Můj známý Vili Feld

Tma a světlo světa

Arnošt Lustig

Doplněné vydání

Znění tohoto textu vychází z díla Můj známý Vili Feld tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 2008.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Můj známý Vili Feld), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.1

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.2

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová
spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga
7. 5. 2025

1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2 Ibid.

Když nemůžu spát a cítím se vinen, ačkoli jsem nic neudělal a ani mě nikdo neobviňuje, píšu, a noc na sebe vrší vrstvy tmy, až zhoustne natolik, že její tkanivo praská jako natažená látka a začne jí prosakovat svítání. Slyším v duchu, co nemá jméno. Co nejde pojmenovat. Jen chvění. Čím přesahuje mlčení hlas a hlas ticho. Hranice, kde splývá dobré a zlé, a zároveň mez, která se neztrácí, jen vlněním posunuje k noci, když přijde večer a padá tmou jako kámen vzduchem, svou vlastní vahou k jitru.

I 

Z DENÍKU MALOMĚŠŤÁKA

Dobro a zlo?

Zločin a trest?

Každý to vidí jinak.

Vždycky to někdo je.

Byla na pouti, kde měli atrakci. Ženy si mohly koupit lístek a roztočit kruh jako v ruletě. Místo čísel se zastavilo kolo u jednoho ze tří znamení: Seznámení, Přátelsky a Vášnivý milovník. Výhra byla políbit Hitlera. Když se kolo zastaví u Seznámení, smí se žena letmo dotknout rty jeho tváře. Zastaví-li se kruh na Přátelsky, může ho lehce políbit na rty. Pokud kolo dojde na Vášnivý milovník, žena na něj doráží ústy, jak se jí zachce. Hitler tam samolibě seděl se svými rybími rty a tenkým knírkem, s pedantským pohledem člověka, který se jen nerad účastní, a úzkoprsou snahou si nezadat. Měla chuť zafixlovat kolo, aby se zastavilo u znamení Vášnivý milovník a cizí ženské mu hmoždily ústa.

ZE SNA

Žádný kůň není tak dominantní, aby si mohl dovolit při dostihu chyby. Neběžel příliš rychle. Věc spočívala v tom, že běžel nesprávným směrem.

— My přijdem, 1948

1

Proč člověk žije? Proto, že se narodil? Proč mě sem přivedla neznámá hra maminky a tatínka? Stačilo jenom, aby si tatínek lehl na maminku, nebo hodit – jako do forbesu – v náhodné chvilce stříbrnou korunu do hracího automatu štěstí nebo neštěstí?

Tak jsem tedy to sobotní ráno vystrčil zadeček na pana doktora Poppera a sestřička řekla: „Vidíte, paní Krausová, je to kluk.“ (A netušila, že povzdech mé osmnáctileté maminky nad mými zhnědlými půlkami a přání, abych se jmenoval Jindřich, bude poslední, co vysloví.)

K čemu jsem přišel? Jaká to byla řada, která čísla, jaké hvězdy? Které sudičky mně přály nebo nepřály, co jsem se teprve měl dovědět? A proč takhle? Může mít význam, že maminka slavila narozeniny třicátého dubna, kdy se údajně koná sabat čarodějnic? A má jiný význam, že zemřela posledního dubna, když jsem spatřil světlo světa? Kdo určil, co se má stát? Proč jsem se nenarodil jako lev, pták nebo štěnice? Co je ve mně hlas a co ozvěna? Připadám si jako ryba z pohádky, která ve chvíli úzkosti promluví. (Držel jsem vždycky s rybářem, ne s jeho ženou, která skončila u necek, protože neměla nikdy ničeho dost.)

Proč si člověk myslí, že je-li něco daleko, natolik se ho to netýká? Co je vzdálené, co blízké? Je život vášeň, omyl, nebo nuda? Nedorozumění, výsada, anebo nesmysl? Přijdeme cestou na kloub alespoň něčemu? Co je štěstí, osud? Je vše jen náhoda? Má to skrytý řád? Má význam hvězdný prach, který dýchám? Co je krása? Co smysl?

Co je, to je, říkal Plešoun Leoncavalo, odborný učitel tělocviku v sirotčinci v Belgické 25. Jsi, protože jsi. Žádný strach, to taky přejde. Ale proč? Nemůže to být jen chemie, jak tvrdil Plešoun. Chvíli se mi zdá existence smutná a vzápětí z týchž důvodů hezká. Na něco se vyspím dobře, na cosi do mrzuta. Tak je to s mou minulostí i budoucností. Chvíli jsou nejisté, za chvíli je mi z nich do zpěvu. Proč nejsem (vím, že i takhle se jenom ptát je pitomost) růžovým slunečním paprskem nebo starou pannou Elsou Ebergovou v poválečném prázdninovém táboře? Krůpějí krve, sladkou bolestí nevěsty nebo dechem horolezce, než padne? Proč není v životě nic tak jisté alespoň jako rychlost světla? Kde je smysl toho všeho?

Dřív se mi zdály v noci příběhy. Teď jenom obrazy, věta. Dlouho se mi opakoval sen z divadelního zákulisí: Za staženou oponou ke mně přistoupila dívka s běloučkou pletí, zničehonic mě objala a pohladila. Cítil jsem, jak byla teplá a vláčná. Najednou přivřela oči, přestávala se mazlit a šeptala, že už to stačí. Proč přišla nahá? Co v sobě obnažila kromě svlečených šatů? Později jsem se ptal: Je žena bludiště? Cesta a schody, po nichž stoupáme i klesáme do sebe samých? Svátost, kterou se rouháme? Krása, bez níž je život ubohý?

Probouzím se dřív, než bych měl. Snad už nepotřebuju tolik spát. Občas se spánkem zpotím. Ptám se, jak to všechno dopadne. Nevím přesně co. Proniká mnou nevysvětlitelná úzkost, než s jitřním světlem přejde.

Adler, moje nevlastní dvojče a kamarád, mi svěřil, co se mu vrací s pokročilým věkem. Jeho případ s Ledererem. Prchali ke konci války hořícím lesem, esesáci stříleli na všechno, co se hýbalo. Utíkali dva. Stěží se vyškrábou z polí do strmého kopce a lesa za vrcholem. Najednou se objevil Lederer. Spočítali si během vteřiny, že ve třech by je spíš chytili. Kudy jdete, zeptal se. Mlčeli jen dvě tři vteřiny, než ukázali na východ. Lederer pochopil, že chtějí jít sami; měl v očích zoufalství i vzdor a opovržení, otočil se na podpatku a zmizel opačným směrem.

Vnímal jsem to, jako by se to stalo mně. Jako Ervín Adler cejchuju lidi, jestli bych s nimi chtěl či nechtěl být v lágru. Někdy pochybuju, že bych chtěl být i sám se sebou. Proč, to není otázka ani odpověď. Rozděluju si lidi na bezpečné a nebezpečné. Těm nebezpečným se vyhýbám. Pokud nemusím, straním se jich. Ale co všechno je mezi tím?

Zvláštní je, že když se někdy blíží noc a v jejím ševelu už vlastně příští den, začínám posuzovat minulé události od začátku. Tanou mi na mysli, současně s tápavým zvukem tušení uvnitř, kde mu naslouchám jen sám: Ten, který vypovídá, jsme my, kdo naslouchá, jsme opět my a onen odpovídající, vzpouzející se nebo nalézající je znovu naše maličkost. Svědomí, sestra odpovědnosti, ohleduplnosti člověka k člověku.

Snad je to pro kočku. Neznámé vody, ve kterých se každý nakonec ztratí a utopí. Žalobce, soudce i popravčí v jedné osobě. Stínový soud, ve kterém jsme všichni soudci a který se nikdy neodkládá. Možná, že co hodlám psát, to moje první a zároveň poslední, nebude stát za kapku inkoustu. Hodně z toho, čemu přikládám důležitost, je zítra usazený prach. Cesta, po níž jsem šel. Tváře, místo nichž vidím záda, a pozdvižení, z něhož slyším jen ozvěnu rozplývající se v dálce. Nicotnost, nula, houbeles. Rozptýlená mlha. Nepotřebuju, aby mi někdo otloukal o hlavu krále Šalamouna, abych pochopil, že pružiny, které ovlivňují život, a neviditelné ruce a prsty, které ho hnětou jako těsto, zadělávané tajemnou tekutinou času, ta touha a úzkost, které nemohou umřít, obsah výkřiku po první ráně, kterou člověk dostane při narození, aby popadl dech, mají tisíce příčin, desetitisíce proč. A každé z nich ještě xkrát tolik. A nikdo je nestihne přebrat jako mák, který daly sestry přebírat Popelce. Jakmile jsem sám, je to se mnou jako s Adlerem, když vidí v duchu mezi stromy Ledererova záda.

Vidím také záda – události, protože jejich stříbro spatřím, když se na mě řítí v podobě katastrofy, a to také ne pokaždé včas. Z loužičky, kterou je paměť na začátku, se stává moře zapomnění, do kterého tečou řeky všeho, co se stalo. Ale ať mi pak někdo vysvětlí, proč se navzdory bezstarostnosti, se kterou jsem se narodil a která mi v životě už tolikrát pomohla a bez níž bych se nejspíš zbláznil, jako to hrozí Adlerovi, tolik vracím k Vilimu Feldovi? Proč ze všeho, co si chci potvrdit nebo popřít, vystupuje ze ztracena, z ticha a zapomnění znovu on?

Ty třpytky, panenky jeho šedých očí, výraz protáhlé, chytré tváře vyjadřující báječný příslib, co nás čeká, přelud nebo naděje, že to nejlepší je teprve na cestě, stačí zůstat naživu, kdekoli člověk je.

Vili Feld.

Ve dnech, kdy mi na hřišti Hagiboru odloudil a svedl Ruth Winternitzovou, neminul den, abych si nepředstavoval, jak se spolu prospali. Zdálo se mi o tom v noci. Sen plný tělesnosti, mírně řečeno. Byl ve snu asi horší než ve skutečnosti. Odehrávalo se to v hotelu, kde se probíral projekt Domova mládeže. Měla na starosti jeden z úseků. Díval se na ni a líbil se mu její zadeček. Napadla ho bláznivá myšlenka: svést ji. Na jeho elegantní tváři se vyklubal úsměv. Nakonec se pomalu všichni rozcházeli. Požádal ji o tiskoviny. Mohl by je dostat? Ano, odpověděla. Má je v pokoji. Nabídl se, že si pro ně dojde, aby nemusela běhat po hotelu a hledat ho. Zamířila do pokoje, s Vilim Feldem v patách. Otevřela dveře, vešli a Vili Feld je rychle zabouchl. Řekl si buď anebo. Vrhl se na ni a k jeho velkému překvapení nebyla proti. Začal ji vášnivě líbat a přitom jí hladil zadeček přes sukni, přejel jí vpředu. Nevěděla, kde všude má ruce. Masíroval jí prsa.

V objetí cítila, do jaké míry ho vzrušila. Šeptal jí, co se nedá opakovat. Chtěl její papulku, její ruku. Řekla mu, co chce od něho. Proměnil ji v lízátko. Narážela na jeho jazyk. Byla plná mléka, které mu nevadilo. Lačně ji polykal.

Dostrkal ji na postel. Líbal a hladil ji. Strhal z ní šaty a prádlo. Tuhl jí v rukou. Sklonila se. Udělal na oplátku všechno, co dostal od ní. Nacházel prsty každou štěrbinku. Děvko, Děvečko, Děvenko, šeptal. Děvko. Byl hrubý, i slovy jako smyslů zbavený. Kvílela bolestí. Řval. Držel ji za lokty a za boky. Chtěl, aby na něj vystrčila zadeček, a chválil její tělo. Rval ji za vlasy. Už nemohla dál. Šli společně do sprchy. Když ji viděl znovu nahou, opět začal. Bylo jí dobře? A jemu? Vzájemně si lichotili. Jestli je tělo jako přelévající se moře, nezmařili ani kapku. Sen končil setkáním nazítří. Řekla, že mi byla malinko nevěrná.

To další už bylo po probuzení.

„Mám o tobě sny,“ řekl jsem.

„Doufám, že ty nejslušnější,“ odpověděla.

„Naopak,“ řekl jsem.

„Nestydo,“ řekla.

„Asi bys to nechtěla slyšet.“

„Ne.“

„Byl v tom pan Feld. Velice důvěrně.“

„Neříkej.“

Zrudla? Nebyl jsem si jistý.

„Neměl jsem tě s ním seznamovat.“

„Proč?“

Ani teď nerudla.

Nemohl jsem jí líčit podrobnosti. Měla ho plnou pusu. Říkala, že je to skvělý pocit. Zacházel s ní jako s kurvou a chtěl, aby tak zacházela s ním. Připadalo mu to hrozné. Pokračovali asi deset minut.

„Nebyl to hezký sen,“ řekl jsem.

„Přála bych ti lepší,“ řekla.

Ale neptala se, co všechno se mi zdálo.

Myslel jsem na to, že nevynechali nic. A jak ráda si to nechávala líbit. Neznal jsem ji tak. Nebyl jsem Vili Feld. Byla s ním jiná? Vracel se k vzájemnému olizování. Neměl jsem z toho nejlepší pocit. Byl jsem rád, že jsem se probudil.

Kdoví, co se s Utinkou Futh Winternitzovou stalo. Nevrátila se, jako mnoho jiných. Nechtěl jsem si ji zmenšit na sen, který se mi o ní zdál. Chtěl jsem ji ochránit od hrubých doteků ze sna.

Sen se mnou zůstával dlouho. Podrobnosti nevyšuměly.

Sny Viliho Felda byly pravděpodobně střízlivější. (Ačkoli svoje sny nikdo nekontroluje.) Záleží na okolnostech, jak dalece jim hodláme věřit, že jsou zrcadlo, nejsou-li obrazem toho, co se nestalo, ale mohlo stát. Pokračování skutečnosti, nebo mnoha skutečností. Směs. Slitina.

Zdálo se mu několikrát za sebou, co se zdálo mnoha emigrantům, kteří se nesetkali s očekáváním, ať bylo jakékoli.

Vrátil se ve svém snu, ale nepustili ho už ven. Dobrovolně vlezl do pasti. Nasadil si okovy, zajatec ve vlastní kůži.

Tenhle sen mi Vili Feld převyprávěl.

Shledával, že původní země, z níž odešel, nebyla ve srovnání s jinými tak zlá.

„Nechci si stěžovat nebo naříkat,“ řekl.

„Dokud nás neplynujou, Vili, taky si nechci stěžovat,“ odpověděl jsem.

„Vypadá to, že jste trefil hřebík na hlavičku.“

Těšilo mne to. Své citové rozechvění skrýval. Nebo je maskoval. Nerozhodil ho ani nejsilnější kalibr. Sen o návratu, který se mění ve vězení. To neutuchající, podvědomé i vědomé, jako proud v ponorné řece. Jako když tvrdil, že monogamie je největší hloupost, kterou si lidé vymysleli. To citově rozechvívající, co v rozumu hlodá jako červ, ano i ne, pochybnosti, váhání, nerozhodnost, nejistota mezi unikajícími jistotami. V duchu kýče Zasviť mi ty slunko zlaté.

„Proč si člověk nemůže vybrat, kde a komu se narodí?“ povzdechl si, směšně.

„Nedá se to změnit?“ zeptal jsem se.

„Jen těm mimořádně šťastným,“ řekl.

Vili Feld.

Zákoutí jeho duše. Kam jsem mohl nanejvýš nahlédnout. Tušit. Ani to ne.

„Máme každý svou knihu osudu,“ řekl. „Je snadné tvrdit, že Bůh je mrtev, máte-li bezpečné zázemí, výhledy, jste-li obklopen krásou, bezpečím, trvalostí svých věcí. Ale proč nelze dopředu prolistovat knihu, která si říká osud? Může být laskavá i nespravedlivá. Pravdivá i plná klamu. Kdysi mi kartářka prorokovala, že v osmatřiceti budu v cizím městě a potkám známého, který mně, jako ručičky u hodinek, za pět minut dvanáct poskytne důležitou radu, inspiraci, povzbuzení. Zmeškám, jen když zaváhám a nebudu slyšet, co bych neměl přeslechnout. Opustila mě schopnost se rozhodnout. Nevěřím kartářkám, jako jsem nikdy doopravdy nevěřil kartám. Jen hraju. Někdy, abych vyhrál, jindy, abych zabil čas nebo se bavil tím, co od karet očekávají ti druzí.“

Byl to Vili Feld, který na hřiště Hagiboru v roce 1941 přinesl anekdotu, jak učitel napsal křídou na tabuli: Bůh je mrtev, Nietzsche. A student pod to připsal bílé na černém: Nietzche je mrtev, Bůh.

Některé anekdoty mohou být dlouho aktuální.

Přemýšlel jsem o tom, kolikrát už byl Vili Feld mrtev, kdy mu duch říkal něco jiného, než tvrdila jeho ústa nebo než co namlouval sám sobě. Nebyl to soucit, ani jen porozumění. Byla to snaha přijít mu na kloub. Co v něm hlodá, nad co se dokázal povznést, nejenom tam a tady.

Šlehlo mi to mozkem, rychlejší než myšlenka.

