрошували його на побачення. Жодна не могла його привабити поведінкою чи розмовою. Хлопець шанобливо ставився до них, але почуття в нього не розкривалися.

Якось дівчата почали занадто сперечатися одна з одною. По дорозі вони не тільки сперечалися, але й почали між собою бійку.

І тут з’явилася фея, яка поклала край суперництву. Вербену вона перетворила на вербу, а Калину на калину. Відтоді на узбіччі села росла гірка верба. А на калині розквітали білі квітки, які потім перетворювалися на суцвіття червоних ягід.

Хлопець, побувавши вдома, повернувся в край, де жила його наречена й чекала його. Згодом вони оженилися і щасливо зажили, народивши діток.

Павук і муха

Колись павук і муха жили поруч. Муха літала навколо павутини, яку павук сплів одного разу в куточку кімнати.

Одного разу муха запросила павука в гості. Павук пошкандибав по стінці кімнати. Муха поважно зустріла павука й стала пригощати своїми наїдками. Довго вони сиділи поруч, розмовляли про життя. Настав вечір. Стало темно в кімнаті. Обоє схотіли лягати спати.

Павук вирішив попросити муху лягти поруч.

– Я боюсь лягати сам, – сказав павук. – Можна, я ляжу спати біля тебе?

Муха згодилася й лягла поруч із павуком.

За ніч павук повністю обмотав гостинну муху павутиною.

Ранком муха прокинулась і не змогла навіть поворухнутися.

– Допоможи мені, будь ласка, звільнитись від павутини, – заволала муха.

– Жаль мені тебе, – відповів павук, – я не знаю, як розплітати павутину. Плести вмію, а розплітати батьки не навчили.

Чому фермер не зрубав яблуню

В одному селі у фермера був великий сад. Там росли всі плодові дерева, квіти та інші рослини. Росла там і дуже стара яблуня, яка не плодоносила й слугувала прихистком для різних птахів і білки.

Фермер захотів зрубати яблуню й наробити з неї меблів. Взяв у руки сокиру і взявся до діла. Птахи й білка повиразили й почали благати не рубати дерево. Птахи сказали, що будуть співати йому, а білка – що радуватиме його око.

Спочатку фермер не звертав увагу на їхні прохання. Але з дупла дерева раптом почали вилітати бджоли. Придивився він до того дупла і побачив щось дивне. Засунув руку в дупло і намацав в’язку рідину. Підніс до рота і зрозумів, що ця рідина дуже смачна, солодка. Це був мед, який виробляли бджоли.

Він зрозумів, що бджоли будуть кожного року приносити йому мед.

Відтоді птахи, білка та бджоли спокійно жили у старій яблуні.

Два бажання сосни

В одному селі росла самітна сосна. Навколо неї не було жодної сосни. Поруч росли дерева з розкішними листками. Вона дуже горювала, що замість листя має довгі голки.

Одного разу сосна побажала мати золоті листочки. Невдовзі бажання сосни здійснилося. Вона зраділа. Але прийшов лісоруб,зібрав усі золоті листочки й поніс додому.

Сосна засмутилася. Вона вирішила мати зелене листя. Від щастя сосна стала веселою. Але до сосни прийшла коза і з’їла все листя. Гола сосна задумалася, чи варто було мріяти про своє життя та зміну вбрання.

Тоді сосна вирішила повернутися до свого попереднього вбрання. Відтоді всі сосни мають на собі тільки голки.

Чому соловейко не сідає на виноградну лозу

У давнину соловейко полюбляв сідати на виноградну лозу. Жили вони дружно, бо соловейко завжди співав на лозі, а лоза щасливо слухала цей спів. часом соловейко відлітав, і тоді виноградна лоза починала нудьгувати.

І ось виноградна лоза вирішила провчити соловейка. Коли він укотре прилетів і сів на лозу, з неї почали рости довгі вусики. Вони, як щупальця, обвили ноги соловейка.

Уночі соловейко вирішив відлетіти, та марно: не зміг він відірватися від лози. Вусики не давали .

Довго він боровся з тими вусиками. Вже й співати не хотів, тільки  дзьобом довго прокушував вусики-щупальця. А звільнившись, вирішив більш ніколи не сідати на виноградну лозу.

Відтоді соловейко обминав лозу, бо боявся, що та знов не відпустить його. Не сідають на виноградну лозу і нащадки соловейка.

Чому заєць без хвоста

У далекому минулому заєць мав довгий пухнастий хвіст. Він пишався ним і часто при зустрічі з лисицею хвалився. Та недовго те тривало.

Як відомо, заєць жив з того, що ходив по людських городах і харчувався капустою та морквою. Він навіть спав неподалік під величезним кущем.

Набридло селянину бачити спустошену ниву. Думав він, думав і вирішив схопити зайця на своєму городі. Та й поставив мисливський капкан.

Заєць був необачний: він не побачив капкана й знову взяв дві морквинки. А тоді махнув хвостом – і хвіст затиснуло капканом.

Сіпався заєць декілька разів. Йому було боляче, але він дуже напружився й вирвав хвіст із капкана. Повернувся і побачив, що позбувся хвоста.

Довго заєць не ходив по сільських городах: боявся, що сам попаде в капкан і помре.

Відтоді в зайця хвіст став коротким.

Чому зайці міняють шерсть

Кожний звір у лісі намагався схопити зайця і з’їсти його. Ведмеді, вовки та й лисиці полювали на зайців. Зайці ніяк не могли сховатися від них. Навіть, орли, яструби й лисиці почали за ними ганятись і вбивати. Насилу вдавалося їм утікати в гущавину. Кожний ворог тепер бачив, що їх у лісі багато. Незабаром весь заячий рід вигублять звірі.

Якось одного разу зайці прийшли до бога скаржитися на свою долю.

– Боже! – сказали звірі. – Що нам робити? Куди ми не підемо, всюди за нами бігають. Допоможи нам, боже!

– А що б ви, зайці, хотіли? – спитав їх бог.

– Ми хотіли б мати таку шерсть, щоб жоден із звірів і птахів не бачив нас.

– Добре, – відповів бог. – Ви будете мати сіру шерсть, Тоді зможете ховатися в кущах і лісових дуплах.

– Дякуємо тобі, боже за цей подарунок.

З того часу зайці могли ховатися у лісі від ворогів і весело зажили. Бігали в село, що було поруч із лісом, і бродили по городах, де селяни садили капусту, моркву, огірки та інші овочі. Славне життя настало у зайців. Зайці тішилися своїм життям.

Та незабаром прийшла зима. Чорна шерсть видавала зайців, і знову за ними стали полювати звірі. Стало важко жити зайцям. Кожний норовив схопити зайця та з’їсти його.

Знову зібралися зайці взимку й пішли до бога.

– Боже, – кажуть зайці, – ми вдячні були тобі за те, що влітку отримали сіру шерсть, але тепер узимку нам стало гірше жити. За нами полюють усі звірі й птахи. Вже рід наш заячий вимирає.

Послухав бог зайців та й сказав їм:

– Добре, любі зайці. Взимку ваша шерсть буде білою.

Ураз шерсть зайців стала білою, як сніг.

Відтоді шерсть зайців стала змінюватися від сірого влітку до білого взимку.

Чому птахи мовчать

У давні часи птахи жили біля людей і добре спілкувалися з ними. Птахи і люди могли знати все одні від одних.

Одного разу голодний яструб навідався до людської оселі. Політав він над селом і побачив курча. Враз схопив його, полетів на високе дерево й почав клювати.

Орел, який був другом яструба, підлетів до нього. У орла засвітилися очі, бо й сам він був голодним.

– Чого ти, друже, так дивишся на мою здобич? – спитав яструб. – Якщо хочеш їсти, то я тобі дам кусень курчати.

– Не хочу я від тебе нічого, – сказав орел, – я сам можу вполювати собі здобич. Мені цікаво, чи будеш ти ситим від малого курчати. Ось я недавно з’їв зайця. Ото ж було смачно. Ти собі навіть не можеш уявити, яке смачне м’ясо зайця.

Між ними почалась суперечка, хто важливіший. Кожен хвалився своєю силою, мудрістю. Шуміли так сильно, що на гамір зібралося багато різних птиць.

Коли всі позлітались, орел і яструб сповістили, що хтось із них має стати їхнім царем.

– Я повинен бути вашим царем, бо злітаю в небі дуже високо й бачу всіх здалека, – сказав орел.

– Ні, – сказав горобчик. – Я хоч і маленький, але я завжди поруч з усіма вами як улітку, так і зимою. Я хочу бути царем.

Тоді взяла слово зозуля.

– Не може бути царем горобець, – сказала. – Я ціле літо співаю і нікому не заважаю.

– Хіба зозуля може бути царем, коли свої яйця вона підкладає нам, птахам, а ми висиджуємо її потомство і даємо її дітям поживу, щоб вони виросли?

Довго птахи сперечалися між собою. Вже скоро мала настати ніч.

Старий ворон-чарівник, що сидів на високій тополі, слухав суперечки птахів і вирішив покласти їм край.

– Усі ви хочете бути царями, – сказав ворон-чарівник. – І не чуєте одне одного. Для чого вам розуміти пташину мову? Від сьогоднішнього дня ви будете мовчати.

Відтоді всі птахи на світі мовчать і навіть перестали розуміти людську мову.

Така вже доля птахів.

Чому ворона стала чорною

Це було давно, коли птахи розмовляли людською мовою. Серед птахів був майстер по кольору – це сова.

Усі птахи зверталися до сови, щоб отримати красиве вбрання. Тільки ворона ніяк не могла вибрати собі колір. Підійшла до сови, попросила перефарбувати її, але не знала, яку фарбу вибрати. Все перебрала і вирішила стати зеленою. Попросила сову пофарбувати її в зелений колір, голову зробити білою, а крила пофарбувати в сірий.

Сова сказала, що швидко виконати прохання не може, бо вже має замовлення інших птахів. Розсердилася ворона на сову, бо відмовила сова вороні.

Але й сова вирішила по-своєму. Вона швидко пофарбувала ворону в чорний колір із сірим відтінком.

Відтоді ворона стала чорною.

Чому кріт боїться світла

От і посперечалися лісові звірі, чи потрібне сонце на небі. Денним тваринам, звичайно, хотілося, щоб воно світило завжди, а нічним хижакам світло лише заважало полювати.

– Коли є тепле хутро, то й без сонця чудово, – зауважила лисичка.

– А я взагалі не люблю світла, – пробубнів кріт, насунувши листочок клена на голову.

– Що ви таке кажете? – занепокоїлася білочка. – Без сонця природа загине!

Слухаючи суперечку, ведмідь запропонував:

– Зіграймо в парне-непарне! Хто переможе, той забере сонце й вирішить, що з ним робити.

Порадилися й довірили суддівську справу койоту та сові. Сірий спостерігав за денними звірами, перната – за нічними. Отож дістали вони камінчики для гри та й сховали під лапами. Підготували дванадцять паличок для суддів, аби ті вели рахунок. Розклали приладдя на великому пласкому камені й розпочали.

Ох і довго тривало змагання! Спочатку камінчики ховала денна команда. І звірі так спритно та завзято передавали їх одне одному, що сумнівів не залишалося: переможуть світлолюбні! Аж раптом кріт, який грав за нічну команду, правильно визначив, що камінчики в мухоловки та яструба. Настала черга вгадувати денним тваринам.

Щастя всміхалося то одним, то іншим. Здавалося, що грі не буде кінця. Звірі так захопилися, що не помітили, як небесне світило почало підніматися все вище й вище.

Сонечко аж знудилося від довгої гри, позіхнувши, визирнуло з-за дерев, розправило промінчики й почало лоскотати хижаків.

Першим примружився ведмідь. Клишоногий грав за нічних звірів, і від довгого сидіння на колоді в бідолашного заніміли лапи. А тут іще й спекотно стало, довелося здорованю зняти черевики!

Побачило те сонечко, весело засміялося й застрибало по звірячих носах і спинах. Довелося нічній команді ховатися від палючих променів.

Першим покинув галявину койот. За ним, спотикаючись, побіг кріт. Погубивши камінчики, залопотіла крильми сова. Ведмідь так поспішав за друзями, що взув правий черевик на ліву лапу, а лівий – на праву. Шкутильгаючи, бідолаха чимдуж тікав у лісові хащі.

– Зачекайте! – кричав, перевалюючись з однієї лапи на другу.

Відтоді велетень так і ходить, за що друзі прозвали його клишоногим.

Жодна команда звірів не стала переможцем у грі за сонце, тому день і ніч приходять до нас по черзі, а кожна тварина полює тоді, коли їй зручно.

Напевно, вам відома легенда про те, як Бог позбавив зору кротів. Якщо ні, так от: у ній ідеться про те, що кроти постійно рилися в землі й псували дерева в райському саду. Бог пообіцяв, що поверне зір кротам, якщо вони вириють стільки ям, скільки на небі зірок.

Якщо кроти бачать просвіт, вони відразу ж зариваються глибше, щоб у жодному разі не опинитися на поверхні землі. Лапи в них як лопаточки, вивернуті вбік.

У тому краї, де колись відбулася ця історія, денне світило то дуже довго сяяло, то раптом зникало, й наставала довга-предовга ніч.

Чому кажан висить униз головою

Жила собі на світі летюча миша. В народі їх називають кажанами. Створив бог кажана з польової миші, яка була дуже швидка й від усіх тікала. Польова миша жалілася богу, що не може літати.

Тоді бог сказав їй:

– Я можу дати тобі можливість літати, але бігати по землі ти не зможеш.

– Добре, – відповіла миша. – Я готова літати так, як літають птахи по небу.

– Подумай тільки, бо ти ніколи не зможеш стати на ноги, – сказав бог. – Будеш мати слабкі ноги. Крім того, крила твої будуть легкими та гнучкими, покритими пір’ям. Голова в тебе буде, як яйце, незахищене від ударів.

– Краще літати в небі, ніж бігати від своїх ворогів на землі, – сказала польова миша. – Мені не потрібна велика голова, я не хочу ні про що думати.

Скоро бог перетворив польову мишу на кажана.

Кажан полетів і сховався у печері, бо не хотів більше нікого бачити.

Вирішив удень ховатися, а вночі прокидатися й полювати на комах, жуків та метеликів.

Кажан пробував бігти по землі, але ноги його були слабкими. Відтоді кажани почали спочивати на гілках дерев або на опорах. Щоб голова не боліла, вони, зачепившись ногами за гілки, тримали її внизу. На щастя, голова в кажанів неважка.

Якось кажан упав на землю й довго не міг злетіти. Мучився він, мучився й потихеньку поповз на висоту гори. З висоти впав, розкрив крила й злетів.

Відтоді кажан ніколи не падав на землю.

Як гуцул голосував на Закарпатті

(Гумореска)

Чи давно то було, чи недавно – ніхто не може знати. В одному селі в Карпатах жив собі старенький дід із бабкою. З ними жила й дочка з онукою. Як жили вони, тільки бог знає. Пенсії в діда та бабки були дуже мізерні. Їх не вистачало на чотирьох, бо дочка виховувала онуку діда та баби й доходів не мала.

Думали дід із бабкою, як прожити в демократичній державі, де всі хотіли б стати депутатами. Депутатам не потрібно думати про виборців, а коли їх виберуть, то вони не працюють на благо народу. Завжди дивляться на речі, які можна було б приватизувати, або інколи з маузером захопити у сусіда чи свого візаві маленький кусочок земельки, до якої потім можна було б на сесії прибрати і сусідню межу. Думали дід із бабкою, що ж робити, і вирішили купити собі козу. Попросив на чехах12 купити породисту козу, яка б давала 7-8 літрів молока. Це молоко любила пити їхня онука. А коли дід із бабкою мали гроші, то можна було купити маленьку булочку. На інше їм не вистачало.

От настали вибори, на яких пан кандидат розвішував білборди зі своєю мордою, на яких «скромно» було написано: «Вибери меня, вибери меня». Подивився дід та й сказав бабці:

– Ти чула, бабко, що коза не давала спати нам?

– Чула, чоловічку, чула. Та що маємо робити, коли нам треба йти на вибори? Чула я, що хто не прийде на вибори, в того можуть забрати пенсію.

– Боже, яка ти дурна! – відповів їй дід. – Ми маємо впорядкувати спочатку нашу Марьку, а потім уже йти на вибори.

– Ей, діду, ти у мене розумний, роби, що знаєш, – відповіла бабка. – Ти у нас ошколований13, бо ходив до школи.

Одягнув дідо кабат14, на голову насунув шапку та й пішов у стайню по козу Марьку.

– Ти, Марько, веди себе добре, бо веду тебе до твого легіня-цапа. Дуже прошу тебе, Марько, щоби цап недовго просив тебе його ощасливити. Мені ще треба йти на вибори, бо як не проголосую за держиморду з білборда, то не буду мати пенсію, а зимою не зможу тебе прокормити.

Як то було далі, ніхто не знає. Дід із бабкою проголосували (значить, будуть мати пенсію), а коза Марька задоволена, бо вже тихо мекала собі й не ревала вночі. Як було цапові, знав тільки цап.

12 На чехах — так на Закарпатті називали Чехословацьку республіку.

13 Ошколований — освічений (діал.).

14 Кабат — пальто (діал.).

ЛЕГЕНДИ

Легенда про гору Піп Іван

У Карпатах жив бідний пастух. Він пас селянських овець майже цілий рік. Усі дні він грав на сопілці. Грав чудово – так, що всі, хто слухав його, були зачаровані його грою. Цю мелодію чула й донька короля. Вона вирішила подивитися на того, хто так чудово грав.

Довго вона йшла, бо гора в селі була далекою та високою. Йшла повільно, бо на ногах мала високі підбори. Взуття вже збила від каміння на горі. Згодом вона втомилася.

Незабаром принцеса побачила бідного хлопця.

– Хто ти? – спитала принцеса.

– Я пастух, пасу вівці селян, – відповів хлопець. – Мене звати Іваном.

– Жаль, – промовила принцеса, – бо я прийшла подивитися на того, хто так чудово грає на сопілці.

Тоді Іван узяв у руки сопілку та й почав на ній грати.

– Де твій дім, Іване? – спитала принцеса.

– Мій дім – то моя гора. Я живу там удень і вночі. На ніч я сплю на скошеній траві під розлогим деревом, що захищає мене від дощу та сонця. Підемо, і ти побачиш село, де я живу взимку.

– Я не можу йти, бо моє взуття вже пошкоджене, – промовила принцеса. – Якщо зможеш, понеси мене на гору. Ти будеш грати на сопілці, щоб моє серце стало радісним, що побачила тебе.

Хлопець узяв її на руки. Принцеса показалася легкою, наче пушинка. Йшли довго. На шляху відпочивали. Тоді хлопець брався за сопілку й не переставав видавати чудові мелодії.

Ось і вершина гори. Пастух дійшов до своєї отари овець, опустив принцесу на траву і приліг, поклавши свою голову на її коліна.

Коли пастух відпочив, він знову почав грати на сопілці. Принцесі так сподобався пастух, що вона вирішила жити з ним. І потім з ним ніколи не розлучалася.

Гора служила їм захистом і місцем кохання.

Відтоді гору прозвали Піп Іван, бо їхнє життя було поєднано, ніби в церкві.

Легенда про омелу

В одному закарпатському селі Лохово, неподалік від Мукачівського замку, проживала відьма Омелія. В селі її не любили, але з нею ніхто не міг порадити. Вона завжди все робила на свій лад, насилала біди селянам.

У село прибув молодий гарний хлопець на ім’я Василь. Він тяжко працював у шахтах Бельгії, був у Єрусалимі, де служив у багатих євреїв. Вони йому доручили охороняти ворота, за що він отримав прізвище Петах. З єврейської мови його прізвище означало «відчинені двері».

Довго він подорожував по світу, поки доля його привела в Лохово. У селі проживала молода роботяща дівчина Маруся, яка дуже сподобалася хлопцеві. Після одруження вони побудували хатину. Василь був дуже здібним, бо міг змайструвати все. Він змайстрував собі молотилку, віз, займався виноробством, бо виростив виноградники, мав маленьке господарство, яке вів разом із дружиною. Він був завжди бажаним у селі, бо розумівся в будівництві. Жодному селянинові він не відмовляв в допомозі, за це його дуже поважали.

Селяни ніяк не могли позбавитися відьми Омелії. Вони звернулися до Василя з проханням зарадити цій справі.

Василю повезло, коли Омелія захотіла мати можливість літати. Вона попросила Василя змайструвати засіб, на якому вона могла б кружляти над селом.

Василь був дуже розумним і змайстрував їй літаючу ступу. Коли Омелія побачила ступу, то не довго думаючи, сіла в неї. Ще Василь був мудрим, бо зробив ступу такою, щоб вона ніколи не повернулася в село. Омелія махнула помелом – і ступа піднялася в небо так, що з неї почало диміти, а дим осідав на деревах, які перетворилися на дивні рослини, які селяни назвали омелою.

Відтоді ця рослина прижилася й почала розмножуватися. В народі її прозвали відьминою мітлою, а також баб’ячим прокльоном – за ті біди, що спричиняла відьма простому люду.

Відтоді в селі більше ніколи не було відьом.

Легенда про платан в Ужгороді

У давні часи Ужгородським замком володіли різні князі та графи. Кожен хотів залишити спогад про своє перебування в Ужгороді.

Коли володарями замку стали графи Другети, вони вирішили посадити таке дерево, яке могло б рости багато сотні років і нагадувало про них, про їхню безсмертність. Під Ужгородським замком вони розгорнули величезний парк, у якому посадили сосни, смереки, кипариси, катальпи та інші дерева. Але ці дерева не були довгожителями.

Одного разу графи Другети поїхали до своєї батьківщини – до Італії. Там вони довідалися, що є таке дерево, що живе понад півстоліття. Таким деревом був платан кленолистий.

Цікаво, що восени ці дерева скидають свою кору із стовбура і стають голими. Часто їх за це називали безсоромницями.

Граф Другет узяв з Італії два черешки від платана та й привіз їх до Ужгорода і в парку під замком посадив. Платани зростали серед інших дерев і стали розкішними. Другети мріяли зробити парк таким, щоб кожен ужгородець та його гість міг насолоджуватися природою. Розробили алеї, вздовж яких посадили квіти: троянди, лілії, айстри тощо. Парк став місцем побачень молодих і місцем відпочинку старших. Платани дуже швидко зростали і стали широкими та високими.

Незадовго два платани дуже виросли та стали прикрасою замкового парку.

Розкішний платан, посаджений графом Другетом, і зараз росте одиноко під Ужгородським замком. Він подібний до парасольки, під кроною якого можна прохолоджуватися в жаркий період літа або перечекати зливу.

Зараз йому близько 500 років. Він має окружність до 10 м, а висота його більше 20 м.

Легенда про Уж

Давно це було. В нашому краї жив князь Лаборець, який у 9 ст. лишався під патронатом болгарського царя Симеона – царя всієї Візантії.

Наші землі намагалися загарбати різні племена, але князь Лаборець зі своїм військом завжди їх боронив.

Одного дня Карпатські гори перейшли угри. Перший бій вони вели коло замку Вартоплянка біля Мукачева. Угорські орди отримали першу відсіч і повернулися в гори. Здобувши перемогу, князь Лаборець почав святкувати, але угорські племена знову пішли в наступ, оточивши табір із військами князя Лаборця. Тоді в бою полягла велика кількість воїнів князя.

Залишивши мукачівську округу, Лаборець повернувся в Ужгородський замок із тим, щоб узяти з собою всю сім’ю й піти на захід. Але дочка Лаборця Аннуся не захотіла залишати замок – обійстя, навколо якого жили прості люди, з якими вона росла і радо зустрічалася.

Народ плакав від розпачу, журився про своє майбуття. Люди розуміли, що боронитися від навали орди нема змоги. Горе, плач і невідомість заполонили все населення округи.

Біля замку текла величезна річка Уж, яку угорці називали Унг, тому місто й замок у них мали назву Унгвар.

Пустка настала в замку. Угри, зайнявши Ужгородський замок, полонили дочку Лаборця. Хотіли забрати її та видати заміж за свого воєначальника. Аннуся довідалася, що її батько, князь Лаборець, героїчно загинув на річці Свіржава, яку згодом люди назвали іменем князя.

Довго угри просили Аннусю стати жінкою свого воєначальника , але вона дуже противилася цьому. Не могла скоритися уграм і кинулася з замку в річку Унг.

Там вона померла, а люди, що жили біля цього замку, назвали річку Ужем. Ця річка справді, як вуж, звивалася навколо замку й несла свої води до річки Лаборець. Таким чином, річки Уж та Лаборець стали символами єднання родини князя Лаборця.

Легенда про полин та будяк

Скільки літ тому це було, зараз важко сказати. В одному селі жила бідна дівчина на ім’я Поланя. Всі чомусь її називали Полин. У шість років вона стала круглою сиротою. Не було в неї родини, яка могла би її прийняти до себе. В полі у неї була дуже маленька хатка, яку спорудили для неї добрі селяни.

В тому ж селі жив собі багатий хлопець – син заможного селянина. Якось познайомився він з дівчиною Полин. Почав залицятися до неї. Довго ходив до неї, поки не познайомився в сусідньому селі з багатою дівчиною, дочкою попа. Хлопець кинув Полин і перекинувся до багачки.

Згодом хлопець вирішив оженитися з багачкою. Призначили весілля, запросили гостей. Усе було приготовано.

У день весілля в селі почався буревій. Буревій виривав із землі дерева та кидав їх на землю. Багато хат було понищено. А ще сталася лиха година, коли буревій настиг людей, які справляли весілля. Несподівано буревій схопив хлопця і поніс у поле, де жила Полин. Хлопець був здивований, що в день весілля буревій поніс його в поле, а ще більше здивувався, коли опинився біля бідної дівчини.

Враз буревій перетворився на старого діда. Він спитав хлопця, чого він знущався із бідної дівчини. Хлопець сердито сказав:

– То моя справа, а не твоя, діду.

– А як тебе звати, хлопче? – спитав дід.

– Як хочете. Можете мене назвати будь-як, – відповів хлопець.

Тоді дід вирішив його перетворити на рослину, яка отримала назву будяк. Відтоді на полях почав рости будяк: рослина, яку не любили селяни.

Легенда про червону троянду

Маленька дівчинка на ім’я Аня стала сиротинкою. Мама й тато померли, коли їй виповнилося лише шість років. У неї не було рідних, тому вона жила бідною й часто голодувала.

Одного разу їй приснилася чарівна фея, яка вирішила допомогти сирітці. Фея запропонувала виготовляти троянди з паперу. Квіти, виготовлені Анею, були надзвичайно красивими. Вона носила їх на базар, але люди давали їй копійки. Така праця була виснажлива, бо для того, щоб жити, треба було виготовляти дуже багато квіток.

Кожну ніч вона плакала. Важко їй було жити.

Виросла вона й  стала нареченою одного хлопа. Побачив хлопець, що молода дівчина виготовляє квітки на продаж, і захотів розбагатіти. Сам він жодного дня не працював, а свою дружину змушував працювати днем і вночі.

Дівчина вже не мала засобів, щоб купляти папір для квіток. Нероба-чоловік змушував її все більше і більше працювати. Звичайно, виготовлені білі квіти не дуже користувалися попитом на базарі.

Тоді чоловік вирішив оживити квіти краплями крові самої дружини. Він проколював пальці дівчини і забарвлював кров’ю виготовлені квіти. Скоро в дівчини не стало крові, і вона померла.

Таким чином білі квітки троянди стали червоними, бо були окроплені кров’ю сирітки.

Pohádky a pověsti
babičky Haničky

Hanna Bobonyčová

Přeložil Miroslav Tomek

Sborník sestává z pohádek a pověstí napsaných Hannou Bobonyčovou na základě materiálů, které v 70. letech shromáždily a uspořádaly Marija Petachová (roz. Herc) a Pelaheja Bobonyčová (roz. Savková).

POHÁDKY

Dobrá a zlá sestra

Jedna žena z Vrchoviny měla dvě dcery. Starší dcera byla hrubá, zlá a lakomá. Mladší, ta byla laskavá, přívětivá a ochotná pomoci každému, kdo byl poblíž.

Jednou matka poslala mladší dceru pro vodu ke studni na kraji vesnice. Dcera nic nenamítala, vzala vědra a šla. Nestihla ani nabrat vodu, když tu se před ní objevila dobrá víla v podobě staré babičky. Stařenka k dívce přistoupila a poprosila, aby jí dala napít.

„Dívenko, prosím tě, dej mi napít, mám náramnou žízeň,“ poprosila ji stařenka.

„Hned, babičko, jen co naberu do vědra vodu, dám vám napít,“ odpověděla dívka.

Nabrala vodu a podala vědro stařence. Stařenka řekla:

„Máš dobrou duši, dívenko. Daruji ti prsten. Kdykoliv si budeš něco přát, postačí, když jím třikrát otočíš kolem prstu, a tvoje přání se ti splní.“

Jen co to dořekla, stařenka zmizela.

Mladší dcera přinesla domů vodu a vyprávěla o tom, co se jí přihodilo. Starší sestra to slyšela a rozhodla se, že i ona zkusí štěstí.

A tak se starší dcera vydala pro vodu. Když přišla ke studni, začala nabírat vodu. Vtom se u ní nečekaně objevila stará babička a poprosila ji o vodu. Dívka ale s lidmi nikdy moc dobře nevycházela. Neznala soucit a k lidem i zvířatům se chovala bezohledně.

„Co jsi zač, abych ti dávala napít?“ řekla starší dcera.

„Ty jsi ale nemilosrdná a zlá,“ zvolala stařenka. „A k tomu ještě lakomá a závistivá. Nic si nezasloužíš. Odteď budeš mít jen to, co si vyděláš vlastní prací.“

Od té doby musela starší sestra těžce pracovat, zatímco mladší měla všechno, co si přála. Mladší sestra ale přesto matce i starší sestře dál pomáhala.

A tak dobrému člověku celý svět přináší štěstí, kdežto zlému neštěstí.

Dva bratři a Bída

V jedné vsi žili dva bratři. Jeden byl bohatý a druhý chudý. Bohatý měl všechno – velký dům, pole i dobytek. Chudý neměl nic kromě skromné chaloupky a své sekery.

I stalo se, že chudý bratr vyrazil do lesa na dříví. Šel lesem a zpíval si, protože byl zdravý a šťastný. Najednou však zaslechl, že někdo zpívá s ním. Otočil se a spatřil drobnou postavu.

„Kdo jsi?“ zeptal se chuďas.

„Já jsem tvá Bída,“ odpověděla mu postava. „Odteď budeme žít spolu: kam půjdeš ty, tam půjdu i já.“

A tak teď chudý bratr žil s Bídou. Po nějakém čase toho ale už měl dost.

Objednal si tedy rakev s víkem a poprosil Bídu, aby ji vyzkoušela. Bída ulehla do rakve. Chuďas hned zabouchl víko a přitloukl ho hřebíky. Pak rakev odvezl do lesa a zakopal ji pod dubem.

Od té doby se chuďasovi vedlo dobře a brzy byl nejbohatší z celé vesnice.

„Jak se ti poštěstilo zbohatnout?“ zeptal se ho bohatý bratr. „Jsi teď bohatší než já.“

„No, já jsem svou Bídu zakopal v lese,“ řekl chudý bratr. „Díky tomu jsem zbohatl.“

„A kde přesně?“ zeptal se bohatý bratr.

„V lese pod dubem.“

Když to bohatý bratr uslyšel, zaradoval se a hned běžel rakev vykopat.

Hrob rozkopal a rakev otevřel.

„Teď jdi, Bído, zpátky za mým bratrem a postarej se, aby byl zase chudý jako dřív.“

„Za tím, kdo mě zaživa pohřbil, nepůjdu ani za nic. Teď už navždycky zůstanu s tebou, vždyť jsi to byl ty, kdo mě zachránil.“

A tak se boháč stal chuďasem – jeho chamtivost způsobila, že třel bídu s nouzí.

Princezna a pastorkyně

V dalekém království zemřela panu králi manželka. Zůstala mu jen mladičká dcera, která byla neobyčejně krásná a laskavá.

Zanedlouho se král rozhodl, že se znovu ožení. V sousedním království žila bohatá vdova, která měla jedinou, strašně ošklivou dceru. Ani vdova sama nebyla nejkrásnější: měla drobný obličejík a nos jako skobu.

Král si tu vdovu vzal. Jeho nová žena se hned rozhodla, že se královy dcery zbaví. Den co den macecha králi vykládala o princezně všelijaké nesmysly, ale on ty pomluvy nebral vážně.

Jednou princezna svého otce poprosila, ať ji nechá jít, protože už nechtěla žít v královském zámku. Rozhodla se, že si bude hledat štěstí sama. Otec svou dceru po dlouhém váhání pustil.

Král přikázal své manželce, aby jeho dceři přichystala na cestu jídlo a veškeré oblečení, které by mohla potřebovat. Macecha dala pastorkyni půl bochánku chleba a kus sýra. Na cestu jí přidala ještě láhev vína.

Dívka dlouho šla přes lesy, pole a údolí. Jednou na cestě potkala starého dědečka, který odpočíval u vchodu do jeskyně.

„Kampak, děvenko?“ zeptal se jí dědeček.

„Hledám svůj osud, dědečku,“ odvětila princezna.

„Nemáš něco k jídlu, děvenko?“ zeptal se dědeček.

„Mám trochu chleba a kus sýra,“ řekla dívka. „Prosím, vezměte si. A napijte se vína.“

Dívka dědečka pohostila a on jí za to poděkoval.

„Děkuju ti, děvenko, za pohoštění. Vezmi si s sebou tuhle hůlku. Bude se ti hodit, až narazíš na nějaké překážky. Stačí, když jí mávneš, a najednou budeš mít volnou cestu. Zanedlouho dorazíš k jezeru, po němž pluje labuť. Dá ti radu, kterou musíš uposlechnout.“

Princezna dědečkovi poděkovala a šla dál. V cestě jí stály trnité keře, přes které se nedalo projít, stačilo však, když mávla hůlkou, a keře se rozestoupily. Pokračovala dál.

Zanedlouho přišla k jezeru, na kterém plula labuť.

„Děvenko,“ pronesla labuť, „vytáhni mi trn z hlavy.“

Dívka udělala, oč ji labuť prosila.

„Jdi dál, krasavice,“ řekla labuť. „Tvůj osud na tebe čeká.“

Zanedlouho princezna potkala mladého krále. Když mladý král spatřil neuvěřitelně krásnou dívku, poprosil ji, aby mu pověděla něco o sobě. Vyslechl si její vyprávění a vzal ji do svého zámku.

Král se do ní vášnivě zamiloval a požádal ji, aby se stala jeho manželkou. Dívka se stala královnou nového království.