„Víte,“ řekl Vili Feld, „někdy se mluví o nesmrtelnosti. Pokud je dočasná, vím, o co jde. Všichni moji mrtví v jistém smyslu žijí. Ve mně. Není to pouhá vzpomínka. Je to jejich život, bohatý, košatý, každý se svým charakterem, svými sklony; epizody, osobní zážitky, které ve mně žijí a na něž nemůžu zapomenout. Není to jen otázka paměti. Je to záležitost duše. Hodně lidí si myslí, že duše je vynález básníků. Nikdo ji neviděl, neslyšel, neměl v ruce. Ale vykrvácel bych za to, že je. Určitě si ji jen nevymysleli rabíni, kněží a básníci. Zdráhám se přemýšlet o smrti. Připadá mi to jako nevhodný flirt, rouhání, prostopášnost. Je spolehlivě po válce, jen pochybuju, že spolehlivě skončila. Ale nevím si rady se svým životem. To je horší. Nic mi nechybí. Najím se, kdy chci; kdyby mi chyběly kšandy, rukavice nebo kravata, šaty, polobotky, kravata, dojdu si do krámu a koupím si, když budu chtít, od všeho třeba dvoje. Ty dražší. Mám všechno dobré, slušné, netrpím pocitem, že jsem chudinka, v žádném směru. Ale něco mi chybí. Nemůžu přesně říct co. Něco.“

Mluvil o štěstí. O smrti, nesmrtelnosti. Osudu. O směšnosti existence. O životě, selhání, povinnostech a vině a beztrestnosti. O zápase se zlem, zvnějšku i zevnitř. O odpovědnosti za sebe, za ty druhé. Co si člověk zaviní už tím, že se narodil. Co dluží sobě a těm druhým. Co dluží ostatní jemu.

Z restaurace křičela hudba, náhodou jemnější kus.

„Mám neutuchající pocit, jako host, kterého nezvali, a proto nevítají. Neobviňuju se, necítím se vinen, a přece, možná že být nevinen neznamená být bez viny. Myslím na svého otce, rabínského dědu, kdo, co, včetně mě, je zodpovědný za to, co se se mnou děje. Co jsem kdy, třeba nevědomky, porušil, co jsem zavinil, čemu jsem nezabránil. Slyším svůj hlas, který ke mně volá nebo šeptá, abych si uvědomil, že žiju. Jistě, žiju. Taky jsem mimochodem už párkrát zemřel. Tážu se jak, kde, co bude dál. Určitě nás oba poškodilo, kde jsme byli. Německá bezcennost života, kterou představili za války světu, dějinám, budoucnosti. Pár let po válce a válka je v nás, jako zhoubný nádor, vřed, neléčitelná nákaza. Ten hlas je svědomí, zodpovědnost, zoufalství a bezmoc. Trochu i rozmar. Přitom mně nic nechybí. Ženské říkají, že na pohled ujdu. Když to dojde dál než k flirtování, cítím se pořád ještě dost mužně. Váhám, co všechno mohu připustit. Uvidíme.“

„To se ví, Vili,“ řekl jsem.

Trvalo mi pár dní, než jsem se vyrovnal s ozvěnou, co mi řekl, a hledal jsem, za sebe i za něho, proč. Strašila ho facka, kterou jako pomocník kápa, ze strachu z postihu, dal spoluvězni v Auschwitz-Birkenau, v někdejším cikánském lágru, kde zaplynovali přes noc čtrnáct tisíc cikánů, aby udělali místo pro židovské vězně; rána holí, kterou téměř přerazil záda neposlušného vězně v družině nastupující do práce v Auto-Union, budoucím Audi, kam jsme rovněž nosili kameny na stavbu cesty, většinou jen tam a zpátky, abychom nahlédli marnost své existence před zplynováním a smířili se s tím, že na tomto světě nemáme co dělat.

Nechtěl jsem myslet na smrt, stejně jako můj někdejší mentor Vili Feld. Básník se mýlí, jestliže tvrdí, že smrt není zlá. Je zlá. Zvláště předčasná smrt, smrt dětí, které se ještě nerozhlédly, ale po jediném dni v Auschwitz-Birkenau vědí, zač je toho loket.

Smrt žen, které ztratily přehled, kde jsou jejich děti, co se s nimi stalo. Smrt otců, kteří umírají s pocitem, že jako otcové selhali, neschopní chránit a starat se o své rodiny. Smrt nevěst před svatbou, k níž už nikdy nedojde, jinochů, kteří už neuvidí, o čem snili, jak obstojí ve zkouškách života. Smrt zpěváků, kteří už nikdy nezapějí, smrt umělců, kteří se v duchu dotkli dokonalosti a zahynou vzápětí udušením cyklonem B. Můj seznam neměl konce.

Cítil jsem, že život Viliho Felda nemá hranici, jen předěly. Co bylo, je, co je, není.

„Itálie je krásná země,“ řekl. „Je jako žena. Chcete ji milovat a jen Bůh ví, proč to nejde beze zbytku. Je velkorysá, dobrosrdečná, má víc světla, než unesou oči. Cítíte, čím je výjimečná. Rozdává lásku, ale asi ne všechnu. Čím jsem tu déle, tím jsem přesvědčenější, že je to štěstí, narodit se jako Ital.“

„Ještě jste nezemřel, tak čeho byste litoval, Vili,“ utěšoval jsem ho.

„Snažím se roztřídit si, co je opravdu v životě důležité,“ řekl.

To všechno říkal lehce, jako by tlachal při kartách a nebralo se každé slovo na těžkou váhu. Bral svůj život jako hazardní hru, s jeho vlastní elegancí, lehkostí a svým způsobem i lacinými moudrostmi. Byl to starý i nový Vili Feld, kterého jsem poslouchal, každé slovo, a hledal, co je za hlasem, zvukem slov.

Miloval určitě víc žen než jednu. Našel zalíbení v nejedné zemi. Mohl jsem se jen domýšlet, co hledal. V jakém rozpoložení mysli jsem ho potkal. Byla to ozvěna německých rasistů přemýšlet o tom, jakým rodičům se člověk narodil, na jakém místě, v jakou dobu a jaké štěstí by bylo narodit se jiné mamince a odlišnému otci, v jinou dobu, na jiném místě. Zdálo se mi zbytečné o tom přemítat a kazit si život a náladu. Bylo to vzdálené, ale jen léty, ne v paměti, v ozvěně.

Míjeli jsme ohradu s plakáty. Výrazná byla siréna, půvabná panna s ptačím tělem a po hruď a ňadra nahá. Nelákala námořníky, ale kolemjdoucí, a ne jako andělé smrti se zpěvem a nebeskou hudbou, aby podle legendy usmrcovali, ale dráždili. Uváděla cenu vstupu na výstavu, pár desítek lir.

„Jde o rovnováhu,“ řekl. „Poruchu rovnováhy.“

A pak: „Čert to vem. Je to prostě tak, že žít navěky je smrtelný hřích.“

Nono, myslel jsem si.

„Víte, kde bible nejvíc lže?“ zeptal se. „V kapitole o ráji. Ta větička, kterou si vymyslel asi ten nejzlomyslnější rabín: Ze stromu poznání dobrého a zlého však nejez. V den, kdy bys z něho pojedl, propadneš smrti.“

Dodal: „Podívejte se na Německo.“

A do třetice: „Všechno dobře dopadne.“

„Jasně, Vili.“

„Člověk by musel být čaroděj, aby poznal, co ho čeká.“

Jiný plakát zval na verše řecké básnířky Sapfó v novém překladu a v podání tří slavných hereček. Černými písmeny citovali: Smrt je zle – tak bozi uznali. Vždyť kdyby byla krásná, sami by zmírali.

Vili Feld si to přečetl a usmál se.

„Jasně, jak říkáte,“ řekl.

Pak řekl: „Bylo by dobré, kdyby se člověk mohl stáhnout do své ulity, mít klid. Alespoň tolik, kolik si zaslouží.“

„Kdo by chtěl klid, Vili?“ otázal jsem se. Podle mého nebylo nad neklid. Aby se pořád něco dělo. A mohl jsem si to vyfotografovat. Nemohl jsem postihnout, co si myslel. Proč se má cítit vinen, ačkoli nikomu nic neudělal? Proč se má domáhat místa, kam patří a je mu odpíráno?

Chtěl jsem obrátit list na rozmarnější záležitosti: „Vili, vy jste ale musel mít hodně žen. Představte si, že byste sepsal seznam.“

„Bez touhy je to jen kus masa, příteli,“ odpověděl.

Nevypadal, že by byl na svá erotická vítězství pyšný.

Zničehonic řekl: „Někdy, ačkoli nerad, přemýšlím o smrti. Němci proměnili život v bezcennou komoditu, jak říkají zboží obchodníci. Zbytek světa se snaží předvádět smrt jako zábavu. Stálo by za to spočítat, kolik smrti pro zábavu člověk vidí nebo prodělá, než dospěje, a potom. O té bezcenné pomlčím. Snad aby se nám snadněji umíralo.“

Nahlédl patrně v mém výrazu, že se mi to zdá kapku morbidní, ale nic jsem neříkal. A taky Vili Feld už toho nechal.

„Bylo by lepší věřit, že každý z nás je svým způsobem první a poslední.“

„Jasně, Vili,“ podotkl jsem, ačkoli mi nebylo jasné, co tím chtěl říct nebo koho citoval.

„Nakonec můžu, nemusím, co nechci,“ řekl.

Podle Ervína Adlera byl Vili Feld sukničkář. Džentlmen. Se sklonem k hazardním hrám, u stolku i v životě. Zároveň měl Vili Feld – z hlediska vyššího poschodí duše – kousek pravdy. Prošli jsme německou ruletou. Pokládal Viliho Felda za maličko zbrklého. Válka ho trpělivosti nenaučila. Snad pokoře. Adler podtrhl slovíčko snad. Zdál se mu po válce netrpělivý. Připadal si, že mu svět dluží. Pojem žid neztotožňoval s pojmem dluh. Naopak. Neřekl by, že je věřitel, ale v hloubi duše byl. Neměl právo na klid? Úvahy V. F. pokládal Adler za zkratku. Například emigraci hned po válce. Dolů do Izraele, mezi miny a pomeranče. V. F. se neštítil ideologie, ale za žádnou by nešel do války. Revoluce ho znepokojovaly. Nebyl vysloveně sionista. To židovské v Izraeli ocenil z hlediska obrany bezbranných. Poučených. Popálených. Židé se domnívali dva a půl tisíce let, že je možné se bránit slovem. Omyl. Přecenili slovo. V rozhodujícím okamžiku je puška s náboji víc. Se zbraní v ruce to byla jiná liga. Rozhodující platidlo. Z bezbranných se stali přes noc, z nutnosti, obranyschopní. Nebylo to daleko hrdinství. Vzhledem k nepatrné rozloze země a trpasličímu počtu obyvatel. Vyhladili nepsaný zákon: Už nikde nikdo nesmí beztrestně zabít člena židovské rodiny, i kdyby to byl poslední mrzáček. Na to slyšel Ervínek Adler stejně jako V. F. a moje maličkost. Z toho hlediska jsme byli kapku všichni sionisté. Navzdory protivnosti všeho, co bylo fanatické.

„Šalomáci šalom,“ posmíval se Adler, když se před odjezdem s V. F. potkali.

„Mír blízkým i vzdáleným,“ oplatil mu V. F. nápisem na branách židovských hřbitovů.

Vojenskou stránku židovského státu uznával bez výhrad. Evropa mu připomínala hřbitov. Nebyl sám. Lidé, kteří si za války mastili kapsu a teď vítali Rudou armádu a hlásili se o legitimaci revoluční strany, mu lezli krkem.

Izrael byl nová kapitola. To bylo, co chtěl. Znovu začít. Šel vstříc své soukromé revoluci.

Byl rád, že dostal povolení k výjezdu s podmínkou, že je to trvalé. Trvalé? Vnitřně se usmíval. Co může být pro smrtelníky trvalé? Stačí, že mu nebude v zimě zima, nebude jen jeden z mnoha, bez ohledu na to, co prožil, nebude se muset hlásit o svou totožnost ani se za ni stydět. Díval se do daleka, ale asi ne dost daleko. Uvidí se. Uvidíme, co to udělá.

Mohl začít se svým staronovým obchodem, záclony, koberce a linolea? Druh jednání ho trochu odrazoval. Měl dojem, že za každým úmyslem uzavřít obchod se už předem skrývá snaha ho nachytat, podvést, ošidit. To se mu nezamlouvalo, ačkoli si o povaze obchodu nedělal iluze. Nakonec to byl důvod, proč se rozhodl, prozatím, dát zase jednou všemu sbohem.

Proč se mi to zjevuje jako živý sen, sotva se uložím do postele? Přitahuju si žluto-černou chlupatou deku až ke krku, jako bych se bál sám sebe, nebo mi byla zima i uprostřed léta? Než to dotáhnu vedle spící Kůstky, Hanky Kaudersové, mé ženy, alespoň k svítání, na konec nejhlubší chodby noci? Je to odvěký souboj dobra a zla, který neprobíhá jen mezi tím, co má jména, místa a adresu, ale ve mně, a je těžké ukázat prstem, kdy a v čem jsem vyhrál nebo podlehl? Čím jsem vinen, v čem jsem bez viny? Proč mi epizody, o kterých už nikdo neví a ze kterých mě nikdo neobviňuje, táhnou hlavou až k nedostižnému ránu? Proč na mne dotírá můj vnitřní hlas, moje horší, nebo snad lepší svědomí?

2

Tou dobou, kterou se může začít (protože někde to musím nakousnout), v pošmourný deštivý den, poslední letní a první podzimní týden 1950, jsem si vykračoval po římské Piazza Cavour. Mou chůzi a výraz mých zelených kočičích očí, zšedlých, jen když se zlobím nebo bojím, držení těla (abych neházel rukama, jak mívám ve zvyku a kvůli čemu už mi babička Olga s tebou Magdou vytýkaly klackovitost), včetně ustrojení a kravaty značky Ascot, byste museli vidět. Světlešedé kalhoty z anglického flanelu, patřičně zúžené na stehnech a u kotníků, s vysoko naštepovanou manžetou na mých tenkých skákavých nožkách, střih v pase a přes zadek těsně, jak se patří. Opasek z prvotřídního boxu se zlatou přezkou, na které skáče do bronzu tepaný jaguár na kůzlátko. Narezlé tvídové sáčko se zapínáním na dva knoflíky, s vínovou podšívkou. Všecko jak se sluší na fotoreportéra týdeníku My přijdem, s nedělní obrázkovou přílohou.

Bylo mi dvacet. Za sebou jsem měl válku, tři roky koncentráku, Terezín, Osvětim a Buchenwald a kousek protiněmeckého povstání, před sebou život. Z podvědomého důvodu jsem neměl rád obchod. A k povolání, které se platí vysokým vzděláním, jsem se nedostal. Ne tolik pro nepřízeň sudiček nebo vlastní netrpělivost, jako kvůli okolnostem, na které jsem měl jen nepatrný vliv. Doháněl jsem to po svém, jak se dalo.

Pršelo už od oběda. Tibera, zvířená přítoky, mi hučela v patách. Moje služební Leica III houpavě narážela do mých více méně už mužných prsou. Byl pátek. Byla to v mé kariéře první zahraniční cesta. Uměl jsem kapku německy a trochu italsky, co jsem se naučil od italských dezertérů v muničce Hasag Werke pobočného tábora Meuslowitze u Lipska, kde nás na sedm měsíců zamíchali i s katolickými Polkami, vytahanými po porážce varšavského povstání z kanálů, a pár slov anglicky. S dychtivostí sobě vlastní jsem se už v duchu viděl propříště v Aténách, v Paříži nebo snad v Rio de Janeiru. Všechno jsem pokládal za zálohu na to, co teprve přijde. Neptal jsem se, co si zasloužím. Chtěl jsem. Byl jsem nadržený udělat pro sebe všechno. Soudil jsem s Adlerem: Teď jsme na řadě. Uměl jsem ocenit, že mě poslali do Itálie. Nikdy mi docela nedošlo, jak připadla redakční rada zrovna na mne. Měl jsem štěstí? Nebo jsem byl v tom správném věku? Měl jsem čisté ruce, protože za války jsem se nestačil do ničeho namočit?

Nebo jsem se přece jen dobře narodil? Mohl bych hladce sečíst chvíle, kdy bych se radši neviděl. Byl to omyl? Pár staříků to i beze mne označilo za přehmat revolučního opojení.

I batole pochopí, že by se do města, jako je Řím, i když mi na cestu neotevřeli účet, rád podíval kdekdo z těch, co přicházeli v úvahu. Vlivných staříků se v redakci potloukalo dost. „Ať rozkvetou všechny květy.“ „Víme, co chceme.“ Nebo čínské heslo: „Nezáleží na tom, jakou barvu má kočka, dokud chytá myši.“ A podobně. Od Labe až po Ural a Amur nebo Ussuri k Čínskému moři. Vyřizovali si přes mou hlavu účty? Když jsme s Adlerem utekli z transportu smrti z Buchenwaldu do Dachau, protože nás už šest dní odmítali krmit, ale pořád měli ještě dost kulek, a namočili jsme si prsty v Pražském povstání v posledních pěti dnech války, započítalo se to v kádrovém posudku mezi lepší vroubky. (Povedlo se nám později s Adlerem nakouknout do složky s osobními spisy, protože Ervínek to pekl s kádrovou referentkou Jiřinkou R. Pár lidí, s nimiž jsme – jak jsme si mysleli – byli zadobře, o nás prohlásilo věci na zvracení. To nejkřiklavější Adler s Jiřinkou R. spálil. Přísahal, že si to bude pamatovat, ale fakt je, že za sebe si vzpomínám jen na něco.) Možná, že důvod mé služební cesty do Itálie vězel i v popílku těch udání.

Nemluvím o tom, co jsem komu kdy špatného udělal nebo co jsem komu alespoň přál. Je to dlouhá štafeta, i když si ji předávám sám. Ze spousty věcí se člověk naučí vybírat takové, ze kterých se dá spráskat omluva, a nemusí mu zrovna hořet koudel. Kdo se omlouvá, zároveň se obžalovává. Jak říkají Italové, omluva je horší než čin. Spěchat se sebekritikou je neprozíravé. Kromě toho ani nejchytřejší lidi, které jsem poznal, nemůžou do nikoho sáhnout a vytáhnout si důkaz pro svoje předpoklady, i kdyby byly sebesprávnější.

Je člověk od přírody dobrý, krutý, nijaký? Uhněte ho až skutečnost? Co jednou provždy daná povaha? Co z něj užírá to lepší nebo zatlačuje anebo poráží to horší? Je to teprve alchymie existence, která ho zpracuje do těch rozhodujících a rozpoznatelných rysů? Čím a kdy se to mění? Jakou úlohu v tom hraje zkušenost? Kdy to přeteče nebo nedokyne? Nejpronikavější právník a zákonodárce všech dob, notorický vousáč na poušti, jehož tvář si už nikdo nepamatuje, napůl náš člověk a napůl Egypťan, to rozlouskl, jak se zdálo rabi Cytronovi z Belgické 25, jednou provždy. Sami sobě žalobcem, obhájcem i soudcem rozhodujeme každou vědomou vteřinu, jak si vybereme mezi spravedlivým a nespravedlivým, správným a nesprávným a dobrým a zlým. Je to zápas ve dne v noci, bez přestávky. To se snadno řekne. Jak kdy. Lepší je hlídat se jak četník. Je toho čím dál tím víc, co vím, že nevím, jak opakuje Ervínek Adler po jiném vousáči, kameníkovi a flinkovi, co si s radostí vypil bolehlav, protože údajně špatně vychovával mládež. Ale něco připouštíme ve svůj prospěch sami, a to je klacek o dvou koncích. Kdo chce psa bít, hůl si najde. (Bobeček Máhler v Belgické.) Pár lidí mě už nechalo smažit ve vlastní šťávě, abych si nevyskakoval. A za tři roky lágrů si člověk osvojí pokoru. Jestli jsem měl později smůlu na nadřízené, byly to škaredky. Náhoda? S ošklivými ženskými mám smůlu. Mohl jsem Adlerovi odpřisáhnout, že – alespoň mě – od ošklivé ženské nic dobrého nečeká. Proč? Proto. Měl jsem to od Viliho Felda? Od Lustera Lieblinga alias Černého Pepe? Od Weltfeinda Flussera, Pračlověka z Belgické? Zanechá v nás každý člověk, se kterým se kdy sejdeme, otisk? Je duše každého z nás vlastně vetešnictví, spíš břímě, než co by nás povznášelo?

Nemám modrou krev. Není to erbovní rodokmen, až kam dohlédám. Podle očí, vlasů a pleti a rysů jsme se museli křížit po ty dva tisíce roků, co se říká, že jsme se vydali z Judeje a Samarie podél severních afrických břehů přes Gibraltar do Evropy a později do obou Amerik a Austrálie (nemluvě o místech, která jsou na mapě bíle označena Zde jsou lvi). Podle tety Magdy byl můj tatínek modrooký a světlovlasý židovsko-protestantský míšenec s běloučkou pletí. Maminka – taky míšenka – byla nádherně snědá, s vlasy jako havran.

Teta Magda, která se utěšovala, že „chudoba cti netratí“, byla dlouhá a štíhlá jako Marlene Dietrichová. Babička vypadala jako sestra Natálie Nedošínské. Maminku znám z fotografií. Tatínek, než ji opustil, uznal, že je po čertech hezká. Škoda, že maminčina černovlasá sličnost nepřešla na mě. Za druhou generací už je pro mě tma, kam nedohlédnu. Třeba by se tam našel král, lupič anebo kníže? Zloděj koní nebo učenec? Jestliže se dívám na Adlera, vím jistě, že naším pradědečkem není žádné ze siamských dvojčat. O mamince prohlašovala teta Magda, většinou kolem židovských svátků, že pocházíme z královského a kněžského rodu. Někdy vidím v duchu košatý strom s hustým větvovím, na němž sedí moji neznámí předkové, až ke gorilám a šimpanzům. Mohou se uchechtat, s ochlupacenou hrudí, dlouhýma rukama a nestříhanými nehty, jak mi zkomplikovali původ.

Občas hledám v zrcadle podobu s nějakou osvědčenou existencí. Flirtuju s představou, že máme společnou tetičku s Albertem Einsteinem. (Adler říká: „Jo, s paní Zwei- nebo Dreisteinovou.“) Jistě jsem jako nemluvně žádná nádhera nebyl. Měl jsem se narodit do kanárkového žluta. Váha kilo devadesát. O několik dní dřív, než předpovídal lazebník, zato s podváhou, s velkými chodidly a tváří tak scvrklou, že jsem vypadal jako vlastní pradědeček. Výraznější byla podle tety Magdy ta část, která se někdy odnímá kocourům nebo býčkům. A pak, co jsem vykonal údajně dřív, než mi dali najíst, jak jsem pana doktora pozlatil. Říkali, že to se tak záhy na svět nedělá. Budu vykuk.

Vzpomínám si na svoje první sny, než jsem se narodil, ještě v maminčině břiše, bylo mi teplo. Potom se mi sen o teple propojil s německou holčičkou v mateřské školce, když nám byly čtyři. Nejspíš jsem ji miloval, jestliže je láska opakem strachu ze samoty, tmy a zimy. Radost z nového přátelství. Náhlá náklonnost. Touha. Hledal jsem ji na dětském hřišti, u provazové houpačky, na které jsme se společně zhoupli. Opředl mě smutek, že nepřišla. Někam se odstěhovali. Vracela se mi opakovaným snem o teple a světle, které vydává holčičí tělo. Byly jí pořád čtyři, i když mně bylo osm a pak šestnáct, dvaatřicet a nakonec šedesát čtyři. Třeba se láska bere tam, odkud přichází úzkost. Z touhy po čistotě, družnosti nebo blízkosti. Čert ví.

Kreslil jsem v předškolním věku ze všeho nejvíc panáky s necudně vztyčeným pohlavím. To si asi teta nevymyslela.

Seznam mých hříchů by nebyl dlouhý, zato vydatný. Ve zlosti jsem si schopen přát zánik nepřátel, jako by byli méně než krysy. V duchu je topím nebo neušetřím krveprolití.

Mezi patnácti a šestnácti, za války, v terezínské velké pevnosti – ghettu, kde mi bylo dáno dozrát jako dítěti v dospívajícího a jako dospívajícímu k první zkušenosti, jsem se dostal prvně do žaláře pro krádež žárovek. Stačilo je hodit proti zdi, aby se báječně rozprskly jako granát. V ženském oddělení jsem poznal krasojezdkyni Inge, s uměleckým jménem Tanga, podle rodného listu Soňa, z německého cirkusu Odeon, která mě zasvětila do tajů množení. Byla to prostitutka spíš příležitostná, ale tvrdila, že na to, co provozuje, výuční list nepotřebuje. Chlubila se, že její rodiče v Německu vědí, co dělá, aby se mohla ve zdraví vrátit.

Zajímalo ji, jestli se mně to moje první líbilo. Nelíbilo.

„Neházejme perly sviním,“ řekla. Nechtěla vědět proč.

Její družky ve vězení už měly nejlepší sezónu za sebou. Nabízely mi zkušenosti z první ruky, ale dal jsem – jak v tom věku bývá zvykem – přednost tomu, co člověk dokáže vlastníma rukama, a obdivu neuměle nakreslených krásek na zdech a po stropě cely. V noci vstávaly z mrtvých. Oživlé se mě dotýkaly teplýma rukama, velice něžně, líbaly mě na ústa a mezi nohy a dovolovaly, abych s nimi dělal, co srdce ráčí. Vracely mi to soucitně a vášnivě. Mělo to nevýhodu, že jsem se nakonec ocitl zase sám. Cestou přes vězeňský dvůr na umývárnu na mě stařeny z ženské cely pokřikovaly, co ze mě roste, ačkoli jsem se jich nedotkl. Snad právě proto. Jedna z těch, jichž jsem se štítil, mě pohladila špinavou dlaní po vlasech. Řekla, že je ve mně něco čistého.

Správce věznice, vysoký štíhlý profous s miloučkou tváří, mi zabavil spis van de Veldeho Dokonalé manželství. Přál jsem mu to nejhorší. Aby byla jeho hezounká žena ovcí. Škoda, že mu neporadila ježka. Snad jsem uznal v koutku duše, co si chtěl nastudovat. Ve skutečnosti jsem ho nelitoval, ani když odešel z Terezína zářijovým transportem 1944 do Polska a tam skončil – jako všichni ten den – i s novomanželkou a děťátkem. Mám strach, že jsem ho nezprostil viny ani dodatečně.

Tolik k mé úvaze, jak se – s odstupem – vidím.

Ze všeho nejvíc odsuzuju podlost, i když se bojím, že v konečném součtu ne vždycky tu vlastní. Poučil jsem se záhy, že zneužívat moc vůči slabším jako nacisti není otázka rasy, národnosti nebo náboženství. Nacisti si všechno zlo nevymysleli. Bylo ve vzduchu už před nimi, zůstalo i po nich. Jen ho ochotně a horlivě zapřáhli do svých služeb.

Má první prostitutka Tanga říkala: „Jsi normální jako já, jen podle nacistů jinak normální – nenormální, zvrhlý rodem.“

„Mám snad drápy jako prase?“

„Je to hrůza,“ říká Adler. „Člověka trestají za to, že se narodil.“

Souhlasím. Musím mít v genech mstivost. Namísto svědomí – vůči někomu – lhostejnost. Sahá to od boha pomsty a laskavosti k bohu odpuštění rabína Cytrona z Belgické 25? Nebo jsme v něčem každý sám svým okresním vlastním bohem? Jsem často morálně neutrální, jak o sobě říká Adler. Ne nemo-, ale amorální. Vím svoje a dávám přednost tomu, dělat věci správně, ale morálku a pravidla, soukromé zákony, si určuji sám.

Jsem tedy v duchu nazpět v Itálii, u Paláce spravedlnosti. Na bílém mramorovém schodě seděl stařec s čapkou L’Unità a nastavoval dlaň k nebi, jako by chytal déšť. Hodil jsem mu desetiliru. Holedbal jsem se tím sám před sebou? Národní banka mě královsky nevybavila. Jak napsal hlavní stařík v My přijdem: „Odstranili jsme s konečnou platností vykořisťování člověka člověkem. Místo zlatého telete máme práci. Místo poklonkování kapitálu čest. Peníze už nejsou a nebudou naším pánem. Kdo nepracuje, ať nejí.“

Žebrák mlel z posledního. Krůpěje deště mu hopkaly z nosu do úst. Chtěl jsem změnit svým okamžitým blahem mizerií svých vzdálených bližních? Staříci z My přijdem, ti první, co obsadili tiskárnu a dům, kde dřív sídlil Prager Tagblatt a potom Der Neue Tag, to ve jménu revoluční spravedlnosti obrátili vzhůru nohama. Zbývá otázka, jestli to tím přestalo platit.

Pán na mramorovém schodě mi ani nepoděkoval (některým žebrákům je možná lepší nedat). Za nic si člověka nevšimnou (nebo mu vynadají) a za málo jím pohrdají.

Zmokle jsem se doloudal až k hýřivému středu města, zase po Via Cavour. Občas jsem poškádlil taxikáře. Vykukovali zpod placatých čepic, jsem-li potenciální zákazník. Měl jsem to v očích a na nose: přišel jsem si sem užít, abych si příště užil ještě víc. Na rozdíl od Adlera, který měl za to, že ve světové soustavě koncentračních táborů si může leda vybrat, bude-li vězněm, nebo žalářníkem, nic mezi tím, nebo alespoň ne na dlouho, protože je to už dopředu určeno v nějaké (a nezáleží na tom jaké!) nomenklatuře, jsem tak úplně nevěřil, že kdo si hraje s ohněm, spálí se, anebo že kdo s čím zachází, tím schází. Nebo že každá katastrofa je pouhou předehrou k té příští, ještě větší, asi jako první a druhá světová válka, abych si jenom zkusil představit tu třetí. To nejhorší, jak jsem si chtěl myslet, se mě už netýká. Své penzum jsem si už vybral. Oba jsme zkoušeli vykrádat talmud ve prospěch revoluční současnosti.

„Figlio di mignotta,“ prohlídl mě jeden z taxikářů. „Ty zkurvysynu.“

Druhý se nechal slyšet: „Porco, disgraziato! Prokletá sviňko.“

„Nazdar, mládenci, nic ve zlém,“ odpověděl jsem česky, což jim ledacos vysvětlilo. V zádech jsem slyšel ještě pár rčení. Porco madonna. Putana. Maledetta la miseria! Li mortacci tua. Cazzo! Testa di cazzo. Coglione!

Kletby v říjnu slyšeti, být zaražen. Automobil, smyky. Ojeté pneumatiky, úpadek. Zubili se jak zmoklí čerti. Houkali na mě. Nemohli si stěžovat; měli fiaty, lancie a hispano-suizy a isotto-fraschini, žádná druhá liga.

Ubytoval jsem se v hotýlku se jménem, které konejšilo i vyvolávalo žízeň, Zlatý nektar. Padlo to na čtvrť sýrařů a prádelen. Na druhých dveřích stálo: Albergo. Nerozlišoval jsem mezi albergo a penzione. Byl to první hotel, v němž jsem přespal. Jak říká Adler (a moje teta Magda), není hanba být chudý, ale velká sláva to taky není. Coby hotelový host jsem byl ještě panna. Zlatý nektar byl můj ženich. Bylo to poměrně krásné a krátké šťastné manželství. Pronajali mi podkrovní světničku (otočit na pětníku, s výhledem na kus nebe a dvory přes okap) na čtrnáct dní, přiměřeně mé kapse. Strop jako kůže hyeny skvrnité, zdi místy mírně zvlhlé, dvě stěny s nezasklenými reprodukcemi Modiglianiho smutných nahých krásek, ne zrovna při těle, s protáhlými rysy, jako by předtím, než je maloval, zapomněly snídat, obědvat i večeřet, o spaní nemluvě (pokud jde o spaní, měl jsem své představy).

Na návrat bylo brzy. Větřil jsem, co ulovit, jak nejlíp zabít čas. Začínalo mě studit. Ve skutečnosti jsem nechtěl, aby mně začal vypasený maestro Cézare Zamponi nabízet večeři, za asistence své ještě tělnatější choti Fiorelly, mísu s makarony a salsu jiskřivě krvavých barev. Všechno přicházelo na stůl rychle. Vidím a cítím na patře a v chřípí vůně jídel a muškátu nebo cinzana a baculaté paže a kyprá bílá ňadra a sladký dech manželky Cézara Zamponiho. Zatímco jeho chlupaté ruce čeřily tišinu vedra a odháněly mouchy, řinuly se z něžných velkých úst paní Fii (jak jí zkráceně říkal) vodopády doporučujících slov.

Přicházela na stůl Grappa Strega a s jídlem, jako obvykle, mi rostla chuť. Po prvním doušku se mi už nezdála paní Fiorella tak cudná a maestro naivní i nevyzpytatelný. Káva v konvici z piemontského porcelánu, na javorovém prkýnku ve tvaru srdce Gorgonzola, Pecorino nebo Ricotta, sýr tak jemňoučký, že se kapal citronem a jedl pocukrovaný. Sbíhaly se mi sliny. Představil jsem si tvary nádobí, lesk příborů. Ačkoli jsem si potrpěl na váhu a zbytečně nezakládal na sádlo (ze strachu, abych neztloustl, nezošklivěl nebo nezpohodlněl), hledal a nacházel jsem v sobě rysy společné s mou první, poměrně dávnou, ale nezapomenutelnou prostitutkou. Nemělo to s přejídáním co dělat. Spíš s dluhy. S kabátem z ostudy.

Jak říká Adler: „K přítomnosti mám vztah, jako když člověk svádí ženskou, se kterou se chce vyspat, ale ne se na ni uvázat.“

Adlerův pitomý vtip. Cizinec v letech osloví před hotelem Jalta sexuální pracovnici určenou hostům z kapitalistické ciziny. „Kolik by to stálo vstoje, soudružko kurvo?“ A ona mu vrazí facku, aby si tu soudružku propříště odpustil.

Mohl jsem si představit, jak mi maestro nabízí „ještě kousek goudy“.

Cedilo a odpoledne se nachýlilo ke konci. Déšť srážel velebné vyzvánění chrámu svatého Petra a svatého Marka. Přestal jsem myslet na to, že to byli původně židi. Nebo že židovství a křesťanství jsou sestry (ne vždycky v nejlepším sourozeneckém vztahu). Za chvíli bylo sedm. Zvonění se propojilo se zvonky menších kostelů a kostelíků z koutů města. Jako když je slyšet z dálky hrát potulné muzikanty. Spojovalo to konec dne a začátek večera. Množství rozechvělých nápěvů. S šerem a deštěm to vyvolávalo stesk, kterému člověk porozumí až později. Úzkost i smíření s plynoucím časem. Ta hranice, na které už člověk ví, že bude muset začít počítat spíš západy slunce než úspěchy a spořitelní knížky. To se mě tehdy ještě netýkalo. Věděl jsem, že uslyším zvony mnohokrát. Dotlouklo sedm, asi osmkrát. Stihli v Římě postavit pro všechny svaté kostelík, kostel, chrám? Adler měl knihu o dějinách trestu smrti (měl také spis o dějinách ňader) s rytinami všech svatých, včetně někdejších souvěrců. Nechtěl jsem myslet na to, koho rozčtvrtili ve jménu svatých nebo ve jménu náboženství, z koho stáhli kůži, utopili s kamenem kolem krku a tak dále a tak podobně.