Po svatbě se král rozhodl navštívit svého tchána.

Zanedlouho novomanželé dorazili k nevěstinu otci.

Starý král se zaradoval, že jeho dceři přálo štěstí, a vystrojil pro své děti – zetě a dceru – hostinu.

Maceše se zachtělo, aby i její dcera zakusila podobné štěstí. Ušila jí nejlepší šaty a na cestu jí dala bílé housky, nejrůznější sladkosti a vůbec dobroty.

Macešina dcera šla stejnou cestou jako princezna.

U vchodu do jeskyně seděl starý dědeček. Když k němu dívka přistoupila, dědeček se jí zeptal:

„Pospícháš, děvenko? Kampak jdeš?“

„To tě nemusí zajímat, dědo,“ odvětila dívka.

„Nedala bys mi něco k jídlu?“ poprosil ji dědeček.

„Pro tebe ty dobroty nejsou, dědo.“

„Jsi zlá, děvenko, a nic dobrého tě nečeká,“ pravil dědeček.

Dívka šla dál. Cesta ji vedla ke stejným keřům jako její nevlastní sestru. Obešla je a našla úzkou cestičku, jíž se dokázala protáhnout. Trny ji však poškrábaly do krve.

Zanedlouho došla k jezeru, kde si chtěla rány omýt. V tu chvíli k ní připlula labuť a dívku poprosila, zda by jí nevytáhla z hlavy trn. Ona ale labuti nepomohla a místo toho ji uhodila.

Dívka šla dál a došla do města. Byla tu spousta lidí. Rozhodla se, že půjde na trh a něco si koupí. Každý, kdo ji uviděl, před ní utíkal, protože měla tak strašně ošklivý obličej.

Na trhu spatřila starce, který prodával různé mastičky a elixíry.

„Kdo jsi, děvenko?“ zeptal se jí.

„Jsem nevlastní dcera krále sousedního království,“ odpověděla.

„Když se za mě vdáš, zařídím, abys v obličeji zkrásněla.“

„Dobrá,“ řekla dívka, „vdám se za tebe.“

Za měsíc muž dívku svými léky vykurýroval. Po svatbě pak zajeli navštívit dívčinu matku.

Když přišli na zámek, dívčina matka se strašně rozzuřila, že její dcera se vdala za prostého muže. Zármutek ji brzy sprovodil ze světa.

Král však byl hodný a své nevlastní dceři a jejímu muži dal celé jmění, aby měli z čeho žít.

Oni si ty dary vzali a odjeli daleko od zámku. Možná tam někde žijí až podnes.

Pastorkyně a macešina dcera

V jedné vesnici v Karpatech žil sedlák se svou ženou. Žili šťastně, ale dlouho neměli děti. Nakonec je však navštívilo štěstí: ženě se narodila krásná dcera. Jejich radost ale netrvala dlouho, protože žena brzy onemocněla a zemřela. Sedlák proto svou dceru celá léta vychovával sám.

O jeho dceři se říkalo, že tak krásná dívka se ve vesnici ještě nenarodila. Starat se o celé hospodářství však bylo sedláku zatěžko a on se rozhodl, že si najde novou ženu.

A tak si v jiné vesnici našel ženu, která měla vlastní dceru. Sedlák si ženu vzal i s dcerou, jež se stala jeho pastorkyní. Pastorkyně měla tmavou a skvrnitou tvář. Příliš pozdě vyšlo najevo, že sedlákova nová žena je náramně zlá. Ani její dcera nebyla jiná. Žena neměla mužovu dceru ráda.

Macecha nutila sirotu těžce pracovat, zatímco svou dceru nechávala zahálet. Svému muži říkala, že jeho dcera je líná, neposlouchá ji a neposlouchá.

Jednou našla v hospodářství starou zubatou motyku a přikázala sirotě, aby zryla dávno neorané pole. Vlastní dceři macecha dala motyku železnou a ukázala jí na pole, které bylo už dřív okopané a obdělané. Dcera ho proto zryla docela snadno.

Sirota přišla na kamenité pole a pustila se do práce, ale stará motyka se brzy zlomila. Dívka hořce zaplakala. Vtom se jí zjevil duch její zemřelé matky, který jí dal novou železnou motyku. Pak už sirota úkol snadno zvládla: zryla celé pole.

Nato macecha sirotu donutila, aby naplnila velký kotel. Kotel byl starý a měl plno děr. Sirota začala nosit ve vědru vodu, ale ta dírami vždycky protekla. Mohla se snažit, jak chtěla, ale kotel naplnit nedokázala. Znovu se jí zjevil matčin duch, který všechny díry ucpal kousky látky. Sirota kotel naplnila vodou.

Nedlouho poté se ve vsi konal velký trh. Macecha se rozhodla, že tam s dcerou půjde. Sirotě řekla: „Taky můžeš jít na trh, ale nejdřív musíš přebrat pytel rýže a pytel hrachu.“

Sirota znovu zaplakala, jak je na ni macecha zlá. Znovu se jí zjevil matčin duch. Matka přivolala na pomoc vlaštovky, které rýži snadno očistily. Sirota předtím vlaštovky poprosila, aby rýži nezobaly, sic by se na ni macecha hněvala.

Stejně snadno si vlaštovky poradily i s pytlem hrachu.

Když měla práci hotovu, vydala se šťastná sirota na trh. Tam ale spatřila macechu s její dcerou a dala se na útěk. Rozběhla se, přitom však ztratila střevíček. Domů doběhla jen s jedním.

Na trhu byl krásný a bohatý mládenec. Střevíček sebral a druhého dne přikázal svým služebníkům, aby našli jeho majitelku.

Macecha se o tom dozvěděla a rozhodla se sirotu poslat do lesa na dříví. Sama šla za ní a omráčila ji. Sirotu pak vysvlékla, vzala její šaty a vrátila se domů. Doma oblékla do šatů nebohé siroty svou dceru a obě se vydaly za mládencem.

Když mládenec dívku spatřil, podivil se, jak to vypadá.

„Proč máš obličej samou skvrnu?“ zeptal se mladík.

„Běžela jsem za tebou, ale spadla jsem na kámen, který zanechal stopu na mém obličeji,“ odpověděla dívka.

Mladík vzal dívku k sobě. O několik dní později si vyrazil na lov do lesa. Tam jeho pes našel sirotu. Zaštěkal a přivolal tak svého pána na místo nečekaného nálezu. Mladík překvapeně hleděl na nahou dívku.

Sirota mu vyprávěla, jak se v lese ocitla.

Mladík ji zabalil do svého pláště a odvedl k sobě domů. Doma zavolal starou macechu a její dceru.

Když staruchu s dcerou vyhnal, zavolal k sobě sirotu.

„Zamiloval jsem se do tebe už v okamžiku, kdy jsem tě potkal na trhu. Jsi neobyčejně krásná. Chci, aby ses stala mou ženou.“

Dívka se sňatkem souhlasila. Od té doby žili šťastně a měli spoustu dětí.

Moudrá žena

V daleké vesnici žili muž a žena. Žili svorně, skoro nikdy se nehádali, o všem se dokázali dohodnout a jeden druhému nikdy neřekli hrubého slova. Muž vstával brzy ráno a až do slunce západu dřel na poli. Žena mezitím pilně pracovala doma: předla, tkala, vyšívala a uklízela.

Sousedé ve vsi ženu obdivovali za to, že je tak skromná a moudrá. Vesničané se na pár dívali se závistí. Žena byla příkladem nejenom sousedům, ale celé vesnici. Roky běžely a její pověst neobyčejně moudré ženy se rozšířila po celém kraji.

O moudré vesničance se doslechla žena jednoho boháče, která žila ve velkém městě, a pomyšlení na to, že někde žije tak moudrá žena, o které všichni mluví, jí nepopřávalo klidu. Boháčova manželka se totiž domnívala, že to ona je na světě nejmoudřejší a žádná jiná žena se jí nevyrovná.

Rozhodla se tedy, že do té vesnice zajede a s onou znamenitou ženou promluví.

Boháčova žena se převlékla do starých hadrů a vydala se do vesnice. Tam jí vesničané ukázali dům, kde manželský pár přebýval. Žena vešla do dvora a spatřila vesničanku při práci. Pracovala na zahradě a vedro jako by vůbec nevnímala. Na ručníku vedle ní ležel okoralý krajíc chleba a hrnek s vodou.

„Řekni mi, dobrá ženo, proč v tom největším vedru tak těžce pracuješ?“ zeptala se boháčova žena oblečená do starých hadrů. „Copak se nemůžeš ukrýt v chládku a odpočinout si?“

Vesničanka se na návštěvu ani nepodívala a pokračovala v tom, co právě dělala. Aniž by ustala v práci, odpověděla:

„Jak bych mohla odpočívat, když můj muž teď v tomhle vedru oře na poli a sází brambory. Nemá se kam schovat a k jídlu má jen okoralý chleba a teplou vodu. Copak mám na vybranou?“

„Nevím, jestli to musíš dělat takhle,“ řekla boháčova žena.

„Jedině tak mu můžu být věrná a dělat totéž, co dělá on,“ řekla vesničanka. „Prokazuju mu tak věrnost a lásku.“

„Prosím, nauč mě, jak to mám udělat, aby mne můj muž také tak miloval,“ požádala ji boháčova žena.

„Ve vašem městě je zoologická zahrada, kde chovají tygra,“ řekla vesničanka. „Přines mi tři chlupy z jeho hřívy a já tě naučím, jak máš žít se svým mužem.“

Žena našla v zoologické zahradě tygra, ale napoprvé se při pohledu na to strašlivé zvíře rozklepala. Pak si ale dodala odvahy a začala se o něj starat. Každý den ho krmila. Několikrát denně mu nosila jídlo, měnila mu vodu v napajedle a laskavě na něj promlouvala. Nakonec se osmělila natolik, že vstupovala do jeho klece a hladila ho po hlavě.

Jednou, když tygra hladila po hlavě, mu z hřívy vytrhla tři dlouhé chlupy a přinesla je vesničance.

„Jak jsi dokázala vytrhnout tygrovi ty chlupy?“ zeptala se boháčovy ženy moudrá vesničanka.

Boháčova žena vesničance vyprávěla, jak se tygra nejdřív bála a přistupovala k němu se strachem, pak ho ale začala krmit.

„Vidíš, že zvířete se nemusíš bát, když ho nakrmíš a pohladíš,“ odpověděla jí vesničanka. „Syté zvíře ti nic neudělá. A stejně jako k tomu tygrovi se musíš chovat ke svému muži.“

Od té doby se boháčova žena řídila radou moudré vesničanky a chovala se ke svému muži laskavě. Její manžel byl se svou ženou velmi spokojen a ona se přesvědčila, že ta vesničanka je opravdu tuze moudrá.

Král a moudrá dívka

V království se začalo povídat, že tam žije neobyčejná dívka, která dokáže moudře zodpovědět nejrůznější otázky.

Král se rozhodl ověřit, zda si ta dívka svou pověst zasloužila právem, a nařídil, aby ji přivedli do jeho paláce.

„V mém království se povídá, že dokážeš zodpovědět jakoukoliv otázku,“ pravil král. „Pověz mi tedy, kolik je na nebi hvězd?“

„Milý pane králi!“ řekla dívka. „Na tuhle otázku dokážu odpovědět jenom tehdy, pokud vy dokážete spočítat, kolik máte vlasů na hlavě.“

„Copak si dokážu spočítat vlasy na hlavě?“ zeptal se král.

„Oholte si je a spočítejte je tak,“ odvětila dívka.

Krále tahle dívčina odpověď překvapila.

„Dobrá,“ řekl král. „A kde se nachází střed světa?“

„Střed světa se nachází ve tvém paláci,“ odpověděla dívka. „Jestli mi nevěříš, vyšli své sloužící do všech světových stran. Oni přijdou a řeknou ti, kde je střed světa.“

Král se zamyslel a usoudil, že dívka má pravdu. Spočítat hvězdy na nebi není jen tak, kdežto jeho sloužící se k němu vrátí a budou mu sloužit dál.

A tak se stalo, že král dívčiny odpovědi neověřoval.

Ivan a Marja

V jedné vesnici žili Ivan a Marja. Rodina to byla svorná, ale převelice chudá. Měli jen maličký kousek pole a jednoho hubeného koně. Ivan byl navíc tak trochu přihlouplý.

Jednou se Ivan vydal do lesa na dříví. Kráčel po cestě a přemýšlel o svém životě. Náhle spatřil veliký dub. Rozhodl se, že si u stromu trochu odpočine. Když se rozhlédl kolem, všiml si hrbolku. Co jen by pod ním mohlo být? Kopnul do něj a našel pytel zlaťáků. Hodil pytel na koně a vrátil se domů.

Doma se nálezem pochlubil ženě. Ženě se nechtělo věřit, že by v pytli mohly být zlaťáky.

Když ale pytel rozvázala, přesvědčila se, že v něm opravdu jsou zlaté mince.

„Ivane,“ řekla Marja, „nikomu neříkej, že jsi našel peníze. Možná je tam někdo ztratil a zase ti je vezme.“

Za nějakou dobu se Ivan znovu vydal s koněm do lesa. Cestou potkal chlapa, který ten pytel zlaťáků ztratil. Přihlouplý Ivan se pochlubil, že peníze našel a odnesl domů.

Chlap pohnal Ivana k soudu. Ráno v den soudu Marja podřízla deset slepic. Odřezala jim křídla a nožičky a rozházela je po zahradě.

„Ivane, dones trávu pro koně, nebo nám chcípne hlady,“ řekla Marja.

Ivan vstal a vyšel na zahradu. Na zahradě posbíral kuřecí nožičky a křídla a přinesl je domů.

„Marjo, podívej, kolik máme kuřecích nožiček a křídel!“ zvolal radostně Ivan. „Spadly nám z nebe.“

„Co sis to zase vymyslel, Ivane,“ řekla Marja. „Odkud by se na zahradě vzaly? Kdo by byl tak hloupý, aby je tam rozhazoval?“

U soudu Ivanovi položili otázku.

„Kdys, Ivane, našel v lese ty peníze?“

„Docela nedávno,“ odpověděl Ivan. „Nemám pravdu, Marjo?“

„Vážený pane soudce, zeptejte se Ivana, co bylo dál,“ řekla Marja. „Na zahradě našel spoustu kuřecích nožiček a křídel.“

„Vážený pane soudce, na naši zahradu z nebe spadla spousta kuřecích nožiček a křídel,“ řekl Ivan.

Když to soudce uslyšel, rozhodl spor ve prospěch Marji.

A já jsem u toho soudu byl, protože odkud bych jinak tu historku znal?

Dvě princezny

V jednom království žily dvě princezny. Starší princezna byla černovlasá, kdežto druhá měla obličej světlý a vlasy na hlavě zlaté. Vyrůstaly ve svorné královské rodině a o všechno se dělily rovným dílem. Starší dcera byla velmi krásná a vynikala ostrým jazykem. Krásně se oblékala a chodila na nejrůznější plesy, které pořádali ostatní králové. Těžké práce doma nikdy nedělala. Mladší dcera nebyla tak krásná, zato však pracovitá, chytrá a laskavá. Ctila svého otce a vážila si všech prostých lidí.

Když dcery vyrostly, král se rozhodl, že je provdá. A tak jednou přijel ze sousedního království za starší princeznou na námluvy princ. Zanedlouho byla svatba a novomanželé se usadili v království jeho otce. Když se starší sestra stala manželkou, nechtěla se už vůbec obtěžovat prací, většinou jen zahálela a také pořádala plesy. Po nějaké době se princi zachtělo navštívit svého tchána.

Dopadlo to ale úplně jinak. Mladý princ naneštěstí spatřil mladší princeznu se zlatými vlasy. Mladší sestra nikdy nezahálela a starala se o hospodářství, ačkoliv to nepatřilo k jejím povinnostem. Když princ přijel k tchánovi, zničehonic se zamiloval do manželčiny mladší sestry. Jeho láska k mladší princezně byla tak silná, že se s ní rozhodl oženit.

Starší princezna se dozvěděla, že její manžel – mladý princ – vzplanul láskou k její sestře. Zmocnila se jí strašná zlost a nenávist k sestře. Jednoho dne se rozhodla, že zajde za čarodějnicí, aby ji mladší sestry zbavila.

Čarodějnice však na žádný způsob, jak mladší sestru sprovodit ze světa, nepřišla.

Starší sestra tedy tu mladší pozvala, aby se s ní šla projít k řece. Řeka byla tehdy divoká a velmi hluboká.

Když došly na břeh řeky, starší sestra tu mladší shodila do vody. Ta volala o pomoc, sestra jí však řekla:

„Tebe zachraňovat nebudu, protože můj muž mě opustil, aby se mohl oženit s tebou. Musíš zemřít.“

Mladší princeznu odnesl proud. U jedné vesnice šla chuďasova dcera pro vodu, když vtom v řece spatřila bezvládnou dívku. Chuďasova dcera přivolala svého otce, společně princeznu vytáhli z řeky a tak ji zachránili.

Na břehu ji položili na zem a vzkřísili. Od té chvíle se obě dívky spřátelily. Společně dělaly domácí práce a staraly se o zahrádku. Žily sice chudě, ale šťastně a vesele.

Mladý princ miloval lov a kromě toho, že vyrážel do lesa, vyjel si občas zarybařit na loďce. Jednou přistál poblíž vesnice, kde žila obě děvčata. Když vystoupil na břeh, spatřil zlatovlasou dívku, která mu byla povědomá.

Zašel do chuďasova doma. Děvčata uvařila oběd a pohostila ho. Po obědě se jich začal vyptávat na život. Dozvěděl se, že zlatovlasá dívka je královská dcera. Děvčata mu vyprávěla, že starší sestra ji hodila do řeky.

Brzy poté host vyrazil domů. Doma všechno pověděl svému tchánovi a ženě. Král se rozhodl, že starší dceru vyžene z domu. Princ zajel za chuďasem a i s děvčaty ho vzal do královského zámku, kde je nechal bydlet.

O něco později se princ s mladší princeznou oženil. Chuďasova dcera se stala dvorní dámou a pak se vdala za prvního ministra.

Možná ještě žijí. Chcete-li se však dozvědět, jak se jim daří, musíte tam zajet a vyptat se sami.

Jak Vrchovinec k bohatství přišel

Ve Volovém15 žil chudý Vrchovinec se ženou. Byl pracovitý, ale chudý. Neměl než maličkou zahrádku u chalupy. Za mnoho let dřiny se vzmohl jen na krávu, která jemu a ženě skýtala jakous takous možnost obživy. Kráva dávala spoustu mléka. Z mléka dělal Vrchovinec sýr, smetanu i máslo.

Kolem žili samí bohatí sedláci, všichni však byli strašně závistiví. Záviděli mu, že má šikovné ruce a daří se mu všechno, nač jen sáhne. Viděli, že má dobrou krávu, která dává až moc mléka, a navíc si nikdy nestěžuje, že je chudý nebo nemocný.

Jednou se chudý Vrchovinec dozvěděl, že v Chustu se koná podzimní trh, kde se bude prodávat dobytek. Rozhodl se tedy, že tam svou krávu prodá.

Jen co se s krávou vydal na cestu, začal potkávat sedláky, kteří na trhu prý už byli. Vesničané jako by se z trhu „vraceli“ naschvál. Jeden se ho zeptal:

„Kam to vedeš tu svoji krávu?“

„Na trh,“ odpověděl Vrchovinec, „chci ji prodat.“

„A proč tam tu krávu vedeš s ocasem?“ ptali se ho sedláci. „Tam se krávy prodávají bez ocasů.“

Vrchovinec dlouho nepřemýšlel a uřízl krávě ocas.

Zanedlouho potkal dalšího sedláka.

„Kam to vedeš tu krávu?“ zeptal se ho sedlák. „Tam se prodávají krávy bez rohů. Po takových je tam sháňka.“

A tak Vrchovinec krávě uřezal oba rohy.

Konečně přivedl krávu na trh. Jenže nikdo, kdo si krávu prohlédl, ji nechtěl koupit, takže chudému Vrchovinci nezbylo nic jiného než ji odvést na porážku. To už mu bylo jasné, že ho sedláci oklamali. V hlavě se mu zrodil plán na pomstu.

Za krávu dostal pouze nepatrný obnos. Koupil za něj dva zajíce.

Když se vrátil domů, řekl vesničanům, že krávu prodal za velké peníze.

Sousedům pověděl, že za jejich „dobré“ rady by se jim rád odvděčil tím, že je pozve na hostinu. S tím sousedé samozřejmě ochotně souhlasili.

V den, kdy měli všichni ti závistivci přijít, vzal jednoho zajíce a vyrazil na pole, které sousedilo s jeho domem. Ženě přikázal, že až hosté přijdou, má vzít druhého zajíce a říct mu, aby zavolal jejího muže. Pak ať žena zajíce pohladí a pustí ho.

Když hosté přišli, žena je pozvala do světnice, vzala druhého zajíce, řekla mu, aby přivedl jejího manžela, něžně ho pohladila a vypustila. Zajíc vzal nohy na ramena, protože se za ním rozběhli psi. Vrchovinec nebyl daleko, uslyšel psí štěkot a uviděl zajíce, který utíkal do pole.

Muž rychle přikvačil domů. Hosté byli velice překvapeni, že už je tady.

„Kdo ti řekl, že už jsme tu?“ ptali se hosté.

Vrchovinec vytáhl ze záňadří zajíce a řekl:

„To je můj zajíc, manželka ho pro mě poslala.“

Hosté zapomněli na hostinu a hned začali muže prosit, aby jim zajíce prodal. Vrchovinec po chvíli přemlouvání souhlasil a zajíce jim za velké peníze prodal.

Sousedé mu odpočítali peníze a zajíce si vzali.

Když vyšli z jeho chalupy, začali se hádat, čí ten zajíc vlastně je. Nakonec se rozhodli, že u každého zůstane jenom pár dní.

Rozešli se různými směry. Jeden z nich vzal zajíce do ruky, opatrně ho postavil na zem a přikázal mu, aby souseda požádal o sto korun. Zajíc se vylekal, vzal nohy na ramena a zmizel v lese.

A tak sousedi pochopili, že přišli o zajíce i o peníze. Zato Vrchovinec zbohatl, protože za zajíce dostal mnohem víc peněz, než za kolik by byl býval mohl prodat krávu. Za utržené peníze si koupil novou a ještě mu hodně zbylo.

Na vesnici se dodnes říká, že tropit si z Vrchovince blázny se nevyplácí: je to chlap mazaná a nikomu nic neodpustí.

15 Volové se od roku 1953 jmenuje Mižhirja a je to okresní město.

Jak dal chuďas za vyučenou lakomému boháčovi

V jedné vesnici žili dva sousedé – chuďas a boháč. Boháč byl strašně lakomý a často se stávalo, že nechtěl zaplatit za prokázanou službu.

Jednou se sousedé potkali na trhu. Boháč si zrovna chtěl koupit sklenice na mléko. V ústrety mu šel chuďas.

„Ivane, vezmi ten ranec se sklenicemi, co jsem si koupil, a odnes mi ho domů,“ řekl boháč. „Dám ti za to pár kopějek, protože žádné velké peníze nemám, ale nádavkem dostaneš tři moudré rady.“

Ivan pochopil, že boháč ho chce napálit. Souhlasil s jeho návrhem, ale v duchu si řekl, že mu dá za vyučenou.

Vzal ranec na záda a vykročil za boháčem.

„Ivane,“ řekl mu boháč, „tohle je první moudrost. Když ti někdo řekne, že trápení je lepší než radost, nevěř mu.“

„To je moudrá rada,“ odpověděl mu Ivan.

Po nějaké době mu boháč řekl:

„A tohle je, Ivane, druhá moudrá rada. Když ti někdo řekne, že lepší je být hladový než sytý, nevěř mu.“

„I za tuhle moudrou radu ti děkuju,“ odpověděl chuďas.

Když došli domů, boháč mu řekl:

„Když ti, Ivane, někdo řekne, že svět viděl většího hlupáka než tebe, ať tě ani nenapadne, abys mu věřil.“

„Taky ti něco povím, sousede,“ odpověděl Ivan, „když ti někdo řekne, že v tomhle ranci jsou celé sklenice, tak ne abys mu věřil.“

Jen co to Ivan řekl, pustil ranec na kamení a šel domů.

Hloupým radám se raději vyhni, říká staré přísloví. Ukazuje se, že ne vždycky je chuďas hloupější než boháč.

Tři bratři a skřítek

V jedné vesnici žili tři bratři. Třeli bídu s nouzí.

Nakonec se rozhodli, že se vydají do ciziny, aby si tam něco vydělali. Cesta do ciziny vedla přes les. Na jednom lesním rozcestí se domluvili, že se rozejdou do tří stran, najdou si práci a po roce se na to rozcestí vrátí a řeknou si, kolik kdo z nich vydělal.

A tak se bratři rozešli do tří stran.

Nejstarší bratr došel do města, kde si našel práci jako pomocník pekaře. Pracoval poctivě a vydělal si hodně peněz.

Prostřední bratr došel do velké vesnice, dostal práci v hostinci a obsluhoval vesničany. Pracoval dobře a hostinský ho odměnil váčkem stříbrňáků.

Nejmladší bratr došel do horské vesnice a stal se pastýřem. Stádo ovcí patřilo skřítkovi. Skřítek viděl, že hoch střeží ovce před vlky a že o žádnou nepřišel.

Po roce mu skřítek nabídl peníze a tři vlašské ořechy.

„Zasloužíš si odměnu,“ řekl skřítek. „Jsem ti vděčný za to, že jsi mé stádo ochránil před vlky. Dám ti na výběr: peníze, nebo ořechy. Peníze samozřejmě budeš mít hned, ale může se stát, že ti dojdou. Prosím tě proto, aby sis raději vzal ořechy. Přinesou ti štěstí. Vyber si však svou odměnu sám.“

„Rozhodl jsem se, že si vezmu ořechy,“ řekl nejmladší bratr. „Vidím, že mi je dáváš z dobrého a upřímného srdce. Děkuju ti za to.“

Po roce se tři bratři setkali na smluveném místě.

Nejstarší bratr se začal chlubit svým výdělkem a ukazoval ostatním vydělané peníze.

Střední bratr vytáhl váček se stříbrňáky.

Nejmladší bratr si přinesl jen tři vlašské ořechy.

Starší bratři se podivili a začali si z něj utahovat.

„Pracoval jsi snad tak špatně, žes dostal jen tři ořechy?“ povykovali bratři.

„To za moc nestojíš, jestli ti za tvoji práci dali jen tři ořechy,“ řekl mu nejstarší bratr.

„A jak to, že sis svou prací nevydělal peníze?“ řekl prostřední bratr.

Oba starší bratři ho vyhnali a jemu nezbylo než se vydat do světa. Dlouho šel, až došel ke studánce. Nabral do dlaní vodu a trochu se napil. Měl hlad, protože už dva dny neměl v ústech ani kousek chleba.

Nakonec se rozhodl, že jeden ořech rozlouskne. Ze skořápky vyskočili skřítci a přivedli mu celé stádo ovcí.

Nejmladší bratr se zaradoval a přihnal stádo do své vesnice.

Když už se blížil k vesnici, rozlouskl druhý ořech. Ze skořápky vyšli dva nádherní koně, zapřažení do vozu.

Nejmladší bratr odvedl stádo ovcí do svého dvora. Když už tam skoro byl, rozlouskl třetí ořech. A co se nestalo, div divoucí, z ořechu vystoupila dívka.

„Zaveď mne, mládenče, ke svým rodičům. Jsem ti souzena a chci, aby ses stal mým mužem. Se svatbou nebudeš mít žádné starosti. Všechno budeš mít. Nezapomeň pozvat své bratry, aby viděli tvé štěstí.“

Po svatbě pak oba žili šťastně.

Taková to byla pohádka. Peníze ne vždy znamenají štěstí. Vybírat je třeba s rozumem.

Pohádka o chuďasovi a boháči

V jedné vesnici žil chuďas a boháč. Chuďas měl opravdu těžký život. Mohl pracovat, jak chtěl, ale přesto ne a ne zbohatnout. Dokonce i chalupa už mu skoro padala na hlavu. Když v létě pršelo, střechou zatékalo, a v zimě tam byla pěkná zima. Neměl ani čím zatopit v kamnech. Vydělával totiž tak málo, že neměl ani na dřevo.

Jednou zpod pece vyskočil malý mužík.

„Kdo jsi,“ zeptal se chuďas, „a co děláš u mě doma?“

„Jsem skřítek,“ odpověděl mužík. „Mám strašný hlad, dal bys mi prosím najíst?“

„Co ti asi tak můžu dát? Mám leda trochu chleba. To nám stačit nebude, budeme mít hlad oba.“

„To nic. Zkusíme se o něj rozdělit…“

Pojedli. Pak mu skřítek dal kouzelnou hůlku.

„Stačí, abys hůlkou třikrát ťukl do stolu, a na stole se objeví jídlo a pití. Kdyby ti hůlku někdo ukradl, můžeš ho potrestat.“

„A jak se to dělá?“ zeptal se chuďas.

„Když se to stane, řekneš jenom: ‚Hůlko, dej se do toho, ať si to zloděj zapamatuje jednou provždy.‘“

Jen co to dořekl, skřítek zničehonic zmizel.

Ráno chuďas vstal a rozhodl se, že hůlku vyzkouší. Třikrát ťukl do stolu, a hned se na něm objevilo jídlo a pití. Chuďas tolik jídla najednou nikdy neviděl a ještě nezažil, aby na jeho stole bylo všechno, co člověk potřebuje k životu.

Jednou se boháč doslechl, že chuďas si teď dobře žije. Pozval se k němu na návštěvu a u stolu se dozvěděl, jak se stalo, že se teď má jako pán.

Dvakrát nepřemýšlel a hned chuďase opil. Naléval mu, kdežto sám skoro nepil. Kořalka chuďase zmohla a on šel spát. Boháč ukradl kouzelnou hůlku a šel domů.

Ráno se chuďas probudil, a když hůlku nenašel, začal si dělat starosti, co s ním teď bude. Vzpomněl si, jak boháč včera vyzvídal. Pak se rozpomněl, že skřítek mu říkal, jak může kouzelnou hůlku dostat zpátky.

Chuďas zašel za boháčem a poprosil ho, aby mu hůlku vrátil. Boháč se zapřísahal, že ji nevzal.

Nato chuďas řekl, aby se hůlka dala do toho. Hůlka najednou odněkud vyskočila a začala boháče vyplácet. Dala se do toho tak, že boháč se pak ještě dlouho léčil a nikdy se úplně nevyléčil.

Od té doby se boháč chuďasovi vyhýbal na sto honů, poněvadž se bál, že hůlka se do toho dá znovu a on se bude moci se zdravím rozloučit jednou provždy.

Jak dal otec za vyučenou línému synovi

V jedné vesnici žili otec a syn. Synovi už bylo skoro osmnáct. Byl to neobyčejně líný mladík. Otec by rád, kdyby syn také někdy přiložil ruku k dílu, ale jemu se pomáhat nechtělo.

Jednou na jaře se však otci přece jen podařilo syna přemluvit, aby s ním šel mlátit žito.

„Pojď se mnou, synu, trochu si zaboucháme cepem,“ řekl otec synovi. „Není to těžká práce. To zvládneš.“

Syn souhlasil, že takovou lehkou práci by mohl zkusit, a vydal se s otcem na mlat. Na mlatu otec rozložil snopy žita, dal synovi do ruky cep a ukázal mu, jak jím má oddělovat zrno od plev.

Syn vzal cep do ruky a párkrát s ním zamával, pak ho ale zahodil pod stoh. Hned nato si pod stoh zalezl sám a celé dopoledne prospal.

Matka přinesla oběd. Rodiče syna vzbudili a dali mu pořádně najíst. Po tak vydatném obědě se syn rozhodl, že se zase prospí.

Večer se otec i matka spolu se synem vydali domů. Syn se posadil ke stolu a čekal na večeři.

Matka upekla brambory s masem. Když brambory z pece vytáhla, donesla je ke stolu a ukázala synovi, pak ale jídlo do pece zase vrátila. Nato přinesla taštičky s bramborami, polité smetanou. Syn se zaradoval, že se dobře nají. Vůbec ho nenapadlo, že od matky večeři nedostane. Když synovi taštičky ukázala, zase je vrátila do pece.

„Mámo, proč jsi to všechno zase odnesla, místo abys dala na stůl?“

„Jak jsi synu pracoval, tak budeš taky jíst,“ odpověděla matka.

A tak synovi nezbylo než jít spát o hladu.

Druhého dne šel syn s otcem znovu mlátit žito. Žena dala svému muži k obědu chleba se sádlem. Otec si jídlo schoval do slámy.

Syn se prací moc neobtěžoval: párkrát mávl cepem, pak ale dál odpočíval. Pracoval pořád stejně. Většinou jenom lelkoval a koukal, kde co lítá.

Přišel čas oběda. Syn se otce zeptal, kdy tu bude matka s obědem. Otec odpověděl, že matka asi nemohla zatopit v peci, a proto jim dnes oběd nepřinese.

Otec odložil cep a strčil hlavu do slámy, kde měl schovaný chleba se sádlem.

„Otče, ty jíš slámu? Copak se sláma dá jíst?“

Otec mu na to nic neřekl a dál jedl chleba se sádlem.

Syn zkusil žvýkat slámu, ale hned ji zase naštvaně vyplivl.

Po obědě začal syn zuřivě bušit cepem do snopů. Zabral se do práce tak, že nemohl přestat.

Nastal večer. Otec se synem přišli domů a usedli ke stolu. Matka se podívala na otce, který jí mrknutím naznačil, že syn tentokrát udělal kus práce.

Když to matka viděla, potěšeně vytáhla z pece večeři a oběma naložila plné talíře. Když jim večeři podávala, dodala:

„Za pořádnou práci si zasloužíte pořádnou večeři. Jen jezte, ať máte sílu na zítřek.“

Tak syn pochopil, že nechce-li být o hladu, musí si svůj oběd nebo večeři odpracovat.

Od té doby syn rodičům pomáhal a rodiče si nemohli vynachválit, jak je pracovitý.

Rozumný a hloupý bratr

Stařenka měla dva syny. Jeden byl rozumný, kdežto druhý, ten mladší, byl hloupý.

Stařenka měla kozu s kůzletem. Na pastvu je vodil pokaždé jenom starší syn. Kamkoliv poslala mladšího syna, vždycky to špatně dopadlo. V ničem se na něj nedalo spolehnout.

Jednou ale starší syn onemocněl a kozu na pastvu odvést nemohl. A tak matka pro jednou poslala s kozou do hor na pastvu mladšího syna. Jenže syn byl bohužel líný. Přivázal kozu provazem ke stromu a šel se projít.

Koza chodila kolem stromu tak dlouho, až se na tom provaze uškrtila. Pak přiběhli vlci a roztrhali ji. Zbyly po ní jenom kosti.

Když se hloupý syn vrátil ke koze, viděl, že po ní zbyla jen hromádka kostí.

Když syn přišel domů, matka se ho zeptala:

„Synu, kde máš kozu?“

„Koza, mámo, zůstala v lese,“ odpověděl syn.

„Tak jdi zpátky a bez kozy se nevracej,“ přikázala mu matka.

Syn se vrátil tam, kde ležela hromádka kostí, která ještě včera byla kozou. Lámal si hlavu, jak má domů přivést kozu, když z ní kromě kostí nic nezbylo.

Vtom si všiml, že v koruně stromu se uvelebil velikánský had. Chlapec se naštval, popadl suchou větev a po hadovi ji mrštil. Had slezl ze stromu a ukryl se pod velkým kamenem opodál.

Mladší syn přistoupil ke kameni a zkusil ho odvalit. Když se mu to povedlo, objevil pod ním velký hrnec. Ukázalo se, že je plný zlata. Část zlata vytáhl a strčil si ho do kapsy. S kapsou plnou zlata se vydal domů.

Starší bratr se na něj rozzlobil, protože se vrátil bez kozy. Nato mladší vytáhl z kapsy zlato a ukázal ho bratrovi. Když starší bratr zlato spatřil, hned se začal vyptávat, kde ho vzal.

„Kde jsi vzal to zlato, bratře?“ zeptal se.

Mladší bratr mu vypověděl, co se mu přihodilo.

„Zůstalo tam ještě něco?“ zeptal se starší.

„Ano,“ odpověděl mladší. „V tom hrnci je zlata ještě plno.“

Starší bratr vzal pytel a oba se vydali na místo, kde byl hrnec ukrytý. Všechno zlato hodili do pytle a odnesli. Když přišli domů, dali peníze matce do úschovy. Od té doby se jim žilo dobře.

Po nějaké době se o tom, že oba chlapci našli v lese poklad, dozvěděl starosta jejich vesnice.

Zašel za stařenkou a začal se domáhat, aby se s ním o zlato rozdělila. Hloupý syn ale popadl hůl a starostu s ní umlátil. Pak vzal jeho tělo a hodil ho do studny.

Starší bratr se mladšího zeptal, kde starosta je.

„Zabil jsem ho a hodil do studně,“ řekl mladší.

„Cos to vyvedl?“ zeptal se starší. „Co si teď počnem?“

Starší bratr starostovo tělo v noci vytáhl ze studny a zakopal ho v lese. Pak zabil kůzle a hodil ho do studny.

Vesničané zanedlouho začali starostu hledat. Jenže hlupák vždycky něco vyvede. Když četníci přišli do stařenčina dvora, její hloupý syn řekl:

„Starosta, ten je přece u nás ve studni.“

Četníci hlupákovi přikázali, ať vleze do studně.

„Měl starosta bradku?“ zeptal se hlupák.

„Ano, to měl,“ odpověděli mu četníci.

„Měl starosta ocas?“ zeptal se hlupák četníků.

„To se ví, že měl,“ odpověděli mu četníci.

„Tak tady je,“ řekl hlupák.

Četníci hlupákovi přikázali, aby starostovo tělo ovázal provazem. Vytáhli ho a poznali, že je to mrtvé kůzle.

Naštvaně si odplivli a mladšímu synovi pořádně vyčinili.

Četníci ze dvora odešli, aniž by se něco dozvěděli.

O chudém mládenci

V jedné vesnici žili otec a matka, kteří měli syna. Jednoho dne však zemřel otec a nedlouho po něm i matka. Syn musel začít těžce pracovat. Jeho mladý život plynul a štěstí se mu vyhýbalo.

Jednoho dne mládenec zašel za knězem a zeptal se ho, proč nemůže dosáhnout štěstí a bohatství, když tak těžce pracuje. Kněz pravil:

„Narodil ses v černý den, bylo zrovna zatmění Slunce, proto se ti štěstí vyhýbá.“

Mládenec se zachmuřil a rozhodl se, že se vydá hledat štěstí do světa.

Jednoho dne přišel do velkého města. Začal si hledat práci, ale ani v tom neměl štěstí.

Ve městě zašel za soudcem. Vyprávěl mu o svém osudu, o tom, jaký má život. Nakonec se zeptal, proč se mu štěstí vyhýbá.

Soudce pravil:

„Když ses narodil, bylo zrovna zatmění Slunce, černý den. To proto se ti štěstí vyhýbá.“

Mládenec došel celý ztrápený až do královského paláce a zeptal se tam, jestli by se pro něj nenašla nějaká práce. Zrovna zemřel královský zahradník a nebylo, kdo by ho nahradil. Král proto mládenci nabídl místo zahradníka. Mládenec souhlasil, že tedy bude zahradníkem.

Princezna jednou v zahradě spatřila hezkého mládence, který se staral o květiny a stromy. Práce se mu dařila, v rukách mu všechno ožívalo. Květiny rostly do krásy a stromy nesly ovoce. Nádhera se šířila všude kolem.

Princezna se rozhodla, že se projde po zahradě. Pohlédla na mládence a zamilovala se do něj. Dali se do řeči a viděli, že si rozumějí.

Mládenec princezně vyprávěl o sobě a o svém životě. Řekl jí, že se narodil v černý den a štěstí nikdy nepoznal. Princezna s ním soucítila a rozhodla se, že s tím milým mládencem spojí svůj život.

Princezna o své lásce brzy pověděla i rodičům. Matka nic nenamítala, ale otec byl rozhodně proti. Princezna propadla zármutku. Jednou však král pravil:

„Když jsi, dcero, tak tvrdohlavá, můžeš se za toho mládence provdat, odstěhujte se však co nejdál.“

Princeznina matka svou dceru politovala a řekla:

„Co naděláš. Sama sis vybrala svůj osud. Věz, že dokud budu živa, budu ti pomáhat.“

A tak princezna odešla s mládencem do světa. Zanedlouho se vzali a šťastně žili. Možná, že žijí dodnes. Kdoví.

Jak se tři bratři ženili

Bylo to dávno, v době, kdy lidé z naší vesnice ještě chodívali slavit posvícení do té druhé. Každý rok slavili nejdřív v jedné a pak ve druhé vesnici.

Jednoho dne se sedlák rozhodl, že ožení své tři syny. Vzal je s sebou a vydal se na svátek do sousední vesnice. Ve vesnici žily tři sestry, dívky na vdávání. Jejich rodiče pro ně hledali ženichy. Sešli se hosté a rozhodli, že mládenci musí přinést věci, které jsou v životě nejpotřebnější.

A tak se tři synové vydali do světa hledat dary pro své nastávající. Dlouho chodili po světě, jednoho dne se však znovu sešli s rodiči děvčat.

Otec nevěsty se zeptal nejstaršího bratra:

„Tak co jsi přinesl mé nejstarší dceři?“

Mládenec mu ukázal pytel zlatých dukátů. Otec nevěsty se zaradoval a řekl:

„Vidím, že jsi při hledání daru nemarnil čas. Dávám ti proto své požehnání k tomu, aby ses oženil s mou nejstarší dcerou.“

Pak přistoupil k prostřednímu bratrovi a i jeho se zeptal:

„Tak co jsi, mládenče, přinesl mé druhé dceři?“

Mládenec podal otci pytel, aby se mohl podívat, co je uvnitř. V pytli byl vyvržený divočák.

„Vidím, že umíš lovit, a proto tvá rodina nikdy nepozná hlad. Vezmi si mou dceru za ženu a buďte spolu šťastní.“

Nakonec otec přistoupil k nejmladšímu bratrovi.

„A co ty jsi přinesl pro mou nejmladší dceru?“

Mládenec zrozpačitěl, protože jeho pytel byl prázdný. Otec nevěsty se podivil.

„Dlouho jsem hledal dar pro svou nastávající, vaši dceru,“ řekl mládenec. „Chodil jsem po horách a našel jsem úžasnou květinu: protěž. Je to květina tak úžasná a okouzlující, že mi připomněla mou budoucí ženu.“

Mládenec vyňal ze záňadří květinu a podal ji své nastávající.

„Nu, potěšil jsi nás, protože jsi v mé dceři nalezl krásu,“ řekl dívčin otec. „Přeji vám, aby se vám v životě dařilo. Buďte šťastní a zdraví. Budete-li zdraví, budete mít i dobrý život.“

A rodiče vystrojili svým dětem svatbu ve stejný den.

Teď se vesničané začali navštěvovat nejenom jednou za rok na svátek. Stali se z nich příbuzní, a příbuzní se musí setkávat častěji.

V téhle vesnici žili mí rodiče a sami mi o tom vyprávěli.

Dva bratři

Žili byli dva bratři: starší a mladší. Starší bratr zdědil po smrti svých rodičů dům, pole a všechen dobytek, co rodiče měli. Mladší bratr dostal slepičku a malý kousek zahrady u staré zborcené chalupy.

Starší bratr byl chamtivý a zlý. Nevěděl, co je to lítost. Své sousedy nesnášel a skoro s nikým nemluvil.

Mladší bratr přežíval jenom díky tomu, že mu slepička snášela vajíčka. U chalupy už předtím zasel proso, kterým slepičku krmil. Dlouho mu ale nevystačilo. Slepička zhubla a přestala snášet. Mladší bratr začal hladovět.

Jednou se rozhodl, že zajde za starším bratrem a poprosí ho o jídlo, aby nezašel hlady. Přišel k němu a prosil o pomoc.

Ale starší bratr řekl: „Něco bych ti dal, co mi však můžeš nabídnout na oplátku?“

„Nic nemám,“ odpověděl mladší bratr, „můžu si to leda odpracovat v hospodářství.“

„Tvoji práci nepotřebuju,“ řekl starší bratr. „Dej mi svoje oči.“

„Vezmi si je, když už jsi takový, bratře,“ řekl s lítostí mladší bratr. „Nejradši bych tě neviděl.“

Starší bratr uhodil mladšího do očí a on oslepl. Mladší bratr si od staršího vzal pytlík zrní pro slepičku a po hmatu se vydal domů.

Cestou zabloudil a dostal se do lesa. Rozhodl se, že si trochu odpočine pod stromem. Na stromě seděly dvě straky, které si tu často vyprávěly novinky a různé drby.

„Jak jsi se dnes měla?“ zeptala se první straka.

„Ále, nic zvláštního,“ řekla druhá straka. „Slyšela jsem, že královská dcera oslepla. Pan král slibuje, že ten, kdo ji vyléčí, dostane princeznu za ženu a půl království k tomu.“

„Copak se to dá vyléčit?“ zeptala se první straka.

„Dá,“ odpověděla straka. „Když si slepec protře oči trávou, co roste pod tímhle stromem, v tu ránu prohlédne.“

Mladší bratr si to vyslechl, a jen co straky odletěly, vstal a protřel si oči trávou, která pod stromem rostla. Zrak se mu hned vrátil. Zašel domů, nakrmil slepičku a vydal se za králem.

Strážím řekl, že může vyléčit královskou dceru. Pustili ho ke královně. Mladší bratr protřel princezně oči čarovnou trávou a jí se zrak hned vrátil. Když otevřela oči, spatřila před sebou hezkého mládence a zamilovala se.

Král celý šťastný rozhodl, že princeznu provdá za mládence, který jí vrátil zrak. Brzy byla svatba. Mládenec nezapomněl ani na svou slepičku a vzal ji k sobě na zámek.

Novomanželé pak žili dlouho a měli se rádi.

Jak se princ naučil plést košíky

Stalo se, že rádci uherského krále se zachtělo vydat se na cesty. Jednou zavítal i na Zakarpatí. Rádce byl chudý, protože král utrácel státní peníze za hýřivý život. Státní pokladna byla prázdná, takže ani královští rádcové nedostávali za svou službu žádný plat.

A tak se rádce rozhodl, že se pustí do něčeho, co by mu mohlo poskytnout aspoň skromné živobytí. Když přijel do vesnice Iza, uviděl, jak jeden vesničan plete košíky a rozhodl se, že to chce umět také. Za nějaký čas se stal mistrem svého řemesla. V té vesnici pak dlouho žil. Během té doby se mu narodila krásná dcera. V celé vesnici nebylo krásnější dívky.

Uherský král zestárl a rozhodl se přenechat trůn svému jedinému synovi. Syn se však nejdřív musel oženit. Princ se rozhodl, že nevěstu si najde ve svém království. Vyrazil na cesty po své zemi, aby se trochu porozhlédl a přitom se také sám ukázal. Zanedlouho dojel až na Zakarpatí.

Brzy dorazil do vsi Iza, kde spatřil onu dívku. Pomyslel si, že to je dcera obyčejného vesničana. Jen co ji uviděl, hned se do ní zamiloval.

Poté, co přijel domů, oznámil svým rodičům, že našel svou budoucí manželku:

„Drahý otče, našel jsem si manželku: je to dívka dobrá, krásná a pracovitá.“

„Synu můj,“ odpověděl král, „vždyť je to dcera obyčejného vesničana.“

„Otče, jinou dívku si nevezmu,“ řekl princ. „Pro mě je nejlepší na celém světě.“

Králi nezbylo nic jiného než se synovým rozhodnutím souhlasit.

Vypravil do vesnice své dvořany, aby pohovořili s dívčinými rodiči.

Královští starosvati přijeli do vesnice a oznámili vesničanovi, co princ zamýšlí. Vesničan je uctivě přivítal.

Zatímco je hostil, zeptal se jich, jakým řemeslem princ vládne. Starosvaty taková otázka nemálo zaskočila.

„Princi bude patřit celé království,“ odpověděli. „Nač by mu bylo řemeslo?“

„Neprovdám svou dceru za člověka, který neumí žádné řemeslo,“ řekl vesničan.

Starosvati se vrátili do sídelního města s prázdnou. Oznámili králi, že vesničan provdá svou dceru jen za takového ženicha, který vládne nějakým řemeslem.

Princ nejdřív posmutněl, pak se ale rozhodl, že se nějakému řemeslu vyučí.

Vypravil se proto do vsi Iza, kde prostí vesničané pletli košíky. Ty košíky byly tak krásné a rozmanité, že se také zatoužil naučit jejich umění. Princ nebyl hloupý a řemeslo brzy ovládl.

Když se princ vyučil, vesničan mu pověděl svůj příběh. Řekl mu, že kdysi byl královským rádcem, ale prázdná státní pokladna ho přiměla, aby se vydal na cesty. Ve vsi Iza se vyučil košíkářskému řemeslu, které mu přineslo bohatství.

Starosvati se vrátili do sídelního města a vyprávěli králi o tom, že vesničan býval královským rádcem. Krále to potěšilo a souhlasil, aby se jeho syn oženil, protože se ukázalo, že dcera zdánlivě obyčejného vesničana byla ve skutečnosti urozeného původu. Pak se princ stal uherským králem.

A moje máma u toho byla. Jak by se to také jinak dozvěděla, kdyby tam nebyla.

Jak se princ vyučil tkalcovskému řemeslu

Král měl jediného syna, který ho měl brzy vystřídat na trůně, neboť otec už byl starý. A tak si král syna zavolal a pravil:

„Jsem už starý, synu můj. Máš snoubenku, ale neumíš žádné řemeslo. Dokud neumíš řemeslo, nemůžeš být pořádným králem. Když se vyučíš řemeslu, budu moci klidně umřít a přenechat ti svůj trůn.“

Princ se rozloučil se svou snoubenkou a vydal se na cesty, aby se vyučil nějakému řemeslu.

Princ přišel do hor a našel pastevce, který měl velké stádo ovcí. Poprosil ho:

„Chci se naučit řemeslu, které by se mi mohlo v budoucnu hodit. Pan král, můj otec, chce, abych se naučil něco, co bych mohl dělat. Kolik času budu potřebovat, abych se naučil dělat sýr a brynzu?“

„Je to těžká práce,“ odpověděl pastevec. „Nejdřív musíš ovce nechat pást na polonině, pak je podojíš, a teprve potom můžeš z mléka udělat sýr a brynzu.“

Princi se nelíbilo, že by se musel řemeslu učit tak dlouho. Sestoupil proto znovu do údolí.

Došel až do míst, kde na svazích rostla vinná réva.

Našel vinohradníka a zeptal se ho:

„Řekni mi, prosím, jak dlouho by mi trvalo stát se mistrem vinohradníkem?“

„K tomu, aby ses stal mistrem, se musíš učit nejméně tři roky. Je to těžká práce, vždyť pěstovat vinnou révu není jen tak.“

Princi se nelíbilo, že by se měl řemeslu učit tolik let. Šel tedy dál.

V jedné vesnici na Rachovsku náhodou zašel k muži, který tkal přikrývky z ovčí vlny. Sledoval ho při práci a velmi se mu to zalíbilo.

„Za jak dlouho bych se tak mohl naučit tkát přikrývky?“ zeptal se vesničana.

„Abys poznal tajemství této práce, budeš se jí muset věnovat půl roku,“ odpověděl mu vesničan. „Nedá se to uspěchat, protože dobrý tkadlec musí umět vytkat i ty nejsložitější vzory. Vyznat se navíc musí i v barvení vlny – to aby dokázal utkat takovou přikrývku, kterou nedokáže nikdo jiný napodobit.“

Vesničanova odpověď se princi zalíbila a on se rozhodl, že u něj půl roku zůstane.

Uplynulo půl roku. Princ se za tu dobu ve tkaní přikrývek a koberců vyrovnal svému učiteli. Vrátil se domů a stanul před svým královským otcem.

Koupil si tkalcovský stav a utkal svou první přikrývku. Svůj výrobek pak předvedl otci a on jeho dílo schválil.

První přikrývku princ věnoval své snoubence, kterou nadchlo, že princ ovládá tak užitečné řemeslo.

Snoubenka souhlasila, že se za prince vdá.

Když starý král zemřel, princ usedl na královský trůn.

Mladý král pak ve svém království založil výrobu přikrývek a koberců.

Jak královští synové stavěli kočár

Bylo nebylo, ale možná přece jen bylo. V jednom království žil král, který měl tři syny: dva chytré a jednoho hloupého. Král byl velmi starý a chtěl kralování přenechat jednomu ze synů. Pochopitelně přitom myslel na jednoho z chytrých synů, ten ale předtím musel vykonat nějaký velký čin.

Jednoho dne si král své syny svolal a pravil jim:

„Ten z vás, který dokáže sestrojit takový kočár, který by jezdil bez koně, ten dostane mé království.“

Jako první se přihlásil nejstarší syn.

Jednoho dne se vypravil do světa. Cestou potkal starého dědečka.

„Celou věčnost jsem neměl v ústech,“ řekl mu dědeček. „Dej mi něco k jídlu a vezmi mě s sebou. Budu ti pomáhat a o peníze tě prosit nebudu.“

Nejstarší syn s sebou měl jen trochu chleba a bylo mu líto dávat ho nějakému dědovi. Odpověděl mu, že má chleba jen pro sebe, a hnal ho pryč.

„Nemám čas,“ řekl nejstarší syn. „Musím sestrojit kočár, který bude sám jezdit, můj otec mi za něj dá celé království.“

Na kočáru pracoval dlouho, ale vůbec mu to nešlo. Nezbylo mu než se vrátit domů a stydět se, že nedokázal vyhovět přání svého otce.

„Sestrojil jsi kočár, co sám jezdí?“ zeptal se ho otec.

„Nestihl jsem to,“ řekl nejstarší syn. „Scházel mi materiál.“

Nejstarší syn se nepřiznal, že to nedokázal, protože nevěděl, jak takový samohyb sestrojit.

Na cestu se vydal druhý syn, králův prostřední. Také se rozhodl, že se vypraví do světa a splní přání svého otce.

Cestou potkal starého dědečka.

„Prosím tě, dej mi trochu chleba, celou věčnost jsem neměl v ústech,“ řekl dědeček. „S lecčíms ti pomůžu. Budu pracovat i zadarmo.“

Prostřední syn se na dědečka podíval a řekl mu:

„Jak bys mi asi mohl pomoct, dědku? Vždyť jsi rád, že se udržíš na nohou.“

Prostřední syn mu nedal ani kousek chleba a hnal ho pryč.

Když se prostřední syn pustil do stavby samohybu, pořád se jen trápil a pokrok žádný. I on se vrátil domů celý zahanbený.

„Sestrojil jsi samohyb?“ zeptal se ho otec.

„Ne, nedokázal jsem to, protože jsem neměl dost materiálu. I peníze mi scházely.“

Na cestu se vypravil nejmladší syn. Otec se rozesmál a řekl:

„Kam bys chodil. Ač jsi můj syn, rozumu jsi moc nepobral. Ty ten samohyb určitě dohromady nedáš. Vždyť ani tví bratři si nedokázali poradit. Ty už teprve nedokážeš takový kočár sestrojit.“

Nejmladší syn ale na jeho slova nedal. Rozhodl se, že půjde a pokusí se otcovo přání splnit.

Cestou potkal starého dědečka.

„Mládenče,“ řekl mu dědeček, „dej mi něco pojíst. Celou věčnost jsem neměl v ústech. Mám strašný hlad. Nějak se ti už odvděčím.“

Nejmladší syn, kterého ostatní považovali za hlupáka, s sebou moc chleba neměl. Dvakrát se však nerozmýšlel a trochu ho dědečkovi dal.

Potom začal nejmladší syn stavět kočár. Starý dědeček mu pomáhal, jak mohl.

Po chvíli práce dědeček mládenci navrhl, aby si odpočal.

„Sníme ještě trochu tvého chleba, natáhneme se a zdřímneme si. A pak ten kočár doděláme.“

Mládenec ho poslechl, protože viděl, že děda už nemá sílu dál pracovat. Navíc se blížila noc.

Mládenec a děda se najedli a pak ulehli, aby si trochu odpočali. Přece jen mi děda ráno pomůže. Ve dvou si s kočárem už nějak poradíme, říkal si nejmladší syn.

Hloupý syn usnul. Nečekaně se probudil časně zrána a viděl, že dědeček ještě spí. Nechtěl ho budit, protože se mu ho zželelo. Proč by ho měl budit, vždyť ten kočár stejně nikdy nedodělají.

Mládenec se znovu natáhl. Ráno vstal a chtěl se pustit do práce. Čekalo ho ale překvapení – kočár byl hotový. Mládenec se zaradoval, poděkoval dědečkovi a chtěl se hned vydat domů.

Tu mu dědeček řekl:

„Nedávej ten kočár svému otci, dokud ti přede všemi neodkáže království. Když král své rozhodnutí jednou oznámí před lidmi, tvou korunovaci už nebude moci odkládat.“

„Děkuju ti, dědečku, za pomoc a radu. Bez tebe bych ten samohyb nikdy nesestrojil. Buď ještě dlouho živ a zdráv.“

Když nejmladší syn přijel se svým samohybem domů, požádal svého otce, aby veřejně vyhlásil, jaká odměna ho za vykonanou práci čeká.

Nejmladší syn se zanedlouho ke všeobecné radosti stal králem a ze svých bratrů udělal vojvody.

O moudrém Vrchovinci, který oholil králova rádce

Stalo se to za krále Matyáše. Král se rozhodl, že se na koni projede do hor a trochu si zaloví. Vzal s sebou hraběte, který byl jeho prvním rádcem.

Dlouho hnali koně, až se dostali do Karpat. Na hoře potkali starého pastýře, který pásl stádo ovcí. Král Matyáš s rádcem přistoupili ke starci.

„Proč jsi, starče, nevstal dřív?“ zeptal se ho král Matyáš.

„I vstal, vstal, ale Bůh mi nic nepřinesl,“ odpověděl pastýř.

„Podívej, v horách už napadl sníh, a ty ještě nic nemáš,“ řekl král Matyáš.

„Nejenom v horách, ale i na polích.“

„A jsou tví psi doma?“ zeptal se král Matyáš.

„Ne všichni,“ odpověděl mu stařec.

„Děkuju ti, starče, za tvou moudrost. Zítra ti pošlu berana, dobře ho ohol,“ pravil král.

„Chápu,“ řekl pastevec, „všechno udělám tak, jak říkáte.“

Rádce se této rozmluvě krále a pastýře podivil, protože nechápal, o čem to mluví.

Král Matyáš se rozhodl, že dá svému rádci za vyučenou, a požádal ho proto, aby se sám dobral smyslu jejich rozmluvy.

„Zůstaneš mým rádcem jenom tehdy, uhodneš-li, o čem jsme hovořili.“

Rádce se dlouho nerozmýšlel, došel k pastýři a začal se ho vyptávat, o čem že to s králem Matyášem hovořil. Pastýř se ale neměl k tomu, aby mu odpověděl. Rádce tedy vytáhl váček zlatých mincí a starci ho dal.

Pastýř mu řekl:

„Král Matyáš se mě zeptal, proč jsem nevstal dřív. Měl tím na mysli, proč jsem se neoženil v mládí, protože kdybych měl syna, nemusel bych teď pást ovce. Já jsem odpověděl, že ač jsem se oženil už dávno, syna nemám.“

Rádce mu dal druhý váček zlatých mincí a požádal ho, aby mu vysvětlil další odpověď.

„Král Matyáš řekl, že na horách napadl sníh, a to znamenalo, že mi už zbělely vlasy. Já jsem odpověděl, že mi nezbělely jen vlasy, ale i vousy.“

Rádce chtěl, aby mu vysvětlil i třetí otázku. Vytáhl třetí váček.

„Když se mě král zeptal, jestli jsou moji psi doma, měl tím na mysli, jestli mám v ústech všechny zuby. Já jsem odpověděl, že všechny zuby nemám.“

Rádce si zapamatoval všechno, co mu starý pastýř řekl, a zopakoval to králi Matyášovi.

Král Matyáš se pak svého rádce zeptal:

„A co stařec říkal o tom beranovi?“

„To už teď taky chápu,“ odpověděl králi Matyášovi jeho rádce. „Řeč byla o tom, že za ním přijde beran, kterého musí dobře oholit. No a on mě i bez nůžek oholil pěkně, jako berana.“

Jak mládenec dostal odměnu za práci

Jeden bohatý muž měl sluhu, který mu sloužil pilně a poctivě. Každé ráno vstával jako první a večer uléhal jako poslední. Pokaždé, když se naskytla nějaká těžká práce, kterou nikdo nechtěl dělat, byl vždycky první, kdo ráno vstal a pustil se do ní. Nikdy si na nic nestěžoval, se vším byl spokojený a vždycky šťastný.

Když skončil první rok jeho služby, pán mu nezaplatil. Pomyslel si totiž: „To je to nejchytřejší, co můžu udělat. Já ušetřím, a ten mládenec stejně neodejde. Ještě rád tu zůstane, aby na mě mohl pracovat.“

Sluha nic neřekl a celý druhý rok pracoval stejně jako dřív. Na konci roku mu pán znovu nezaplatil, ale on si pořád ještě nestěžoval. Když uplynul třetí rok, mistr se zamyslel, sáhl do kapsy, ale peníze nakonec nevytáhl.

Tentokrát však sluha řekl: „Milostpane, poctivě jsem vám sloužil tři roky. Buďte tak laskav a dejte mi to, co si za svou práci zasloužím. Rád bych cestoval a poznal svět.“

„Ano, můj dobrý sluho,“ odpověděl starý lakomec, „sloužil jsi mi bez jediné stížnosti a já ti za tvou práci zaplatím.“

Boháč odpočítal tři kopějky a řekl: „Tady máš za každý rok jednu kopějku. Je to velká a štědrá odměna. Ne každý by ti zaplatil tolik peněz.“

Sluha se v penězích nevyznal. Ukryl své bohatství do kapsy a pomyslel si: „Když mám teď naditou kapsu, proč bych se měl dál mořit a trápit těžkou prací?“

Celý bez sebe radostí odešel. Když procházel kolem houštiny, vylezl z ní skřítek a zavolal na něj: „Mládenče, kam jdeš?“

„Jdu do světa,“ odpověděl mládenec. „Mám v kapse tři kopějky, které jsem si vydělal za tři roky práce.“

„Mládenče,“ řekl skřítek, „jsem tuze chudý a nedokážu si vydělat na živobytí.“

Mládenec měl dobré srdce, skřítka se mu zželelo a svoje tři kopějky mu dal.

„Vidím, že máš dobré srdce. Splním ti za to tři přání.“

„Dobrá,“ odpověděl mládenec. „Přeju si kouzelný ubrousek a píšťalku, která by všechny donutila, aby tančili a plnili moje přání, kdykoliv si vzpomenu.“

„Všechno to bude tvoje,“ ujistil ho skřítek.

Skřítek dal mládenci kouzelný ubrousek i píšťalku a popřál mu, ať se splní všechno, po čem zatouží.

Mládenec byl v první řadě hladový a rozhodl se, že si prostře kouzelný ubrousek. Řekl „ubrousku, prostři se“, najedl se a šel dál.

Za nějakou dobu potkal boháče, který naslouchal slavičímu zpěvu.

„Jak já jen bych chtěl takového slavíka mít doma,“ řekl boháč, „aby mi zpíval. Mám už celé jmění, jediné, co mi ještě schází, je slavík.“

Když to mládenec uslyšel, vytáhl píšťalku a začal na ni hrát. Boháčovy nohy začaly v trní samy podupávat do rytmu. Muž tancoval tak, až si rozedral šaty a trny mu drásaly holé tělo.

„Přestaň už hrát,“ poprosil mládence, „nemám už sílu tancovat. Dám ti spoustu peněz.“

Mládenec peníze vzal a šel dál.

Boháč svého rozhodnutí ale brzy zalitoval a vydal se za soudcem.

Soudce mládence našel a začal se vyptávat, jak od boháče získal peníze.

„Pane soudce, ani jsem se ho nedotkl. Peníze mi dal sám.“

Soudce mládenci neuvěřil. Odsoudil ho na celý rok do vězení.

Na to mládenec řekl: „Předtím, než si odpykám trest, mám jen jedno přání.“

Vytáhl píšťalku a začal na ni hrát.

Soudce i boháč se dali do tance. Tancovali velice dlouho, až dokud se soudci nepodařilo pronést:

„Prosím tě, mládenče, přestaň už hrát, vynáším osvobozující rozsudek, jsi nevinen.“

A tak mládenec dostal to, co si zasloužil.

Jak Ivan obchodoval na trhu

V rodině chudých vesničanů se narodil syn Ivan. Rodiče to s ním měli těžké, protože se mu nedalo nic svěřit. To, co mu svěřili, buď nedokázal, nebo udělal pravý opak. Nezvládl si poradit snad s ničím.

Jednou se stalo se, že otec i matka onemocněli a nemohli jít na trh pro mléko a smetanu. Rozhodli se, že tam pošlou svého syna. Řekli mu, co má koupit, a pustili ho na trh.

Ivan přišel na trh. Až tam mu došlo, že si nevzal džbánky. Dlouho nepřemýšlel a sundal si z hlavy klobouk. Trhovkyni to překvapilo, protože mléko do klobouku ještě nikdy nenalévala. Ivan ale trval na tom, aby mu mléko prodala, takže jí nic jiného nezbylo. Vtom si Ivan vzpomněl, že matka mu kladla na srdce, ať koupí i smetanu. Dlouho nepřemýšlel, obrátil svůj klobouk, v němž už měl nalité mléko, a poprosil trhovkyni, aby mu tam nalila smetanu. Mléko vylil a v klobouku mu zůstala smetana.

Když se Ivan vrátil domů, matka už stála na zápraží a vyptávala se:

„Ivane, koupil jsi smetanu?“

„To se rozumí, mámo, že jsem ji koupil,“ řekl Ivan. „Je tady, v klobouku.“

„A mléko máš kde?“ zeptala se ho máma.

„Mléko mám tady, mámo,“ odpověděl Ivan a obrátil klobouk.

Jen co Ivan klobouk obrátil, smetana se vylila na zem.

„Ach synku, ty se vážně nikdy nic nenaučíš,“ řekla matka. „Jako bych mluvila do dubu.“

A tak rodičům jejich hloupý Ivan zase nepomohl. Jak se říká: komu není shůry dáno, v apatyce nekoupí.

Chudý vesničan a džbánek smetany

V jedné vesnici žila chudá rodina. V chalupě občas neměli ani drobek chleba. Na zahradě jim rostla jablůňka. V létě se na ní urodila spousta jablek a chudý chalupník se rozhodl, že je prodá na trhu. Sklidil je do mošny a vydal se do města.

Když šel lesem, našel džbánek smetany. Džbánek vzal, položil ho do mošny a mošnu si pověsil na rameno. Po cestě snil o tom, jak prodá jablka a smetanu a koupí si kozu. Koza bude dávat mléko a děti nebudou mít hlad.

Cestou narazil na široký příkop. Rozhodl se, že ho přeskočí, ale špatně si to vyměřil a spadl do něj. Džbánek se převrhl a smetana se mu v mošně rozlila.

Vesničan se rozhněval a namířil si to domů. Cestou si chuďas vztekle opakoval, že teď nemá ani smetanu, ani kozu. Jeho děti budou mít znovu hlad.

Místo snění pracuj: celý život musíš pracovat!

Jak šel dědeček prodávat smetanu

Ve vesnici žili dědeček s babičkou. Jednou babička poslala svého muže do města, aby na trhu prodal velký džbán smetany. Nalila smetanu do džbánu a přiklopila ho víkem.

Dědeček nasedl na vůz a odjel do města. Vesnice byla od města dost daleko. Cesta byla dlouhá a navíc plná výmolů. Jel a jel, a vozem to zatím házelo ze strany na stranu.

Když přijel do města na trh, nadzvedl víko na džbánu a samým zděšením až zaplakal. Ve džbánu se místo smetany objevilo máslo. Co teď?

Položil to máslo na misku. Obklopili ho měšťané, kteří si chtěli koupit máslo.

Dědeček se rozhodl, že máslo prodá draho. Řekl jim cenu. Jeden z měšťanů hned souhlasil a máslo si odnesl.

Dědeček se zaradoval a babička ho od té doby posílala na trh pravidelně.

Díky tomu, že začali dělat máslo, mohli dědeček a babička na nouzi zapomenout.

Jak chuďas začal léčit lidi

V jedné vesnici žil chuďas. U chudičké chalupy neměl ani tu nejmenší zahrádku. Chodil po sousedech a prosil je o jakoukoliv práci, ale ani oni mu neměli čím zaplatit, protože byli sami chudí. Stávalo se, že sousedé nemohli chuďasovi za jeho práci dát ani kus chleba.

Chuďas se rozhodl, že si půjde hledat práci, kam ho nohy ponesou. Hodil do uzlíku pár krajíců chleba a odešel z vesnice.