Byl jsem tomu blízko. Na někoho hodili hady, jiné předhodili lvům, třetí natahovali v kole, usmýkali za koněm nebo dali rozšlapat slonům, nabodli na kůl, vrazili do hrdla nůž. Duchovní nechávali zemřít v kleci, aby to bylo bez krve. Některé zazdili. Hladomorny se také nedaly zapomenout.

Chtěl jsem vychutnat posledních pár dní v Římě. Nejen v mém cestovním rozvrhu, i v mém rozpočtu se chýlilo ke konci. Abych nezmokl docela, vešel jsem do pasáže, v jejímž vchodu seděl na kamenném podstavci vousáč s bronzovým štítkem pod levou rukou. Do balvanu vytesaný Mojžíš.

V pasáži bylo sucho a teplo. Z kavárny pár kroků dál vyplouvala hudba, na stěnách a ve výkladních skříních plakáty. Nudíte se? Navštivte Sicílii. Sedmnáct pokojů s výhledem na moře. Nejlevnější mimosezonní ceny světa. Děti a vdovy za polovic. Polopenze.

Dál bylo: Tahiti, kouzelné ostrovy slunce. Tajemství věčného mládí. Krásné a ne drahé. Dostupné všem. Neklesejte na mysli. Opalujte se krémem Tahiti.

A: Přijeďte do Izraele, nejmladší republiky světa, lodí. Podáváme i nekošer. Na palubě bazén, akvárium a modlitebny. SS Theodor Herzl.

A pod tím. Jóga Kundalini i pro začátečníky.

Z kavárny voněly stroje s espressem, oslnivě lesklé. Z krámu vanul Chanel 5 a 22 v lahvích tak velkých, jako by to byl ocet.

Skoro jsem byl rád, že odjedu nazpět, kde to znám. Adler vyčetl, než jsem odjel, v zakázané literatuře, že Lenina odpráskla židule Kaplanová. Snažil se smířit se s tím, že ve jménu vědeckého socialismu napustili mrtvolu voskem a pryskyřicí jako faraona z roku raz dva.

Prohlížel jsem si lidi v kavárně a v krámech jako neznámý druh. Dvě dámy se bavily německy; obdivovaly navzájem své oblečení. „Za deset let se mě zeptejte na adresu mé švadleny, má milá.“ „Ach, díky, jste laskavá.“ Měla hruď chráněnou kostěným pancířem. Zhoustlo tu lidmi a deštníky. Potřeboval jsem se ujistit v něčem, co bych nedovedl pojmenovat. Končilo filmové představení v jednom ze dvou kin v pasáži, první Rio a druhé Buenos Aires. Začal jsem si prozpěvovat Voskovce a Wericha, abych se necítil tak cize.

Byli kdysi dnové,
kdy i praotec Noe
se bál…

Pohledem jsem se zastavil v nápisech. Plápolaly v barevných žárovkách. Orfano. Jděte a zhlédněte. Budete se bavit, plakat i smát.

Nápěv v mé hlavince spěl utěšeně dál:

Jestli tahle potopa nepřestane,
ani noha naživu nezůstane…

Otočil jsem se. Obě příslušnice poražené velmoci se odváděly pod paží. Orfano, sirotek. Světla protékala v mléčných trubicích. Bledá modř, skomírající nachová. Krvavá červeň. Plakát v nadživotní velikosti, ve řvavých barvách, zpodobňoval patnáctiletou, pokrčenou za děravou španělskou stěnou a snažící se rukama zakrýt, co plakát naopak odhaloval.

Žárovky zhasínaly ob jednu. Sršelo to do pasáže jako ohňostroj. Další světýlka ohlašovala příští program: Velké „D“ jako drama, „S“ coby senzace a název.

Požár bolševismu. Krutá romance lásky. Veliké naděje, ohromné zklamání. Láska, prostituce, hořké vystřízlivění.

Houby s octem. Namalovat ženskou, aby ještě řvala, by nedokázal ani Salvador Dalí. Váhal jsem, mám-li si koupit lístek. Padly by na to dvoje jahody se šlehačkou, osm káv espresso. Dá se vždycky ještě utrhnout zakázané ovoce, pod záminkou, že to odsuzuju. Vynahradím si to v Praze. Půjdu na Pád Berlína.

Kromě toho se tu potloukalo pár pobudů, na které se nedostala klekátka ve vytápěných římských kostelech. Hodlal jsem zachytit na svůj isopan ISS některého z nich. Nakonec fotoreportér pracuje, i když se baví, nudí anebo mokne a zase se suší. Vypakoval jsem si nářadíčko. Jednou mi Černý Pepe, Luster Liebling, ještě v Belgické 25 přinesl od jedné dámičky magazín, kde jsem našel celou galerii takových obejdů s palcovým titulkem „Před potopou“. Mazlil jsem se s představou, že obrázky nesou můj podpis. Dva usmrkánkové se prali o vidličku s ulámanými hroty, skoro rezatou. Ten, co vidličku bránil, měl ruku v pásce. Z obou crčela voda. Vypohlavkoval je vzápětí zřízenec v pruhovaných řeznických kalhotách. Šeptal si nadávky, které jsem znal od taxikářů. Bůh jako prasnice a zrezivělé hovado byly ty mírnější. Než jsem je stačil zvěčnit pro My přijdem s titulkem „Po potopě“, získal ten zdravý vidličku a prchal do deště, druhý za ním, k úlevě zřízence. Byli sehraní? Zachytil jsem pár momentek. Nestihl jsem, jak vylítli na ulici. Zakryli mi je ti hezky oblečení.

Hledal jsem jinou kořist. Strčil jsem kameru do brašničky. Po paměti jsem ji zapojil, s tím, že půjdu o štaci dál. Vtom mě v duchu začal štípat ukazováček s palcem levičky do zadnice, zatímco jsem pravičkou držel řemen. Snil jsem, či bděl? Byl ten člověk v koutě, kam mě zavedly moje zvědavostí zšedlé oči, opravdu Vili Feld? Někdejší Casanova, don Juan nebo čím byl sám za sebe na různých místech, za odlišných okolností, můj spoluvězeň Vili Feld?

Stál tam už hezkou chvíli, u pochroumaného odpočívadla. Patřil k němu vyhrnutý límec kropenatého kabátu, z kdysi dobré látky, dávno zborcené borsalino, stažené hluboko do čela, a uzounká, inteligentní tvář, šedé oči, připomínající povědomou třpytku, zároveň trochu ztracené, jako oči loveckého psa? Stačil tak rychle zestárnout, nebo to zavinil můj pohled?

Měl ve výrazu nastřádanou úzkost, únavu, nebo opotřebovanost? Nebo to byl jen spěšný první dojem?

Znal jsem pár stránek jeho životopisu. Odhalil mi, mimoděk, do čeho nedovolil doma nahlédnout nikomu? Nebo to byla porce, o které chtěl, abych věděl?

Odhalil jsem rychlýma očima jeho dozadu ustupující lebku, výrazné čelo a ostrý nos a sevřené rty, které se chvílemi pootevřely, jako by si něco četl nebo v duchu přeříkával. Vypadal starší? Unavenější? Zíval a zakryl si rukou ve žluté rukavičce ústa. Ve druhé měl špacírku, s deštníkem v holi. Byl kdysi první, o kom jsem si myslel, že hledá-li hrdinu, zbabělce, upřímnost nebo tajnůstkářství, nebo slitinu toho všeho, musí to hledat v sobě. Přehlédl jsem jeho střevíce, kůži zebu. Nedalo se poznat, kam se díval. Snad dovnitř. Byl to týž Vili Feld, se kterým jsme se naposledy viděli v Praze, předtím v Německu, v několika notoricky „německých“ poutních válečných místech, buď na okupovaném polském území, jako Auschwitz-Birkenau, nebo ve velké pevnosti v Terezíně? Když mi bylo patnáct, zářilo z jeho šedých očí tajemství, asi jako vyzařuje démant v noci. Co nikdy nesdělil. Co z něho nikdo nedostal. Napadlo mě okamžitě, že takhle ho asi nikdo z jeho starých známých, mužů a hlavně žen, ještě nezastihl. V Praze a předtím se zdál uhněten z jiných látek. Něčím mě ohromil, ale dal mi zároveň čas se vzpamatovat, protože mě ještě neviděl. Taky mi bleskla hlavou možnost nevinně zmizet. Zlomek myšlenky. Dovolával jsem se v duchu Adlera.

Byli jsme jako špendlík a magnet. Nebyl bych uměl povědět, kdo byl v té chvíli špendlík a kdo magnet. Utekl sem před deštěm jako já, nebo přicházel z kina, anebo se na představení chystal? Vytušil jsem v něm nerozhodnost nebo váhavost. Nedal se určit její zdroj nebo cíl. Hledal jsem v jeho tváři to chlapecké, co v ní měl, když jsem ho viděl poprvé.

Udělal jsem k němu pár kroků. Ještě pořád mě nespatřil. Ničeho si nevšímal, zahleděn do sebe. Nevím, jestli jsem byl rád nebo nerad. Znovu zazíval. Teď se mi zdál elegantnější, živější, ne tak vyčerpaný. Jeho oči ne tak krhavé. Měly v sobě odjakživa třpytku, inteligenci, tajemství každého člověka. Blízkost i vzdálenost, pochopení nebo lhostejnost, kterou ovládá – v sobě i vůči druhým – jako tykadlo nebo poznávací znamení anebo výzvu, signál, varování nebo pozvání, navštívenku, hádanku a některá proč i proto.

V Praze se už proslechlo, že odjel do Izraele. Teď jsem ho viděl v Římě. Mohl být tady i tam? Hledal jsem ve třpytce jeho očí, jež mne ještě nespatřily, obraz života, který oči prozrazují nebo zakrývají. Odpověď na něco, nač jsem se ho ještě nezeptal. Cosi mi nehrálo.

Měl v očích exodus, ne s velkým písmenem, a možná i ten? Knihu Kazatel? Marnost nad marnostmi a všecko je marnost? Věk jeden pomíjí a jiný věk nastává, ačkoli země na věky trvá? Vychází slunce i zapadá slunce a k místu svému chvátá, když vychází? A: Všechny řeky jdou do moře, avšak moře se nepřeplňuje? Sem i tam chodí vítr? Nebyl náhodou první, kdo si zarecitoval svého rabínského dědečka? Přehodil si špacírku z levičky do pravé. Přešlápl si. Opřel se o odpočívadlo, ještě nerozhodnut, co udělá nebo neudělá, kam odsud půjde.

Teď už mě musel vidět. Viděl mě.

3

„To buďte dlouho živ a zdráv. Pane Feld!“

Trhl sebou. Rychle se zorientoval. To jste vy? říkaly jeho oči.

Povědomá třpytka.

„Kde se tu berete?“

„Kde se tu berete vy?“

Krátká výměna, slovní ping-pong.

Už se vzpamatoval. Poznával jsem třpytku jeho očí, zájem, který hledal, co je spodní proud, co je déle ve vzduchu, a s každou odpovědí, na každý dotaz, už měl za kadlubem čela další tah a zároveň se smál očima světu, který ho vyzýval v podobě nejrůznějších lidí k souboji, aby odhadl, co se dá vyhrát, co ne a kdy je lepší ustoupit než prohrát.

Co jsem ho znal, měl ve výrazu, ve třpytce očí to vítězné. Schopnost rozpřáhnout ruce a obejmout svět a vědět, že neselhal. Znal jsem doby, kdy se ve třpytce jeho očí zatáhlo. Viděl smrt desetitisíců a statisíců, než číslo překročilo milion lidí a podal mu ruku ďábel, aby se namočil účastí, asi na čtyři neděle jakožto pomocník kápa v táboře Auschwitz-Birkenau, jakkoli nedobrovolně. Přežil Auschwitz-Birkenau. Kdo tam byl v tu dobu, v říjnu 1944, kdy končilo plynování čtyř set tisíc maďarských Židů, které sem transportovali až naposled, a přicházela zase řada na ty druhé, aby se krematoria vytížila až do poslední chvíle, věděl svoje. Za to jsem ho neobviňoval. Osud ho postavil do okolností, jež by mu nikdo nezáviděl.

A pak tu poválečnou třpytku, kdy se v jeho očích snoubila radost a smutek. Připojil se k těm nepočetným, kteří hledali své roztroušené. Chybělo jich mnoho. Mezi nimi jeho malá sestřička. Zjistil si na Židovské náboženské obci data a místa záhuby příbuzných. Kromě sestřičky, po které nezůstaly stopy. Vypadal, že se smířil s osudem.

Vrátil se do Prahy s těmi, kteří už nikoho nehledali. Byla to různorodá garnitura. Nedomáhali se ničeho, rádi, že jsou rádi. Záviděl vojákům zahraničních armád ze západu i z východu, že na ně někdo čeká, ale neměl komu vytýkat, že na něj nečekal nikdo. Odložil úvahy o ztrátách na později. Nedalo se odhadnout, co cítí. Snažil se to na sobě nedat znát, jako se člověk stydí za to, že zchudl, nebo za nemoc nebo nechce nikoho zatěžovat. Myslel si o stavu světa svoje. Věděl, že na tom není nejhůř. Vrátil se s hlavou na krku, s rukama a nohama. Setřásal ze sebe válku jako pytel s blechami. Nikdo mu nic nevyčítal. Lidé z jeho baráku byli do posledního mrtví. Kde není žalobce, není soudce.

Dostal v restituci nazpět svůj předválečný krám vedle obchodního domu Ara, Amschelberg a bratři, koberce a korková linolea. Nestěžoval si. Snažil se navázat tam, kde přestal. Věděl, že je to, jako by starší dáma podala přihlášku do tanečních. V osmačtyřicátém o obchod přišel. Byl zvyklý ztrácet. Neztratil život. Spočítal si, co mu zbývá. Odešel.

Teď měl v očích to trojí. Nebo to steré.

Tak jako já jsem odhadoval jeho, s výletem do minulosti, udělal si on procházku stanicemi mého života, včetně té poslední. To bylo fotoreportérství v My přijdem.

Zeširoka jsem se usmál. Napřáhl jsem ruku. Svlékl si rukavici. Vzal mou dlaň do své.

Měl pevnou, velkou, trochu studenou dlaň, třebaže v rukavicích. Připomenulo se mi tím ledacos. Pocítit živočišné teplo toho druhého znamená vědět, že žije. Odneslo si to z lágrů hodně lidí. Nebylo to jen podání ruky, stisk, dotek ramene, poplácání po zádech. Znamenalo to život.

„Vili?“ oslovil jsem ho křestním jménem.

Pásl jsem se na jeho překvapení. Měl ve svých šedých očích to staré, vědoucí a moudré nebo bdělé. I to opatrné. Měl za to, že se před ním vynořil duch? Pootevřel rty. Vycenil zuby. Nadechl se. Čekal jsem, co řekne. Na hlas, který jsem dobře znal.

„Pořád dovedete člověka překvapit,“ řekl.

„Kde jste se tu vzal vy?“ vrátil jsem mu to. „Wanderlust?“

Viděl, že jsem mu vyšel vstříc.

„Neříká se wandern macht das Leben süss? To bych se mohl zeptat já vás.“

„Nic jste nezapomněl,“ řekl jsem. Byl bych rád věřil, že toulání život oslazuje.

Slovíčko Wanderlust mi připomnělo Terezín, když jsme ještě nevěděli, co nás čeká. O Auschwitz-Birkenau jsme neměli tušení. Němci nás konejšili přísliby o přesídlení, zakotvení a normalizaci. O konečném řešení stádného života, židovské otázky. Vše slovníkem jednoho z kulturních národů planety, spolehlivé německé civilizace. Wanderlust zavánělo starými časy, když ještě platilo heslo spokojené střední vrstvy žít a nechat žít, než ho Němci vyvrátili. Neslo ozvěny letních nebo zimních středisek, přímořských lázní a pro ty odvážnější exotických ostrovů mezi Jávou, Sumatrou a Borneem, Bali, ohlasy popěvku Kurta Weila Surabaja Johny a středisek od Biaritz po proslulé lázně Biskajského zálivu a italské Riviéry.

„Kolik máte času?“ zeptal se.

„Už dlouho jsem ho tolik neměl,“ odpověděl jsem mu.

„Výtečně,“ řekl.