Šel dlouho. Po nějaké době si řekl, že si odpočine, vytáhl z uzlíku chléb a chtěl se najíst. V tu chvíli k němu přistoupil podivný mužíček. Byl to čert.

„Nedal bys mi kousek chleba?“ řekl.

„Sám mám málo, nemůžu přece jít dál o hladu,“ řekl chuďas.

„Když mi nedáš, půjdeš dál pěkně dlouho,“ řekl mužíček. „Nebude to snadné, protože cestou nepotkáš živou duši.“

Chuďas šel dlouho pouští. I chleba mu zůstalo málo, proto se snažil ušetřit i drobky. Už ani nedoufal, že ještě někoho potká, když vtom narazil na jiného mužíčka.

„Rozděl se se mnou o zbytek chleba,“ poprosil ho mužíček.

„Co mi taky zbývá,“ odpověděl chuďas. „Už nemám ani sílu ty drobky dojíst. Vezmi si je a jez.“

„Děkuju ti za to, že ti nebylo zatěžko rozdělit se se mnou o svůj pokrm,“ řekl mužíček. „Jsem anděl, ale smrt tě ještě nečeká. Kam jdeš?“

„Jdu si hledat práci, protože musím nějak žít.“

„Dobře mě poslouchej,“ řekl anděl. „Ve městě žije nemocná královská dcera. Nikdo ji nemůže vyléčit. Ty ji vyšetříš. Já tam budu také. Když jí budu stát u nohou, uzdraví se. Pokud ale budu u její hlavy, zemře.“

„Děkuju ti, anděli,“ řekl chuďas.

„Když bude všechno v pořádku, dej jí jakýkoliv lék a ona se uzdraví.“

Chuďas došel do města a vydal se ke královskému paláci. Po dlouhém přesvědčování ho palácové stráže vpustily dovnitř.

Vstoupil do paláce a došel až ke královské dceři. Hned uviděl, že anděl jí stojí u nohou.

„Vaše královská Milosti,“ řekl chuďas, „přineste trochu vody.“

Král přinesl vodu, chuďas vzal cukr, který dostal od anděla, a nasypal ho do vody. Všechno to zamíchal a dal to dívce vypít. Princezně se hned udělalo lépe.

Druhého dne chuďas tuhle proceduru zopakoval. Nemocná dívka hned vstala z postele.

I třetího dne ji chuďas nechal vypít vodu s cukrem. Dívce se do tváří vrátila barva a veselý výraz. Všichni její příbuzní se velmi zaradovali, když se princezna dočista uzdravila.

Od té doby chuďas začal léčit lidi a anděl mu v tom pomáhal.

Chuďas ani moc nestál o to, aby zbohatl, ale od té doby měl kde bydlet i co jíst.

Lhář

V jedné vesnici žil chudý muž. Třel bídu s nouzí, přesto ale neklesal na mysli. Ve vesnici o něm říkali, že druhý takový lhář jako on na světě není. Uměl lhát tak, že vždycky vyhrál, protože mu přálo štěstí.

Jednoho dne vesnicí projížděl sám pan král. Doslechl se o vesničanových podivuhodných schopnostech a rozhodl se, že sám vyzkouší, jestli ten muž opravdu dokáže každého napálit.

„Ve vesnici se povídá, že dokážeš každého napálit,“ řekl mu král.

„To ano,“ odpověděl vesničan.

„Tak zkus napálit i mě,“ řekl král. „Ale jestli se ti to nepovede, budeš o hlavu kratší.“

„Dobrá,“ řekl vesničan. „Dejte mi čtyřicet krav a čtyřicet pytlů. A uvidíte, že za rok vás napálím.“

A tak mu král dal čtyřicet krav a čtyřicet pytlů. Vesničan si bezstarostně žil celý rok. Zbohatl, protože krávy dávaly dost mléka pro něj i jeho rodinu, a ještě mohl pomáhat zbytku vesnice.

Za rok vesničan přinesl králi čtyřicet pytlů. V každém byla jedna straka.

Král pytle pozotvíral a z každého vyletěla straka.

Král mu řekl:

„Jak sis dovolil mě napálit?“

„Prosil jste mě, abych vás napálil, tak jsem to udělal,“ řekl vesničan. „Splnil jsem, co jsem slíbil, protože vy sám jste přece prosil, abych vás napálil.“

Pan král pochopil, že vesničan sázku vyhrál.

Zlá bába

V jedné horské vesnici žil hodný a dobrodušný stařec, který měl zlou a hádavou ženu. Vždycky si dokázala najít čas na hádku, její muž si toho však příliš nevšímal.

Jednou se rozhodl, že půjde do lesa kácet stromy. Šel a přemýšlel o životě.

U jednoho stromu spatřil ptáčka, který z něj spadl. Vzal ho do ruky a začal mu hledat hmyz. Když ptáčka nakrmil, vylezl na strom a opatrně ho položil zpátky do hnízda.

Když pak slezl dolů, lidskou řečí k němu promluvil velikánský pták:

„Děkuju ti, starče, žes zachránil mé mládě. Od tohoto dne budeš rozumět jazyku ptáků a zvířat, ale nikomu o tom nesmíš říct ani slovo. Prořekneš-li se, v tu ránu zemřeš.“

Stařec si to namířil domů. Cestou si řekl, že se na chvíli zastaví pod rozložitým dubem. Vtom ale přiletěli dva havrani a začali si povídat.

„Pod tímhle dubem leží velký hrnec plný zlata,“ řekl první havran.

„To je pravda, však ho tu před padesáti lety zakopali loupežníci,“ dodal druhý havran. „Teď už si ho nikdo nevyzvedne, všichni jsou dávno na pravdě boží.“

Večer stařec hrnec plný zlata vykopal a odnesl domů.

Když hrnec přinesl, žena se ho začala vyptávat:

„Odkud máš ten hrnec zlata?“

„Copak není jedno, kde jsem ho vzal?“ odpověděl stařec. „Vezmi si zlata, kolik chceš, kup si, co chceš, ale neptej se mě, jak jsem k tomu bohatství přišel.“

Bába se ho na to ale vyptávala každý den. Kohout, který si vážně vykračoval po dvoře, na starce promluvil:

„Co se to s tebou stalo, dědo, co tě to tak trápí, že se pořád jen kaboníš?“

„No, víš, přinesl jsem domů hrnec plný zlata, a moje stará se vyptává, kde jsem ho vzal. Jenže když o tom někomu řeknu, v tu ránu umřu.“

Kohout starce poprosil, aby přinesl hrst zrní. Děda ho nasypal do misky. Slepice se slétly na zrní, ale kohout je hned odehnal. Pak kohout zakokrhal po svém a slepice zase přiletěly.

„Vidíš, dědo, já mám dvacet žen,“ řekl kohout. „Žádná z nich mi neodporuje a všechny mě poslouchají. A ty si nedokážeš poradit s jednou manželkou.“

Starci se kohoutova rada zalíbila a rozhodl se, že dá staré za vyučenou. Když se ho začala znovu vyptávat na to, jak přišel ke svému bohatství, popadl hůl a začal ji bít.

„Prosím tě, už mě nebij,“ zanaříkala bába. „Už se tě nikdy nebudu na nic vyptávat. Jenom mě přestaň tlouct.“

Stařec si zchladil žáhu a přestal bábu bít.

Od té doby se ho žena na jeho záležitosti už nikdy nevyptávala. Začali žít ve shodě a souladu.

Až v devětadevadesáti letech bábě řekl, odkud pochází bohatství, kterému vděčili za blahobytný život.

Jen co jí to řekl, v tu ránu zemřel.

Vdova a voják

V jedné vesnici žila chudá vdova, která měla maličké hospodářství. Žilo se jí dobře a všichni sousedi jí záviděli.

Jednou vesnicí procházel voják. Zalíbilo se mu tam a on si řekl, že tam zůstane. Když narazil na vdovu, poprosil ji, jestli by u ní nemohl přenocovat. Žena nepříliš ochotně souhlasila.

„Můžeš u mě přenocovat, když jako první uvidíš východ slunce,“ řekla žena. „Neuvidíš-li ale východ slunce jako první, budeš u mě v hospodářství pracovat celý rok bez nároku na mzdu.“

„Dobrá,“ odpověděl jí voják.

V noci voják vyšel z chalupy a vylezl na střechu. Celou noc nespal, protože se bál, aby východ slunce nezaspal.

Vdova se dobře vyspala, vstala, umyla se, posnídala a obstarala hospodářství. Docela klidně se vyšplhala na střechu. Dotkla se rukou vojáka a řekla:

„Na východ slunce už čekat nemusíš. Dávno vyšlo.“

„Copak mohlo vyjít, když není vidět?“ odpověděl voják.

„Jen se podívej na kostelní zvonici,“ odpověděla vdova. „Kříž už ve slunečních paprscích celý svítí.“

Voják pohlédl na zvonici a pochopil, že prohrál. Celou dobu se díval na jih, protože nevěděl, že sluneční paprsky dopadnou nejdřív na zvonici.

Vojákovi nezbylo než celý rok pracovat ve vdovině hospodářství. Když vdova viděla, že se práce nebojí, nechala si ho u sebe. Pomocná ruka se vždycky hodí a voják byl dobrý pracant. Zanedlouho se stal i jejím mužem.

Vdova a chytrý voják

V jedné vesnici žila vdova, jíž nedávno zemřel manžel. Přes vesnici šel voják, který se vracel z těžké služby v carské armádě. Prošel už mnoha vesnicemi a cesta ho znavila. Potkal vdovu a dal se s ní do řeči.

„Odkud jdeš, vojáku?“ zeptala se vdova.

„Z onoho světa,“ odpověděl voják.

„Nepotkal jsi tam náhodou mého muže?“ otázala se vdova.

„Viděl jsem ho. Je na tom zle, protože hladoví, chodí skoro nahý, a navíc nemá peníze.“

Vdově bylo jejího muže líto. Zasmušila se a zaplakala.

„Nemohl bys mému muži donést nějaké oblečení, jídlo a peníze?“ zeptala se vojáka.

„To bych mohl. Jen to všechno nalož na vozík a já to pak tvému muži odvezu,“ odpověděl voják.

„Zastav se pak zase a řekni mi, jestli si na mě můj muž vzpomíná,“ poprosila ho vdova.

Vdova dala všechno potřebné na vozík.

Voják vzal vozík se vším, co tam vdova naložila.

Vdova dlouho čekala na zprávu z onoho světa, ale voják se už do vesnice nevrátil. Byl to chytrý chlap, kdežto vdova, ta moc rozumu nepobrala, když si myslela, že může svému manželovi pomoci na onom světě.

Boháč a voják

Bylo to už dávno. Ve vesnici žil boháč. Měl manželku, která byla nejkrásnější nejen v celé vsi, ale i v širokém okolí. Manželčin otec před rokem zemřel a jí se po něm moc stýskalo.

Jednou se boháč vydal navštívit své příbuzné, kteří žili nedaleko.

Do vesnice zrovna přišel voják a poprosil, jestli by mu nedali najíst.

„Kde jsi bloudil?“ zeptala se vojáka hospodyně.

„Přišel jsem z onoho světa, kde jsem dlouho žil, ale rozhodl jsem se vrátit na zem,“ řekl voják. „Zítra se znovu vracím na onen svět.“

„Neviděl jsi tam mého otce?“ zeptala se boháčova manželka.

„Viděl jsem ho, bydleli jsme ve stejném domě,“ zalhal mazaný voják. „Žije se mu tam mizerně, protože nemá co jíst ani do čeho se obléct.“

„Nevzal bys mému otci nějaké dárky?“

„Proč ne,“ odpověděl voják. „Všechno vezmu a předám mu to. A že toho potřebuje hodně: maso, chleba, med, víno a oblečení, protože to, co měl, je už úplně obnošené.“

Boháčova manželka zaplnila dary celý vůz. Naložila tam pytel pšenice, rýže, mouky, celé prase a deset džbánů vína. Kromě toho přidala nové oblečení, teplou čepici a váček s penězi.

Voják do vozu zapřáhl pár volů, usedl na něj a zaradoval se, že dokázal ženu takhle napálit.

Vtom domů přijel boháč. Manželka mu pověděla o vojákovi, který se vrátil z onoho světa a vyprávěl jí o jejím otci. Nezapomněla ani na to, že po něm otci na onen svět poslala spoustu darů.

Boháčovi hned došlo, že voják si to vymyslel. Velice se na ženu rozhněval, že toho vojákovi tolik dala. Vybral si ve stáji nejrychlejšího koně, osedlal ho, skočil na něj a už se řítil za vojákem.

Voják poháněl voly a přitom si zpíval. Když se však ohlédl, zpozoroval, že ho někdo pronásleduje. Zahnul s vozem do lesa, ukryl ho tam a voly pustil na pastvu. Sám usedl na kraji cesty, sundal si čepici a položil ji před sebe.

Za chvíli k vojákovi dojel boháč a zeptal se:

„Neviděl jsi tu někde projíždět naložený vůz?“

„Projel tudy muž s vozem, který táhli dva voli,“ odpověděl mu voják. „Teď už ale musí být dost daleko.“

„Doženu ho?“ zeptal se boháč.

„Nevím, možná bych ho dohnal i já, ale nemůžu, protože musím hlídat pánova sokola,“ řekl voják.

Boháč seskočil z koně a poprosil vojáka, aby tedy muže dohnal a vůz, naložený jeho bohatstvím, mu vrátil.

„Toho sokola zatím pohlídám já,“ řekl boháč.

Boháč se posadil a čekal, až se voják vrátí. Už se setmělo, ale pořád nikdo nikde. Boháč strčil ruku pod čepici a ukázalo se, že tam nic není: po sokolovi ani památky.

Boháč pochopil, že se nechal napálit. Vrátil se domů a neřekl ani slovo, protože se manželce neopovážil přiznat, jak ho voják převezl.

Voják se zatím vrátil s koněm do lesa a jel dál.

No řekněte, kdo byl v téhle pohádce hloupější – boháč, nebo jeho manželka?

Chytrý chuďas a hloupý boháč

Bylo či nebylo, to nikdo neví. V jedné vesnici žili dva hospodáři: jeden chudý a druhý bohatý.

Jako vždycky byl ten chudý chytrý, musel totiž nějak přežít, vždyť bez majetku a bez peněz se člověku těžko žije. A kdo nic nemá, toho už bída donutí, aby se pořádně oháněl.

Bohatý naopak žil v dostatku a byl líný namáhat mozek. Proto také víc a víc hloupnul.

Rodina chudého hospodáře měla jen jednu slepička. Chuďas řekl své ženě:

„Už nám nezůstalo nic kromě téhle slepice. Vajíčko snese jen občas, a proto ji budeme muset zaříznout a odnést panu králi. Třeba nám za ni něco zaplatí.“

„Nedovolím si s tebou nesouhlasit, muži,“ odpověděla mu žena. „Máš tak chytrou hlavu, že jí není rovno. Dělej, jak myslíš.“

Chuďas slepici zařízl a jeho žena ji uvařila. Muž slepici vzal a šel k panu králi. Král zrovna seděl na trůně a vedle něj stáli dva jeho rádci. Když chudý vesničan před krále položil vařenou slepici, král se ho zeptal:

„Cos mi to přinesl?“

„Přinesl jsem vám dar,“ odpověděl chuďas.

„Tak ho tedy, člověče, mezi nás rozděl,“ řekl král.

Chuďas uřízl slepici hlavu a dal ji králi.

„Tato slepičí hlava náleží vám jakožto králi, neboť jste hlavou svého lidu.“

„Dvě slepičí křídla dávám oběma rádcům, neboť oni jsou královými křídly,“ pokračoval muž.

„Celý zbytek slepice sis nechal pro sebe,“ podotkl král.

„To ano, nechal jsem si její trup, protože lid je v království tělem státu,“ odpověděl chuďas. „Touhle částí slepice doma podělím svou rodinu.“

Když král viděl, že má tak moudrého poddaného, rozhodl se ho obdarovat zlatem.

„Vezmi si to zlato a užívej blahobytu.“

Když chuďas přišel domů, ukázal zlato manželce a slepici společně snědli.

Po vesnici se začalo říkat, že chuďasovi se teď daří dobře. Boháčovi nedávalo spát pomyšlení na to, že chuďas zničehonic zbohatl. Vzal pohoštění a vypravil se k němu na návštěvu.

„Pověz mi, příteli, jak se stalo, že se ti tak dobře daří?“ zeptal se chuďase.

Chuďas boháčovi vyprávěl, co se mu přihodilo.

Boháč se dvakrát nerozmýšlel, zařízl krůtu, upekl ji a odnesl panu králi. Usoudil totiž, že za krůtu od krále jistě dostane víc než chudák za slepici.

Boháč předstoupil před krále a daroval mu krůtu.

„Přinesl jsi mi dar,“ řekl král. „Rozděl ho tedy mezi nás.“

Boháč netušil, jak by měl krůtu rozdělit, protože chuďas mu o dělení slepice nic neřekl. Král tedy nechal zavolat chuďase. Když přišel do paláce, král mu řekl:

„Tento muž mi přinesl darem krůtu, ale neví, jak ji rozdělit.“

„Králi dám krůtí hlavu, protože panovník je hlavou celého království,“ řekl chuďas. „Krůtí křídla dám oběma ministrům, protože to jsou vaše křídla. A trup si odnesu domů a rozdělím své rodině.“

„A proč jsi nic nedal muži, který krůtu přinesl?“ zeptal se král.

„Ten nic nepotřebuje, poněvadž je to vesnický boháč,“ odvětil chuďas. „Já jsem měl jedinou slepici, kdežto on má takových krůt plno. Jeho krůta stojí tak za to, abyste ho nechal zavřít na tři dny do šatlavy. O hladu.“

Král přikázal strážím, aby boháče odvedly do šatlavy, a chuďase znovu odměnil zlatem.

A to je konec pohádky. Teď už víte, že člověk si od souseda rozum nevypůjčí.

Chuďas a čert

Před dávnými lety žil v Karpatech převelice chudý mládenec. Chudý byl proto, že už v útlém dětství osiřel: neměl otce ani matku. Vychovávali ho zčásti sousedé, zčásti vzdálení příbuzní, kteří byli také chudí. Občas, když měl štěstí, najal si ho někdo, aby se mu postaral o dobytek.

Když vyrostl, rozhodl se, že se vydá do světa za prací. Nebylo ale snadné nějakou práci najít.

Jednou si mládenec v zoufalství pomyslel, že by sloužil třeba i samotnému čertovi. Ten na sebe nedal dlouho čekat a hned se mu zjevil.

„Opravdu bys, mládenče, sloužil i čertovi?“ zeptal se ho rohatý.

„Klidně ti budu sloužit, protože nemám na vybranou,“ odpověděl mládenec. „Nikdo jiný mě do služby vzít nechce.“

„Dobrá,“ řekl čert. „Pojď za mnou.“

Mládenec následoval čerta, který ho odvedl do své chatrče. V chatrči mu čert přikázal, aby se převlékl do příšerných šatů, které si po celý rok nebude smět sundat. Čert mu slíbil, že za službu ho čeká královská odměna.

Čert si ve městě otevřel krámek, kde se prodávaly všelijaké věci, které městští lidé potřebovali. Přikázal mládenci, aby za prodané zboží bral peníze a nikomu nedával na dluh. O zboží byl velký zájem a obchodu se vedlo dobře.

Jednou do krámu vstoupil boháč, který mládence poprosil, aby mu půjčil tisíc hřiven.

„Teď ti peníze dát nemůžu,“ řekl mládenec. „Přijď ale večer, třeba vymyslím, jak bych ti mohl pomoct.“

To by nebyl čert čertem, kdyby se tu okamžitě neukázal. Mládenec se zeptal, co má dělat. Čert mu poručil, aby boháči těch tisíc hřiven dal.

Večer boháč přišel a už na prahu se ptal:

„Dáš mi peníze?“

„Ano, dám ti peníze,“ řekl mládenec. „Nejdřív mi ale vystav úpis, žes ode mě těch tisíc hřiven přijal.“

Boháč mu úpis dal a vzal si peníze.

Za týden boháč znovu zašel do krámu a požádal tentokrát už o pět tisíc hřiven. Když boháč odešel, znovu se ukázal čert a přikázal mládenci, aby mu těch pět tisíc hřiven dal.

Večer boháč mládenci vystavil nový dlužní úpis. Když dostal peníze, náramně rychle z krámu vyšel. Stejně jako minule šel hrát karty. Nedařilo se mu ale, protože všech pět tisíc hřiven prohrál.

Za měsíc boháč poprosil tentokrát o padesát tisíc hřiven.

„Přijď večer,“ řekl mládenec.

Čert mu znovu přikázal, aby boháčovi padesát tisíc hřiven půjčil. Boháč se upsal, vzal peníze a šel hrát karty. I tentokrát všechny peníze prohrál.

Boháč zůstal bez peněz, všechen majetek prohrál. Nikdo s ním už nechtěl hrát.

Uplynul rok a mládenec se rozhodl, že ze služby u čerta odejde. Poprosil tedy čerta, aby ho vyplatil.

„Všechny peníze, které jsem utržil za zboží, ti dám,“ řekl mládenec. „A tady jsou úpisy, které jsem dostal od boháče za peníze, co jsem mu půjčil.“

„Dobrá,“ řekl čert. „Za pár dní ode mě dostaneš všechno, co sis zasloužil.“

Čert šel za boháčem, předložil mu všechny úpisy a připomněl mu dluh. Ale boháč neměl čím zaplatit, protože už neměl ani peníze, ani majetek, ani bohatství.

„Máš dceru. Provdej ji za mého mládence,“ řekl čert a ukázal mu obrázek, na němž bylo nějaké strašidlo. „Pak ti tvůj dluh prominu. Máš měsíc, abys všechno připravil na svatbu.“

Boháč se strašlivě polekal, že jeho dcera se kvůli němu musí provdat za zrůdu. Poradil se s dcerou.

„Vdám se za něj,“ řekla otci dcera. „Co bude, to bude, hlavní je, abyste s matkou neskončili ve vězení.“

Čert dal boháčovi peníze a mládenci řekl, že ho čeká svatba s boháčovou dcerou. Vzal mu jeho příšerné šaty, umyl ho a převlékl do slušného oděvu.

Nadešel den svatby. Čert mládence přivedl do boháčova domu. Všichni boháčovi příbuzní mohli na krásném mládenci oči nechat.

Boháč se čerta zeptal:

„Kde je ženich mojí dcery?“

„Stojí před tebou,“ odpověděl čert a ukázal na mládence.

Boháčova dcera se zaradovala, že neprohloupila. Takového krasavce ještě nikdy neviděla. Byla velice šťastná.

Manželé žili šťastně až do smrti.

Stařec a čert

V jedné malé zakarpatské vesnici žil stařec, který byl tuze chytrý. Žil, ale přišel za ním čert, který si usmyslel, že se spolu musí pustit do nějakého podniku, společně pracovat a o plody své práce se dělit rovným dílem. Domluvili se tedy a začali.

„Já,“ řekl čert, „si vezmu to, co bude nahoře.“

„Dobrá,“ řekl stařec.

A tak zasadili brambory. Společně je pleli, okopávali a zalévali. Brambor se urodilo plno.

Sklidili úrodu a rozdělili si ji. Čert nebyl moc spokojený, ale dohoda je dohoda.

Druhý rok se sešli a domluvili se, že se rozdělí jinak. To, co bude nahoře, bude patřit starci, a to, co je dole, čertu.

Zaseli žito. Úroda byla znovu dobrá. Stařec sklidil zrno, kdežto čertovi zbyly kořínky.

Třetí rok přišel čert za starcem a řekl mu:

„Letos už s tebou nechci mít nic společného. Žij si, jak chceš, já si budu hospodařit sám.“

Stařec nedal najevo, že ho to potěšilo. Od té doby si hospodařil sám a čert už se mu nepletl do života.

Voják a čert

Po těžké službě v armádě, která trvala mnoho let, se voják rozhodl, že si najde nějakou práci. Jenže všude, kde se voják objevil, slyšel samá odmítnutí. Rozhodl se, že se vydá do světa. Tam snad svoje štěstí najde.

Cestou potkal mužíčka, který se ho zeptal, kam má namířeno. Vojáku nezbylo než odpovědět:

„Vydal jsem se do světa, protože chci najít mistra, který by mě naučil nějakému řemeslu.“

„Pojď ke mně,“ řekl mužíček, „já tě naučím dobrému řemeslu.“

Voják hned souhlasil, protože to mu do té doby nikdo nenabídl. Mužíček a voják došli k jezeru. Mužíček hned skočil do vody a řekl vojákovi:

„Skoč do vody za mnou.“

„Neumím plavat,“ odpověděl mu voják.

„Když teď neskočíš do vody, plavat se nikdy nenaučíš,“ řekl mužíček.

Voják skočil do vody a plaval vedle mužíčka. Když doplavali doprostřed jezera, mužíček popadl vojáka za ruku a společně se ponořili na dno. Ocitli se ve vodní říši.

V paláci uprostřed vodní říše žila stará bába, které mužíček přikázal, aby vojáka naučila nějakému řemeslu. Sám hned zmizel.

„Vojáčku,“ obrátila se k němu babka, „dostal ses do služby k čertovi. Ničemu tě nenaučí, uvidíš. Mě taky oklamal, proto už mnoho let žiju v tomhle paláci. Dám ti jednu radu: nikdy mu neříkej, že něco umíš. Pak ti uvěří, že se na učení nehodíš. Jedině tak se můžeš vrátit zpátky na zem.“

„Děkuju vám za radu, babičko,“ řekl voják.

Po několika měsících se čert vojáka zeptal:

„Tak co už umíš?“

„Ještě jsem se nic nenaučil, protože jako vojákovi mi to po těžké službě moc nemyslí. V hlavě mám dočista vymeteno.“

Čert se vojáka často ptal, jestli se už naučil nějakému řemeslu. Voják na jeho otázky pokaždé odpovídal, že se ještě nic nenaučil. Uplynuly další dva roky. Čerta už omrzelo se vojáka pořád vyptávat, jak mu učení jde.

Jednou proto čert vojákovi řekl:

„Naučil ses nějakému řemeslu?“

„Ničemu jsem se nenaučil,“ odpověděl voják. „Dokonce jsem zapomněl i to, co jsem uměl předtím.“

„Když je to tak, táhni zpátky na zem,“ řekl čert.

Když čert zmizel, voják poděkoval babce, která ho učila čertovskému řemeslu, vynořil se z jezera a doplaval ke břehu.

Voják se naučil proměňovat v různá zvířata a věci. Jednou potkal prostého chudého člověka, který chtěl, aby mu pomohl alespoň trochu zbohatnout.

„Pomůžu ti,“ řekl voják, „proměním se na obchod se spoustou zboží. Bude ale moc drahé a nikdo si ho nebude moci dovolit. Přijde však mužíček, který ti nabídne velké peníze. Dá ti tolik, kolik si řekneš. Nedávej mu ale klíče. Jen co ti dá peníze, hoď klíče na zem.“

Voják věděl, že tím zákazníkem bude čert.

Pak se proměnil na obchod, kde byla spousta krásného zboží, které nikde jinde nebylo k dostání. Do obchodu vstoupil mužíček a chuďase poprosil, aby mu ho celý prodal. Hned před něj také položil peníze. Když chuďas dostal peníze, hodil klíče na zem.

V tu chvíli se obchod proměnil ve vlaštovku a mužíček v orla. Orel se hnal za vlaštovkou.

U obchodu stála princezna, která si tam chtěla něco koupit. Vlaštovka jí usedla na ruku a vmžiku se z ní stal prsten. Orel se znovu proměnil v mužíčka. Mužíček pak přišel ke králi a požádal ho, aby mohl vstoupit do jeho služeb. Za roční službu prý bude chtít jenom maličkost – aby mu král dal prsten, co má na ruce jeho dcera.

Mužíček nevěděl, že prsten byl na princeznině ruce jen ve dne, kdežto v noci se proměňoval v krásného mládence.

Jednoho dne, když se rok mužíčkovy služby už blížil ke konci, mládenec princezně řekl:

„Až tě poprosí, aby sis sundala prsten, sejmi ho z ruky sama. Žádnému ho nedávej a hoď ho na zem.“

V den, kdy mužíčkovi skončila služba, přišel ke králi a požádal ho, aby mu dal prsten, který měla princezna na ruce. Princezna si prsten sundala a hodila ho na zem. Prsten se rozbil a proměnil se na malá zrníčka. Jedno zrnko se zakutálelo daleko do rohu paláce. Mužíček se proměnil ve vrabce a začal zrní zobat. Když vrabec přiběhl k poslednímu zrníčku, to se najednou proměnilo v kočku, která vrabce popadla a sežrala.

Princezna se zaradovala, že jim už nic nestojí v cestě. Zanedlouho se za krásného mladíka provdala a společně se dožili stáří.

Skřítek a chuďas

Žili byli na světě chuďas a boháč. Chuďas žil v tuze velké bídě. Často mu nezbylo než jít spát bez večeře, protože boháč mu sebral všechno, co mohl.

Jednou večer usedl chuďas na lavičku a posmutněl. Dlouho přemýšlel, co dělat a jak dál žít. Vtom k němu do chalupy zvenku nečekaně vešel malý mužíček.

„Necháš mě tu přespat?“ zeptal se chuďase.

„A kdo jsi?“ zeptal se chuďas. „Přenocovat tu můžeš, ale nic k jídlu ti nabídnout nemůžu.“

„Jsem skřítek,“ odpověděl mužíček, „a ty si nedělej starosti. Přijmi jako dárek tuhle píšťalku a budeš mít na stole všechno, co je k životu potřeba.“

„Copak to je možné?“ zeptal se zoufale chuďas.

„Stačí, abys na píšťalku jenom jednou zapískal, a splní se ti každé přání. A když na flétnu zapískáš hodněkrát, vyskočí z ní čert, který začne bít toho, kdo se k tobě špatně zachoval.“

Chuďas zapískal na píšťalku. Na stole se objevila večeře pro dva. Překvapený chuďas a skřítek povečeřeli a uložili se ke spánku.

Ráno chuďas vstal, ale skřítek nikde. Někam zmizel.

Znovu si stejným způsobem připravil snídani.

Od té doby žil chuďas v blahobytu.

Boháč se jednou podivil, proč po něm chuďas najednou nic nechce. Rozhodl se, že se na vlastní oči podívá, jak se mu žije. Přinesl s sebou pálenku a začal chuďase častovat. Jídla bylo v chuďasově domácnosti dost, a to boháče nemálo překvapilo.

Aby se dozvěděl, odkud se ten proviant bere, začal mu nalévat pálenku. Chuďasovi pití brzy stouplo do hlavy a v opilosti boháčovi pověděl o skřítkovi. Ukázal mu píšťalku a vysvětlil mu, že stačí, aby na ni jen zapískal, a z píšťalky vyskočí všechno, co si přeje.

Po takové hostině chuďas usnul za stolem. Boháč vzal píšťalku a šel domů.

Boháč dlouho nepřemýšlel a rozhodl se, že si bude přát bohatství. Vzal píšťalku a začal na ni pískat. Pískal znovu a znovu. Vtom z píšťalky vyskočil čert a začal ho bít. Zbil ho tak, že musel ulehnout a nemohl nic dělat. Boháč poslal pro chuďase, aby ho obsluhoval, než se uzdraví.

Chuďas přišel a zeptal se ho, co se mu stalo. Boháč mu to nechtěl říct, ale chuďas se brzy dovtípil, jak to bylo. Řekl, že mu pomáhat nebude, protože je lhář a navíc zloděj. Boháč ho začal prosit a píšťalku mu vrátil.

Chuďas měl dobré srdce a rozhodl se, že boháčovi přece jen pomůže.

Za nějakou dobu se boháč uzdravil, už se ale chuďase nikdy nepokoušel oklamat.

Od té doby se z chuďase a boháče stali dobří sousedé.

Skřítkova snacha

Bylo to už dávno. Jedna žena měla dvě dcery. Starší nic nescházelo, protože matka jí hned koupila všechno, po čem zatoužila. Mladší dcera dosáhla plnoletosti a matka se rozhodla, že jí nakoupí nějaké dárky. Koupila tedy svým dcerám spoustu dárků a vyrazila domů do vesnice. Když ušla kus cesty, rozhodla se, že si odpočine. Zastavila se u překrásného dubu, kterému bylo možná už několik set let.

Když usedla u dubu, prohlédla si věci, které svým dcerám nakoupila. Najednou si ale vzpomněla, že mladší dceři nekoupila šaty. Spráskla ruce.

„Ajaj,“ řekla žena.

Vtom ze stromu vyskočil skřítek.

„Volala jsi mě?“ zeptal se.

„Ne,“ řekla žena, „jenom jsem řekla ‚Ajaj‘.“

„Já se jmenuju Ajaj,“ řekl skřítek. „Takže jsi mě volala.“

Žena skřítkovi pověděla, že své mladší dceři zapomněla koupit šaty. Z oslavy teď nebude nic.

„Pomůžu ti,“ řekl skřítek. „Přiveď sem svou dceru, přistup k dubu a řekni ‚Ajaj‘. Dostane ode mě krásné šaty.“

Jen co to skřítek dořekl, v tu ránu zmizel.

Druhého dne žena přivedla k dubu svou dceru a řekla:

„Ajaj!“

Z dubu vyskočil skřítek, popadl dívku a nečekaně s ní zmizel. Žena se vyděsila. Začala skřítka volat. Mnohokrát zopakovala slovo „Ajaj“, ale nikdo se neukázal.

Žena se s pláčem vrátila domů.

Po nějaké době žena znovu přišla k dubu a řekla:

„Ajaj!“

Z dubu vyskočil skřítek i se synem.

„Synu, tvoje tchyně přišla,“ řekl skřítek. „Nech svou ženu, ať k ní zajde na návštěvu.“

„Dobrá,“ řekl skřítkův syn. „Ať jde vaše dcera k vám. Já za ní budu chodit.“

Z dubu vyšla ženina dcera v krásných šatech. Dcera s matkou se políbily a odešly domů.

Matka ji uložila do samostatného pokoje. Skřítkův syn k dívce každý večer přicházel oknem v podobě kočky. Loučili se až ráno.

Starší sestra začala mladší její lásku závidět. Rozhodla se, že sestru sprovodí ze světa.

Na okno přilepila skleněné střepy. Skřítkův syn se o sklo poranil a začal krvácet. Jen taktak že došel ke svému dubu. Muž se rozhodl, že se své ženě pomstí, protože si myslel, že to provedla ona.

Žena čekala den, čekala dva dny, ale muž za ní už nepřišel. Nemohla už čekání vydržet, a tak s matkou sama přišla k dubu a řekla:

„Ajaj!“

Jen co to slovo vyslovila, ukázal se před nimi skřítek.