„Co jste ztratil v Itálii, Vili?“

„Hledám zlaté rouno. Není mi ještě padesát. Kdo neriskuje, nevyhrává.“

„Podle hesla, kdo se bojí, nesmí do lesa?“

„Když to tak chcete vidět.“

„Vidím, že jste pořád první výkonnostní třída,“ řekl jsem, aby zároveň viděl, kam se počítám. „Do smrti dobrý.“

„Musím se snažit,“ řekl. „Jak se to zpívalo v Praze po válce? Přes spáleniště, přes krvavé řeky a tak dále. Naše pluky kráčejí neochvějně. Předtím pochod ruské tajné policie.“

Překvapilo mě, na co byl po Auschwitz-Birkenau a po pochodu smrti citlivý. Potuloval se Prahou. Nevěřil, že je mír. Všude plno maminek s dětmi, které se musely zrovna narodit. Tři dny se rozhodoval, kdy se odváží na hřbitov. Byl se podívat do Stromovky a na Veletržní palác, odkud ve dvaačtyřicátém odstartoval válku. Překvapilo ho, že nádraží v Bubenči, kde se navagonoval do prvního transportu, vypadá na vlas stejně. Napadlo ho, že by neměl obviňovat nádraží nebo vlaky. Ve Veletržním paláci na slamníku vedle něj rodila matka, která ještě netušila, že její děťátko spálí v jámě a ji zaplynují cyklonem B. Do Veletržního paláce nacpalo pražské gestapo dva tisíce lidí. Než viděl poměry v Auschwitz-Birkenau. Pak se mu Veletržní palác zdál nickou. Nemusel si lámat hlavu, kolik lidí, kteří prošli palácem, se vrátilo. Hrstička, ke které patřil. Český židovský důstojník, který za mobilizace dostal kulku do boku a vyoperovali mu půl ledviny a marně žádal ve Veletržním paláci na slamníku o doktora, zemřel ve vlastních výkalech. Mluvil lámanou češtinou. Vyčítali mu v nemocnici, než ho dopravili na slamník na shromaždiště před transportem, že to na sebe svým němčením přivolal. Důstojník gestapa nařídil, aby ho vynesli, ale slamník nechali na místě pro další, co nastoupí po něm. Udělal poznámku, že generál Heydrich v Praze také neumíral, jak si přál.

Nemocný šeptal, že vědět, jak skončí, podřezal si žíly nebo si vzal kapičku jedu. Matrace důstojníka páchla zvratky, močí. Nemohl spát pro množství blech. Žraly ho štěnice. U vchodu museli odevzdat všechno a dostali potvrzení. Němci byli pečliví. V. F. se bránil nechat si otrávit mír jedem, kterým ho zohavovala minulost. Slyšel otázku udivených: „Jak to, že jste se vrátil?“ „Vy jste to dokázal přežít?“ „Říkali nám, že jste zašli všichni.“ Myslel na ty, co se tenkrát snažili odcházet a odevzdávali své poslední věci.

Byl ráno na pamětní slavnosti za zavražděné muže, odvlečené ženy a zašantročené děti z Lidic, srovnaných odplatou za atentát na Heydricha se zemí. Za atentát vypravili Němci pět židovských transportů za sebou do Lodže, Pobaltí a Běloruska. Nevrátila se ani duše. Na slavnosti o nich nepadla zmínka. Lze nacpat do tmy zapomnění lidi, jako je cpali do plynových komor? Na druhém konci veletržního shromaždiště, z něhož si pamatoval žluté světlo žárovek patnáctek, které sotva rozrážely noc, a kde slyšel starou matku, která ujišťovala svou dceru, aby se nebála, že se jistě obě vrátí. A hlasité kroky německých četníků a vojáků Waffen-SS. A hudbu. Po válce tu postavili kolotoč. Děti výskaly. Propojilo se mu to s úsvitem, kdy odcházeli z Veletržního paláce, z prostranství Rádiového trhu, na nádraží, liduprázdnými ulicemi věnčenými českou policií a německými strážnými oddíly.

Kolotočová hudba, podobná flašinetu. Flašinet za to mohl asi tolik jako nádraží, vlaky a vagony.

Už jsem nevyslovil druhé slovíčko, které mě napadlo, wanderlustig. Nesedělo by srovnávat ho s potulným šumařem. Kdyby si mohl vybrat, sotva by vedl kočovný život. To dvojslovo jsem spolkl.

Viděl jsem v duchu jeho byt ve Štěpánské ulici číslo 62, naproti hotelu Alcron, kde bydlel. To něco znamenalo. Po válce byla o byty nouze. Dole byl z jedné strany klenotník, z druhé holič. Naproti prodávali zavazadla. Byli jsme oba na kufry, jako všichni, kteří se museli tolikrát stěhovat. Věděli jsme, že nové kufry jsou pro zelenáče; kvůli celníkům a zlodějům jsou výhodnější otlučené. Čím zbědovanější, tím lépe. Dům byl moderní, s koupelnami s bidetem a výtahem, který byl v provozu. Schodiště s kaučukovými podlážkami, v mezipatrech koberce, na stěnách při vchodu zrcadla a ve výtahu sedátko, jako v divadelní převlékárně. Dveře jeho bytu s číslem 13, zajištěné dvěma patentními zámky nad sebou jako pozlacenými šlechtickými znaky. Před válkou to byl židovský byt. Za války ho obsadili důstojníci Waffen-SS, naposled adjutant generálmajora Ernsta-Fausta Katzenmeyera. Dostali v sobotu pátého května ve čtyři odpoledne po kulce do čela u běloučké zdi proti obývacímu pokoji. Dávali si v soukromí přednost před ženskou společností. Ušlo jim, že začalo povstání? Nebo neušlo a chtěli si ještě naposled užít? Nikdo nevyšetřoval v povstání vraždy. Hráli si k tomu, jak říká Adler, balet pána z Teploušova, Čajkovského Louskáčka.

Vili Feld se sem nastěhoval s povolením Revolučního národního výboru v Praze 2. Kdo maže, jede. Za střechu nad hlavou mu nebylo líto bakšiše. Stopy po střelbě mu vadily. Po Auschwitz-Birkenau neměl rád smrt. Žádný druh násilné smrti. Na to jsme si mohli podat ruce. Párkrát jsme se vezli výtahem k němu s Kůstkou nebo cupitali po schodech s kaučukovými podlážkami, s koberci v meziposchodích. Nábytek a obrazy zůstaly po adjutantovi, který měl rád hudbu. Byl tu původní židovský nábytek, včetně gramofonových desek s Franzem Lisztem, Mozartem a Beethovenem, Bachem a Wagnerem. Pro Kůstku tu měl pár slaďáků.

„Dobře vypadáte,“ řekl tehdy.

„Vy taky,“ lhal jsem.

Mluvili jsme o budoucnosti. Na co vsadit. Nebyl to jen kolotoč na prostranství Veletržního paláce. Hlubší druh neklidu nebo znechucení, které se napájí nadějí i beznadějí, sklíčeností nebo krví, kterou už vsákla země. Bál se, že si nebude umět s mírovým uspořádáním věcí vědět rady.

Nebylo to tak zlé. Otrkal se už v horších situacích. Měl za sebou školu, kterou přežilo jen málo žáků. Netvářil se ani se necítil obětí neštěstí, které si nezasloužil. Myslel na svou ztracenou malou sestřičku. Co v duchu viděl, když mluvil o něčem jiném?

Choval se příjemně. Džentlmen, který ví, co a jak.

Záviděl jsem mu společenské vzdělání. Věděl, že se k husím játrům pije sladké francouzské souter a dá se nahradit maďarským tokajem. Ledovým vínem. Hrozny se nechají na vinici do raných mrazíků, sedm stupňů, i víc. Lisuje se s ledovou skořápkou. Francouzské je dvacet let staré. Věděl, co se nosí na odpoledne do divadla, na svatbu, pohřeb. V šatníku mu nic nechybělo. Košile a kravaty nespočítal. Neskákal nikomu do řeči. Držel slovo. Nehádal se, aby prosadil svou. Pokud měl námitky, ptal se, jako Sokrates. Chtěl zvrátit názor protivníka přesvědčivými otázkami. Myslel si přitom, co chtěl. Záměry si nechával pro sebe. Byl urostlý, štíhlý, měl podlouhlou lebku, protaženou dozadu, kaštanové vlasy, schované pod kloboukem, ve stylu, jaký nosili američtí a francouzští filmoví herci v třicátých letech.

Byl bych se mu rád podobal. Jakkoli si vybírá člověk vzory, Vili Feld byl číslo jedna. Včetně tajemství v pohledu. Magnet, který fungoval. To nevyslovené.

Každý člověk má tajemství. Hrozivé nebo odstrašující, nebo naopak přitažlivé, slibující. Vili Feld byl mezi. Tma a světlo světa. Okolnosti, do kterých jsme se narodili.

Než odjel, potkal jsem V. F. v Pařížské ulici s krásnou vysokou ženou kolem třicítky. Stáli v ústí ulice. Rozhodovali se, do které kavárny nebo restaurace půjdou. Pozdravil mě.

„Jdeme na oběd,“ řekl. „Chtěl byste poobědvat s námi?“

„Vezmeš si jehněčí líčka?“ četl dámě z jídelního lístku.

„Není to důležité,“ odpověděla.

Vybíral jsem si. Svíčková s knedlíky a přílohou brusinek.

„Bylo by hezké rozejít se v míru,“ řekl. „Budeme se scházet jako přátelé.“

„Pochybuju,“ řekla žena, „rozchody bývají nadlouho.“

Nenechal jsem si kazit chuť. Byla krásná. Dlouhý obličej, souměrné rysy, dokonale učesané plavé vlasy se zlatým leskem. Plná, kde má být plná, a štíhlá v pase.

Měla v zelených očích přísnost, neústupnost nebo tvrdohlavost. Čím srší ženy. A poddanost. Nabídka smíření, s výhrůžkou a výčitkou.

Chtěl ji ujistit, že rozchod neznamená rozloučení.

„Jsi jako tvoji zavraždění mrtví,“ řekla. „Moje nenarozené děti. Domyslela jsem si.“

Dojídal jsem. Buď mě nevnímali, nebo o mě nedbali. Byl jsem, aniž bych věděl proč, na straně ženy.

„Nenávidím, jak mě nenávidíš,“ řekla.

Mlčel.

„Nezvykla jsem si uzavírat kompromisy jako ty. Přiznám se. Už jen čekám, až zemřeš. Často jsem v duchu viděla, jak umíráš.“

Snažil jsem se nezvednout hlavu. Dlabal jsem z misky brusinky. Mám si vzít do dlaně lžičku? Dodala, s jakou radostí a zadostiučiněním by mu zatlačila oči. Vzápětí si objednala bramborovou kaši s uzeným.

Vrchní řekl „ano prosím“ a odešel. Netrvalo dlouho a přinesl objednané. Vili Feld jedl svá líčka.

Představil mě jako starého známého z Hagiboru a potom z lágru. Asi jí stačilo, kde jsem byl. Promítla si do toho jeho pobyt v táborech. Byla zdvořilá, aby nedala najevo, že jejich setkání by bylo vhodnější ve dvou. Viděla v tom úskok? Nemohla vypovědět, co měla na srdci? To o jejím čekání, až zemře, asi neznělo tak, jak chtěla. V. F. asi taky nenacházel slov. Šel si po svém. Spíš vlídně než hrubě. S chutí, úhledně, jak bylo jeho zvykem, jedl svá jehněčí líčka. Mně stačilo, co bylo.

Znělo to ostře. Jeho láska, pokud to byla láska, a ne pouhé chtění, a pýcha, že má ucházející vzhled a nemusí se stydět s ní ukázat ve společnosti, mu připadala těžká, vážná, s nevítaným výhledem. Její láska, dodala, na něho byla moc. Asi se řídí biblickým „nemiluj příliš“.

Objednal láhev vína. Vrchní všem nalil.

Půl lahve zůstalo nespotřebováno.

Usoudila, že jsme naprogramováni jen pro určitou míru lásky. Bolest, utrpení a úzkost do toho pro někoho nepatří.

Už se na mě skoro nepodívala. Nebo se dívala skrze mne. Nebo mne neviděla.

Do jaké míry měla pravdu? Snad je v nás jen určitá míra pro životní komplikace. Na některé stačíme, jiné jsou nad naše schopnosti. Není to vina ani nevina.

Patrně to bylo jejich poslední setkání. Nezavazoval se. Raději nesliboval. Bylo těžké z něj vymámit slib.

Nenapila se ani kapičku.

„Ráda bych ti zatlačila oči,“ řekla. „Jsi vrah. Mé lásky. Nezasloužíš si mě. V posteli jsem měla za to, že mě miluješ, a milovala jsem tě. Vyprávěl jsi mi o židovském spoluvězni, který nechtěl, aby skončila válka. Nikdy se mu nevedlo lépe. Doma byl smolař. V Terezíně kvetl černý obchod. Obchodoval i s Němci. Všichni, co byli ve válce jako ty, jsou poškozeni. Ztratili jste zábrany. Ghetto se pro něj stalo zlatým dolem. Viděl jen sebe. Bohatství, které by stejně mohl užít až po válce, ho v jeho mysli povýšilo nad ostatní. Těch šedesát tisíc druhých, namačkaných jako sardinky, mu nenarušovalo svědomí. Měl nejhezčí ženy, nejlíp šité obleky, boty, košile. Byl mravně otrlý. Možná že to dělá válka. V různé míře. Vyhrát, být bohatý, mít více, pro lidi se to rovná bezohlednosti. Co je pro ostatní šibenice, propast, je pro něj eldorádo. Tam jsi mě zavedl. Omrzela jsem tě?“

„Vidím to jinak,“ odpověděl. „Jako oheň, který hořel a vyhořel. Nejsme jediní, komu se to stalo.“

„Lžeš, i když říkáš pravdu,“ řekla.

Nechala ho zaplatit. Zvedla se a odešla.

„Každý vidíme věci po svém,“ řekl mi pak. „Nerozumíme si.“

Řekl také, že nevěří na delší tratě.

Vzpomínal jsem na Hagibor, kde jsme hráli spolu fotbal. Věci se změnily. Měl jsem Kůstku, Hanku Kaudrsovou. Rozhovory v posteli? Běh na delší vzdálenost? Pocit. Štěstí.

Už se o své bývalé krásce nezmínil. Mluvili jsme o síle klepů a drbů, kterým lidi věří víc než pravdě. Proč?

Poděkoval jsem mu za oběd.

Pamatoval jsem si, co mi řekl: „Láska? Úlomek rajských časů, o kterých pochybujeme? Zákony, které objevujeme? Míry, které poznáváme, až když se naplní. Dlouhá a krátká, vytrvalá a dočasná láska?“

O té krásné, dlouhonohé a dlouhovlasé, která se jmenovala Olivie Ema Schifferová, řekl: „Bude krásná v každém věku. Nosila své dlouhé vlasy pokaždé jinak, sedmkrát do týdne, třicetkrát do měsíce. Rušil ji každý faldík na bříšku nebo v bocích. Byla v stavu dva nebo tři dny nejíst. Zkoumala křivky těla jako malíř nebo sochař dbající o dokonalost. Kupovala si pomerančový olej, kterým se potírala. Cvičila doma jako v tělocvičně.“

Auschwitz-Birkenau mu připomínal Itala Danteho: Zanechte všech nadějí. Uvažoval o povaze a sklonech člověka, o své povaze. Kromě vztahu k ženám nebo k jejich tělům by si dal chvalitebnou. Pokud šlo o ženy, pokládal za těžké, ne-li nemožné, vytvořit si poctivý portrét sebe sama. Věděl ze zkušeností, že člověk je nevyzpytatelný i pro sebe, nemluvě o druhých. Hádanka, kterou nikdy nikdo nevyřeší. Snad je to i lepší. Člověk se podobá pralesu, horstvu, propastem, močálu, světlu a tmě.

Nikdy nedokončenému textu, dokonce i kdyby už umřel. Vzdal se přesvědčení, že by mohl být sám k sobě objektivní. Nemluvě o ostatních. Málokdo je schopen posuzovat ty druhé jinak než podle sebe. Ze zlomků nelze sestavit příběh. Jen náznak příběhu. Zbytek je fantazie, domněnka. Sebeportrét je iluze. Opar. Přibližnost. A to je také dobře. Jak by jinak člověk sám se sebou vyšel?

O rozpolcenosti věděl svoje. Nevěděl, kam to s ním spěje. A chtěl i nechtěl to vědět.

Zároveň se snažil. S lehkostí i tíhou existence. Patrně byl jeho hnací silou pud sebezáchovy. Setrvačnost. Kdoví? Stopy minulých cest. Konfrontace, kompromisy, svědomí. Mezery. Nevědomí. Racionalizace, odhady. Strach z živoření. Touha žít. Dobře nebo správně. Podle svého. Žilo to vlastním životopisem. Otázka, kdo jsem. Pokus o odpověď na ni.

Proluky.

Mohl být někdo, po létech koncentračních táborů, morálně narušený? Spíš mravně otrlý. Otrlý i citlivý. Byl skoro rád, že se v sobě nevyznal. Nechával to nezodpovězené. Nechtěl se cítit jako stařec. Dospěl k přesvědčení, že je dobře, že nikdo nikoho nezná. Člověk zevnitř je něco jiného než zvenku. Plavec v širém moři. Záleží na moři, na síle, jestli dopluje ke břehu nebo na ostrov, narazí na náhodný vor. Nebyl schopen zanechat všech nadějí.

Básníci se mýlí, i když trefí pravdu.

Nechtěl, aby jeho život byl smutná návštěva.

Nedokázal jsem uhodnout, co se v něm odehrávalo. Připomínal mi nepřístupnou, povědomou, neprobádanou krajinu. Co se odráželo v jeho třpytce. V pozorných, inteligentních a přátelských i nerozhodných očích. V jeho vlídném úsměvu. Výrazu prozrazujícím ledacos.

„Milý kamaráde,“ začal a nedokončil.

Kdoví, o jaké sdělení nebo radu jsem přišel.

„Existuje zákon rovnováhy, zemské přitažlivosti, a zákon změny kvantity v kvalitu, jako se ve sto stupních začne ohřívaná voda vařit,“ řekl. „Určitě existuje zákon dobra, ale i zákon zla. Zákon lhostejnosti nebo netečnosti. Dobro je snadno rozpoznatelné. Zlo je nepochopitelné. Souhlasí i odporuje lidské povaze. Tlačí nás ke zdi. Jsme proti němu bezmocní. Proč? Rád bych věděl. Zatím to neví nikdo.“

Pak se zeptal: „Proč se máte s panem Adlerem tak rádi?“

„Proto,“ odpověděl jsem. „Má radost, když mám já z něčeho radost. A tak je to i se mnou. Je mu smutno, když se mi nevede, a já sdílím jeho stesky. Těší mě, když se mu něco povede, jako by se to povedlo mně. Dokážu se vcítit do toho, jak mu je, dobře nebo hůř. Nepodezírám ho z ničeho a on nepodezírá mě. Opíráme se o společnou zkušenost, kamarádi na život a na smrt. V souvislosti s ním nemám nikdy žádné postranní důvody, stejně jako je nemá on.“

„Souhlasíte unisono s velrybou, jak tomu říkáte?“

„Nemusíme ve všem souhlasit.“

Už se neptal. Asi mým důvodům, jaké mě váže přátelství s Adlerem, věřil. Sahalo to do sirotčince v Belgické 25 a na hřiště Hagiboru. Pak to obsáhlo lágry. Život a smrt. Dělili jsme se i o to. Věděl jsem, že Adler by dokázal zemřít, aby mě z něčeho dostal. A nechtěl jsem v mém případě zacházet do extrému. Byli jsme už spolu živí i mrtví. Cítili jsme se tím silnější. Věděli jsme o sobě. Měli jsme společné před i po.

„Komu z vás víc chutná?“

„Myslím, že mně,“ řekl jsem.

„Přivezete mu odtud dáreček?“

„V nejhorším sebe,“ odpověděl jsem.

Proč jí už měl dost? Na čem mu záleželo? Chtěla od něj víc peněz? Sotva. Co nefungovalo? Oheň, jehož plameny požírají samy sebe? „Dala si radit hvězdami,“ řekl ještě. Voněla pomerančovým olejem.

Na Hagiboru jsem z něj tahal rozumy. Byl ochotnější, než jsem čekal.

„Zajímá vás, co jsem vypozoroval o působení ženy na muže a snad působení muže na ženu? Nevím to jistě. Nejsem žena. Podívám se na ženu, kterou ani neznám, a probudí ve mně, co ženy v mužích probouzejí a podněcují. Tak nás naprogramovala příroda. Zákony množení. Tajemství a záludnosti touhy. Nejsme zvířata, abychom se chovali jako samec vlka, lva nebo lišák, když vidí samičku. Ale nejsme od nich daleko. Vidím ženu. Nemám tušení, kdo to je. Jen jak vypadá. Můj instinkt vidí, slyší a vnímá. Zvědavost, zájem se promění v žádost. Je to neznámá osoba, žena, víc o ní nevím. Čím více se zvětšuje moje touha po ní, tím jsem slabší, méně odolný, nerozumný. I pouhý pohled na ni, spojený s chtěním být jí blízko, mi odnímá neviditelnou energii.

Neznamená to, že je žena silnější. Třeba ani o vaší žádostivosti neví, pokud ji nedáváte najevo nebo ji nevyjevíte ve slovech. Je to síla, jako dynamo, které se nabíjí tím, co ze sebe vydává, odnímá nám žádost po ženě sílu, soudnost, schopnost rozumně uvažovat. Jsme bezmocní. Pokud jste na slavnosti nebo si dopřáváte přípitky, ještě se to zhoršuje. V očích střízlivých a neúčastných vypadáte jako blázen nebo prase. Člověk zbavený smyslů. Je to síla, tajemství a převaha ženy. Alespoň na okamžik. Slabost a ubohé tajemství muže. Mezi krásným a směšným. Mezi vznešeným a ubohým. Snad máme v kůži vysílačky a přijímačky, jako cítí slon ve svých obrovských nohách i to nejmenší chvění země, vibrace vzduchu, pohyb trávy. Kůže vysílá a přijímá. Žena to mužské, muž to ženské. Je to citlivost, srovnatelná s citlivostí sloních nohou, stejně vnímavých jako jejich obrovské uši. Vycítí, přijme a vyšle ty nejjemnější vibrace, které vyvolává žádost, chtění, touha. Nikdo mi to nevyvrátí. Zaplatil jsem za to zkušenostmi. Příroda a věk netlumí. Zvenku bych se přitom nechtěl vidět.“

„To byste se nesměl dívat do zrcadla,“ odporoval jsem. Jeho teorie se mi zamlouvala. Přijímačka a vysílačka? Vysílá muž k ženě svou sílu, aby cítil slabost, téměř bezmocnost? Vlny? Energie touhy? Nemluvné poselství žádosti a chtění?

„Je to ohavné slovo, chtíč,“ řekl.

„V téhle oblasti je víc ohavných slov,“ souhlasil jsem. „Vím, jaké s tím má Ervínek Adler starosti. Nemůže napsat, co jde lidem, o nichž píše, hlavou od rána do večera, aby to nebylo sprosté. Mám výhodu. Mohu vyfotografovat dívku, která stojí s rozkročenýma nohama proti větru, v hedvábných šatech, rýsuje se na ní každá podrobnost. Nebo vyfotit holku, která skočila oblečená do vody a vylezla a šaty se na ni lepí. To mi cenzuruje stařík. Velryba se chová jako prvotní křesťani. Vylučují necudnost.“

„Máte tu bohatou galerii,“ řekl.

„Některé dívky v Itálii posílají rodiče na výchovu do kláštera. Mniši a kněží se jim zdají neškodnější.“

„Kříženci mezi cudností a prostopášností.“

Zdál se mi uzavřenější než v Praze. Měl jsem to připsat emigraci? Nebyl zahořklý, spíš unavený. Vyčerpaný existencí. Rozpolceností.

„Rozumím. Bylo to a bude to skvělé,“ řekl, „žijeme jen jednou.“

Lhal, ale elegantně a nenuceně. Asi jako když hrál karty.

Pokud šlo o karty, měl lehkou ruku i mysl. Naučil jsem se od něho i prohrát, bez ohledu na naděje, se kterými vstupuju do hry. Nebo zůstat na svém, což není nejhorší. Nebrat prohru jako konec světa. Zítra je taky den. Nedávat si ultimátum. A jestliže ano, počítat, že to nevyjde. Blufovat opatrně.

V židovské kavárně Aschermann, povolené německými úřady v Dlouhé ulici nad kinem Roxy, se podával stokrát vyvařený čaj a žaludová káva s cikorkou a občas, ob týden, pudink z vody a umělých přísad, ersatzu, citronové, ananasové a pomerančové napodobeniny ovocné příchutě. Objednávaly si jen sociální případy, ti nejpotřebnější. Společnost u stolu Viliho Felda obsluhovala plavovlasá árijská servírka, které nebylo víc než dvacet, ztepilá, s hezkým obličejíčkem husopasky a proříznutou pusinkou. Její výroky měli starší páni rádi. Pokud je hra omrzela, klábosili. Servírka flirtovala, aby nikoho nevynechala, neurazila nebo neponížila. Ptali se jí, jak se dívá na nevěru mužů. Pokud neurazí, neponíží a neopustí, je málo žen, které by to netolerovaly.

Stolní společnost si oživovala vzpomínkami rytířské a kavalírské doby, kdy neměli hluboko do kapsy. Upřímnost nahradilo přehánění, pravdu prominutí už dopředu, zvláště když došlo k líčení milostných záležitostí. Do vzduchu vyšumělé aféry, flirty a dobrodružství hodná barona Prášila nevyžadovaly přísahu věrnosti vypravěčům ani posluchačům. Ilustrovali vyprávění dobovými šlágry. Stačilo hvízdat nebo broukat.

Večer vévodil společnosti pan Tannenbaum, křestním jménem Moric, v průkazu totožnosti Mořic, někdejší továrník na barvy a laky ve Vysočanech. Měl několik kabátů pro každou sezonu. Potrpěl si na ušití u drahého krejčího. Říkal, že komu chybí knoflík nebo poutko, je vyřízen. Nadužíval slovíčko vynikající. Měl vynikající látku, vynikající kartu, vynikající povahu.

Slovo si vzal Vili Feld: „Trávil jsem léto u Jaderského moře. Už se nemůžu dočkat, až zase pojedu. Byl jste na některém z ostrovů? Bylo léto. Rajské dny. Teplá voda, slunce, modrá obloha. Nejdříve jsem si chtěl lehnout na oblázkový cíp. Pak jsem si všiml volného místečka s pískem, schovaného za hustým keřem. Opaloval jsem se. Cíp byl liduprázdný. Ani jsem si nenatáhl plavky. Byl to osvobozující pocit, zůstat nahý, s mírným šimráním nervozity, že by mě někdo kromě racků v povětří mohl vidět. Začalo mi být vedro. Šel jsem se zchladit do vody. Vylezl jsem a dál jsem se opaloval. Přál jsem si opálit se do čokoládova. Náhle jsem zaslechl v houští praskot. Narychlo jsem se přikryl ručníkem. Za okamžik se objevila dívka. Zahlédla na dece vedle mě plavky. Dlouhá, štíhlá, světlovlasá. Paže pokryty jemnými světlými chloupky. Otázala se, zda by se našlo místečko i pro ni. Jistě, odpověděl jsem, aspoň nebudu sám. Představil jsem se. Sehnula se, aby mi podala ruku. Ukázala své obliny. Jsem Iveta, řekla. Měla příjemný, jemný stisk. Zdála se sebevědomá, ne namyšlená. Pořád jsem byl přikryt ručníkem. Srdce se mi rozbušilo. Měla světlé vlasy s tmavšími pruhy po stranách, červené tílko, krásné prsy a cyklistické kalhoty, které jí obepínaly zadeček. Rozložila si deku vedle mne. Pomalu se začala svlékat do plavek, které měla už na sobě. Z batůžku vytáhla opalovací krém. Zvolna si ho roztírala pod hrdlem, po pažích a bříšku až k nohám. Přál jsem si být jejím krémem. Poprosila mě, abych jí namazal záda. Zmateně jsem přikývl. Dotýkal jsem se jejího teplého, hladkého a do sněda opáleného těla. Pánové,“ řekl, „jsem vyznavačem těla. Pokládám tělo za výsadu člověka, vedle všech důležitých a ne tak významných ctností a vlastností. Tělo je, co nás povyšuje mezi nebeské tvory už coby pozemšťany. Trychtýř, kterým do mne protéká to nejlepší, to nesmrtelné.

Jak jsem roztíral krém, svezl se mi ručník z beder. Nemohla si nevšimnout, že jsem pod ručníkem nahý. Po chvíli poprosila, zda bych jí mohl rozepnout podprsenku, že se ráda opaluje nahá. Strnul jsem a polkl naprázdno. Vyzařovalo z ní kouzlo těla, inspirující umělce i obyčejné smrtelníky. To krásné, co nehledá smysl, protože ho už dopředu obsahuje. Co trvá, třebaže pomíjí. To nutné, aby nevyhynul lidský rok. Moudrost všech věků. Nekonečná řeka, které se říká historie. Tělo. Rozepnul jsem ji. Objevila se dvě kulatá krásná ňadra. Mohl jsem se přesvědčit, že jsou pevná, plná, s hrdě vztyčenými bradavkami. Přivírala víčka. Hladil jsem ji a roztíral bílý krém. Přál jsem si, aby tahle chvíle neskončila. Děkuji, to stačí, budu se opalovat, zarazila mě. Musela vědět, co to se mnou dělá. Byla blízko a současně si držela odstup. Co muž nemůže předstírat, co nelze povzbudit jen silou myšlenky. Každá žena je pokušitelkou, je jí to vrozeno. Je ženou. Jistě to není všechno, ale všechno bez toho odsuzujeme k nesmyslnosti. Stačí, aby byla. Aby se podívala. Nebo aby se zahalila, nebo naopak.

Po očku jsem pozoroval, jak si pomalu svléká kalhotky. Předstíral jsem, že se nedívám. Věděla, že ano. Nespala. Měla přivřené oči. Vzdouval se jí hrudník. Voněla opalovacím krémem. Na čele se jí objevily kapičky potu. Pootočila hlavu. Měla modré oči. Vrátil jsem jí pohled. Usmála se. Krůpěj potu skápla z jejího čela na deku. Navrhl jsem, abychom šli do vody.

Voda zchladila rozpálená těla. Opodál, na jiném výběžku, ležel jiný pár. Rovněž nazí. Plavali jsme s Ivetou vedle sebe, ne příliš daleko od břehu. Zespodu jsem ji pošimral. Pak se potopila a vrátila mi to. Signály, které vysílá tělo. Něco neviditelného, nehmatatelného, ale citelného, jako hvězdný prach. Odpadání zábran, tlumení ostychu a studu. Doteky změkčené vodou.

Dostali jsme se blíž ke břehu, kde se dalo stát. Přivřela oči, aby se jí slaná voda nedostala za víčka. Políbil jsem ji. Měla přilnavé rty. Vzal jsem ji za ruku, jako bych ji vedl vodou na souš. Budiž požehnáno vše, co znamená žena, nahota, jeden na jednoho, kouzlo těla. Okamžik, kdy člověk zaslechne svoje i cizí srdce. Cítili jsme oba oheň, který jsme v sobě navzájem vznítili. Vzkazoval jsem jí, jak je sladká. Dál jsme se líbali pevněji, těsněji, s jazyky, které hledaly a nacházely, stejně jako se dotýkaly naše hrudi a zbytek těla, od pasu nahoru i od pasu dolů. Odstraňovali jsme si vzájemně v ústech každou překážku, abychom zjistili, jak si chutnáme. Těla si byla blíž a blíž. Chutnala po medu. Dotýkal jsem se jí stále důvěrněji. Připomínala škebličky a lastury na břehu, z masa a krve. Podobala se šťavnatému ovoci. Měla horkou kůži. Šlo to lehce, beze slov. Potom jsme na chvíli usnuli.

A to je od moře všechno,“ skončil Vili Feld. Slova se ujal jiný hráč, pan Jajteles.

Byla to smetana. Minulost. Vzpomínka zkrášlená nenávratností. Co je a co není. Co bylo a možná zas bude, obdarované mládím, neopakovatelnou touhou. Laskání, které poskytuje a přijímá tělo. Tělo, tělo, tělo. Schránka živoucích tajností, skrýš vzpomínek. Píseň, která dozněla, ale ještě se chvěje v uších, v paměti, v minulé krajině. Co lze ochutnat jednou a pak tisíckrát v ozvěně. Jednou a tisíckrát. Co má vlastní řeč, srozumitelný jazyk. Příběh o tělovém mléku ženy. O smetaně muže.

Vili Feld sem přenesl mořský břeh, kamenitou a písečnou pláž. Neznámou dívku, které dal jméno Iveta. Říši slastných sténání, mžitků. Slast, se kterou lidé usínají nebo se probouzejí, plnější, spokojenější a utěšenější. Klidní, bohatší.

Byl jsem rád, že jsem je mohl poslouchat. Pan Jajteles vyříkal své dobrodružství, překvapivě jiné. Začal zjištěním, že nikdo není prorokem ve svém hájemství. Ještě nezakázali pracovat v krejčovském závodě pro vyšší vrstvu. Zkoušel kostýmy ženám. Mluvil o paní, na které mnohokrát zkoušel kalhoty styl Marlene Dietrichová, modelu s dlouhýma nohama, o nichž slavný autor řekl, že kdyby neměla nic než tyhle dlouhé nohy, měla by víc než všechny ženy světa dohromady. Jednou ho pozvala domů. Nečekala ho sama. Měla v bytě známého přítele. Byt byl krásný. S obrazy nahých žen, olejů známých malířů. Přítel byl elegantní, kolem padesátky. Připomínal leteckého kapitána. Husté stříbrné vlasy, dvouřadový oblek z modré látky. Paní ukazovala alba s fotografiemi z dětství, dospívání, v nejrůznější společnosti, s otcem a matkou. V úborech, na kterých se podílel. Venku se stmívalo. Zapálila svíčky.

Za chvíli pan Jajteles vycítil, že se něco děje. Dorozumívání mezi nimi. Pohledy, pohyby rukou, těl, tichá artikulace. Za chvíli mu došlo, že se ti dva, v naprosté tichosti, hádají. Byl zmaten. Dostal chuť vypadnout. Nadechl se, aby to oznámil, ale bylo už pozdě. „Podívejte se,“ řekla dáma, „ať vám ukáže, s čím mě otravuje. Neustále se kvůli tomu přeme. Chtěla jsem, aby se s vámi poradil. Kdybyste odešel a zmeškal to, vyčítal by mi to do rána.“

Známý ženy povstal. Trochu zčervenal. Stoupl si před křeslo pana J. Začal si rozepínat opasek, uvolňovat kalhoty. Proboha, co se to dělo?! Pan J. byl zmaten, zaražen. Pod kalhotami s ostrými puky měl muž červené krajkované dámské kalhotky, podvazky a dámské punčochy. Pan Jajteles si to spojil s francouzskou manikúrou na jeho rukou. A muž jako pilot se rozpovídal změněným ženským hlasem. O barvě rtěnky, opravně podpatků, o potřebě nové kabelky. Bavili se o neslíbatelné rtěnce.

Odchodu pana Jajtelese si téměř nevšimli.

Byla to škola. I proto jsem rád trávil v kavárně Aschermann volný čas, stejně jako na hřišti Hagiboru.

Tenkrát ve Štěpánské Vili říkal: „Tady? Až naprší a uschne. Vy možná – já ne.“

Poučil se v Auschwitz-Birkenau. Když člověka hodí do vody, neodhadne, jak je hluboká. Kvůli tomu se už hodně lidí utopilo.