„Synu, přišla k tobě žena s tchyní.“

„Otče,“ řekl skřítkův syn, „postarej se o to, ať už za mnou moje žena nechodí.“

Tu se skřítek proměnil v orla, popadl svou snachu, vyletěl s ní do výše a nad pouští ji shodil na zem.

Dívka dopadla na písek a jako zázrakem zůstala naživu. Večer se zahrabala do písku, protože noci tam byly chladné. Nedaleko od ní se objevili dva hadi, kteří se dali do řeči.

Hadi spolu probírali tajemství toho, jak se hojí všelijaké rány. Dívka se dozvěděla, že rány od skleněných střepů se dají uzdravit mlékem rodičky, která právě porodila chlapce, a krví mladé ženy. Mléko se musí smíchat s krví, vzniklou směsí se pak rány od střepů třikrát potřou.

Dívka se vrátila domů. Když se prošla po vesnici, našla rodičku a poprosila ji o trochu mléka. Rodička jí mléko dala. Pak se dívka řízla do prstu a vycedila z něj spoustu krve. Mléko smíchala s krví a přinesla k dubu.

Když byla u dubu, zvolala:

„Ajaj!“

Z dubu vyskočil skřítek a zeptal se:

„Kdo mě to volal?“

Skřítek nepoznal, že je to jeho snacha.

„To já jsem tě volala,“ řekla dívka. „Ve vesnici se povídá, že váš syn je nemocný. Já ho dokážu vyléčit.“

Skřítek zmizel. Zašel za synem a řekl mu, že za nimi přišla lékařka, která ho dokáže vyléčit.

„Ať jde dál,“ řekl jeho syn.

Žena vešla, prohlédla jeho rány a řekla:

„Dokážu toho mládence vyléčit.“

„Co za to budeš chtít?“ zeptal se jí skřítek.

„Musíš si jen zapamatovat mé jméno,“ řekla mu žena.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se skřítkův syn.

„Nadija,“ odpověděla žena.

„Nadija? Moje žena se také jmenovala Nadija,“ řekl mladík.

„Vždyť jsem to já,“ řekla mu žena.

Podívali se jeden na druhého a objali se. Oba pochopili, že až do smrti je nic nerozloučí.

Osamělý klouček

Chudá matka vychovávala malého kloučka. Doma měla pořád spoustu práce a často na něj nemohla dávat pozor. Byl to jedináček. Žilo se jim těžko, zvlášť v zimě. Zimy totiž tehdy bývaly velice tuhé. Po večerech se chlapeček hřál u kamen. Když byla matka hotová s prací, vyprávěla kloučkovi pohádky.

Matka byla hodná a na stole pokaždé nechávala kus chleba a krajáč mléka. Věděla, že doma se občas objevuje někdo, kdo za ni uklízí, když nezvládne všechny domácí práce udělat sama.

Stávalo se, že klouček u ohně usnul. Pak mu maminka řekla:

„Běž spát, synáčku.“

Kloučkovi se ale nechtělo. Snažil se, aby mohl u kamen zůstat ještě chvíli, pak ale stejně musel do postele.

Spal špatně. Jednou zaslechl nějaký šramot. Z kouta vylezl skřítek. Chlapeček ho začal pozorovat. Viděl, jak skřítek vylezl na stůl, vypil mléko a snědl k němu chleba.

„Kdo jsi?“ zeptal se klouček.

„Jsem skřítek,“ odpověděl on. „V noci k vám chodím, protože tvoje maminka je moc hodná. Mám pořád hlad, jsem totiž sirotek. Nemám matku ani otce.“

„Tak k nám klidně choď častěji,“ řekl klouček. „Aspoň nám tu nebude smutno.“

„Dobrá,“ odvětil skřítek.

Za chvíli ale oheň vyhasl a chlapci nezbylo než zalézt pod peřinu a spát.

Vtom vešla do světnice maminka a zeptala se:

„Proč nespíš, synáčku?“

Skřítek se polekal a utekl.

Když se matka ráno probudila, viděla, že krajáč s mlékem je plný, a vedle něj leží kus chleba.

Klouček mamince vyprávěl o skřítkovi, kterého v noci viděl, a dokonce si s ním hrál. Maminka malému synkovi nevěřila a řekla:

„To se ti jenom zdálo.“

Od té doby se skřítek v domě už neukázal. Chlapeček si od té doby šel ochotně lehnout pokaždé, když mu maminka připomněla, že je čas spát. Doufal totiž, že skřítek za ním jednou v noci přijde a on si s ním konečně dosyta vyhraje.

O kouzelné hůlce

Bylo to tuze dávno. V jedné vesnici žili chuďas a boháč. Chuďas třel bídu s nouzí. Těžce pracoval, ale ne a ne si vydělat na živobytí. Bydlel v ubohé chalupě, kde bylo v zimě k nevydržení. Chuďas si neměl za co koupit dřevo na zimu, protože boháč všechno skoupil sám a ani ho nenapadlo, aby pomáhal chudým. Chuďas sice měl maličkou zahrádku kolem chalupy, ale na to, aby si přes léto mohl udělat zásoby na zimu, to nestačilo.

Boháč měl úly, spoustu dobytka a pole, kde na něj za almužnu dřeli chudí vesničané.

Chuďas měl sotva co do úst. Občas šel spát o hladu. Jednoho léta bylo velké sucho. Chuďas přišel za boháčem a poprosil ho o trochu chleba. Ale boháč ho vyhnal.

„Sám pracuj a vydělávej si na chleba. Hladových krků jako ty je v naší vesnici plno a já je nemůžu a ani nechci všechny krmit.“

Chuďas se rozhodl, že půjde do světa. Šel a šel, až potkal malého mužíčka. Byl to skřítek.

„Proč jsi, člověče, tak smutný?“ zeptal se chuďase skřítek.

„Jak nemám být smutný,“ odpověděl mu chuďas, „když se mi na zahradě nic neurodilo, protože sucho všechno zničilo. Prosil jsem svého bohatého souseda o trochu chleba, ale on mě vyhnal. Tak jdu přímo za nosem.“

„Vidím, že máš těžký život, i když pracuješ celé dny. Pomůžu ti. Na, vezmi si kouzelnou hůlku. Cestou narazíš na skálu. Třikrát na ni tou hůlkou zaťukáš a otevřou se ti dveře do jeskyně. Vejdi dovnitř a naber si tam tolik bohatství, kolik uneseš. Neber si ale moc. Nezapomeň držet hůlku v rukách, sic z jeskyně už nevyjdeš.“

Skřítek to dořekl a zmizel.

Chuďas šel dál a za pár hodin spatřil skálu. Třikrát na ni zaťukal hůlkou a dveře se hned otevřely. Vešel do jeskyně, která byla plná nesmírného bohatství: zlata, stříbra, peněz a jiných pokladů.

Chuďas si nabral do kapes trochu zlata, stříbra a peněz. Pak přistoupil ke stěně a znovu na ni třikrát zaťukal. Dveře se otevřely a chuďas zamířil domů.

Díky tomu bohatství se chuďasovi začalo dařit. Stejně jako dřív se věnoval svému malému hospodářství, protože věděl, že aby člověk mohl žít, musí i pracovat. Práce mu umožňovala dobře žít.

Boháč zjistil, že chuďasovi se začalo dařit. Aby se dozvěděl, jak přišel k bohatství, poslal za ním nejdřív svou manželku. Té toho ale chuďas moc nepověděl.

Boháč tedy vzal láhev kořalky a vydal se k chuďasovi, aby vypátral, proč ho už neprosí o peníze. Když si chuďas přihnul, začal vyprávět o svých dobrodružstvích.

Boháč se dvakrát nerozmýšlel, vzal ranec a vydal se tou samou cestou, po které šel chuďas.

Když potkal človíčka, řekl mu, že i on chce kouzelnou hůlku. Skřítek mu ji dal. Boháč se rozběhl ke skále a třikrát na ni zaťukal. Dveře ve skále se otevřely. Když boháč spatřil to nesmírné bohatství, oči mu div nevypadly z důlků.

Hned si naplnil ranec zlatem, stříbrem a penězi. Byl tak hrabivý, že si navíc sundal košili a zavázal ji tak, aby si mohl zlata, stříbra a peněz nabrat ještě víc. Poklady si nacpal nejenom do košile, ale i do kapes. Když se ale přiblížil ke stěně jeskyně, ukázalo se, že nemá kouzelnou hůlku. Ztratil ji ještě předtím, než do jeskyně vůbec vstoupil. Ať dělal, co dělal, z jeskyně už se nedostal. Zemřel tam hlady.

A tak ho hrabivost připravila o život.

O kouzelné škatulce

Daleko v karpatských horách žil Hucul Ivan. Živil se lovem. Měl dvě děti – syna a dceru. Žil bez ženy, protože ta onemocněla a umřela.

Jednou Ivan vyrazil do lesa na lov. Toho dne se mu nedařilo a on nic neulovil. Rozhodl se, že se vrátí domů. Vtom zničehonic spatřil kunu. Namířil na ni, ale kuna promluvila lidským hlasem.

„Nezabíjej mě, mám dvě děti, které beze mne zahynou. Dám ti kouzelnou škatulku. Stačí, když ji otevřeš, a budeš mít všechno, po čem zatoužíš. Dám ti taky prsten, ten ti pomůže, až se dostaneš do úzkých.“

„Dobře,“ řekl Ivan. „Žij si s dětmi ve zdraví. Taky mám děti a chci, aby se jim dobře dařilo. Moje děti o matku přišly, proto moc dobře vím, jak ji potřebují.“

Ivan vzal škatulku a prsten a vydal se domů. Cestou Huculu Ivanovi tuze vyhládlo. Rozhodl se, že se naobědvá. Doma škatulku otevřel a na stole se hned objevilo jídlo. Děti poobědvaly spolu s otcem. Tak dobré jídlo okusily poprvé v životě.

Jednou se o Ivanově škatulce doslechl boháč. Přišel za Ivanem a dozvěděl se, jak to s kouzelnou škatulkou je. Boháč ale nepřišel s prázdnou, přinesl s sebou láhev pálenky.

„Ivane, připrav něco k zakousnutí, oslavíme teď tvoje štěstí,“ řekl boháč.

Ivan škatulku otevřel a na stole se objevilo plno dobrot. Boháč byl velice chytrý, protože Ivanovi naléval štědře, kdežto sám pil jen málo. Po chvíli se Ivan opil tak, že usnul přímo u stolu. Boháč škatulku sebral a šel domů.

Hucul se ráno vzbudil a viděl, že škatulka zmizela. Začal si zoufat. Co si teď počne? Děti budou mít hlad, protože ne každý den se mu poštěstí něco ulovit.

Pak si vzpomněl, že od kuny dostal i prsten, který mu dokáže pomoci, když se dostane do úzkých.

Ivan se vydal k boháčovi a poprosil ho, aby mu škatulku vrátil. Boháč se na něj utrhl a vyhnal ho. Tehdy Ivan otočil prstenem a v tu ránu se před ním ukázal malý skřítek.

„Co si přeješ, můj pane?“ zeptal se skřítek.

„Ach, človíčku, boháč mu ukradl kouzelnou škatulku a moje děti teď mají hlad. Jsem sice lovec, ale nevím si rady. Je mi líto zvířat, protože i ona mají děti.“

„Dobrá,“ řekl skřítek, „svou škatulku dostaneš zpátky a peníze navrch.“

„Děkuju, človíčku.“

Skřítek přišel za boháčem a poprosil ho, aby Ivanovi vrátil škatulku. Boháč se rozhněval, skřítka popadl a zavřel ho do sklepa.

Skřítek se rozhlédl po sklepě a našel tam nejenom škatulku, ale i ukryté peníze. Vzal peníze a schoval je do kapsy.

Druhého dne boháč zašel do sklepa pro škatulku. Skřítek se zatím i se škatulkou schoval za dveřmi. Když boháč vešel do sklepa, skřítek vyběhl a zavřel sklep na závoru.

Pak se skřítek vydal za Ivanem, vrátil mu škatulku a navrch přidal i peníze. Od té doby byl Ivan opatrný a nikomu už nevěřil.

Ivanovi a jeho dětem se žilo dobře a měli co jíst. Později i jeho děti založily vlastní rodiny. Možná v té vesnici žijí dodnes. Zazvonil zvonec a pohádky byl konec. Pokud se o tom chcete přesvědčit, zajeďte tam a sami se podívejte na jejich šťastnou rodinu.

Vděčný jeřáb

Jednoho zimního dne zajel dědeček do města, aby tam prodal nějaké dříví. Byl šťastný, protože utržil hodně peněz.

Když se vracel domů, spatřil jeřába, který se chytil do pasti. Dědečkovi se ho zželelo, a tak ptáka z pasti vyprostil a nechal ho, ať si letí na svobodu.

V noci na dveře dědečkovy chalupy zaťukala krásná milá dívka, která prosila o nocleh. Dědeček a babička s radostí souhlasili. V noci ale přišla dlouhá zimní vánice.

Dívka se rozhodla, že bude starým lidem pomáhat, a prohlásila, že by chtěla utkat látku. Poprosila dědečka, aby jí koupil nitě.

Dívka dědečka s babičkou požádala, aby jí nechali volnou světnici, a zakázala jim tam chodit.

Pak začala tkát krásné látky, které dávala dědečkovi, aby je prodával ve městě na trhu. Dědeček s babičkou díky nim rychle zbohatli.

Babička byla zvědavá a rozhodla se, že se podívá, jak dívka ty látky tká. Nahlédla do světnice a uviděla, že látku tkal jeřáb. Trhal ze sebe peří a spřádal z něj látku. Jeřáb byl vděčný, že ho dědeček zachránil, a rozhodl se, že starým manželům přinese bohatství.

Babička ale jeho tajemství odhalila. Jeřáb v dívčí podobě jim nebyl k ničemu a raději odletěl.

Tři přání

Stalo se to kdysi dávno v Karpatech. V jedné vesnici žili dědeček a babička. Třeli bídu s nouzí. Dědeček chodil každý den do lesa kácet stromy. Babička mu pokaždé dala uzlík s jídlem.

V lese narazil na velký starý strom a rozhodl se, že z něj nadělá spoustu prken, která se mu budou doma hodit. Už se do stromu pustil, když vtom před ním stanula víla a poprosila ho, aby strom nekácel.

Dědečka její přání překvapilo.

„Proč mě prosíš, abych ten strom nekácel?“

„Protože v tom stromě bydlím,“ odpověděla mu víla. „Za odměnu splním tobě a manželce tři přání.“

Dědečka to překvapilo, ale nechal strom stát. Vydal se k domovu. Když přišel celý hladový domů, rozhodl se navečeřet.

„Dej mi najíst, mám hlad jako vlk,“ poprosil svou manželku.

„Trochu počkej, než něco uvařím,“ odpověděla mu žena.

„Kdybychom tak měli jelítka, to by bylo něco,“ řekl dědeček.

Vtom se stal zázrak. Na peci se objevila horká jelítka. Dědeček s babičkou se nestačili divit.

„Ještě aby ti to jelítko přirostlo k čelu,“ řekla babička.

Vtom jelítko skočilo z pece a přirostlo dědečkovi k čelu jako roh. Tahal za něj, tahal, ale ani s ním nehnul. Dlouho s ním zápasil, ale jelítko bylo k čelu přirostlé pevně.

Dědečkovi zůstalo ještě třetí přání. Přál si, aby se mu to jelítko od čela konečně odlepilo.

V tu ránu se mu jelítko od čela odlepilo a spadlo na stůl.

A to byla všechna vílí přání. Zato si ale večer dali moc dobrá jelítka, dávno taková neměli.

Pohádka o Sini a Virovi

Bylo to kdysi dávno, snad před několika tisíci lety, v Karpatech u jezera, které tehdy ještě nemělo jméno.

Ve vesnici u jezera žil mladý Vrchovinec jménem Vir. Nikdo ve vesnici si nepamatoval, proč se tak jmenuje. Vesničané jen tušili, že jeho rodina přišla z dalekých krajů, možná odněkud z Chorvatska. Hodně lidí z té země odešlo, když na ni zaútočily cizí barbarské kmeny. Tehdy Virova rodina přijela do Karpat a usadila se u jezera.

Mladý Vir měl malé hospodářství. Byl svobodný a hledal dívku, kterou by si chtěl vzít za ženu. Jeho hledání už trvalo dlouho, když nastaly dny, které v něm zanechaly hluboký dojem.

Jednou spatřil, jak se v jezeře koupou dvě nahé ženy. Chodily se koupat každý den za úsvitu.

Mladík se na ně zadíval a nemohl od těch krasavic odtrhnout oči. Byly to dvě rusalky – matka a dcera. Několik dní je pozoroval. Vesele se koupaly, hrály si a žertovaly. Ukryl se na břehu jezera, protože si je chtěl dobře prohlédnout. Nepřibližoval se k nim ale, bál se, aby je nepolekal.

Mladá rusalka byla překrásná. Když Vrchovinec spatřil její půvabnou a ladnou postavu, hned se rozhodl, že si ji vezme za ženu.

Jednoho dne vyšel ze svého úkrytu, vzal jejich oblečení a dobře ho schoval. Když rusalky vystoupily z jezera, nemohly své oblečení najít. Mladík k nim přistoupil a slíbil jim, že oblečení dostanou zpátky, pokud mu rusalčina matka slíbí, že se její dcera stane jeho ženou.

„Copak může být tvou ženou, když je rusalka?“ odpověděla matka mladé rusalky.

„Je mi jedno, kdo je,“ řekl mladík. „Pro mě je nejkrásnější na světě. Chci si ji vzít. Jestli s tím nesouhlasíte, nezbude mi než vaše šaty spálit.“

Rusalčina matka usoudila, že její dcera nalezla své štěstí.

„Jak se tvá dcera jmenuje?“ zeptal se mladík rusalčiny matky.

„Jmenuje se Siň, neboť má siné oči, a nejvíc ze všeho miluje čistou modrou vodu, v níž se ráda koupe,“ odpověděla rusalčina matka.

Matka a dcera pochopily, že mladík to myslí vážně. Opravdu jim může oblečení spálit.

Mladá rusalka ho proto poprosila, aby matce vrátil oblečení, a sama mu slíbila, že se stane jeho ženou. Rusalčina matka se rozhodla, že mladíkovi řekne, aby dceři její šaty nedával, protože mají kouzelnou moc – to v nich je všechna rusalčí síla.

„Vrátíš-li jí šaty, uteče od tebe.“

Mladík vrátil matce oblečení a dobře si zapamatoval její slova. Jen co se matka oblékla, hned zmizela.

Večer si chlapec odvedl Siň do svého domu. Brzy jí pořídil svatební šaty a vzal si ji. Jeho žena, rusalka, byla neobyčejně krásná. Žádná z vesnických dívek se jí svou krásou nemohla rovnat.

Stalo se, že jeden z chlapcových příbuzných měl svatbu. Na svatbě všichni tancovali a veselili se. Vesničané poprosili Siň, aby jim předvedla, jak tančí rusalky.

Siň odvětila, že nemůže tancovat bez svých šatů.

„Rusalčí tanec vám můžu ukázat, jedině když mi Vir dá moje šaty.“

Vir s tím nejdřív nesouhlasil, ale vesničané naléhali, tuze si přáli rusalčí tanec spatřit. Nakonec si mladík pomyslel, že jeho štěstí nic nehrozí, protože od jejich svatby už uplynulo mnoho let.

Mladík tedy ženě její šaty přinesl. Poprosil jen přítomné, ať zavřou všechny okna a dveře, aby Siň neutekla.

Jeho manželka se oblékla a začala tančit rusalčí tanec. Všichni se kochali nejen jejím tancem, ale i samotnou rusalkou, neboť byla neobyčejně milá a krásná.

Hudba utichla. Siň přistoupila k Virovi a řekla:

„Měj se tu dobře, Vire. Já se vracím domů. Budu žít doma – daleko, tam, kde žijí všechny rusalky. Tam je moje země.“

Navzdory tomu, že všechny okna a dveře byly zavřené, Siň v tu ránu zmizela.

Mladík se potom ještě dlouho nemohl vzpamatovat. Celé dny seděl na břehu jezera. Vesničané měli dlouho před očima jeho zoufalství. Jezero tehdy pojmenovali podle Sině a Vira. Dodnes se mu říká Siněvirské.

Vira neopouštěla naděje, že svou ženu Siň znovu najde. Jednou se vypravil na cestu.

Šel dlouho, předlouho. Cestou potkal stařičkého dědečka s dlouhatánskými vousy.

„Kam jdeš, chlapče?“ zeptal se ho dědeček.

„Měl jsem za ženu rusalku. Opustila mě a vydala se do země rusalek. Nevím ale, kde ta země leží.“

Stařec si zavolal na pomoc ptáky a začal se jich vyptávat na rusalčí zemi. Mnoho o ní nevěděli, ale ozval se starý orel, který si pamatoval, kde ta země leží.

„Můžu ji tvému příteli ukázat,“ řekl orel.

„Dobrá,“ řekl stařec, „prosím tě, orle, odnes ho do té země, protože ten mládenec potřebuje pomoct.“

Dlouho letěli, až doletěli do země rusalek. Vir měl štěstí, protože se dostali zrovna tam, kde žila Siň a její matka. Matka spatřila mládence jako první a poznala v něm dceřina manžela. Pochopila, že je našel jen díky své velké lásce k její dceři.

„Co chceš, synu?“ zeptala se ho rusalčina matka.

„Nemohu žít bez vaší dcery, matko,“ řekl Vir. „Je pro mě vším a nechci bez ní na tomto světě být.“

„Teď je doma a spí. Vezmi si, syne můj, tenhle řemen a svaž ji. Dám ti křídlo, na kterém ji odvezeš k sobě. Buďte spolu šťastni.“

Vir svázal svou spící ženu, posadil ji na křídlo a odletěl s ní k sobě domů. Když přiletěli domů, vzal jí rusalčí šaty a spálil je.

Když se Siň probudila, nemálo se podivila, že je zpátky u čarokrásného jezera. Od té doby žili šťastně na břehu Siněvirského jezera a měli spolu dcery a syny.

Potomci Sině a Vira tam žijí dodnes. Jestli tomu nevěříte, přijeďte do Karpat a přesvědčte se sami, že tahle pohádka je pravdivá.

Jak se rusalka chtěla provdat za prince

V jednom království měl král syna, který rád cestoval po různých krajích. Syn měl krásnou snoubenkou, která byla pořád s ním. Jednou se mladému princi zachtělo vyrazit do Karpat. Rozloučil se s dívkou a vydal se na cestu. Snoubenka mu na znamení své lásky darovala prsten s rubínem a poprosila ho, ať jej dobře střeží.

Zanedlouho princ dorazil k Siněvirskému jezeru. Krásná příroda kolem jezera se mu zalíbila. Odpočíval na jeho břehu a kochal se horami a lesy.

Od jednoho vesničana si půjčil loďku, aby se mohl projet po jezeře a dostat se i na ostrůvek uprostřed. Bylo to kvečeru, když už slunce začalo klesat za obzor.

Vtom se jezero zachvělo a nedaleko od princovy loďky se z vody vynořila krásná dívka s rozpuštěnými zlatými vlasy. Princi došlo, že to je rusalka. Pohlédl na svůj prsten a rozhodl se, že si jí nebude všímat.

Rusalka připlavala ke člunu, objala prince rukama a stáhla ho do vody. Klesala hlouběji a hlouběji, až se oba ponořili do velké hloubky.

Nakonec dopluli k rusalčinu domu. Podlahu měl z písku, kdežto místo střechy byla voda. Podlahu domu hojně zdobily korály, perleť a perly.

„Pohleď na tu krásu. Obklopen touto krásou se mnou budeš žít v lásce a souladu,“ řekla princi rusalka.

„Ne!“ vykřikl princ. „Pusť mě zpátky na zem. Mám svou snoubenku, kterou miluji.“

„Nemůžu tě pustit, protože se mi náramně líbíš a chci, aby ses stal mým mužem.“

Rusalka se hned dala do zpěvu, protože si usmyslela, že prince svým zpěvem očaruje. Princ se ale na rusalku nedíval. Hleděl na svůj prsten a došlo mu, že na svou snoubenku nikdy nedokáže zapomenout.

„Pusť mě zpátky na zem,“ řekl princ. „Nikdy tě nebudu milovat.“

„Když nezůstaneš se mnou, přikovám tě ke skále,“ odpověděla rusalka. „Navěky zůstaneš v mé podvodní říši.“

„To se nikdy nestane,“ odpověděl princ.

Po mnoho dní dlel princ v rusalčině zajetí. V království už měli za to, že zemřel. Jen jeho snoubenka ještě doufala, že se jí snoubenec vrátí.

Pouze prsten dával svým červeným světlem princi naději, že se ještě šťastně vrátí na zem.

Rusalka si všimla, že princ se pořád dívá na svůj prsten s rubínem. Usmyslela si, že ho z něj vymámí.

„Rozhodla jsem se, že tě propustím,“ řekla rusalka. „Chci ale, abys mi daroval na památku svůj prsten.“

„Prsten ti dám,“ odpověděl princ. „Zůstanu s tebou, ale mám jednu prosbu. Odnes mě na břeh jezera, abych naposled pohlédl na lidský svět.“

Rusalka prince uchopila a nesla ho modrou vodou ke břehu.

Princ spatřil hvězdné nebe.

„A teď mi dej svůj prsten,“ řekla rusalka.

Očima se vpíjela do rubínu a už po prstenu natahovala ruce. Vtom princ vyklouzl z rusalčina objetí, ze všech sil vyskočil z vody na zem a utíkal. Rusalka se pustila za ním, ale už ho nedokázala dohnat.

Vztekle se vrhla do jezera.

Princ brzy dorazil domů a vrátil se ke své snoubence. Měli pak svatbu a šťastně spolu žili.

Rusalka a princ

V jednom království měl král jediného syna. Králův syn byl neobyčejně krásný. Každý ho obdivoval a děvčata na něm mohla oči nechat.

V královské rezidenci bylo velké jezero. Na jeho břehu se konala různá slavnostní setkání, tance a veselé hry.

V den princovy plnoletosti uspořádali král s královnou oslavu. Dorazila spousta lidí: bohatí i chudí, a také princové ze sousedních království.

O půlnoci, když už všichni odešli domů, se princ rozhodl, že se projde po břehu jezera. Byla zrovna měsíčná noc a všechno kolem zalévalo stříbrné světlo. Princ se dlouho procházel, až na mýtině spatřil drobnou rusalku, oděnou do zlatých šatů.

Princ natáhl ruku k pozdravu a ona mu odpověděla stejně.

„Na mé oslavě byla spousta lidí, ale proč jsi nepřišla ty?“ zeptal se jí princ.

„Bála jsem se, nemůžu se ukazovat mezi lidmi,“ odpověděla rusalka.

Princ ji pohladil po zlatých vlasech. Rusalčin obličej zazářil a zruměněl.

Vtom rusalka nečekaně zmizela. Prince to překvapilo.

Každou noc, když vysvitl měsíc, se princ odebral na břeh jezera, odkud se vynořila rusalka. Každé setkání pro ně bylo zdroje štěstí a radosti.

„Můžeme se setkávat jenom v ty dny, kdy měsíc dorůstá,“ řekla rusalka.

„A co budu dělat, až měsíc začne couvat?“ zeptal se princ. „Prosím, staň se mou ženou.“

„Můj milý,“ odpověděla rusalka, „já se nemůžu vdát za člověka. Můžu se s tebou jenom scházet.“

„Slibuji ti, má milá, že ti celý život zachovám věrnost,“ řekl princ.

A tak se dál scházeli na břehu.

Král se však rozhodl, že najde svému synovi nevěstu. Přijela zlatovlasá princezna ze sousedního království. Princ se na ni podíval a kdovíproč mu připomněla rusalku, která se zjevovala na břehu jezera v ty dny, kdy rostl měsíc.

Král svého syna oženil se zlatovlasou princeznou. Zanedlouho starý král zemřel a princ se sám stal králem. Nový král však se svou manželkou nebyl šťastný. Zajímaly ji jen nové šaty a dvorní plesy. Ani lidé v království si královnu neoblíbili, byla totiž marnivá až hrůza.

Na jeden z plesů přijel starý král, který byl bohatší než její královský manžel. Marnivá královna se dvakrát nerozmýšlela a utekla s ním.

Král zůstal sám. Znovu se začal procházet po jezerním břehu. Rusalka se tam však už nikdy neukázala.

Kdysi princi uvěřila, že jeho láska bude věčná. On však svou přísahu porušil a rusalka mu nemohla odpustit, že ji zradil.

Král zestárl, vlasy mu zešedivěly a obličej posely vrásky. Nebyl teď už tak krásný jako tehdy, když se na břehu jezera scházel s rusalkou.

Zanedlouho zemřel.

Rusalka a Vasyl

Jednou se Vasyl ocitl na břehu jezera. Postavil tam stan a rozhodl se, že si pár dní odpočine.

Jedné noci se z jezera vynořila rusalka. Spatřila mládence a zamilovala se do něj. Vasylko její lásku opětoval. Za pár nocí už bez sebe nemohli být. Trápilo je jenom jedno: nemohli se domluvit, kde budou žít. Rusalka chtěla, aby žili v jezeře, kde se ukrýval její palác. Vasylko však nemohl žít ve vodě, protože by už nikdy nespatřil slunce, přírodu a lidi.

Rusalka se s Vasylem nechtěla rozloučit. Proměnila ho v květinu, která byla modrá, protože mládenec měl modré oči. Dostala jméno chrpa. Lidé jí někdy také říkají modrák.

Každé léto se z jezera vynořují rusalky, pletou si z chrp věnce a krášlí si jimi hlavy.

Jak se z rusalky stala kalina

Před tisíci lety žily v jednom z karpatských jezer neobyčejně krásné rusalky. Dokázaly se scházet na břehu tak, že je nikdo z obyčejných lidí neviděl. Objevovaly se po půlnoci a s úsvitem se znovu vracely do jezera.

Mezi rusalkami byla jedna mladá, která nectila zvyklosti svých příbuzných. Všechno dělala podle sebe.

Jednou se stalo, že ji spatřil mladý chlapec, který žil u jezera. Chlapcovo srdce podlehlo rusalčině kráse. Oči měla rusalka modré a zdravě ruměné tváře jí jen svítily.

Když přišel úsvit, mladá rusalka se nestihla ukrýt do hlubin jezera. I ona si chlapce všimla a na první pohled se do něj zamilovala. Chlapec si ji také zamiloval a zatoužil se s ní oženit.

Podle rusalčích zákonů se žádná z nich nesměla zamilovat do člověka. Přihodilo-li se to, proměnila se ve strom. A protože mladá rusalka byla útlé postavy, proměnila se v kalinu s krásně červenými plody.

Chlapec začal chodit k jezeru a trápil se, že tam nevidí rusalky. Usedal u kalinového stromu a hleděl na jezero. Čekal, zda aspoň jednou spatří svou rusalku, o níž se mu zdálo skoro každou noc.

Jednou mu kalina řekla lidským hlasem:

„Nebuď smutný, to já jsem ta rusalka, kterou jsi tehdy zahlédl na břehu jezera. Naše rusalčí zákony nám nedovolují, abychom byly s lidmi. Rusalky nemají právo zamilovat se do člověka – když se to stane, promění se ve strom. Já jsem se proměnila v tuhle kalinu.“

„Je-li to tak, budu za tebou často chodit,“ odpověděl chlapec. „Ve stromě, v nějž ses proměnila, rozeznávám tvou rusalčí krásu. Budu za tebou chodit, vyprávět ti o svém životě a radit se s tebou.“

Od té doby začal chlapec kalinu navštěvovat, aby si se stromem „promluvil“, poprosil jej o radu či o pomoc. Později pod strom postavil lavičku, aby tam mohl sedět.

I jiní lidé z jeho vesnice na té lavičce často odpočívali a hleděli na jezero.

Rusalka

Vesničan vzal motyku a chystal se pracovat na poli. Po cestě potkal mladou dívku. Té se vesničan moc líbil.

Najednou mu řekla:

„Nebudu ztrácet čas dlouhými řečmi – vezmi si mě za ženu. Na tom trvám.“

Vesničana dívčina krása okouzlila a on na její návrh přistoupil.

„Vezmu tě do své říše. Tam spolu budeme žít,“ řekla dívka.

Vesničan se s ní vydal k moři. Když došli až k mořskému břehu, trochu ho to překvapilo, protože nevěděl, co je ta dívka zač.

„Jsem rusalka,“ řekla dívka. „Žiju tu už od narození.“

Vzala ho za ruku a oba vstoupili do vody. Když se ponořili hluboko pod vodu, došli k překrásnému paláci, kde dívka žila.

Dívčin otec, jemuž dívka vesničana představila, byl mořský bůh. Proti přání své dcery nic nenamítal.

Když vesničan strávil pod mořskou hladinou nějaký čas, rozhodl se zajít ke své ženě, s níž měl děti. Vzal motyku a namířil si to domů. Jeho manželka netušila, kam se muž poděl.

Vesničan své ženě vysvětlil, že se oženil s dcerou moře. Řekl jí, že se do dívky zamiloval a rozhodl se zbytek svého života strávit na mořském dně.

„Už nepatřím do tohoto světa,“ řekl vesničan.

Rusalka a rybář

Na Siněvirském jezeře začalo jaro. Na břehu se zazelenaly stromy: duby, borovice, jasany a mnoho dalších. Mezi stromy prorážely sluneční paprsky.

Ozvaly se hlasité zvuky, šum vody. Po nebi se začaly prohánět mraky.

Rybář strávil celou noc na břehu jezera, protože doufal, že ráno bude moci začít lovit ryby. Vtom se na břehu jezera objevila dívka. Rybáře si nevšímala. Jen ptáci kolem ní začali cvrlikat. Svlékla se a vstoupila do vody. Za okamžik ji skryla jezerní hladina.

Když nachytal ryby, všiml si rybář šatů, které voněly květinami, horami a jezerem. Bál se jich dotknout, protože byly tak krásné a jemné.

„To musí být vidění, nejspíš se mi něco zdá,“ pomyslel si rybář.

Rozhodl se, že si šaty vezme s sebou, a natáhl po nich ruku.

„Nech ty šaty být,“ uslyšel čísi hlas. „Dej mi je.“

Rybář se ohlédl a spatřil neobyčejně krásnou dívku.

„Kdo jsi?“ zeptal se rybář.

„Jsem rusalka,“ řekla dívka. „Vrať mi moje šaty, musím se vrátit ke svým družkám.“

„Ne,“ řekl rybář. „Nedám ti je. Nejdřív mi zatancuj.“

Rusalka se rozhněvala. V očích se jí nečekaně objevily blesky.

„Nemůžu tancovat nahá,“ řekla rusalka. „Moje pohlaví mi nedovoluje takhle tancovat.“

Rybář pochopil, že dívka jeho přání nesplní. Vrátil jí šaty. Když se rusalka oblékla, odlepila se od země a vzlétla do výše. Za okamžik už byla nad korunami stromů. Její let se podobal tanci. Rybář rusalku a její let uchváceně sledoval. Rusalka stoupala stále výš, dokud nezmizela za mraky.

Mladík na břehu jezera okouzleně hleděl na nebe a naslouchal větru, který pohupoval větvemi stromů. Zdálo se mu, že to byl sen.

Rybář a rak

Jednou rybář chytil raka. Rak popadl rybáře za prst a začal zpívat:

„Já jsem rak, chudák rak, koušu jako drak.“

Rybáře se zmocnila hrůza. Zařval bolestí, hodil raka do řeky a ten si docela klidně zaplul pod kořen. Pochopitelně pozadu.

Pišta a nové boty

Ve dvou sousedních domech bydleli dva kluci, kteří spolu kamarádili. Rošťáren prováděli víc než dost. Jeden třeba chytil žábu a hodil ji druhému za límec, kdežto druhý mu za to posypal hlavu pískem. Ale ne každá rošťárna se jim vyvedla.

Rodiče koupili Pištovi nové boty. Pišta vyšel před dům a začal se vytahovat. Kluci dali hlavy dohromady a rozhodli se, že mu je ukradnou. Protože Pišta byl starší než ostatní, poprosili ho, aby vylezl na třešeň a natrhal jim ovoce. Pištu samozřejmě napadlo, že kamarádi mají něco za lubem.

Zul se, svázal nové botky tkaničkami a pověsil si je na krk. Pak vylezl na třešeň. Jiné děti se ho začaly vyptávat:

„Pišto, proč sis pověsil ty boty na krk?“

„Víte, kluci, je možné, že vylezu až na nebe, a tam se může stát cokoliv,“ řekl Pišta. „Třeba mě Pánbůh pozve na nějakou oslavu, kam bych se styděl jít naboso.“

To už kluci pochopili, že tahle rošťárna se jim nevyvedla.

Dědeček a vnučka

Malá holčička osiřela: nejdřív jí umřel tatínek a za rok po něm i maminka. Zůstala sama, jen s dědečkem a babičkou. Dědeček měl svou vnučku moc rád.

Jednou vnučka našla semínko. Přišla k dědečkovi a zeptala se:

„Dědečku, co je to za semínko?“

„Zasaď ho a uvidíme, co z něj vyroste,“ odpověděl jí dědeček.

A tak holčička semínko zasadila. Každý den ho zalévala a ze semínka vyrostla kytička. Když kytička vykvetla, holčička květy otrhala a schovala si je na příští rok.

Následujícího roku všechna semínka zasela. Vyrostly z nich kytičky, které měly žluté květy s bílými okvětními plátky.

Přičichla k nim a jejich vůně ji okouzlila.

„Dědo, koukni na tu kytičku,“ řekla vnučka. „Jak se jí říká?“

Vtom se ozvala babička, že oběd už je na stole.

„Heřmane, kde jsi?“ zavolala. „Pojď už jíst.“

A tak se vnučka rozhodla, že té kytičce bude říkat heřmánek.

„Dědo, ta kytička se bude jmenovat po tobě. Heřmánek!“

Od té doby se té žluté kytičce s bílými okvětními lístky říká heřmánek.

Čáp a žába

Bylo to v létě. Žába vylezla z jezera, natáhla se na břehu a začala se vyhřívat.

Vtom ke břehu přiletěl čáp, žábu popadl a sevřel ji v zobáku. Žába se polekala. Rozhodla se ale, že čápa přelstí.

„Ty prý nosíš lidem děti?“

„Ano,“ řekl čáp. „To je naše práce.“

Když to čáp řekl, žába mu ze zobáku vypadla do jezera a hned zmizela hluboko pod hladinou.

A tak čáp zůstal o hladu.

Jak se Ivan proměnil v čápa

Kdysi dávno na zemi žila spousta hadů, zmijí a jiných plazů. Lidé se jich tuze báli a chtěli se jich zbavit.

Ivan, který byl z celé vesnice nejchytřejší, slíbil, že si s tím poradí. Vesničané ho vypravili k Bohu, aby jej přesvědčil, že s těmi hady je potřeba něco dělat.

Když k Bohu dorazil, vysvětlil mu, co si vesničané přejí – rádi by se zbavili všech hadů, kteří se rozmnožili v okolí jejich příbytků.

„Ivane, tady máš pytel. Hoď ho do jezera. Nesmíš ho ale rozvázat. Když můj zákaz porušíš, budeš litovat.“

Ivan vzal pytel a namířil si to k jezeru. Ale když už tam skoro byl, zachtělo se mu podívat, co že to v tom pytli je. A tak ho rozvázal. Z pytle najednou vylezli hadi a rozlezli se všude kolem. Ivan je nedokázal všechny posbírat.

Když přišel domů, vesničané ho znovu poprosili, aby šel k Bohu a požádal ho, ať s těmi hady něco udělá.

Ivanovi nezbylo než znovu prosit Boha, aby vesničany zbavil hadů.

„Ivane, žádal jsem tě, abys ten pytel nerozvazoval, ale tys mě neposlechl. Teď už zbývá jen jedna možnost. Vrátíš se do vesnice a spolu se svou ženou se proměníte v čápy. Každý rok se spolu uhnízdíte na sloupu.“

„Ale v zimě to tam bude k nevydržení,“ řekl Ivan.

„Na zimu s manželkou vždycky odletíte do teplých krajů. V létě se budete živit hady, zmijemi, žábami a jinými plazy.“

A tak se od té doby u lidských příbytků usazují čápi, kteří v létě loví hady a žáby.

Žádný vesničan by nikdy nevztáhl ruku na čapí hnízdo, protože všichni vědí, že to jsou proměnění lidé, kteří se živí hady a tím jim pomáhají.

Říká se, že čápi znají lidskou řeč. Když mladá rodina dlouho nemá děti, tak je rodičům přivedou.

Ne náhodou se říká, že čápi nosí děti.

Jak se člověk stal medvědem

Bylo to už dávno, před více než tisíci lety. Tou dobou ještě lidí moc nebylo. Žili v lesích. Většina z nich se živila tím, co ulovili. Zabíjeli zvířata a ptáky. Když přišlo léto, sbírali lesní plody a houby. Na podzim si dělali zásoby lesních ořechů a různých bobulí.

V pralesích žily v dutinách stromů včely, které snášely nektar a dělaly med. Lesní lidé si na medu často pochutnávali.

Jeden líný muž si podobný strom oblíbil a živil se už jenom medem. Postupně se pěkně zakulatil a nechtělo se mu už skoro nic dělat. Vysedával u stromu s dutinou a říkal si, že takový život za moc nestojí. Zvlášť zimu neměl rád, protože bylo chladno a málo medu.

A tak se rozhodl, že zajde za Bohem a poprosí ho, aby mu pomohl. Bůh tou dobou zrovna tvořil zvířata.

Vyhledal Boha a poprosil ho, aby z něj učinil takové stvoření, které nemusí pracovat, jí jenom med a lesní plody, a v zimě, kdy nic z toho není, odpočívá.

Bůh mu na to pravil:

„Beze všeho, ale už nikdy nebudeš člověkem. Stane se z tebe medvěd. Obrosteš srstí.“

„Chtěl bych, aby mi v zimě bylo teplo, protože krutá zima s sebou přináší nepříjemnosti, je moc studená,“ řekl muž.

„Dobrá,“ odvětil Bůh. „V zimě budeš spát, takže nepocítíš hlad.“

„Ó, to bude dobré,“ zaradoval se člověk. „Kde ale budu žít?“

„V pelechu,“ řekl Bůh. „Na jaře se vzbudíš a budeš chodit po lese. Tvou potravou budou lesní plody a med, pokud ho najdeš v dutinách stromů.“

Od té doby žije v lese medvěd. Je to zvíře líné, neohrabané a nešikovné ve všem, do čeho se pustí.

Jak včelky k žihadlům přišly

Lidé kdysi žili společně se zvířaty. Zvířata lidem ve všem pomáhala: hlídala dům před zloději nebo lovila drobné hlodavce, domácí zvířata zase dávala mléko. Lidé a zvířata žili v naprostém souladu.

Lidí se stranily jen včely, které si oblíbily dutiny stromů. Ukládaly tam med, kterým krmily své mladé. Když včelí dětičky vyrostly, starší včely je učily sbírat nektar, ze kterého potom vznikal med.

Včely létaly z květu na květ. Každý květ měl naštěstí jinou barvu a různé nektary dodávaly medu různou chuť a odstín. Včely navíc přinášely užitek, protože opylovaly rostliny.

Jednoho dne lidé našli včelí dutinu. Vzali si z ní med, okusili ho a rozhodli se, že si jej budou brát dál.

To se včelám nelíbilo, protože lidé jim všechen med brali, a on potom scházel jejich dětem. Včely lidem med dávaly, ale chtěly, aby jim nějaký zůstal.

Když si lidé brali med, včely je prosily, ať počkají, aby mohly snést další.

Lidé ale čekat nechtěli a požadovali od včel med. Ničili dokonce úly v dutinách, včely zabíjeli a med jim brali. Bůh včelám navrhl, aby se o svou obranu postaraly samy. Řekl jim, že se mají vrátit na zemi, spolknout trn šípkové růže a proměnit ho v žihadlo, které by lidem nahnalo strach.

A včely to také udělaly. Když lidé přišli pro med, začaly je svými žihadly bodat. Vytvořily velký roj a pustily se do nich. Lidé se před mohutným rojem dali na útěk.

Od té doby se lidé k dutinám přibližovali s obavami a začali sami zakládat úly, aby včely měly kde žít a současně jim dávaly med. Lidé začali poblíž úlů sázet stromy, květiny a jiné rostliny, ze kterých včely sbíraly nektar na med.

Včely daly lidem za vyučenou a oni od té doby k těžké včelí práci přistupovali s patřičnou úctou.

Dělení pokladu podle Boží vůle

Tři loupežníci našli poklad – hrnec plný zlata a zlatých předmětů. Dlouho nevěděli, jak ho mezi sebou rozdělit. Rozhodli se, že ve vesnici najdou spravedlivého člověka, který by ten poklad rozdělil.

Doslechli se o stařičkému dědečkovi, o kterém se povídalo, že to on je ve vesnici ten spravedlivý.

Přišli do vesnice, dědečka našli a požádali ho, aby mezi ně poklad rozdělil.

„Dědečku, povídá se o tobě, že jsi tady ze všech nejpoctivější,“ řekli loupežníci. „Rozděl mezi nás poklad tak, aby to bylo úplně spravedlivé.“

„Dobrá,“ odpověděl dědeček. „Jak vás mám podělit – spravedlivě, nebo podle Boží vůle?“

Loupežníci zvolili Boží vůli.

Dědeček vysypal z hrnce zlato a šperky a začal je dělit. Jednomu z loupežníků dal polovinu pokladu, druhému o trochu méně, kdežto třetímu docela maličko.

„Copak to je správné?“ zeptali se dědečka loupežníci.

„Prosili jste mě přece, abych poklad rozdělil podle Boží vůle,“ odpověděl dědeček.

„A jak bys ho rozdělil spravedlivě?“ zeptali se dědečka loupežníci.

Na to dědeček shrnul zlato a šperky na jednu hromádku a všechno spravedlivě rozdělil – tak, aby každý dostal rovný díl.

Dřív, než člověk začne něco dělit, musí znát pravidla.

Chamtivý sedlák

Ve vesnici kdysi žil sedlák s manželkou. Kromě svého statku nic neměli. Pěstovali ovoce a zeleninu, které prodávali ve městě na trhu. To je živilo mnoho let.

Pak sedlák zbohatl a rozhodl se, že si na trhu koupí husu. Doma pro ni postavil domeček a vystlal jí hnízdo slámou. Jednoho rána husu zvedl a v jejím hnízdě našel zlaté vejce. Druhého dne pak další. A tak to šlo celý měsíc. Sedlák zlatá vejce prodával na trhu. Zanedlouho se stal jedním z nejbohatších lidí v celé vesnici.

Jednou však sedlákova žena řekla:

„Proč máme každý den dostávat jenom jedno vajíčko?“

„Máš pravdu,“ odpověděl jí muž, „husu zařízneme a vezmeme si všechna vajíčka, která uvnitř má.“

Ráno vzal nůž a husu zařízl. Když ji vykuchal, pochopil, že uvnitř se od obyčejných hus ničím nelišila. Od té doby se už chamtivý farmář žádného dalšího zlatého vejce nedočkal.

Poučení zní: Nikdy nepodléhej pokušení rychle zbohatnout.

Jak se cikán dostal do ráje

Žil na světě jeden cikán. Žil vesele, v Boha ani v čerta nevěřil. Bylo mu už hodně let a on pocítil, že se blíží jeho smrt.

I řekl svému synovi:

„Až umřu, dej mi do rakve kladivo a pár hřebíků, ale ať jsou ostré a dlouhé.“

A když syn svého otce cikána pochovával, také to tak udělal.

Na onom světě cikán přišel k rajské bráně a začal prosit, aby ho pustili dovnitř. Ale svatý Petr řekl:

„Nemůžu tě do ráje pustit, protože jsi velký hříšník. Jdi dál.“

Cikán tedy šel dál a došel až k branám pekelným. Nikdo tam nebyl a brána byla zamčená.

Cikán vzal kladivo a začal bušit na bránu. Čerti se probudili a jednoho poslali, ať se jde podívat, co je to tam za rámus.

Čert otevřel bránu a vyhlédl ven. V tu chvíli ho cikán drapl za ucho a přibil ho napravo od vrat. Čert řval bolestí jako tur. Ostatní čerti jeho jekot zaslechli a poslali druhého čerta, aby se podíval, proč ten první tak řve.

Jen co druhý čert vyhlédl za bránu, cikán drapl za ucho i jeho a přibil ho nalevo od vrat. Oba čerti se teď dali do ještě většího řevu.

Hlavní čert to uslyšel a řekl si, že se podívá, co ten virvál způsobilo. Když vystrčil hlavu z brány, cikán ho nestihl chytit za ucho. Čert rychle uskočil a pevně zavřel vrata. Nato odběhl zadním vchodem k Bohu a řekl mu:

„U mojí brány je jeden cikán, který už dva moje čerty přibil za uši k vratům, sám jsem mu jen taktak utekl. Hleď si ho vzít ho do ráje, ať chceš nebo nechceš. Mám z něj strach, protože jestli ho pustím do pekla, bude to náš konec. Z ráje neodejdu, dokud ho nevezmeš k sobě.“

Bohu nezbylo než vzít cikána do ráje, protože čert tam zůstat nemohl. A tak se cikán dostal do ráje.

Chytrý kohout

Liška jednou ve vesnici zašla do dvora, po němž si důležitě vykračoval krásný kohout. Lišce se kohout zalíbil, protože byl tuze tučný a velký. Dokonce si bezděky začala olizovat rty.

Přišla ke kohoutovi a řekla:

„Zdravíčko, příteli! Jsem na procházce a zašla jsem do tvého dvora. Uslyšela jsem tvé kokrhání. Moc hezky zpíváš. Vzpomínám si, jak zpíval tvůj otec.“

„Copak ty jsi slyšela zpívat mého otce?“ otázal se kohout.

„Samozřejmě,“ odpověděla liška. „Také měl velice zvučný hlas. Vždycky vylezl na plot a zpíval svým slepičkám. Takhle zpíval, se zavřenýma očima. A že těch slepiček měl.“

„To umím taky,“ odpověděl kohout. „Podívej, co jsem se od něj naučil.“

Kohout vyskočil na plot, zavřel oči a chtěl začít kokrhat.

Ještě ani nestihl zakokrhat, když k němu liška přiskočila a popadla ho. Odnesla ho do lesa. V lese kohouta přimáčkla tlapami k zemi a rozhodla se, že ho oškube.

„Ajajaj,“ vykřikl kohout. „Tohle tvoje matka nedělala, když chtěla jíst.“

„A jak to podle tebe moje matička dělala?“ zeptala se liška.

„Když se tvoje matička chystala k jídlu, dodržovala jisté zvyklosti. Vždycky nejdřív umyla sebe a pak i kohouta.“

Liška se zamyslela a rozhodla se, že se zařídí podle kohoutových slov. Odnesla tedy kohouta k řece. Pustila ho a začala se umývat.

Kohout mezitím vylétl na strom a počkal, než hladová liška odešla s prázdnou.

Pak si kohout pospíšil domů, do svého dvora.

Tak kohout přelstil hloupou lišku.

Jak dědeček oženil kohouta

Kdy to bylo, to už si nikdo nepamatuje. Snad před tisíci lety, snad nedávno. V jedné vesnici žili nedaleko od sebe stařeček a stařenka.

Stařeček žil v chaloupce se stařičkým kohoutem. Žilo se jim zle, protože dědeček na své malé hospodářství nestačil. V létě to ještě nějak šlo: na zahrádce rostla zelenina, v sadu zase jablka a švestky. Ale na zimu jim žádné zásoby nezbyly. Zkrátka to nebyl žádný sladký život.

Stařenka byla dobrá hospodyně, domeček měla vždycky uklizený a čistý a na zahrádce pracovala tak pilně, že zeleninu a ovoce si mohla dopřát nejenom v létě, ale i v zimě. U jejího domečku rostly kytičky: růže, jiřiny a šípková růže. Ze šípků v zimě dělala čaj a zavařeninu.

Babička měla slepičku, co jí snášela vajíčka. Slepička měla celý rok co jíst, protože babička se o ni starala nejen v létě, ale i v zimě. Obzvlášť ráda si slepička pochutnávala na kukuřici a slunečnicových semínkách.

Stařeček občas k babičce zašel na návštěvu a pozoroval, jak hospodaří. Oba se často dali do řeči a vzpomínali na svůj život.

Kdysi, v mládí, se stařeček o stařenku ucházel, ale do ženění se mu nechtělo, pořád si něco vymýšlel. A teď, ve stáří, litoval, že v mládí nebyl přičinlivější. Mrzelo ho teď, že svůj život strávil tak nanicovatě.

Jak tak stařenku navštěvoval, zachtělo se mu na stará kolena pohodlného života. Pokukoval po stařence, chválil ji a zlehka také záviděl. Viděl, jak si stařenka ví rady v hospodářství, jak nepopřává oddechu rukám a skoro nikdy nesedí na místě.

Jednoho dne stařenku požádal o ruku. Babička na něj s údivem pohlédla. Copak snad na stará kolena potřebuje dědečka, který se už ani sám o sebe nepostará? A tak jeho návrh zdvořile odmítla.

Uplynula ještě nějaká doba. Stařeček s kohoutem už nemohli žít sami.

Jednou se dědeček rozhodl, že babku chytře vyprovokuje. Začal jí vykládat, jak těžký život má jeho kohout. Zestárl prý a celý zchřadnul, protože nemá přítelkyni, která by mu dávala chuť do života. I kohout chce pro někoho žít, chce ráno někoho budit. A sám za slepičkou bohužel chodit nemůže, protože se dědečka bojí nechávat o samotě.

Kdykoliv stařeček za stařenkou přišel, nikdy se nezapomněl o kohoutovi zmínit. Vyprávěl, že by nebylo špatné, kdyby se „přiženil“ ke slepičce.

Stařenka nejdřív jako by nechápala, o co stařečkovi jde. Pak jí došlo, že děda to má chytře vymyšlené. Dlouho vychvaloval svého kohouta, říkal, že je ozdobou jeho života a že by bez něj už ani nemohl žít.

Jak se říká, tichá vody břehy mele.

Dědeček byl tak vytrvalý, že babička kohoutovi nakonec dovolila, aby strávil nějaký čas se slepičkou. Dědeček samozřejmě trval na tom, že kohout nemůže žít bez něj.

Babička souhlasila, že se o kohouta i o dědečka postará. Vzala si je tedy k sobě domů.

Kohout a slepička i dědeček a babička po sobě nejdřív pokukovali, pak si zvykli a začali spolu žít.

Dědeček s babičkou si mohli celé dny povídat a kohout se slepičkou se spolu procházeli.

A hlavně, kohout ráno všechny budil.

Kohout po ránu budil nejenom slepičku, ale i babičku s dědečkem. A tak žili šťastně a ve vzájemném souladu.

Zazvonil zvonec a pohádky je konec.

Kohout a slepička

V jedné vesnici na Vrchovině žili kohout a slepička. Kohout jednou slepičku přemluvil, aby se vydali do světa. Šli dlouho a vpodvečer narazili na chalupu, kde se v oknech nesvítilo. Kohout k chalupě přistoupil a zaťukal zobákem do dveří.

„Kdo je?“ zeptal se hospodář.

„To jsme my, kohout a slepička,“ odpověděl kohout. „Jsme strašně zmrzlí a navíc máme hlad. Pusťte nás přenocovat.“

„A proč bych vás měl pouštět?“ zeptal se hospodář. „Čím se mi můžete za odpočinek odvděčit?“

„Slepička vám snese vajíčko,“ odpověděl kohout. „Budete si ho moci nechat.“

„Táhněte,“ odpověděl hospodář.

Kohout a slepička museli jít dál. Už o půlnoci spatřili další chaloupku. Byla maličká, ale oni přesto doufali, že by tam mohli přenocovat.

„Kdopak to k nám tak pozdě jde?“ podivil se hospodář, když otevřel dveře.

„To jsme my, kohout a slepička,“ jen taktak ze sebe dostal kohout. „Pusťte nás přenocovat. Slepička vám za to snese vajíčko.“

Hospodář byl soucitný člověk.

„Pojďte dál,“ řekl jim.

Pozval hosty dovnitř a nabídl jim k večeři kukuřici. Na noc je uložil do chléva. Ráno, dokud ještě hospodář spal, se kohout a slepička rozhodli utéct, protože jim bylo líto vajíčka. Řekli si, že půjdou domů.

Ráno se hospodář probudil a zašel do chléva, kde kohout se slepičkou nocovali. Otevřel dveře, ale nikde je neviděl.

„Tak to je něco, ta drůbež mě napálila!“ pomyslel si hospodář.

„Slibovali, že mi dají vajíčko, ale nakonec utekli, a ani mi nepoděkovali za pohostinnost. To byl nápad, nabízet něco takovým hostům. Půjdu, najdu je a vyškubu jim peří.“

Sedlák se vydal slepičku a kohouta hledat. Na kraji vesnice mu řekli, kde ti nevděční ptáci bydlí, a on brzy našel jejich chalupu.

Když se k chalupě blížil, kohout se podíval z okna a spatřil ho.

„Honem, slepičko, rozbij vajíčka, rozklepni je do džbánku a skořápku hoď do pece,“ řekl kohout.

Oba pak vylezli oknem na dvůr a schovali se.

Vesničan vešel do chalupy a chtěl se nejdřív ohřát u pece. Po chvíli začal oheň vyhasínat. Vesničan otevřel dvířka pece a foukl do ohně. Když začal rozfoukávat oheň v peci, uviděl, že tam praská skořápka tak, až jiskry létají všude kolem. To praskání a jiskření nakonec způsobilo, že vybuchl popel a usadil se mu na obličeji.

„No vida, jakého vděku se mi dostalo za mou dobrotu a pohostinnost,“ pomyslel si vesničan.

Rozhněval se a zamířil domů. S výsledkem cesty nebyl ani za mák spokojený.

Od té doby vesničan do své chalupy už hosty nepouštěl, nikdy a nikoho. A to všechno kvůli nevděčnému kohoutkovi a slepičce.

O kukačce

V lese žila kukačka. Celý den zpívala a každé ráno budila stromy v lese svým zpěvem. Zvířata a ptáci pak měli celý den skvělou náladu.

„To je skvělé, že máme tak šťastný den,“ říkali si. „Je to opravdové potěšení.“

Někteří ptáci neměli kukačku rádi. Zvlášť vrána jí záviděla.

„Proč bychom měli poslouchat zpěv nějaké kukačky,“ řekla ptákům vrána. „Pojďte ji vyhnat z lesa.“

Ptáci vránu poslechli a kukačku z lesa vyhnali.

Druhého dne ráno už zvířata kukaččin zpěv neslyšela. Vyslechla si zato rozmluvu ptáků o tom, že ji vyhnali z lesa. Lesem se rozhostilo ticho. Od té doby byl život v lese nudný a nezajímavý.

Pamatujte si, že i jedna jediná osoba může způsobit, že se život stane nesnesitelným.

Vlk a hříbě

Na karpatské polonině zabloudil hladový vlk. Mnoho dní neměl v ústech, protože teprve nedávno roztál sníh. V horách nebylo ani živáčka.

Vtom narazil na hříbě, které uteklo od koně i od svého pána. Poklidně se páslo na polonině. Uteklo teprve nedávno, takže ještě bylo pěkně vykrmené.

Hladový vlk si pomyslel:

„Tak, konečně mám po takové době o hladu štěstí na nějaké to jídlo.“

Vlk přiběhl k hříběti a povídá:

„Ahoj, milé hříbě! Jsem rád, že jsi mě přišlo navštívit.“

„Nazdar,“ odpovědělo hříbě. „Rádo bych se s tebou kamarádilo.“

„Odkud ses tu vzalo?“ zeptal se vlk. „Žádné zvíře, natož člověk, tu široko daleko nebylo.“

„Uteklo jsem od svého otce,“ odpovědělo hříbě, „protože jsem zatoužilo po svobodě. Chtělo jsem se proběhnout, podívat se na hory a poloniny.“

„Teď tě sežeru, protože jsem už dlouho o hladu. Dávno jsem neměl v ústech.“

„Prosím tě, vlku, nežer mě,“ roztřáslo se hříbě strachy.

„Mám strašný hlad, musím tě sežrat.“

Tu se hříbě uchýlilo ke lsti a řeklo:

„Nežer mě, vždyť jsem ještě malé. Moc tě nezasytím. Místo toho zařídím, abys měl co žrát celý rok.“

„Jak ty mi můžeš pomoct?“ zeptal se vlk. „Nu dobrá, mluv.“

„Ve vsi je velké ovčí stádo,“ řeklo hříbě. „Je tam spousta jehňat, jsou tučná a vypasená. Mají moc šťavnaté a dobré masíčko. Co kdybychom to zkusili?“

Na tohle vlk slyšel a rozhodl se, že zkusí štěstí. V duchu se už oblizoval po chutném mase.

„Dobrá, pojďme za tím stádem,“ řekl vlk. „Ale nemám sílu jít. Nes mě na zádech.“

„Jak chceš, dobře se ti pojede,“ řeklo hříbě.

Vlk mu vylezl na hřbet a chytil se ho za krk. Tak se vydali do vesnice.

„Je to ještě daleko?“ zeptal se vlk.

„Už je to docela blízko,“ řeklo hříbě. „Poběžím teď rychleji.“

A tak se rozběhli. K vesnickým psům se donesl vlčí pach.

„Chyťte vlka,“ křiklo hříbě. „Chce sežrat ovce.“

Vlk se polekal psího štěkotu, seskočil z hříběte a utekl do hor.

Když vlk znovu došel na poloninu, pomyslel si:

„Jsem to ale hlupák, mohl jsem si pochutnat na mase, i když ho nebylo moc. A teď mi nezbývá než dál běhat po polonině a doufat, že najdu něco k snědku.“

Jak se z žen stali obojživelníci

Bylo to dávno, v dobách, kdy na zemi kromě lidí ještě nikdo nežil.

V jedné vesnici žily tři ženy, které se často scházely. Každá z nich se chlubila svým původem a zvyky. Občas se mezi sebou pohádaly o to, která z nich je lepší, krásnější a ladnější. Žádná z nich by ani za nic nesouhlasila s tím, že druhá ji v něčem předčí.

Poprosily tedy boha přírody, aby je rozsoudil.

Bůh přírody se jedné z nich zeptal, kým by chtěla být.

Žena mu odpověděla, že by tuze chtěla umět kroutit tělem před sobě podobnými. Bůh přírody řekl, že ji může učinit rybou, aby mohla kroutit ocasní ploutví a žít ve vodě. Žena souhlasila a návrh boha přírody přijala.

Druhá žena chtěla umět chodit pozpátku, ale tak, aby ji žádná jiná bytost nemohla napadnout zepředu.

„Dobrá, tvé přání se ti splní,“ řekl bůh přírody. „Staneš se rakem. Místo rukou budeš mít dvě klepeta, kterými se budeš bránit, a i ty budeš žít ve vodě. Přes den budeš spát, kdežto v noci si budeš hledat potravu.“

I druhá žena s takovým návrhem souhlasila.

Třetí ženě se zachtělo všude chodit bokem, aby ji nikdo neviděl zepředu ani zezadu.

„Dobrá,“ řekl bůh přírody, „i to je možné. Také ty budeš žít ve vodě. Staneš se krabem a ve vodě se budeš rychle pohybovat. Zrak budeš mít skvělý, to aby sis vždycky dokázala najít potravu.“

I třetí žena souhlasila.

Všechny tři ženy byly spokojené, protože bůh přírody je nechal žít pospolu. Poprosily boha přírody jen o to, aby jim dal protějšky a umožnil tak jejich rodu pokračovat.

Od těch dob ve vodě žijí tyhle tři bytosti.

Veverka a kočka

V jedné vesnici žili dědeček a babička. Žili chudě, protože u chaloupky měli jenom malou zahrádku, kde si pěstovali rajčata, okurky, cibuli a česnek. Zvíře neměli kromě kočky žádné. Kočka byla až moc hravá a dědečkovi s babičkou působila jedno zklamání za druhým. Staří manželé prodávali zeleninu na městském tržišti a kupovali si to, co sami nevypěstovali.

Jednou si koupili džbán smetany a přinesli ho domů. Doma ho položili k peci a šli pracovat na zahradu.

Kočka, která zůstala doma, si začala hrát. Když dostala hlad, rozhodla se, že si pochutná na smetaně. Přišla ke džbánu a převrhla ho. Smetanu, kterou vylila na podlahu, slízala, a pak spokojeně ulehla pod stůl.

Když se blížil oběd, dědeček s babičkou se vrátili ze zahrady. Viděli, že kočka snědla všechnu smetanu, a zhrozili se.

Rozzlobili se tak, že kočku vyhnali z domu.

Kočka se rozhodla, že si bude hledat štěstí v lese. Přišla tam, lehla si pod strom a odpočívala. Veverka, která v lese skákala po stromech, spící kočku spatřila a podivila se, kde se v lese bere. Kočku totiž v lese ještě nikdy neviděla.

Veverka kočku probudila. Když se seznámily, rozhodly se, že budou kamarádky. Veverka jedla ořechy, kdežto kočka lovila myši a sysly. Moc dlouho jí to ale nevydrželo, protože myší a syslů v lese zas tolik nebylo. Zato veverka měla jídla dost.

Hladová a vyzáblá kočka veverce jednoho dne řekla, že takhle v lese žít nemůže. Oběma jim bylo líto, že už se nebudou vídat.

Kočka svěsila hlavu a rozhodla se vrátit domů. Když došla až k chalupě, dědeček s babičkou se náramně zaradovali, že je kočka zpátky. Šťastná a veselá kočka se k nim hned přitulila.

Dědeček a babička kočce odpustili a zase začali žít všichni pohromadě. Možná, že žijí dodnes.

Dvě veverky a vrána

Dvě veverčí kamarádky jednou v lese našly ořech. Hned se začaly přít, které z nich patří. Přely se dlouho. Jedna říkala, že ho našla ona, kdežto ta druhá by ani za nic nepřipustila, že to ona nebyla první, kdo ořech našel.

Bůhvíodkud ale přiletěla vrána, která viděla, jak se veverky hádají.

„Vidím,“ řekla vrána, „že jste se pustily do sporu, který je snadné rozhodnout. Já vás, milé přítelkyně, rozsoudím. Obě dostanete rovný díl ořechu.“

Vrána rozbila ořech zobákem a vyjedla z něj jádro.

„A tady máte, milé veverky, každá svůj rovný díl,“ řekla vrána.

Dala každé veverce půlku skořápky a odletěla.

Veverky se na sebe smutně podívaly a šly domů.

Když se dva perou, třetí se směje.

O sporu havrana a sovy

Kdysi dávno byli havran a sova příbuzní. Velice si rozuměli a přátelili se. Dopadlo to ale úplně jinak, než by se dalo čekat.

Jednou se tak začali přít, kdo z nich je lepší a hezčí. Dlouho se nemohli shodnout. Aby tu otázku rozhodli, zašli za čarodějnicí. Ale čarodějnice je čarodějnice, a téhle se do jejich sporu moc zasahovat nechtělo.

Čarodějnice si pozorně vyslechla, co havran a sova o svém sporu říkají. Pak, aby je usmířila, navrhla, že havran by měl být černý a sova různobarevná.

Jejich spor ale brzy znovu propukl s dvojnásobnou silou. Aby tu otázku definitivně rozhodli, znovu se vydali za čarodějnicí. Ta si je znovu pozorně vyslechla a rozhodla se, že bude lepší, když se pokojně rozejdou a už se nikdy nepotkají. Zařídila to tak, aby havran létal ve dne, kdežto sova jen v noci.

Od té doby se havran a sova přestali hádat. Už se nepotkávají, každý z nich má vlastní život. Otázka, kdo je lepší, ztratila svůj význam.

Hloupý medvěd

Jednou se medvědovi zdálo, že v lese je maso, které by mohl sežrat. Když se probudil, vydal se ho hledat.

Ať už ho hledal dlouho, nebo ne, potkal na poli kůzle. Když spatřilo vypaseného medvěda, nejdřív se polekalo. Pak se ale rozhodlo, že s ním promluví.

„Buď zdráv, můj pane lesů!“ řeklo kůzle.

„Copak ty mě znáš?“ zeptal se medvěd.

„Ano,“ odpovědělo kůzle. „Zpívalo jsem v kozím sboru tvého otce.“

„Zazpívej mi taky,“ poprosil medvěd.

Kůzle začalo hlasitě mečet, aby k němu přiběhl ovčák se psy. Ovčák se po medvědovi ohnal bičem, psi ho začali kousat a u toho štěkali. Medvěd byl ještě rád, že utekl do lesa.

O něco později medvěd dorazil na jiné pole, kde se pásli berani. Dva z nich přišli až k němu.

„Sežeru vás na to tata,“ řekl medvěd.

„Koho z nás si vybereš?“ zeptal se jeden z beranů. „Nejdřív se mezi sebou utkáme, a toho slabšího sežereš jako prvního. Pak můžeš sežrat i toho silnějšího.“

„Dobře jsi to řekl,“ opáčil medvěd.