Bylo mi to líto, že odchází, zároveň jsem ho nelitoval. Přesunul se překračovat svůj stín jinam. Byli jsme s Adlerem jinde. Neměli jsme co ztratit. Znali jsme z lágru pár nezištných. Chleba pro všechny. Slušné byty a práci. Dostupné jízdné ve veřejné dopravě. Všem, co si zaslouží. Než je po válce jejich spolubojovníci pozavírali nebo zlomili.

Vili Feld odcházel. Nestál o nové svaté. Byl v něm hazardní hráč. Také řekl: „Neseme svou kůži na trh.“

„Odkud jste přišel, Vili?“ zeptal jsem se teď. „Tam zdola?“

Přitakal.

„Kam máte namířeno?“

„Chcete to vidět?“

Vytáhl krokodýlku z hnědé kůže.

„Dá se tam dohlédnout?“

Ukázal mi list se třemi hustými řádky napsanými strojem a s razítkem s hlavičkou australského konzulátu.

„Vypadá to daleko.“

„Ne na Bali nebo do Singapuru.“

Nemluvil o tom, proč nezůstal v Izraeli.

„Vracíte se?“ zeptal se.

Kývl jsem: „Vízum do Austrálie?“

„Zatím jen příslib. Pořadové číslo.“

„Těšíte se? Máte tam někoho?“

„Možná.“

„Myslím s adresou.“

Zastrčil krokodýlku nazpět. Bleskla mi hlavou Erna Katzensteinová, milenka mého terezínského fotbalového trenéra.

Měl vždycky ve třpytce očí výzvu, abych ho následoval i tam, kam jsem za ním nemohl? Vyplouvalo to na povrch jako korková zátka.

„Tam dole vám to nešlo?“

„Trvá to, než si zvyknete.“

„Můj dědeček Hugo se tam chtěl alespoň podívat. Nevěděl jen, jestli se tam koně prodávají, nebo kradou.“

„Vašemu dědečkovi by se tam líbilo. Dostat bezplatně arabského koně není problém. Milujou koně. Návrat k půdě. Herzl se tam nenastěhoval. I z Boha prý směl náš hlavní prorok spatřit jen záda.“

Přebíral si v duchu, co nás spojuje a zároveň rozpojuje. Bude mě svádět, abych taky zůstal venku?

„Šel byste na hrníček kafe?“

„Kam?“

„Ke mně.“

„Je to daleko?“

Maličko se mu zúžily zornice. Třpytka. Postřehl, že jsem si všiml. Zvedl obočí.

„Máme na sebe štěstí, Vili.“

„Jak se známí potkávají.“

Navrhl jít naproti do kavárny. Vrchní nám otíral stůl, vysypal popelník a usmál se unaveným úsměvem vrchních. Najednou jsem seděl mezi lidmi, na které jsem se prve díval jako na zmlsaná, nedostižná zvířata. Vili Feld objednal dvě espressa a zaplatil. Něco si s vrchním povídali. Naučil se italsky? Číšník spočítal peníze, usmál se, kývl a odešel.

„Jdete nahoru?“

„A vy?“

„To je ta otázka,“ citoval. „Řekněte mi něco o sobě.“

Snažil jsem se. My přijdem, staříci, Adler, moje nová služební Leica III. Pocit, že něco dělám. Je mi teprve dvacet. Nemyslím na penzi. Lepší než lágr. Třebaže pro Adlera lágry už nikdy neskončí, mají na mapě místo drátů s vysokým napětím poledníky a rovnoběžky.

„Zatím mi horoskopy vycházejí, Vili.“

„Jste tu sám?“

Mezitím přestalo pršet. Chtěl jsem objednat druhou kávu. Ukázalo se, že zaplatil rovnou dvě.

„Díky, Vili. Příště to je na mně.“

Vzali jsme si usušené pláště a vyšli. V pasáži hlučelo.

„Kdy se vracíte?“ zeptal se.

„V pondělí.“

„Mohl byste pro mě něco vyřídit, když nezapomenete?“

„Když mi to nezabere v kufru moc místa, Vili.“

Vyptával se, co mě přivedlo k fotografování. Měl kdysi leicu a rolleyflex, než je odevzdal Němcům. Já měl starší leicu než tenkrát on. Šetřil jsem na nikon.

„Je dobré dělat, co nás baví i živí.“

Souhlasil.

„Když mám štěstí, jsem u ledačeho první.“

„Účastníte se soutěží?“

„To mě teprve čeká.“

Měl jsem sérii momentek, kterou jsem hodlal rozšířit o italské.

Zúžené zorničky se mu rozšířily. Vzpomněl jsem si na časy na Hagiboru, kdy dokázal slibovat holkám hory doly. Kdekdo mu nadbíhal. Byli jsme známí.

Podíval se na mě. Chtěl se mě asi otázat na něco, co spolkl.

„Je to velryba, Vili.“

„Žralok by byl horší,“ pochopil.

„Všechno je prozatímní,“ řekl.

Na prozatímnost jsme si zvykli. Jak zpívali před válkou Voskovec a Werich: Nikdy nic nikdo nemá míti za definitivní. A tak dál. Nikdo neví, co se může stát.

„Tady se vám to vrací?“

„Někdy.“

„Je to za námi,“ usmál se.

Živí byli pro Němce už mrtví. Pochopil, že jeho zkušenosti jsou nesdělitelné. Nepříjemné pro toho, kdo naslouchá, i pro něho. Co se pokouší sdělit. Válku je nesnadné zprostředkovat někomu, kdo v ní nebyl. Židovskou válku, kterou vedla německá Herrenwaffe proti dětem, ženám a starcům nad hrobem, od Buchenwaldu po Auschwitz-Birkenau.

Nemluvil o tom, jak se mu válka vrací. Nemohl se naobědvat, aby nepomyslel na hostiny příslušníků Waffen-SS, kteří oslavovali vítězství, dokud jim válka vycházela. Snědl by i poslední slupku od brambor, která by jim upadla z talíře. Nedokázal ulehnout do postele, aby se neviděl na kavalci, v hadrech, mezi tuctem stejně ohadrovaných, vymrzlých a vyčerpaných spoluvězňů. Aby si nepředstavil německé důstojníky, uléhající do čistě povlečených postelí v ubytovnách. Obsluhovali ho v restauraci a viděl se s nočním plecháčem, do kterého v noci kadili a močili, aby nevzbudili spoluspáče, a v poledne z něho jedli polévku, kterou rozdával voják SS vězňům do sevřených dlaní. Když byla horká a neudrželi ji, hladověli.

Viděl svoje příbuzné. Malou sestru Noemi. Šli do plynu. Dávili se výpary cyklonu B. Bránil se vidět podrobnosti. Co dělal s lidmi plyn. Jak po sobě lezli, dusili se, vyškrabovali si v křečích oči. Drali se jeden na druhého, aby byli výš než plyn, který až naposled vystoupil ke stropu, a ušlapali děti, které byly vespod. Nechápal, jak tomu utekl.

Věděl, že na tom nemá zásluhu. Bylo to štěstí. Když plynovali druhé, nedostalo se na něho. Jestliže plynovali Poláky, čekali Češi.

Nikdo, kdo přežil, nepřežil z jiného důvodu. Žili své nastavené životy. Měli si to vyčítat? Není to vina. Ale není to nevina. Proč? To ještě nevěděl. Byl dítě své doby. Koncentračních táborů. Bezohledného vraždění. Bezcennosti života. Dýchal a v mozku mu naskočil pojem cyklon B. Jedl a viděl u stolu německé vojáky. Nemohl minout komín, aby si nevzpomněl na komíny v Auschwitz-Birkenau. Oblékl si čistou košili a viděl se v hadrech. Bylo mu příjemně teplo a vzpomněl si, jak mrzl. Viděl děti a vybavily se mu mrtvé. Nikdo to na něm nepoznal. Nesvěřoval se. Byl elegantní, ve svrchníku, s šálou nebo šátkem, s botami podle poslední módy.

Cokoli ho potkalo dobrého, vracelo ho do lágru. Děti pod patnáct a ženy a muži nad čtyřicet či pětačtyřicet šli rovnou z železniční rampy do plynu. Hranice užitečnosti pro otroka, který vydrží v průměru devadesát dva dnů.

Nebyl posedlý lágrem, jen se ho nemohl zbavit. Nebyl v lágru, lágr byl v něm.

Viděl muže bez žen, ženy bez mužů. Sourozence, odtržené jeden od druhého. Dvojčata, na kterých dělali němečtí lékaři pokusy. Cikánským dětem vpichovali injekce s barvou, aby změnili hnědé oči v modré nebo zelené. Ty, na kterých dělali pokusy, zabili, aby pokračovali pitvou.

Pamatoval si jméno německého šéflékaře Eduarda Wirtha i Josefa Mengeleho, který tu potkal svého učitele, dětského doktora Epsteina z Bulovky. Nezapomněl na profesora Claubergera, doktora Horsta Schumanna nebo doktora Johanna Paula Kremera.

Uklízel místnosti lékařů. Pamatoval si na kádě s hlavami mužů i žen. Na čisté pláště německých lékařů v slušivých uniformách. Vážní při práci, usměvaví mezi sebou.

Nechápal, jak mohli zmizet, přes milion lidí, jeden za druhým. Němí jako ryby. Neoněměl, obrazně řečeno, také?

Naučil se rozpoznat z tváře, z pohledu očí, kdy má člověk na kahánku. Přinesl si to do míru. Vězně, kteří přežili poslední den s nejzazším vypětím vůle a umírali na kavalci, jen dolehli, nebo na latríně, sotva dosedli. Zůstala po nich mezera v řadách ráno při apelu. Záznam čísel, vytetovaných na levém předloktí v Knize mrtvých. Němci si potrpěli na pořádek. Pominout maličkost, patřil mezi mrtvé. Lidi si zvykli na smrt, jako si zvykne dítě jíst, pít a chodit na hrníček. Většinu prostoupila lhostejnost k vlastnímu osudu. Byla to obrana. Myslet na to, jak přichází smrt, je jako smrt sama. Zárodek umírání. Jako pomocník kápa přiděloval práci. Naložit a odvézt mrtvoly.

Doufal, že jako pomocník kápa nepůjde do plynu. Výsada všech výsad. Za sebemenší prohřešek by šel. Nebyl jen pomocníkem kápa. Většinu času byl řadový vězeň.

Nikdo se ho neptal, jestli by byl radši zastřelen, než zaplynován.

Tolik lidí, kteří přežili lágry, se zasebevraždilo. O známých, vědcích nebo autorech se vědělo. O těch, co skočili z okna, pustili si svítiplyn nebo spolkli cyankáli, se dovídal jen náhodou. U někdejších esesáků to musí vyvolat úsměv.

Myšlenka na sebevraždu musí být vrozena. Jinak by nedocházelo k tak velkému počtu případů.

Jako pomocník kápa doprovázel sběrače mrtvol. Mrtví zůstávali ležet, stejně jako nemocní, kteří už nedokázali vstát. Věděli, co je čeká. Sběrači šťouchli do mrtvého klackem, pod bradu nebo do tváře. Kdo by simuloval? Když se nehybné tělo pohnulo, zastoupil Vili Feld medika.

Byl pomocníkem kápa, ať byl kdekoli. Nemohl se tomu vyhnout silou vůle ani instinktem, který mu radil. Neříkal lidem na potkání, že prošel třemi roky táborů. Nikoho nepouštěl do jámy zvané paměť. Nemluvil o ztracené sestřičce Noemi.

Budil dojem bezstarostného, lehkomyslného elegána, který prochází životem, jako by bruslil. Občas dvojitý salchov, jednoduché skoky.

„Žít,“ vzdychl si jednou. „Měl byste vědět.“

„Je to legrace,“ odpověděl jsem.

Byli jsme na tom stejně.

Po dešti byl svěží vzduch. Dobře se dýchalo. Šli jsme zase pěšky. Hodlal jsem se podívat, jak bydlí.

„Mám ještě v Praze někoho.“

„Snoubenku?“

„Dá se to tak říct. Dobrou známou. Přítelkyni.“

„Jednu, Vili?“

„Kdybyste si našel trochu času…“

„Podle toho, Vili.“

„Byl bych rád, kdyby jí někdo řekl, jak to se mnou je.“

„Nevím, jak to s vámi je, Vili.“

„Nepsal jsem jí, abych jí nezpůsobil nepříjemnosti.“

„Uvidíme, Vili…“

Reflektory a reklamy na Martově poli osvětlovaly trosky a sloupy. Vrátilo se mi, co řekl prve, že tam dole pořád někoho k něčemu nutí, anebo se k tomu nutí sám. Taky se mi zajídalo, když mě po lágrech někdo úkoloval.

„Dal bych vám její adresu.“

„Proč ne?“

„Napíšete si ji?“

„Radši si ji budu pamatovat, Vili.“

Neřekl nic.

„Ta vaše dáma někde pracuje?“

„Učí na obecné škole.“

„Pro jednou, Vili…,“ řekl jsem. „Jistě.“ Nebyla to tak docela pravda.

„Měla by radost,“ řekl.

Cestou k němu jsem si pohrával s představou, jak bych mohl naložit s jeho vzkazem. Nedělal také Vili Feld, co schválil jeho vnitřní ústřední výbor všemi hlasy? Od toho byl krůček k úvaze, za kterou by se nestyděl Jidáš. Věděli jsme oba, co takový vzkaz může znamenat.

Myslel jsem na štíhlé modrooké blondýny v zemi zaslíbené, s nimiž mohl trávit noc nebo pár dnů. Miloval ženy. Byly kořením, které nelze nahradit. Na pláži nosily bikinky, ne větší než poštovní známka.

„Jak se tam dostaneme?“ zeptal jsem se.

„Jezdí tam autobus čtyřka.“

„Šel bych pěšky,“ řekl. „Jakmile mě rozbolí hlava, je chůze spolehlivější než prášky.“

To mně připomenulo vtip. Potkají se dva, co nemohou v noci spát. První spolkl devět prášků a nezamhouřil oka. Druhý spal jako bejby. Jak to dělá? Počítá do tří. Někdy do čtvrt na čtyři.

Chodil rád pěšky. Chodit znamenalo pohyb. Zdraví. Lepší náladu.

Nedělal si nárok na život v ráji. Chtěl mít, jak říkal v Praze, o něco víc, než potřebuje. Ani nešetřit, ani nehýřit. Citoval anglického státníka, který radil, aby se lidé v pekle nezastavovali. S oblibou a rutinou si to šinul po chodníku, bystrým krokem. Italská města, jak shledával, byla podobná Praze. Stavěli ji, mimo jiné, i italští zedníci a kameníci. Mnozí dali přednost českým děvčatům a jejich potomci se tam dosud zdárně množí. Chodit pěšky ho přivádělo na jiné myšlenky. Vadilo mu handrkování, nebo co mu jako handrkování připadalo. Nebo neměl dost trpělivosti. Měl rád moře, ale ne jeho nekonečnost. Jasnou modrou oblohu, ale ne horoucí slunce od rána do večera. Neměl v zemi zaslíbené pocit bezpečí, pro který si přijel. Na vršku Jeruzaléma, v zahradě Getsemanské, kde pěstovali zelí a rajská jablíčka, květák a celer, se díval na nekonečný arabský ostrov nebo pevninu, stejně nekonečnou jako moře. Z vrchu vedla silnice strmě dolů. Viděl oslíka táhnout vrchovatě naložený vůz. Zvíře, vedené vozkou, šlo krok co krok, velice ztěžka. Čím výš vůz už vytáhl, tím šel osel pomaleji, ještě pomaleji, navzdory ranám biče do boku, až zastavil. Vozka ho párkrát uhodil přes zadek. Osel se nepohnul. Stál na všech čtyřech, zatvrzele. Vozka zuřil. Zkusil táhnout s oslem, ale osel už toho měl dost. Vozka ho bil stále blíž krku. Zesiloval rány. Bil ze všech sil. Muselo to bolet. Osel už měl šedé a krvavé šrámy, ale nehýbal se. Vozka šílel. Vzal si z vozu další klacek, bil osla oběma rukama, nelítostně, přes tlamu, přes oči, pysky. Nepřestával, jako by dostával s každou ranou větší záchvat zuřivosti. Šílel, rozhodnut osla donutit k pohybu a dovléct vůz až nahoru, k zahradě Getsemanské, kde se prašná silnice stáčela k městu. Najednou se osel pod ranami složil. Ležel, nohy bezvládné stejně jako trup a krvácející hlava. Vozka nepřestával zvíře bít. Osel odevzdaně ležel, připraven pod ranami umřít. Vozka zvíře bil, oběma rukama, silnými ranami, zpocen, zbrunátnělý i pod olivovou barvou pleti, neúnavný, na rozdíl od osla. Nakonec přestal. Nemělo to už smysl. Vytáhl nůž. Přiblížil se k hlavě osla. Vzal zvířecí hlavu za uši a chystal se osla podřezat. Osel už byl po smrti. Zdechl.

Vili Feld v tom viděl předznamenání. Nepřítele, který by s poraženými zacházel jako vozka s oslem. Odjel do Říma, snad jel dál, na výchozí bod své cesty, v kruhu.

Vili Feld měl své niterné heslo. Nedat se zaskočit, překvapit, ani sám sebou. Smířil se s tím, že kolo osudu se točí po svém, ať se mu to líbí, nebo ne. Nepříjemnosti nepokládal za neštěstí. Hledal území, kde by jich bylo co nejméně. Proto se vracel.

„Na všechno musíte mít náladu. Kdeže loňské sněhy jsou,“ usmál se.