„Ale ty, medvěde,“ řekl druhý beran, „musíš stát uprostřed, abys mohl sledovat náš boj.“

„Dobrá,“ odpověděl medvěd.

Medvěd se postavil doprostřed mezi oba berany. Ti se rozběhli jeden proti druhému. Vrhli se na medvěda a pořádně mu zvalchovali hřbet. Bolelo to tak, že medvěd upadl, a berani mu zatím utekli.

Hladový medvěd šel dál. Cestou potkal koně.

„Tak, toho sežeru,“ pomyslel si medvěd.

Kůň se přiblížil k medvědovi a pozdravil ho.

„Odkud mě znáš?“ zeptal se ho medvěd.

„Byl jsem u tvého otce povozníkem a vozil jsem celé vaší rodině jídlo,“ odpověděl kůň.

„Opravdu jsi sloužil u mého otce?“ řekl medvěd. „Tomu nevěřím.“

„Vždyť od něj mám razítko,“ odpověděl mu kůň.

„Tak mi ho ukaž,“ poprosil medvěd.

„Mám ho na kopytě,“ řekl kůň. „Stoupni si tedy za mě,“ požádal medvěda.

Medvěd si stoupl za koně, aby si razítko prohlédl. Kůň ho kopl do hlavy tak, že medvěd uviděl hvězdičky. Medvěd upadl do mdlob a kůň mezitím utekl.

Medvěd přišel k sobě, vstal ze země, a o hladu se vydal domů.

Pomyslel si, že snům je lepší nevěřit, protože se ne vždycky splní.

Hloupý vlk

Vlku se zdálo, že se dobře nažral, ale když se probudil, pocítil strašlivý hlad. Takový hlad, to není jen tak.

No a tak se rozhodl, že vyrazí na lov! Možná se mu podaří něco ulovit a dobře se nažrat!

Když se proběhl po lese, nic jedlého nenašel. Rozhodl se, že zaběhne do vsi. Nedaleko od prvních domů spatřil kůzle. Kůzle se vlka tuze polekalo. Když vidělo, že vlkovi neuteče, zdvořile ho pozdravilo.

„Copak mě znáš?“ zeptal se vlk.

„Ano!“ odpovědělo kůzle. „Jsi mocné lesní zvíře. Kdysi jsem chodívalo k tvému otci, abych si s tebou mohlo hrát. Znalo jsem spoustu písníček a zpívalo jsem ti.“

„Opravdu to tak bylo?“ podivil se vlk. „Zazpívej mi teď aspoň jednu písničku.“

Kůzle začalo pořádně nahlas mečet. Pastýř zaslechl jeho hlas, přiběhl s ovčáckými psy a zahnal vlka pryč. Vlk, kterého psi pořádně pokousali, utekl do lesa.

Pak vlk spatřil dva berany. Ten měl ale radost!

„Že bych se konečně dobře nažral?“ pomyslel si vlk.

Vlk přivolal berany k sobě. Berani viděli, že jde do tuhého.

„Jsme rádi, že jsme tě potkali, pane vlku,“ řekli mu. „Bude ti ale víc chutnat, když se nám pořádně rozproudí krev v žilách.“

Jeden z beranů vlkovi navrhl, aby byl rozhodčím.

„Stoupněte si, pane vlku, uprostřed, a my se spolu pustíme do křížku. Toho silnějšího pak sníš jako prvního.“

Berani se rozešli tak, aby mezi nimi bylo padesát kroků, přičemž vlka nechali právě uprostřed.

Oba berani se rozběhli a pořádně vlka potrkali! Chudák vlk se svalil k zemi a nevěděl o sobě. Když se probral, po beranech už nebyla ani stopa.

Když si vlk trochu odpočal, pokračoval na pastvinu. Spatřil tam koně, který se pásl na poli.

„Zdravím, pane vlku!“ řekl kůň.

„Odkud mě znáš?“ zeptal se vlk.

„Jak bych tě neznal,“ řekl kůň, „vždyť mě za tebou poslal tvůj otec, nesu ti od něj dopis.“

„A kde ho máš?“ zeptal se vlk.

„Mám ho napsaný na kopytě,“ opáčil klidně kůň.

Vlk ke koni přistoupil, aby si otcův dopis přečetl. Kůň se otočil k vlkovi zadkem a nakopl ho kopytem tak, že se vlk desetkrát otočil kolem své osy, odletěl pěkných pár kroků a samou bolestí ztratil vědomí.

Vlk tam ležel až do západu slunce. Pak přišel k sobě a pochopil, že jeho sen se nesplnil.

Nezbylo mu než jít v lese spát o hladu.

Pes a liška

V jedné vesnici na kraji lesa se potkali pes a liška. Oba měli hlad. A tak liška psovi řekla:

„Poslouchej, příteli, mám náramný hlad. Nevíš, kde bychom mohli přijít k nějakému žvanci?“

„Můj pán před pár dny zařízl prase,“ řekl lišce pes. „V komoře má spoustu masa.“

„A dostaneš se k němu?“ zeptala se liška.

„Zkusím to,“ odpověděl pes. „Pojďme za mým pánem.“

A tak se oba vydali k chalupě. Pes potichoučku vešel, vzal v komoře kus masa a vyšel na dvůr.

„Koukej, kmotra, jaký kus masa jsem přinesl,“ řekl pes.

„Výborně, příteli,“ odpověděla liška. „To maso sníme, jenže pak dostaneme žízeň. Skoč nám ještě pro vodu.“

„Dobrá,“ řekl pes.

Pes se vrátil do chalupy. Liška mezitím popadla kus masa a frnk do lesa. Když pes vyšel z chalupy, hned viděl, že maso i liška jsou pryč. Pes se olízl a dál měl hlad.

A tak to chodí: přítel vám dá dobrou radu, kdežto od zlomyslníka dostanete za vyučenou.

I liška může být soudcem

V jedné vesnici žil starý dědeček se synem. Jednou se otec rozhodl, že syna ožení, protože bez ženy v domě nestojí život za nic, vždyť chalupa se sama neuklidí a jídlo neuvaří. Stařec doufal, že když syna ožení, oběma se bude žít lépe.

Po svatbě syn chodil na pole, oral, sázel brambory a kukuřici. Jen co syn vyšel z domu, snacha začala svého tchána vyhánět do lesa. A tak si stařec pokaždé vzal kus chleba, odešel do lesa a posadil se někde pod dubem.

Jednoho letního dne uslyšel, že v dálce začali štěkat psi. Najednou se na louce ukázal vlk a starce poprosil, aby ho ukryl. Stařec se dvakrát nerozmýšlel, vytáhl pytel a vlka tam strčil.

K dědečkovi přiběhli lovci.

„Starochu, neviděl jsi tu vlka?“ zeptal se jeden z lovců. „Neproběhl kolem tebe?“

„Viděl jsem ho,“ řekl dědeček. „Běžel z kopce.“

Lovci se rozběhli dolů. Stařec rozvázal pytel a pustil vlka ven.

„Běž nahoru, vlku, protože lovci běželi dolů.“

Vlka ale ani nenapadlo, aby někam běžel. Měl hlad a rozhodl se, že starce sežere.

„Mám hlad, dědku, takže tě sežeru,“ řekl vlk.

„Vždyť jsem tě zachránil před lovci a psy,“ odpověděl vlkovi stařec. „Ať nás tedy, vlku, rozsoudí soudce.“

Zrovna jim naproti běžela liška.

„Poslyš, liško, ty jsi v celém lese nejchytřejší,“ řekl dědeček. „Rozsuď nás.“

„Dobrá,“ řekla liška. „Povězte mi, oč jde.“

Starý dědeček začal lišce vyprávět, jak se to seběhlo:

„Seděl jsem pod stromem. Najednou toho vlka začali nahánět psi a lovci. Vlk mě poprosil, ať ho ukryju, a já jsem ho strčil do pytle. Lovci, kteří ke mně přiběhli, se zeptali, jestli jsem tu neviděl vlka. Já jsem je poslal dolů. Když odešli, vlka jsem pustil a řekl mu, aby utíkal nahoru. Ale vlk se rozhodl, že mě sežere, ačkoliv jsem mu zachránil život. Copak to je nějaká spravedlnost, nejmoudřejší liško?“

„Pořád mi to není jasné. Chtěla bych se podívat, jak to bylo doopravdy. Tak mi ukažte, jak to bylo. Jak jsi to přesně udělal?“

Stařec rozvázal pytel a řekl vlkovi:

„Šup do pytle, vlku, ať se liška může rozhodnout.“

Když vlk zalezl do pytle, liška dědovi řekla:

„A teď ten pytel zavaž, ať to vidím.“

Stařec pytel zavázal.

„Teď, dědečku, popadni obušek a bij ho, dokud nepojde. Vlk se zachoval podle a zaslouží si to. Stejně by neměl na vybranou, buď by ho zabili lovci, nebo roztrhali psi.“

A dědeček to udělal tak, jak mu liška poradila.

Myš, žába a čáp

Na tichém břehu jednoho jezera žily myška a žába. Byly to velké kamarádky. Hrály si, bavily se a scházely. Žábu jednou pozvali na svatbu její příbuzní z protějšího břehu. Nechtělo se jí loučit s kamarádkou, a tak navrhla, aby šla myška na svatbu žábiny sestřenice s ní.

„Moje sestřenice má zítra svatbu,“ řekla žába. „Byla bych ráda, kdybys tam šla se mnou. Vyrazíme si společně na protější břeh.“

„Já bych ráda, ale neumím plavat,“ odpověděla myška. „Nikdo mě to nenaučil.“

„Není se čeho bát,“ řekla jí žába. „Přivážu ti k tlapce provázek a na protější břeh tě dotáhnu.“

„Tak dobrá,“ řekla myška.

Žába přivázala myšce na tlapku provázek a vypluly. Ale ouha, na jezeře se objevil čáp. Čáp měl ukrutánský hlad. Popadl žábu a spolkl ji. Pak si všiml, že na provázku je přivázaná myška. A tak čáp slupl i myšku.

Ukazuje se, že ne vždycky je rozumné poslouchat své přátele. Nikdo neví, co jeho přátele na cestě čeká.

Čáp, myš a žába

Jednou se potkaly myš a žába. Začaly se hádat, která z nich je lepší. Ani jedna se nenechala přesvědčit, že nemá pravdu.

Vtom se objevil čáp. Dlouho jejich sporu naslouchal a pak řekl:

„Já vás usmířím. Ale nejdřív bych chtěl myš pozvat do křoví a podívat se, jestli je opravdu lepší.“

A tak se myš vydala s čápem do křoví. Čáp ji popadl do zobáku a spolkl. Pak čáp vyšel z křoví a přistoupil k žábě. Tu už do křoví nevodil, prostě ji popadl a spolkl.

Tak už to chodí: když se dva perou, třetí se směje.

Myš na vdávání

V malém městečku žila myška. Samota se jí už omrzela. Jednou našla na cestě tobolku a v ní peníze. Zašla do obchodu a koupila si pěkné šaty. Oblékla si je, pokochala se před zrcadlem a rozhodla se, že se vdá.

Večer si je oblékla a usedla na lavičku.

Za chvíli k ní přišel kohoutek. Když myšku uviděl, hned se zamiloval.

Kohoutek myšce nabídl své srdce a ruku. Myška se zamyslela a zeptala se ho: „Umíš zpívat, příteli?“ Kohout zakokrhal. Když myška uslyšela kohoutův hlas, jeho návrh odmítla.

Pak kolem myšky prošel oslík. Myška se oslíkovi zalíbila. Hned jí řekl: „Drahá myško, jsi krásná a tuze se mi líbíš. Provdej se za mě.“ Myška se rozhodla, že i oslíkův hlas si chce poslechnout.

„Chci slyšet tvůj hlas,“ odpověděla mu myš.

Oslík na myščinu prosbu udělal „íá, íá“. Ani oslíkův hlas se myšce nelíbil.

„Ne, ty mým mužem nebudeš.“

Do třetice kolem myšky prošel kocour.

„Ach, jak jsi krásná,“ řekl kocour. „Zamiloval jsem se do tebe. Buď mou.“

Myška uslyšela, jak kocourek přede, a souhlasila, že se stane jeho ženou.

Celí šťastní se vzali. Večer po svatbě dostal kocour hlad a vrhl se na myšku. Roztrhal její svatební šaty a užuž ji chtěl spolknout. Myška se mu ale vytrhla ze spárů a utekla. V noře začala vzlykat a stěžovat si na osud.

A poučení z téhle pohádky? Nikdy si nevybírej manžela podle hlasu. Hlas může zradit každého.

Myší kamarádky

V jedné vesnici vedle sebe žily dvě myšky. Žilo se jim dobře, protože jejich statek oplýval zrním, moukou, ořechy a jinými dobrotami.

Jedna z nich však začala být tak namyšlená, že se jí zachtělo přestěhovat se do města. Myslela jen na parádu, přitom však byla závistivá a nepoctivá.

Myška, která se přestěhovala do města, neměla klidný život, protože v domě s ní žila i kočka.

Vesnická myška se rozhodla, že pozve tu městskou na návštěvu. Návštěvě připravila bohaté pohoštění, aby si připadala jako doma. Po večeři ji obdarovala a ochotně doprovodila domů.

Pak zase, jak se sluší a patří, pozvala městská myška na návštěvu svou bývalou vesnickou sousedku. Když kamarádka z vesnice dorazila, městská myška se jí začala vyptávat, jak se jí na venkově žije. Vesnická myška jí pověděla, že jídla má čím dál víc, žije se jí lépe a lépe a o žádných problémech ani neví.

Místností zatím důležitě prošla kočka.

Vesnická myška se té městské zeptala:

„Kdo si to tu tak důležitě vykračuje?“

„To je matka mého muže,“ řekla městská myška. „Pozdrav se s ní a obejmi ji.“

Vesnická myška se vrhla ke kočce, aby se s ní objala. Kočka ji ale sežrala.

Zanedlouho se městská myška přestěhovala na vesnici, do kamarádčiny díry, kde bylo všechno, co je potřeba k pohodlnému životu.

Moc dlouho si ale městská myška života na vesnici neužívala. I kočka měla těžký život a vydala se proto za městskou myškou na vesnici. Když dorazila do vesnice, viděla, jak městská myška přibrala. Hned po ní skočila, chytla ji a sežrala. A bylo po městské myšce.

Poučení z toho plyne jediné: Na světě jsou dobří lidé, ale ani darebáků není málo.

O myši polní a městské

Jednou se polní myš rozhodla, že se podívá do velkého města. Takovou krásu v životě neviděla. Velké domy, úhledné ulice, hlučná auta a taková spousta lidí. Procházela se po městských ulicích a moc se jí to líbilo.

Cestou potkala městskou myš. Městská myš se s polní myší spřátelila a staly se z nich nerozlučné kamarádky.

„Má drahá přítelkyně,“ řekla městská myš. „Pojďme ke mně domů, pohostím tě vším, co mám.“

Městská myška kamarádku zavedla do své díry. Polní myš se tuze zaradovala a trochu městské myši i záviděla, protože si žila líp než ona. Městská myš vytáhla ořechy, sušené ovoce, kousky chleba, čokoládu a bonbony. Když polní myš ty dobroty okusila, rozhodla se, že i ona svou kamarádku pozve k sobě.

„Drahá sestřičko, zvu tě k sobě na návštěvu,“ řekla polní myš. „Pohostím tě špekem, smetanou a mlékem.“

Městská myš se tuze zaradovala, že se aspoň jednou dostane do přírody a uvidí, jak si žije polní myš. Dlouho šly, až přišly k díře polní myši.

Polní myš svou kamarádku pohostila špekem, masem a zrním a nakonec si zakously suchary.

Pak vylezly z díry a začaly se procházet po chalupě. Městské myši tu všechno připadalo zajímavé. Procházela se, až spatřila džbán.

„Pověz mi, sestřičko, co je v tom džbánu?“ zeptala se městská myš.

„Tam je smetana, sestřičko,“ odpověděla polní myš. „Jestli chceš, můžeš ochutnat.“

„Podrž mě za ocásek,“ poprosila ji městská myš, „ta smetana je hluboko.“

Městská myš si vylezla na džbán a polní myš ji zatím držela za ocásek. Za okamžik už městská myš visela za ocásek dolů a pila smetanu. Když se najedla, poprosila polní myš, aby ji vytáhla.

Vtom se v chalupě objevila velikánská černá kočka. Polní myš se hned polekala, pustila kamarádčin ocásek a utekla.

Městská myš spadla do džbánu a už ze smetany nedokázala vyplavat. Kočka klidně přistoupila ke džbánu, městskou myš vytáhla, sežrala ji a zapila smetanou.

Zazvonil zvonec a pohádky je konec.

Orel a slepice

Jednoho letního dne se slepice s kuřaty procházela po dvoře. Najednou na ně nalétl orel. Dravec popadl jedno z kuřátek a zase se vznesl do vzduchu. Slepice se na něj nečekaně vrhla. Orel pustil kuřátko a začal se bít se slepicí.

Popadl slepici za hlavu, kdežto slepice mu začala škubat peří. Orel se rozzuřil a chytil slepici za křídlo. Slepice se dala do křiku.

„Pusť mě, dám ti všechna svoje kuřata.“

„Dobrá,“ řekl orel. „Sežeň svoje děti do kupy, pak tě pustím.“

„Děti moje, seběhněte se k sobě,“ začala je uprošovat slepice.

Všechna kuřátka se seběhla do kurníku. Orel zavřel dvířka a pustil se do kuřat. Když je všechna sežral, přišla řada i na samotnou slepici.

Ukázalo se, že slepice si počínala nemoudře, když uvěřila svému zapřisáhlému nepříteli.

Jelen, myš a pták

V karpatském lese se potkali jelen, myš a pták. Dali se do řeči o tom, jak se jim žije v lese. Když probrali všechno, co je trápilo, měli se k odchodu.

Stalo se ale něco nezvyklého. Jelen se cestou chytil do sítě, kterou tam nastražil lovec, a nemohl se dostat na svobodu. Celý zoufalý hlasitě zařval a začal volat své přátele. Na jelenův výkřik přiběhla myš a začala přehryzávat jednu nitku za druhou. Vtom ale naneštěstí spatřila lovce.

Na lovce se vrhl pták. Lovec zamával rukama a pták se začal vzdalovat, aby dopřál myši čas přehryzat síť. Po chvíli se jelen vysvobodil.

Lovec pochopil, že pták kolem něj létal schválně. Rozhněval se.

Pak se lovec rozhodl, že si odpočine a občerství se. Usedl pod stromem, rozložil si jídlo a začal jíst. Myš znovu přišla k lovci, zatímco jelen svými parohy nabral jeho vak s jídlem a zmizel. Přátelé už na něj čekali. Pták svým zobákem vak rozpáral a rozložil zásoby na trávu. Když se přátelé najedli, slíbili si, že si budou dál pomáhat.

Opilý vrabec

Žili byli na světě vrabci. Usazovali se poblíž lidských příbytků a poletovali ze stromu na strom. Mezi ptáky vynikali tím, že se rádi vytahovali. Živili se vším, co se namanulo.

Jeden vinař vymačkával v kotlech vinné hrozny a ostatní vesničané si z moštu dělali domácí víno. Když vinař hrozny vymačkal, slisoval zbytky v lisu a matoliny pohodil ke stromu.

Vrabci se na matoliny hned vrhli, protože v nich jsou zrníčka z hroznů. Nejdřív jim nedošlo, že obsahují spoustu alkoholu. Skoro všichni vrabci se brzy opili a vinař je pochytal. Jenom jeden vrabeček stihl uletět na strom. Až tam na něj začal alkohol působit.

Vrabeček najednou pocítil nezvyklou odvahu a zazpíval, že se nikoho nebojí.

„Jsem orel,“ řekl vrabec. „Nikoho se nebojím, protože jsem největší pták na světě.“

Vrabeček se vrhl na hnízdo, kde žila ptáčata vlaštovky.

„Padejte z toho hnízda,“ křikl vrabeček na ptáčata. „Já jsem největší pták na světě, a vy, prckové, padejte, kam chcete.“

Ptáčata s hrůzou opustila své hnízdo.

Na strom usedla vrána. Opilý vrabčák si k ní hned přisedl.

„Co ty tady děláš?“ zeptal se vrabčák vrány. „Padej odsud!“

Vrána se na vrabčáka podívala a odlétla pryč. Nechtěla mít s opilým vrabcem nic společného. Vrabec se dostal do ráže.

Pak na strom usedl holub. Vrabec se hned rozkurážil.

„Co ty si sem sedáš?“ zakřičel vrabec. „Že já tě uklovu, ty darebáku. Jsem nejsilnější pták na světě.“

Holub přelétl na jiný strom. Co si mám s tím opilcem počít, pomyslel si.

Vtom ale na vrabce nalétlo káně. Rozepjalo křídla a začalo vrabce klovat. Vrabec rychle ulétl do blízkého křoví.

„A teď mi pověz, ty malý mizero, kdo je silnější, ty, nebo já?“ zeptalo se káně.

Vrabec třesoucím se hlasem okamžitě odpověděl:

„To se ví, že ty. Byl jsem opilý a to mi dodalo kuráž.“

Závěr je jednoduchý: Opilec vždycky přeceňuje vlastní síly.

Jak se Hucul dostal do ráje

V jedné zakarpatské vesnici měl Hucul tuze dobrou vinici. Staral se o ni tak, že měl každý rok dost vína pro sebe i na prodej.

Až jednoho roku se stalo, že úroda vína sice byla velká, ale jen pár dní před sklizní přišlo krupobití a hrozny potlouklo. Všechno víno skončilo na zemi. Jen malou část hroznů se Huculovi podařilo posbírat do košíku. Vylisoval trochu vinného moštu.

Zklamaný Hucul usoudil, že na víno je moštu moc málo, a řekl si, že cestou ten mošt vypije s prvním, kdo se mu namane.

Šel domů a potkal ženu. Žena si to namířila rovnou k němu.

„Jdu za tebou, Hucule, protože máš víno.“

„Co jsi zač?“ zeptal se Hucul.

„Jsem Smrt a přišla jsem si pro tebe.“

Hucul se vyděsil, ale brzy se vzpamatoval a řekl:

„Moje milá Smrti! Stalo se strašné neštěstí, protože celou moji vinici potloukly kroupy a letos z ní nic nebude. Nesu si jen malý soudek moštu. Je ho tak málo, že jsem se ho rozhodl vypít s prvním, koho na cestě potkám. Vypijme ho tedy, a potom buď, co bude.“

Vypili mošt a dali se do řeči.

Hucul se rozhodl smrt oklamat a zeptal se:

„Mají lidé pravdu, když říkají, že Smrt může prolézt i tím nejmenším otvorem, třeba jako v tomhle soudku? Rád bych se podíval, jestli je to pravda.“

„Proč ne,“ řekla Smrt, „podívej se, jak do toho soudku vlezu.“

A na to právě Hucul čekal. Otevřel otvor v bečce a Smrt tam opravdu hned vlezla. Když to Hucul viděl, rychle do otvoru strčil zátku a ještě ji pro jistotu zamáčkl nohou.

Hucul vyrazil domů s písní na rtech. Soudek pověsil na půdě.

Od té doby se ve vesnici přestalo umírat. Bůh v nebi čekal na lidi, ale pořád nikdo nešel. Proto se Bůh rozhodl, že za Huculem pošle čerta. Jak to, že uběhlo tolik času, a Hucul ještě není v nebi?

Čert přišel k Huculovi a řekl:

„Bůh mě za tebou poslal, abych se tě zeptal, proč jsi zavřel smrt do soudku? Přichystej se a půjdeme to Pánubohu vysvětlit.“

Hucul řekl: „Pokořím se před Boží vůlí, ale nejdřív chci vidět, co umíš. Dokážeš si vlézt do plátěného pytle?“

„To se ví,“ řekl čert. „Koukej, jak je to jednoduché.“

Čert si vlezl do pytle a Hucul ho hned zavázal.

Nato vzal hůl a začal do pytle bušit. Pokračoval tak dlouho, dokud se pytel neprotrhnul. Čert pak vyskočil z pytle a šel si na Hucula postěžovat k Bohu.

Bůh se rozhodl, že za Huculem pošle rovnou tři čerty. Hucul právě štípal dříví.

„Hucule, přichystej se na cestu, musíš Bohu vysvětlit, proč držíš smrt v soudku.“

„Dobrá,“ řekl Hucul. „Pomozte mi ale nejdřív naštípat ty klády.“

„Jak to máme udělat?“ zeptali se čerti.

„Pojďte za mnou,“ řekl Hucul. „Ukážu vám, jak se to dělá. Jen co kládu naštípnu a vytáhnu sekeru, strčí tam jeden z vás prsty místo klínu. Druhý musí prsty zastrčit na konci klády a třetí uprostřed.“

První čert rovnou zastrčil prsty na začátek klády.

„Stůj tu do té doby, než druhý čert zastrčí prsty doprostřed klády.“

„Dobře,“ řekl první čert.

Hucul šel k druhému konci klády, naštípl ji a druhý čert tam strčil prsty.

Pak Hucul naštípl kládu uprostřed a poprosil třetího čerta, ať tam strčí prsty.

Když měli všichni tři čerti prsty v kládě, Hucul z ní vytáhl klín. Pak popadl hůl a začal je vyplácet. Čerti začali prosit, ať je pustí, že Bohu sami vysvětlí, jak se to má s nimi i se smrtí.

Hucul je pustil a oni hned vzali nohy na ramena.

Když se Hucul dožil stovky, rozhodl se, že půjde do ráje.

V ráji se ho apoštol Petr zeptal:

„Kdo to tam u dveří je?“

„Hucul, který se dožil stovky a chtěl by do ráje.“

„V ráji pro tebe není místo,“ řekl Petr.

Hucul se tedy rozhodl, že půjde do pekla.

„Kdo jsi?“ ptají se ho zpoza dveří.

„Jsem Hucul.“

Když čerti slyšeli, že k nim přišel Hucul, jen se celí otřásli a do pekla ho nepustili.

Hucul se tedy rozhodl, že půjde znovu do ráje. Zaťukal a poprosil, aby otevřeli okno, že by se rád podíval, jak se v tom ráji žije.

Apoštol Petr otevřel okno a Hucul se jím vmžiku protáhl dovnitř. Petr chtěl Hucula vyhnat, ale ten se nedal, protože už neměl kam jít.

Bůh se nad ním slitoval a řekl: „Ať tu tedy zůstane.“

A tak se Hucul dostal do ráje.

Cikán a Štěstí

Jednou se cikán vracel domů. Stěžoval si na trpký osud a nakonec vykřikl:

„Štěstí mi prostě nepřeje. Kde ho mám hledat?“

Štěstí se rozhodlo, že si jeho stížnosti vyslechne.

Po cikánově zpovědi ho Štěstí vzalo za ruce a řeklo:

„Nelekni se a poslouchej. To jsem já, tvoje Štěstí.“

V tu chvíli se cikána zmocnil vítr a nesl ho daleko, předaleko, až přistál u vchodu do jakési jeskyně. Štěstí mu řeklo:

„V této jeskyni se nacházejí všechny poklady světa. Běž tam a vezmi si jich tolik, kolik pobereš. Když si jich ale vezmeš moc, domů je nedoneseš. Proto si jich neber zase tolik. A pozor, ne abys pytel s poklady hodil na zem. Dotkne-li se země, všechno se promění v prach. Nesmíš být chamtivý.“

Jen co Štěstí dořeklo ta slova, zmizelo. Cikán vstoupil do jeskyně. Oči mu od takového množství pokladů a drahého kamení až přecházely. Začal si nabírat poklady do rance. Po chvíli vyšel s nákladem tak těžkým, že ho sotva utáhl.

Po několika krocích pocítil únavu. Cikán pochopil, že svůj náklad neunese.

Vtom dostal nápad. Nehodím poklad na zem, ne, prostě budu ranec kutálet.

„Copak o svůj poklad přijdu, když budu ranec kutálet po zemi?“ pomyslel si.

A hned to také zkusil. Moc dlouho se ale cikán z bohatství neradoval. Když už byl skoro doma, narovnal si záda a poklad najednou zmizel.

Cikán se rozplakal a znovu začal naříkat na svůj nešťastný osud.

Kde se vzalo, tu se vzalo, znovu se mu ukázalo Štěstí. Pohlédlo na cikána a proneslo:

„Ty jsi, cikáne, pořád s něčím nespokojený. Řeklo jsem ti, aby sis vzal pokladů tolik, kolik jich dokážeš unést. Kvůli své chamtivosti jsi ale přišel o všechno.“

Není potřeba být chamtivý. Ber si vždycky jen tolik, kolik uneseš.

Zajícova dobrodružství

Hluboko v lese žil zajíc. Běhal hladový po lese a ke své smůle nemohl najít nic k snědku. Jeden sedlák měl hned u lesa velký kus pole, kde si na zimu zasadil brambory, zelí, mrkev a jinou zeleninu.

Zajíc se rozhodl, že se tam podívá. Když přiběhl, hned spatřil zelí. Oči mu z něj až přecházely. Zajíc ale netušil, že sedlák tam to zelí před zajíci hlídá.

Zajíc se vrhl k jedné zelné hlávce a začal ji hryzat. Sedlák se k němu tiše přikradl a chytil ho za jeho dlouhatánské uši.

Zajíc dělal, že je mrtvý. Sedlák ho otočil, zvedl ho za uši a šel domů. Cestou se stavil v šenku na sklenku vína. Zajíce hodil pod keř.

Zajíc vyskočil a šup do lesa.

Po nějaké době zajíc zase přišel na to samé pole. Jen co se pustil do zelí, sedlák ho znovu popadl za uši. Tentokrát sedlák zajíce svázal a odnesl ho domů.

Když sedlák přišel domů, hodil zajíce do sklepa. Ve sklepě si vykračovala velikánská vypasená kočka.

Zajíc byl mazaný. Poprosil kočku, aby otevřela sklenici se smetanou. Vtom sklenice spadla a smetana se rozlila na podlahu.

„Pantáto!“ zakřičel zajíc. „Honem, pojďte sem, kočka dělá neplechu. Vylila na podlahu všechnu smetanu.“

Sedlák vběhl do sklepa, zajíc kolem něj proskočil a dveřmi vyběhl ven. Vzal nohy na ramena a za chvíli už byl v lese.

Když zajíc doběhl do lesa, spatřil medvěda, který líně ležel pod stromem a lízal si tlapu. I medvěd měl hlad. Popadl zajíce za uši.

„Tak, a teď tě sežeru, ušáku,“ řekl medvěd.

„Poslyš, medvěde, rozmysli si to ještě,“ řekl zajíc. „Pojďme raději za mou sestrou. Ožením vás. Bude ti vařit a ty už nikdy nepoznáš hlad.“

Když to medvěd slyšel, souhlasil, že se zajícem půjde na návštěvu.

Pustil ho, ušák dopadl na všechny čtyři a už pelášil pryč. Ještě na medvěda stačil zavolat:

„Myslel sis, ty hlupáku, že za tebe provdám svoji sestru. Otevřel jsi tlamu a už sis maloval, jak se budeš mít. Tůdle.“

Smrt zlé dívky

Stařičká matka měla syna, kterému už bylo přes třicet. Nebyl ženatý, protože si nemohl najít manželku.

Až jednou poznal neobyčejně krásnou dívku. Umínil si, že si ji vezme za ženu. Ačkoliv dívce se mládenec neznámo proč nelíbil, rozhodla se, že i přesto se za něj provdá.

„Vdám se za tebe, když mi přineseš srdce své matky,“ řekla dívka. „Tak mi dokážeš, že mě doopravdy miluješ.“

Mládenec však měl svou matku, která mu darovala život, rád. Dívčin návrh ho nejdřív překvapil, pak se ale rozhodl prověřit, zda to myslela vážně.

Zabil kozu a vyřízl jí srdce. Když přišel k milované dívce, podal jí kozí srdce. Dívka vzala srdce do ruky a začala se chlapci vysmívat. Mládenec jí srdce vytrhl a hodil jí ho do obličeje. Dívka zasténala, polekala se a jako bez ducha padla na zem. V tu ránu zemřela.

A tak dívka, která zatoužila po smrti mladíkovy matky, zemřela sama.

Proč je v Siněvirském jezeru málo ryb

Čáp jednou zatoužil poznat Karpaty. Přiletěl proto na Siněvirské jezero. Žít tam ale nemohl, protože v jezeře bylo málo ryb. Přeletěl tedy k řece Rika do Volového a usadil se tam. Kdysi tam teklo víc vody než teď a žila tam spousta ryb. Čáp měl radost, že se může živit rybami.

Ryby, které v řece žily, byly plaché. Jakmile se ve vodě někdo ukázal, hned prchaly. Čáp si pomyslel, že na ně musí nějak vyzrát. Vlezl proto do řeky a povídá rybám:

„Mé drahé rybičky, čeká nás neštěstí, protože lidé se rozhodli, že o kus dál po proudu postaví hráz a začnou s výlovem ryb. A když zemřete vy, čeká smrt i mě.“

„A co máme dělat?“ zeptaly se ryby. „Můžeš nám pomoct?“

„Ano,“ řekl čáp. „Mám pro vás i dobrou zprávu. Nedaleko leží Siněvirské jezero, kde můžete nerušeně žít. Na jezeře lidé hráz nepostaví.“

„Zachraň nás,“ začaly prosit ryby. „Chtěly bychom žít v jezeře, ale neumíme chodit ani létat. Všechny své naděje vkládáme do tebe. Moc tě prosíme, pomoz nám.“

„Pomůžu vám přestěhovat se do jezera,“ řekl čáp. „Musíte se ale seřadit, nemůžu pomoct všem naráz.“

„Dobře,“ řekly ryby. „Budeme ti vděčné za záchranu svých životů.“

Čáp se zaradoval. V duchu byl moc rád, že ryby proti stěhování do jezera nic nenamítají. Čápovi se nechtělo věřit, že je dokázal tak snadno oklamat. Ryby se zase radovaly, že je čáp zachrání před jistou smrtí, a souhlasily s jeho návrhem.

Ryby se vynořovaly z vody pokaždé, když se čáp důležitě prošel říčním tokem. Čáp si vybíral ryby velké a co nejtučnější. Vzal rybu do zobáku a odešel na břeh. Někdy popadl i víc ryb najednou. K řece se čáp během dne vrátil mnohokrát.

Zpravidla se potom uvelebil pod velkým dubem a ryby snědl. Jejich kosti nechával ležet u stromu.

Ryby, které zůstaly v řece, netušily, že čáp jejich příbuzné a kamarádky snědl.

Když už v Rice moc ryb nezůstalo, čáp náhodou chytil velikánského raka, který ho už nějakou dobu pozoroval. Rak věděl, že čáp ryby žere, protože pod dubem našel jejich kosti.

Rak se na čápa rozhněval. Když ho čáp chytil, popadl ho za krk a začal ho škrtit.

„Za to, žes oklamal mé kamarádky ryby, teď zemřeš,“ řekl rak.

Čáp nemohl křičet, protože hrdlo mu svírala klepeta, a nemohl ani dýchat. Nakonec už tu bolest nevydržel a umřel. Jeho tělo dopadlo na břeh řeky.

Teď už víte, proč je v Siněvirském jezeru málo ryb. Čáp nestál o to, aby tam žily.

O vrbě a kalině

Do rodné vesnice se vracel voják, který mnoho let válčil v dalekých krajích. V cizině měl snoubenku, kterou upřímně miloval. Oba snili o společném životě, spoustě dětí a rodinném štěstí.

Když dorazil do vesnice, navštívil své rodiče, kteří za ta léta velmi zestárli. Rodiče zatoužili po tom, aby se jejich syn ve vesnici usadil a oženil se tam. Doma ho uvítaly dvě dívky, které se do něj hluboce zamilovaly.

Jedna z nich se jmenovala Vrběna, druhá Kalina.

Vrběna byla velmi půvabná: měla nádherné vlasy, nazelenalé oči a krásnou postavu. Pravda je, že měla ostrý jazyk a uměla být pěkně jedovatá.

Kalinu krášlil červený náhrdelník, dlouhé vlasy měla zapletené do copů a oči hnědé. I ona měla skvělou postavu. Dívka byla na všechny milá a její řeč byla přívětivá, protože se každému snažila pomoci.

Vrběna a Kalina byly najednou všude, kam měl voják namířeno. Přely se mezi sebou o to, která z nich u něj bude blíž. Voják si jich ovšem moc nevšímal, ačkoliv obě děvčata by mohla být jeho nevěstami. Dívky samy se vojáka usilovně snažily pozvat na schůzku.

Ani jedna z nich ho ale nemohla zlákat, ať dělaly a říkaly, co chtěly. Voják s oběma jednal zdvořile, ale nic k nim necítil.

Jednou se dívky strašně pohádaly. A jen u hádky nezůstalo – děvčata si vjela do vlasů.

Vtom se objevila víla, která jejich soupeření udělala konec. Vrběnu proměnila ve vrbu, Kalinu v kalinový keř. Od té doby na kraji vesnice rostla vrba, strom, který chutná hořce. Na kalině rozkvétaly bílé květy, jež se potom měnily v trsy červených bobulí.

Voják z rodné vesnice zase odešel a vrátil se do ciziny, kde na něj už čekala jeho snoubenka. Vzali se, žili šťastně a měli děti.

Vrba a kalina jsou symboly Ukrajiny.

Pavouk a moucha

Pavouk a moucha kdysi byli sousedé. Moucha poletovala kolem pavučiny, kterou pavouk upletl v rohu místnosti.

Moucha jednou pozvala pavouka na návštěvu. Pavouk se k ní dobelhal po stěně. Moucha ho uctivě uvítala a začala ho hostit svými pokrmy. Dlouho seděli vedle sebe a klábosili o životě. Pak přišel večer. V místnosti se setmělo. Oba usoudili, že si půjdou lehnout.

Pavouk se rozhodl, že poprosí mouchu, aby si lehla vedle něj.

„Bojím se spát sám,“ řekl pavouk mouše. „Můžu si lehnout vedle tebe?“

Moucha s pavoukovým návrhem souhlasila a ulehla vedle něj.

Pavouk pohostinnou mouchu svázal svou sítí. Ovíjel ji svým vláknem celou noc, takže už ani nebyla vidět.

Ráno se moucha probudila a nemohla se ani hnout, tak pevně byla omotaná silnými vlákny.

„Pomoz mi, prosím, dostat se z té pavučiny,“ vykřikla moucha.

„Je mi to moc líto,“ odpověděl pavouk, „ale rozplést pavučinu neumím. Rodiče mě ji naučili jenom uplést.“

Proč sedlák nepokácel jabloň

V jedné vesnici měl sedlák velký sad. Rostly v něm nejrůznější ovocné stromy, květiny a další rostliny. Měl také tuze starou jabloň, která už nerodila. Strom byl útočištěm různých ptáků a také veverky.

Sedlák si řekl, že jabloň pokácí a z jejího dřeva udělá nábytek. Vzal do rukou sekeru a pustil se do kácení. Když ale sekerou udeřil do stromu, z jabloně vylezli ptáci a veverka a začali ho prosit, aby strom nekácel. Ptáci řekli, že mu budou zpívat, kdežto veverka bude svou přítomností těšit jeho oko.

Sedlák jejich prosbám zpočátku nevěnoval pozornost. Z dutiny v kmeni jabloně ale začaly létat včely. Když si sedlák dutinu prohlédl, všiml si tam něčeho nezvyklého. Strčil dovnitř ruku a nahmatal lepkavou tekutinu. Vložil ruku do úst a uvědomil si, jak lahodná ta sladká tekutina je. Byl to med, který včelky snesly.

Pochopil, že včely mu budou každý rok dávat med, a rozhodl se, že nechá ptáky, veverky i včelky ve staré jabloni nerušeně žít.

Borovice a její dvě přání

V jedné vesnici rostla osamělá borovice. Žádná jiná borovice poblíž nebyla. Obklopovaly ji stromy s krásnými listy a borovici bylo moc líto, že ona má místo listí ostré jehličí.

Jednou borovice zatoužila po zlatém listí. Zanedlouho se jí přání splnilo. Borovice se zaradovala, brzy však přišel dřevorubec, všechny zlaté listy otrhal a odnesl si je domů.

Borovice byla smutná, že o zlaté listy přišla. Rozhodla se, že zelené budou lepší. To štěstí ji rozveselilo. Přišla ale koza a všechno listí snědla. Holá borovice se zamyslela, jestli jí ty sny o listí stály za to.

Tehdy se borovice rozhodla, že se vrátí k předešlé podobě. Od té doby mají všechny borovice jehličí.

Proč si slavík nesedá na vinnou révu

V dávných dobách slavík rád sedával na vinné révě. Přátelili se, protože slavík na révě zpíval a réva byla šťastná, že může jeho zpěvu naslouchat. Pravda, slavík z révy občas odlétl. To se pak vinná réva bez slavíka nudila.

A tak se vinná réva rozhodla, že dá slavíkovi za vyučenou. Když slavík jednou přiletěl a usedl na ni, z révy najednou začaly růst dlouhé výhonky, které se kolem jeho nohou omotaly jako chapadla.

V noci se slavík rozhodl odletět, jenže ouha: nemohl se od révy odtrhnout. Výhonky mu nedovolily vzlétnout.

Dlouho s nimi zápasil. Už se mu ani nechtělo zpívat, jen se snažil zobákem rozklovat ta zelená chapadla. Když se výhonků konečně dokázal zbavit, rozhodl se, že na vinnou révu si už nikdy nesedne.

Od té doby se slavík révě vyhýbal, protože se bál, že ho znovu nebude chtít pustit. Ani jeho potomky na vinné révě neuvidíte.

Proč zajíc nemá ocas

Kdysi dávno měl zajíc dlouhý a huňatý ocas. Byl na něj moc pyšný, a když potkal lišku, často se jím chlubil. Dlouho mu to ale nevydrželo.

Jak známo, zajíc se živil tím, že chodil po vesnických zahradách, kde okusoval zelí a mrkev, které tam vesničané pěstovali. Nedaleko, pod velkým keřem, dokonce i spal.

Sedlák ale nechtěl nečinně přihlížet, jak mu zajíc pustoší zahradu. Dumal, dumal a nakonec se rozhodl, že zajíce chytí. Nalíčil na zahradě železa.

Zajíc byl neopatrný a želez si nevšiml. Znovu si vzal dvě mrkve. Zamával ocasem, jenže to neměl dělat, protože železa sklapla a jeho ocas v nich zůstal.

Zajíc sebou několikrát škubl. Bolelo to, on ale napnul všechny síly a podařilo se mu vytrhnout. Až když se otočil, zjistil, že přišel o ocas.

Zajíc se pak vesnickým zahradám dlouho vyhýbal: bál se, že se znovu chytí do želez a bude ho to stát život.

Od té doby má zajíc krátký ocas.

Proč zajíci mění srst

Každé zvíře v lese se snažilo zajíce chytit a sežrat. Zajíce lovili medvědi, vlci i lišky a zajíci se před nimi neměli jak ukrýt. Pronásledovat a zabíjet je začali dokonce i orli a jestřábi. Jen s obtížemi nacházeli ušáci útočiště v houštinách. Každý z jejich nepřátel teď viděl, kolik jich v lese je. Už se zdálo, že dravci zanedlouho vyhubí celý zaječí rod.

Jednou zajíci přišli k Bohu, aby si postěžovali na osud.

„Bože,“ začali, „co máme dělat? Zvířata nás všude pronásledují, nemáme se kam vrtnout. Pomoz nám, Bože!“

„A co byste, zajíci, chtěli?“ zeptal se Bůh.

„Chtěli bychom mít takovou srst, aby nás žádné zvíře ani pták neviděli,“ odpověděli zajíci.

„Dobrá,“ pravil Bůh. „Budete mít šedivou srst. Díky ní snadno naleznete úkryt v lesním houští a norách.“

„Děkujeme ti, Bože, za tvůj dar.“

Od té doby se zajíci mohli v lese snadno ukrýt před svými nepřáteli. Dobře se jim žilo. Mohli běhat do vesnice u lesa a brousit po zahradách, kde si vesničané pěstovali zelí, mrkev, okurky a jinou zeleninu. Takový život se zajícům líbil.

Zanedlouho však nastala zima. Tmavá zaječí srst byla dobře vidět a zvířata je znovu začala lovit. Byl to těžký život. Kterékoliv zvíře mohlo zajíce ulovit a sežrat.

Zajíci se v zimě znovu sešli a vypravili se k Bohu.

„Bože,“ řekli zajíci, „jsme ti vděční za to, že v létě máme šedivou srst, ale teď v zimě se nám žije hůř. Všechna zvířata a ptáci nás loví. Zaječí rod je na vymření.“

Bůh zajíce vyslechl a řekl jim:

„Dobrá, milí zajíci. V zimě tedy bude vaše srst bílá.“

A srst jim hned zbělela jako sníh.

Od té doby mají zajíci srst v létě šedivou a v zimě bílou.

Proč ptáci mlčí

V dávných dobách žili ptáci s lidmi a dobře si s nimi rozuměli. Ptáci a lidé o sobě navzájem všechno věděli.

Jednou lidské příbytky navštívil hladový jestřáb. Prolétl se nad vesnicí a uviděl kuře. Hned ho uchvátil a odlétl na vysoký strom. Tam začal kuře klovat.

K jestřábovi přiletěl orel, jeho přítel. Rozzářily se mu oči, protože i on měl hlad.

„Co se, příteli, tak díváš na mou kořist?“ zeptal se jestřáb. „Jestli máš hlad, kousek kuřete ti dám.“

„Nic od tebe nechci,“ řekl orel. „Kořist si můžu ulovit sám. Zajímalo by mě ale, jestli tě to malé kuře nasytí. Já jsem třeba nedávno měl zajíce. To bylo panečku něco. Nedokážeš si vůbec představit, jak chutné má takový zajíc maso.“

Začali se přít, kdo z nich je lepší. Každý se chlubil svou silou a moudrostí. Povykovali u toho tak, že hluk přilákal spoustu různých ptáků.

Když se shromáždili všichni ptáci, orel a jestřáb jim oznámili, že jeden z nich se musí stát jejich králem.

„Vaším králem musím být já, protože létám nejvýš a všechny vidím už zdálky,“ řekl orel.

„Ne,“ řekl vrabeček. „Jsem sice malý, ale zato jsem pořád s vámi všemi v létě i v zimě. Králem chci být já.“

Nato si vzala slovo kukačka.

„Vrabec králem být nemůže,“ řekla. „Já celé léto zpívám a nikomu nevadím.“

„Copak může být královnou kukačka, která klade svoje vajíčka do našich hnízd, abychom je vyseděli a krmili její mláďata, než vyrostou?“

Ptáci se mezi sebou dlouho přeli. Blížila se noc.

Starý čaroděj havran, který seděl na vysokém topolu, naslouchal hádce a rozhodl se ji ukončit.

„Všichni byste chtěli být králi,“ řekl havran. „Nikdo z vás nenaslouchá ostatním. Proč byste vůbec měli rozumět jazyku těch druhých. Ode dneška budete mlčet.“

Od té doby všichni ptáci na celém světě mlčí, dokonce přestali rozumět lidské řeči.

To už je ptačí osud.

Proč je vrána černá

Bylo to dávno, v dobách, kdy ptáci ještě hovořili lidskou řečí. Mezi ptáky byl mistr barev – sova.

Když nějaký pták stál o krásné zbarvení, požádal o něj sovu. Jenom vrána si pořád nemohla vybrat, jakou barvu by její druh měl mít. Přišla k sově a poprosila ji, aby ji přebarvila, nevěděla ale, jakou barvu si vybrat. Všechno si promyslela a rozhodla se, že bude zelená. Poprosila sovu, aby ji obarvila nazeleno, hlavu nechala bílou a křídla udělala šedá.

Sova vráně řekla, že její prosbu nemůže hned splnit, protože se musí nejdřív postarat o zbarvení jiných ptáků. Vrána se na sovu rozhněvala, protože ji odmítla obarvit tak, jak si vrána přála.

Ale i sova se rozhodla po svém. Vmžiku vránu obarvila načerno s šedým odstínem.

Od té doby je vrána černá.

Proč se krtek bojí světla

Jednou se lesní zvířata dostala do sporu, jestli je potřeba, aby na nebi svítilo slunce. Denní zvířata si pochopitelně přála, aby svítilo pořád, kdežto nočním šelmám jenom bránilo v lovu.

„Když máš teplý kožíšek, je ti dobře i bez slunce,“ poznamenala lištička.

„To já nemám světlo vůbec rád,“ zabručel krtek a přikryl si hlavu javorovým listem.

„Co to povídáte?“ zděsila se veverka. „Bez slunce příroda zahyne!“

Medvěd, který hádku také poslouchal, navrhl:

„Zahrajme si tedy sudou, nebo lichou! A kdo vyhraje, toho slunce bude a ten rozhodne, co s ním udělá.“

Zvířata se poradila a vybrala dva rozhodčí, kojota a sovu. Čtyřnožec dostal na starosti denní zvířata, kdežto opeřenec ta noční. Pak hráči vytáhli kamínky a ukryli je v tlapách. Pro rozhodčí ostatní zvířata připravila dvanáct klacíků, aby zaznamenávali výsledek. Hráči si rozložili náčiní na velkém plochém kameni a začali.

A že hra trvala dlouho! Nejdřív kamínky ukrývala denní zvířata. Zvířata si je navzájem předávala tak šikovně a odhodlaně, že nikdo nepochyboval: vyhrají světlomilní! Až najednou krtek, který byl v týmu nočních zvířat, správně určil, že kamínky mají lejsek a jestřáb. Teď přišla s hádáním řada na denní zvířata.

Štěstí se usmálo tu na jedny, tu na druhé. Zdálo se, že hře nebude konce. Zvířata se do hry zabrala tak, že si ani nevšimla, že vyšlo slunce.

Sluníčko dlouhá hra znudila tak, že zívlo, vykouklo zpoza stromů, natáhlo paprsky a začalo dravce šimrat.

První začal oči mhouřit medvěd. Křivonohý chlupáč hrál za noční zvířata a seděl na kmeni tak dlouho, že ho začaly brnět tlapy. Teď se ještě k tomu udělalo i vedro, takže si ten pořízek musel sundat boty.

Když to sluníčko spatřilo, vesele se zasmálo a začalo skotačit po čumácích a hřbetech zvířat. Týmu nočních tvorů nezbylo než hledat úkryt před palčivými paprsky.

Jako první mýtinu opustil kojot. Za ním odběhl krtek, který cestou několikrát zakopl. Sova zamávala křídly a poztrácela přitom kamínky. Medvěd za kamarády pospíchal tak, že si pravou botu obul na levou tlapu a levou na pravou. Kulhal sice, ale přesto ze všech sil uháněl do lesního houští.

„Počkejte!“ křičel, zatímco se kolébal z jedné tlapy na druhou.

Od té doby tak ten pořízek už chodí pořád, takže se o něm začalo říkat, že je křivonohý.

Ani jeden tým ve hře o slunce nevyhrál, proto se den a noc střídají a každé zvíře loví tehdy, kdy mu to vyhovuje.

Asi znáte legendu o tom, jak Bůh připravil krtky o zrak. Pokud ne, bylo to tak: krtci pořád ryli pod zemí a škodili stromům v rajské zahradě. Bůh slíbil, že krtkům zrak vrátí, když vyhrabou tolik děr, kolik je na nebi hvězd.

Když krtci zahlédnou jenom náznak světla, hned se zaryjí hlouběji, jen aby se neocitli na povrchu. Tlapy mají jako lopatky, navíc jsou obrácené do strany. Naše tlapy slouží k rytí zeminy, vysvětlují krtci. Čumákem se do měkké hlíny zavrtáme, předními tlapami ji pak odhrabeme.

V kraji, kde se tenhle příběh kdysi udál, svítilo slunce přes den vždy velmi dlouho, pak ale náhle zmizelo a nastala předlouhá noc.

Proč netopýr visí hlavou dolů

Žila na světě létající myš, které se říká také netopýr. Bůh netopýra stvořil z polní myši, která byla náramně rychlá a přede všemi utíkala. Polní myš si Bohu stěžovala, že nemůže létat.

Tu jí Bůh řekl:

„Můžu ti dát schopnost létat, ale nebudeš pak moci běhat po zemi.“

„Dobrá,“ řekla myš. „Ráda bych létala tak, jako létají ptáci na nebi.“

„Měj však na paměti, že už se nikdy nepostavíš na nohy,“ řekl Bůh. „Nohy budeš mít slabé. Tvá křídla budou lehká a pružná, pokrytá peřím. Hlavu budeš mít jako vajíčko, nechráněnou před údery.“

„Lepší je létat po obloze než utíkat před nepřáteli na zemi,“ řekla polní myš. „Velkou hlavu nepotřebuju, nechci o ničem přemýšlet.“

A tak Bůh udělal z polní myši myš létající.

Netopýr odletěl a schoval se v jeskyni, protože už nechtěl nikoho vidět.

Rozhodl se, že ve dne bude spát a v noci lovit hmyz, různé brouky a můry.

Netopýr zkoušel běhat po zemi, měl ale moc slabé nohy. Od té doby spí netopýři zavěšení na větvích stromů nebo na trámech. Aby je nebolela hlava, drží se nohami za větev a hlavu nechávají dole. Naštěstí ji nemají moc těžkou. To jim také dovoluje, aby ve dne viseli hlavou dolů.

Kdysi netopýr spadl na zem a dlouho nemohl vzlétnout. Trápil se, trápil a pomaloučku se plazil nahoru na kopec. Vrhl se z výšky dolů, roztáhl křídla a vzlétl.

Od té doby už netopýr nikdy na zem nespadl.

Jak dědeček na Zakarpatí volil

(Humoreska)

Nikdo si už nevzpomíná, jestli to bylo dávno nebo nedávno. V jedné vesnici v Karpatech žili dědeček a babička. Žila s nimi i dcera s vnučkou. Jak vlastně žili, to ví jen bůh. Důchod měli dědeček i babička mizerný. Pro čtyři lidi – dcera totiž vychovávala vnučku a vlastní příjem neměla – to nestačilo.

Dědeček s babičkou přemýšleli, jak se mají v demokratické zemi, kde by každý chtěl být poslancem, uživit. Poslanci nemusí o voličích moc přemýšlet, a když už je zvolí, ani je nenapadne usilovat o blaho lidu. Hledají jen, co by se dalo privatizovat, případně jak souseda nebo svůj protějšek připravit o nějakou tu píď země, k níž by se potom během zasedání dala přiklepnout i nejbližší mez. Dědeček s babičkou přemýšleli, co si počnou, a rozhodli se, že si koupí kozu. Dědeček poprosil, aby mu v Čechách koupili kozu dobrého plemene, která by dojila tak sedm osm litrů mléka. Jejich vnučka totiž ráda pila mléko. A když dědeček s babičkou měli peníze, mohli si dopřát houstičku. Na víc neměli.

Přišly volby a pan kandidát všude rozvěsil billboardy, na kterých „skromně“ stálo: „Volte mě, volte mě.“ Dědeček se na to podíval a řekl babičce:

„Slyšela jsi, babičko, jak nás koza celou noc budila?“

„To víš, že slyšela, dědečku,“ řekla babička. „Co se ale dá dělat, když musíme jít k volbám. Tomu, kdo k volbám nepřijde, prý můžou sebrat důchod.“

„Bože, jsi ty ale hloupá!“ odpověděl jí dědeček. „Nejdřív musíme obstarat naši Mařku, k volbám půjdeme až potom.“

„Jářku, dědečku, ty jsi hlava. Dělej, jak myslíš,“ odpověděla mu babička. „Jsi študovanej, vychodils školu.“

Dědeček si oblékl kabát, na hlavu narazil čepici a šel do stáje za kozou Mařkou.

„Mařko, chovej se slušně, protože tě vedu za tvým kavalírem, zdejším kozlem. Moc tě prosím, Mařko, ať tě kozel nemusí dlouho přemlouvat, než ho obšťastníš. Musím pak ještě k volbám, protože když nebudu volit toho náfuku z billboardu, přijdu o důchod a v zimě tě nebudu mít čím krmit.“

Jak to bylo dál, to nikdo neví. Dědeček s babičkou odvolili (takže důchod bude) a koza Mařka je spokojená, protože si tiše broukala a v noci už byla ticho. A jak bylo kozlovi, to ví jen on.

POVĚSTI

Pověst o hoře Pop Ivan

V Karpatech žil chudý pasáček. Většinu roku pásl sedlákům ovce. Celé dny hrál na píšťalku. Hrál tak skvěle, že to každého, kdo ho poslouchal, okouzlilo. Jeho melodii zaslechla i královská dcera. Řekla si, že se podívá, kdo to tak skvěle hraje.

Byla zvědavá, kdo ji to svou melodií tak okouzlil. Šla dlouho, protože hory v okolí vesnice byly rozlehlé a vysoké. Šlo se jí pomalu, neboť měla vysoké podpatky. Brzy si svou obuv o kameny na horských stezkách docela rozedrala. Po nějaké době pocítila únavu.

Vtom princezna spatřila chudého mládence.

„Kdo jsi?“ zeptala se.

„Jsem pasáček, pasu sedlákům ovce,“ odpověděl mládenec. „Jmenuju se Ivan.“

„To je škoda,“ pravila princezna, „já jsem se přišla podívat, kdo to tak krásně hraje na píšťalku.“

Na ta slova vzal Ivan do ruky píšťalku a začal hrát.

„Kde je tvůj dům, Ivane?“ zeptala se princezna.

„Můj dům je moje hora. Trávím na ní dny i noci. V noci spím na pokosené trávě pod rozložitým stromem, který mě chrání před deštěm i sluncem.“

„Pojďme, ukážu ti vesnici, kde žiju v zimě.“

„Nemůžu už jít, zničila jsem si střevíce,“ pravila princezna. „Jestli to dokážeš, vynes mě nahoru. Budeš mi hrát na píšťalku, aby se moje srdce radovalo, že jsem tě spatřila.“

Mládenec ji vzal do náruče. Princezna mu připadala lehká jako peříčko. Šli dlouho a cestou se zastavovali, aby si trochu odpočali. To pak mládenec hrál na píšťalku nádherné melodie.

Nakonec došli na vrchol hory. Pasáček došel ke svému stádu, položil princeznu na trávu a sám ulehl k ní. Hlavu jí přitom dal na kolena.

Když si pasáček odpočal, znovu začal hrát na píšťalku. Princezně se pasáček tak zalíbil, že se s ním rozhodla žít. Nikdy se už s Ivanem nerozloučili.

Hora jim byla záštitou a místem jejich lásky.

Od té doby se hoře začalo říkat Pop Ivan, protože spojila jejich životy stejně nerozlučně jako kostel.

Pověst o jmelí

V zakarpatské vsi Lochovo, nedaleko od mukačevského zámku, žila čarodějnice Jemelie. Ve vsi ji rádi neměli, ale nikdo si s ní nevěděl rady. Všechno si dělala po svém a vesničanům přinášela jenom těžkosti.

Jednou do vsi přišel hezký mladík jménem Vasyl. Těžce pracoval v belgických šachtách a nějakou dobu strávil také v Jeruzalémě, kde sloužil u bohatých Židů. Pověřili ho, aby hlídal bránu, a proto dostal přezdívku Petach. V hebrejštině to znamenalo Otevřené dveře.

Dlouho vandroval po světě, až ho osud přivedl do vsi Lochovo. V Lochovu žila mladá pracovitá dívka Marusja, která se mládenci tuze líbila. Po svatbě si postavili chalupu. Vasyl byl velice šikovný, dokázal sám vyrobit snad úplně všechno. Sestrojil si mlátičku, povoz, založil vinici a věnoval se vinařství. Měl malé hospodářství, které vedl spolu se svou ženou Marusjou. Ve vesnici byl oblíbený, protože se vyznal ve stavitelství. Nikomu neodmítl pomoc a lidé si ho za to vážili.

Vesničané se nemohli zbavit čarodějnice Jemelie. Obrátili se na Vasyla a poprosili ho, aby jím s tím pomohl.

Vasylovi přálo štěstí, protože Jemelie zatoužila létat. Poprosila ho, aby jí sestrojil aparát, na němž by mohla kroužit nad vesnicí.

Vasyl byl náramně chytrý a sestrojil jí létající hmoždíř. Když Jemelie hmoždíř spatřila, bez dlouhého přemýšlení do něj usedla. Vasyl ale byl navíc i moudrý a sestrojil hmoždíř tak, že se nikdy neotočil k vesnici. Jemelie mávla koštětem, hmoždíř vzlétl na oblohu a vyvalil se z něj dým, který se usazoval na stromech, kde se proměnil na podivné rostliny, jimž vesničané začali říkat jmelí.

Od těch dob se ta rostlina začala šířit. Lidé ji nazývali čarodějná metla nebo také babská kletba – to proto, že si pamatovali, jak čarodějnice ztrpčovala život obyčejným lidem.

Od té doby se už ve vsi žádná čarodějnice neukázala.

Pověst o užhorodském platanu

Za dávných časů vládla na užhorodském zámku různá knížata a hrabata. Každý z vládců chtěl, aby po něm v Užhorodě zůstalo něco na památku.

Když zámek připadl hraběcímu rodu Drugethů, hrabata se rozhodla zasadit takový strom, který by rostl po mnoho století a připomínal by je a jejich nesmrtelnost. Pod užhorodským zámkem vznikl na jejich příkaz veliký park, kde se zelenaly borovice, smrky, cypřiše, katalpy a jiné stromy. Ty ale nebyly dlouhověké.

Jednou se hrabě z rodu Drugethů vypravil do Itálie, do své staré vlasti. Doslechl se tam, že existuje strom, který žije víc než půl tisíciletí. Byl to platan javorolistý.

Zajímavé je, že platanům v zimě opadává kůra z kmene a ony jsou holé. Často se jim proto přezdívá nestydové.

Hrabě Drugeth z Itálii přivezl dva výhonky platanu do Užhorodu. Zasadil je v parku pod zámkem.Platany rostly mezi ostatními stromy do krásy. Drugethové chtěli, aby se v parku mohl přírodou potěšit každý obyvatel či návštěvník Užhorodu. Zřídili proto aleje a podél nich vysázeli květiny: růže, lilie, astry a další. Mladým lidem park sloužil jako místo dostaveníček, kdežto starší tu odpočívali. Navštěvovat ho mohli jak obyvatelé města, tak jeho návštěvníci. Platany rychle rostly do šířky i do výšky.

Zanedlouho pěkně vyrostly a staly se ozdobou zámeckého parku.

Nádherný platan, který hrabě Drugeth zasadil, dodnes osaměle roste u užhorodského zámku. Podobá se deštníku, neboť pod jeho korunou se člověk může nejenom zchladit za letních veder, ale i ukrýt před deštěm.

Teď je mu skoro pět set let. Jeho obvod činí deset metrů, na výšku má metrů víc než dvacet.

Pověst o řece Už

Bylo to dávno. V našem kraji žil kníže Laborec, který byl v devátém století vazalem bulharského cara Symeona, vládce celé Byzance.

Naši zemi si chtěly podmanit různé kmeny, ale kníže Laborec ji se svým vojskem vždy bránil.

Jednou karpatské hory překročili Maďaři. Poprvé se jim postavil na odpor u hradu Vartopljanka nedaleko od Mukačeva. Maďaři utrpěli první porážku a vrátili se do hor. Kníže Laborec se jal oslavovat vítězství, ale maďarské kmeny znovu vyrazily do útoku a obklíčily jeho tábor. V boji tehdy padla spousta Laborcových bojovníků.

Laborec opustil okolí Mukačeva a vrátil se na užhorodský hrad. Chtěl vzít celou rodinu a vydat se na západ. Jeho dcera Annusja však odmítla opustit hrad, v jehož okolí žili prostí lidé, s nimiž vyrůstala a které měla ráda.

Lid v zoufalství naříkal, budoucnost nedávala nikomu spát. Lidem bylo jasné, že před hordou není obrany. Všech se zmocnil zármutek, nářek a nejistota.

Kolem užhorodského hradu tekla velká řeka Ung, která dala jméno městu i hradu – těm se říkalo Ungvár.

Hrad zpustl. Maďaři, kteří užhorodský hrad dobyli, Laborcovu dceru zajali a chtěli, aby se stala ženou jejich vojevůdce. Annusja se dozvěděla, že její otec – kníže Laborec – hrdinně zahynul u řeky Sviržavy, kterou zanedlouho nazvali jeho jménem.

Maďaři Annusju dlouho prosili, aby se provdala za jejich vojevůdce, ona ale byla proti. Annusja se Maďarům nepodvolila a nakonec skočila z hradu do řeky Ung.

Tam také zemřela. Lidé, kteří žili v okolí hradu, začali řece říkat Už. Řeka, jejíž vody plynuly do Laborce, se opravdu vinula kolem hradu jako užovka. Tak se v podobě řek Už a Laborec znovu shledali kníže a jeho dcera.

Pověst o pelyňku a pcháči

Před kolika lety to bylo, to se dnes už dá těžko říct. V jedné vesnici žila chudá dívka jménem Polaňa, které všichni kdovíproč říkali Pelyňka. V šesti letech se stala úplným sirotkem. Žádné příbuzné, kteří by se o ni mohli postarat, neměla. Bydlela v malé chaloupce uprostřed pole, kterou jí postavili hodní vesničané.

Ve stejné vesnici žil bohatý mládenec, syn zámožného sedláka. Jednou se seznámil s dívkou Pelyňkou. Začal se o ni ucházet. Dlouho za ní chodil, dokud v sousední vsi nepotkal bohatou dívku, popovu dceru. Mládenec opustil Pelyňku a místo ní se začal dvořit popově dceři.

Nakonec se rozhodl, že se s bohatou dívkou ožení. Mladý pár určil datum a pozval hosty. Všechno bylo připravené ke svatbě.

Ve svatební den začala vichřice, která vytrhávala stromy z kořenů a vrhala je na zem. Hodně chalup přišlo k úhoně. Navíc se stalo neštěstí, když vichřice zastihla svatebčany. Vichřice se zmocnila ženicha a odnesla ho na pole, kde žila Pelyňka. Mládenec se podivil, že ho v den svatby odnesla vichřice na pole, a ještě víc ho překvapilo, když se ocitl u chudé dívky.

Tu se najednou vichřice proměnila ve starce, který se mládence otázal, proč se k dívce zachoval tak bezohledně.

„To je moje věc, ne tvoje, starče.“

„A jak se jmenuješ, mládenče?“ zeptal se stařec.

„Pche, do toho vám nic není,“ opáčil mládenec.

Stařec se rozhodl, že ho promění v rostlinu, které se začalo říkat pcháč. Od té doby na polích roste pcháč – rostlina, kterou vesničané nemají rádi.

Pověst o červené růži

Malá holčička jménem Aňa osiřela. Máma s tátou jí umřeli, když jí bylo pouhých šest let. Příbuzné neměla, proto žila nuzně a často měla hlad.

Jednou se jí zdálo o kouzelné víle, která se rozhodla, že sirotě pomůže. Víla holčičce ukázala, jak má z papíru skládat květy růží. Květy, které Aňa skládala, byly neobyčejně krásné. Chodila s nimi na trh, ale lidé jí platili jen kopějky. Byla to vyčerpávající práce: aby se uživila, musela vyrobit spoustu kytiček.

Holčička každou noc plakala. Měla těžký život.

Jednou se jí znovu zdál sen. Vyrostla v bídě a nouzi. Vyrostla a jako mladá dívka se stala snoubenkou jednoho muže. Mládenec viděl, že vyrábí květiny na prodej, a zachtělo se mu zbohatnout. Sám nepracoval ani den, zato novopečenou manželku nutil dřít ve dne v noci.

Dívka už ani neměla za co kupovat papír, z něhož růže skládala. Její lenivý muž ji nutil pracovat víc a víc. O bílé květiny ale na trhu většinou nebyl moc zájem.

Tehdy se muž rozhodl, že papírové květiny oživí kapkami manželčiny krve. Propíchal jí prsty a krví barvil už složené květiny. Dívka brzy vykrvácela a zemřela.

Tak se z bílých květů růže staly červené, protože je skropila krev siroty.

Ганна Бобонич / Hanna Bobonyčová

Казки та легенди бабусі Ганнусі / Pohádky a pověsti babičky Haničky

Упорядкування й підготовка текстів Петро Бобонич / Úprava a příprava textů Petro Bobonyč

Переклад з української Мірослав Томек / Překlad z ukrajinštiny Miroslav Tomek

Ілюстрація на обкладинці Lumitar/Shutterstock.com / Ilustrace na obálce Lumitar/Shutterstock.com

Літературна редакція українського тексту Олександр Стукало / Jazyková redakce ukrajinského textu Oleksandr Stukalo

Коректура чеського перекладу Адела Лапачкова / Korektura českého překladu Adéla Lapáčková

Технічна редакція чеського перекладу Маркета Тойхнерова / Technická redakce českého překladu Markéta Teuchnerová

Видала Міська бібліотека у Празі, Маріанська пл. 1, 115 72 Прага 1 / Vydala Městská knihovna v Praze, Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

У МКП перше електронне видання / V MKP 1. elektronické vydání

Версія 1.0 від 27.02.2026 / Verze 1.0 z 27. 2. 2026

ISBN 978-80-274-4908-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4909-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4910-1 (prc)