Byl hezký. Působil čistě, včetně vzorně vyleštěných polobotek z kůže zebu, mírně matných. Měl jsem rád jeho hlas. Ne hlasitý, ne tichý. Hlas s tajemstvím, které vdechoval slovům. Magii hlasu.

Pokud šlo o ženy, nebylo nic, co by ho mohlo zahanbit. V ohledu k ženám neznal stud. Přijímal magii těla, přitažlivost žen. Bylo to mimo morální hranice, nemělo to s mravností co dělat. Ve vztahu k ženám se choval jako vlk ve smečce. Ochoten porvat se, zkusit všechno, aby dosáhl svého, mít nejlepší samici. Těžil z toho? Zajisté.

Přirovnal ženy ke Slunci, které svítí a umožňuje život na Zemi. Ženy, jako Slunce, jsou krásné, životodárné a nepostradatelné a nenahraditelné. O jednu hvězdnou dálku vzdálenější, zmrzli bychom. O jednu bližší, shořeli bychom. Ženy jsou stejný zázrak jako sluníčko. A my jsme vlci ve smečce, hotovi zápasit o nejžádoucnější samičku.

„Špatné? Ausgesprochen gut,“ řekl. „Vysloveně dobré.“

Znělo to dobře.

„Říkal jste mně, že vás chtěli třikrát zastřelit.“

„Zastřelit třikrát, zaplynovat jen jednou. Zato bez přestávky,“ usmál jsem se.

„Nutí vás to správně dýchat,“ řekl.

„Jistě, není nad to správně se nadechnout.“

„Plíce chtějí svoje,“ řekl.

„Kdybyste měl astma, nemáte tušení, jak dobře vám poslouží chůze. Okysličuje to plíce. Rozšiřuje cévy.“

„Adler o tom občas píše v My přijdem,“ řekl jsem. „Má pár lékařů na poradenské článečky. Plíce chtějí svoje.“

Šli jsme pěšky. Rozšiřovali jsme si cévy, prospívali plicím kyslíkem, dobrodiním, které poskytuje tělu chůze.

V Praze na Hagiboru byl proti monogamii a nezdálo se, že by na to tam dole, mezi pouštěmi, eukalypty a pomeranči nebo zde změnil názor. Monogamií si chránili ve starozákonních dobách ženy, zaštiťovali je před chorobami a klidněji odcházeli do válek. Taková kravina. Být na něm, monogamii zrušil. Dával přednost moudrosti Arabů, kteří si dovolili i víc než čtyři ženy a všichni se shodli.

Vili Feld patřil v mé mysli k lidem, kteří mají – přinejmenším – dvě tváře. Jednu lehčí, jako světáci nebo z operety, soudě podle oblečení, chování a odlehčených tlachů, vtípků a pravidel obchodních cestujících. Tu druhou smrtelně vážnou. Odvrácenou stranu Měsíce. Hvězdy, jež vyhasly, ale vysílají do vesmíru světlo. Duševní zákoutí lidí, kteří se vrátili z koncentračních táborů. Mohlo mi prospět rozumět mu. I v tom, čím se nechlubil. Při kartách si drží zkušený hráč karty těsně u hrudi, aby mu do nich nikdo nenahlédl. Prohazují se nezávazné větičky. První vyhrání z kapsy vyhání. Nic nemá protihráči a protihráčům prozradit, co má v ruce. Klamat je dovoleno, řečičkami. To bychom měli. Co uděláme? Karta padá jako hvězda z nebe. Málokdo pozná, co má druhý v rukou. Neviditelná štěstěna chodí kolem stolu.

Dvě, možná tři nebo čtyři tváře.

Pamatuju si příhodu z Terezína. Na baštách nad někdejší pekárnou, kde byl za války blázinec a katakomby, k němu přiběhla krásná Lea Morgensternová z Leeuwardenu v Nizozemsku. Prosila, aby ji chránil. Neznámý člověk ji chtěl uhranout. Vili Feld se otočil. Kdo ji sledoval? Blázen. Strašlivě se šklebil. Měl půl tváře znetvořenou. Vili Feld se rozkročil, Lea Morgensternová za ním. Zavalitá postava v šatech, každý pes jiná ves. Kabát po kolena, bez knoflíků. Boty bez tkaniček. Zmuchlaná košile, s otevřeným límcem a uvolněnou kravatou. Kameník nebo zápasník. Hranatá hlava, přistřižené vlasy na ježka, ruce jako lopaty, široká ramena. Cenil špatné zuby v pootevřených ústech. S širokým nosem jako boxer v těžké váze, nízkým horním rtem, v očích šílenství. Připomínal smrt. Nebylo divu, že se lekla. Co chcete, otázal se ho Vili Feld. Vzápětí zmlkl. Byl to nemocný, který se dostal na vycházku a vylezl na baštu nad někdejší pekárnou rakousko-uherské armády. Jak to, že pouštějí takové lidi bez doprovodu? Nemocný hleděl Vilimu Feldovi do očí. Vili Feld ustoupil ke straně cesty s ušlapanou vysokou travou, aby mu udělal místo. Nemocný je minul. Lea Morgensternová se přitiskla k zádům Viliho Felda.

Byla to krásná Lea Morgensternová, s níž jsem se mu chtěl pomstít za svedenou Ruth Winternitzovou ještě v dobách pražského Hagiboru v roce 1941. Tenkrát mu ji chválili, obdivovali a oceňovali jeho známí.

„I starší vlk zápasí o nejlepší samici,“ chvástal se.

Říkal o Lee Morgensternové: „Je krásná, vzdělaná a hravá a má v žilách holandskou kulturu.“

Pro nacisty byli Nizozemci poslední na příčce rasového žebříčku germánských kmenů.

Pamatoval jsem si také na poslední noc jeho krásky v Terezíně. Kde a kam se ztratila. Jedna ze sazí.

Vili Feld, můj mentor, vzor, učitel i varovný nebo odrazující případ. Slitina.

Znal jsem ho i neznal. Nevím, čím mě přitahoval později, kdy jsem učitele jeho druhu už nepotřeboval. Nikdo nikoho neznáme. Lidi se spíš cítí, než znají. Možná, že jinak by spolu nemohli soužít. Nevíme, co je dobře a co méně dobře.

Znal anekdotu o rabínovi, který odešel na dvacet roků do pouště. Když se vrátil, ptali se ho, co tam dělal. Odpověděl, že přemýšlel, co je to život. Hluboká studna. Ne, řekl jeho kolega. Tak ne, připustil rabín.

A tak jsme teď společně kráčeli. Hledal jsem souřadnice. V čem jsme na tom stejně. Mlha v údolí. Zmizí, až vysvitne slunce, a začne se zvedat, než se rozplyne. Šli jsme po Via Cavour. Jeho ostrý nos se vřezával do narůstajícího soumraku. Reklamy sršely v nepravidelných přestávkách. Připomínaly světelné jepice. Šel jsem vedle něj. Proč bych si něco namlouval? Je možné, že se věci promlčují dobou, která nás od nich dělí. Mořem vody, která uteče, stínem stromů, které vyrostou. Je to snad lepší. Nemusel jsem volat na pomoc Bobečka Máhlera kvůli bolístkám, které se vyhojí dávno před svatbou. Nemá smysl fňukat do mlíka. Nebo si namlouvat, že i andělíčkové si můžou vydloubnout oko. Hořká je trpělivost, sladké její ovoce. Vili Feld nechal v Praze snoubenku (kolikátou?) jako kartu v rukávě a od kabátu si odskočil. Nechal ji u ledu, jako se ukládá zmrazená fazolová polévka: V pravou chvíli vyjmout, ohřát a spotřebovat. Pro pozdní hosty zbydou kosti. Festina lente. Spěchej pomalu.

Vážil jsem jeho hlas. Třpytku v očích. Není to tak dávno, co jsem jeho sílu obdivoval, než mě začala rušit. Vybavil jsem si ho v lágru. Únava tváře, rysy kolem úst, svěšené koutky.

Myslel na Auschwitz-Birkenau. Měl na starost barák s maďarskými Židy. Pár jednotlivců uteklo ze Slovenska do Maďarska. V Budapešti žili na falešné papíry. Prodávali klenoty, rodinné stříbro, co si stihli vzít s sebou. Antisemitismus v Maďarsku nebyl menší, ale okolnosti lepší než na Slovenku. Němci obsadili Maďarsko v březnu 1944. V Auschwitz-Birkenau hubili Němci maďarské židovstvo přednostně. Uchvátili osm set tisíc Židů a byli připraveni je zlikvidovat. Nemohl spát. Cítil se jako součást hubící mašinérie. Němci stačili v horečném tempu vyhubit čtyři sta tisíc maďarských Židů. Vozili je ve dne v noci, bez přestávky. Dokud vraždili Maďary, mohli si na chvíli oddechnout čeští, polští a slovenští Židé. Francouzští a italští. Zdálo se, že kouř nad komíny sténá maďarsky. Tenkrát se naučil Vili Feld nikomu nevěřit. Vyprávěli mu o Šípových křížích, maďarské fašistické organizaci. Táhli Budapeští a zpívali. Někteří se jich báli, jiní je povzbuzovali a přidávali se. Chytali Židy. Svazovali židovské dvojice. Jednoho z dvojice zastřelili a oba svázané hodili do Dunaje z Markétina mostu. Kamenné pobřeží bylo plné dětských botiček, prohnívajících svršků.

Ani po válce se nesebral. Nevěřil Slovákům, Maďarům, Rumunům, Litevcům, Estoncům, samozřejmě ne Němcům.

Pokud člověk nikomu nevěří, ztěžuje si existenci. Teoreticky bylo snadné věřit ve výjimky. Prakticky? Hledal zemi, která by nebyla protižidovská.

Líbil se i mužům. Přijal Izrael jako svůj osud. Zároveň jej odmítl. Zápasil se svým osudem. Uznával, že osud je silnější. V Auschwitz-Birkenau věděl, že žije jen proto, že místo něj zabili někoho jiného. Bál se ráno, co přinese večer, a v noci, do čeho se probudí ráno. Čekal, že ho to otuží, a zděsil se, že to bylo naopak. Neměl to na čele. Nemluvil o Auschwitz-Birkenau. Měl ho v sobě. Zvykal si na mír. Přizpůsoboval se, předstíral, že se vrátil do starých kolejí.

Vili Feld. Můj starý známý neznámý.

Občas jsem bezděčně popohnal špičkou střevíce některou z toulavých koček. Dával jsem si záležet, hlavně pod lucernami, aby se bleskly moje nové zebu polobotky.

„Nemáte kočky rád? Tady byste si musel zvyknout.“

O tyhle čičinky nešlo. Nebyli jsme nepopsané listy. Jistě se z něj nestal zastánce zvířat. (Za války jsme jedli kočky a psy a v Birkenau – i když jsme se tvářili, že to nemůžeme vědět – maso, které zvláště zanícení esesmani házeli do kotlů s polévkou ještě živé.) Vili Feld, jednu dobu pomocník kápa, kterého jsme si zvolili, abychom zabránili horší volbě, přežil navzdory nepřízni osudu, abychom se – nakonec – potkali tady. Stačilo sestoupit o pár příček mého životopisu, aby bylo jasné, jak jsem si kdysi přál mít svoje vlastní zebu střevíce. Závist, o které možná nevíme, že je to závist. Co tehdy znal Vili Feld, když jsem prvně viděl jeho boty a oblečení? Čím opravdu byl, mimo první dojem, na který vyhrával deset nula? Držel se zpříma, učaroval mi. Pár lidem se zdálo, že je sebevědomější než sebevědomý. Měl za to, že kdyby s děvčaty neflirtoval, zůstal by jim dlužen. Získal si pověst. Stal se bezděčně mým učitelem. O tom nevěděl, a jestli to tušil, nedával to na sobě znát.

„Teď na zimu budou žrát jedna druhou,“ řekl.

„Ať se třeba požerou,“ odpověděl jsem potěšeně.

Došli jsme až k Via Pietro Cosse, k číslu pět, kde bydlel. Byl večer. Kousek odtud protékala Tibera. Šuměla vodami, které nasbírala z kanálů a deště. Tady to nebyla majestátní řeka – parníčky a benátské gondoly dolů po proudu a nahoru proti. Dům, kde bydlel, páchl popelnicemi a peckami od broskví.

Zastavili jsme ve čtvrtém poschodí, u dveří se štítkem: Ameriga Rossiová, vdova.

Dlouze zvonil. Ztratil klíče.

„Jít tady k řemeslníkovi je za trest,“ utrousil, „zítra by měly být hotové.“

„Už jste dlouho pryč, Vili.“

Zevnitř zarachotil řetěz. Dveře se otevřely do škvíry. Bytná s břichem jako Napoleon Bonaparte křížený s babičkou Weltfeinda Flussera, zakrytým zástěrou o astronomickém počtu záplat, měla rezavou hlavu jako veverka a přisleplé zelené oči. Třásla se jí brada, ačkoli nemohla být tak stará. O dlouhé chloupky neměla nouzi. Měla oteklé nohy u kotníků.

„Sono venuto noc un amico,“ řekl Vili Feld.

„Entrate.“

Odstoupila maličko, aby nám uvolnila práh. Vili Feld si důkladně čistil podrážky o rohož.

„Uno straniero?“ upírala pohled na mě.

„Si,“ odpověděl. „Krajani. Staří známí.“

Stála na prahu, s nedůvěřivým pohledem.

„Ho molta fretta,“ řekl rozmrzele. „Velmi spěchám.“

„Lo ha annunciato alla questura, signore?“

Chtěla vědět, jestli mě hlásil na komisařství. Jako bych se tu chtěl ubytovat. Chtěla snad vidět můj pas? Obrázek lva se dvěma ocasy? Můj kádrový posudek? Itálie byla pro mě pořád ještě obsazená fašistická země.

„Certamente,“ řekl.

Měla paruku jako svého času sestra Weltfeinda Flussera (která vystupovala nedospělá pod jménem Marion-Marion ve stanu „Zázraky přírody – nikde na Zemi neviděná zrůda – půl žena, půl muž“). S knírkem na horním rtu, hustším než obvykle, do levé poloviny, pravou tvář jako vyvedenou z bílého mramoru, s jednou polovinou těla chlupatou, jak si nalepila vlasy a chloupky vytrhané bratrovi, a druhou pod hustým nánosem divadelního pudru číslo 1.

„Ma il signore non può dormire qui,“ řekla bytná. „Spát tu pán nesmí.“

Viděl jsem, že má bradavičku na bradě. Nechtěl jsem se ptát, jestli se bytná bojí, že bych mohl z jejího bytu zorganizovat revoluci. Představil jsem si ji v připravovaném filmu Fuoco del Bolscevismo, jak jí probíhá po zádech příjemné chvění, protože hrůzy jsou daleko, za dvě a půl hodiny bude zase doma. Blýskala očima.

Znenadání se bytná otočila: „Adriana, scappa!“

Zachvěly se jí chloupky nad horním rtem a na bradě. Malá dívčí hlava zmizela v zasklených dveřích do kuchyně.

Bytná nás pouštěla se slovy: „Durante la notte non può rimanere,“ že to přes noc nejde. Šla zaštítit neteř, která zmizela v kuchyni.

Byli jsme uvnitř. Konečně. Ocenil jsem, že má vynikající společnost. Zavřel dveře, rozsvítil a otevřel okna do ulice.

„Chtěl byste něco pít? Objednám čaj.“

„Díky.“

„Může být s cukrem a mlékem?“

Řekl jsem mu anekdotu o skřivánkovi, který si zamanul uprostřed ledna, že bude zpívat. (Měl jsem ji od Adlera.) Skřivan vyletěl vysoko. Než mohl pípnout, umrzl a spadl na silnici. Bylo by po něm, kdyby tudy nešla kráva a nevydělala se na něj. Roztál, ale nemohl ven. Vykukoval mu zobáček. Zahlídla ho liška, hop a skok a vytáhla ho – a slupla. Trojí poučení: Nikdo nemá lítat v mrazu moc nahoru a otevírat si zobák. Za druhé, nemusí být nepřítel, kdo se na něho vykadí. A za třetí: Když tě někdo vytáhne z hoven, nemusí to být přítel.

Pozoroval jsem jeho ruce. Připomínaly mi nohy závodních klisen. Rysy ve tváři. Něco ho zneklidnilo. Myslel na svůj vzkaz, o němž ještě nevěděl, jestli ho převezmu a vyřídím? Bytná? Uhnul jsem pohledem.

Na stěnách visela matně vyvedená podobizna Bernarda Rossiho, trubače italské královské jízdy, asi padesát na padesát, vedle Garibaldi. Na trubce Bernarda Rossiho byl zavěšen červený šátek se žlutým obroubením. Malíř nešetřil barvami. Postel, gramofon, deska La Garibaldina. Fanfáry dei Bersaglieri di leffe. Trumpety. Musel to ztišit, aby nepřišla bytná.

Odešel do kuchyně objednat čaj. Spojil jsem si ho s návštěvou u spolužáka, u něhož jsem nedávno přespal. V noci jsem slyšel funění, vzlyky. Zvedal činky. Potom mně připamatoval Olafa Matouška, muzikanta z povolání. V nočních lokálech držel u šatny významným lidem pláště, aby se dostal do rozhlasu. Dal se fotografovat s maličkým ředitelem, který mu místo opatřil. Znal jsem Matouškovy pastičky: „Kdo chce někam dojít, musí umět něco jiného říkat, něco jiného myslet, a ještě se jinak tvářit.“ Taky: „Nemůžeš-li svého nepřítele porazit, spoj se s ním.“ Jistě. Víc. Udělat si z něj spojence.

Deska La Garibaldina. Fanfáry dei Bersaglieri di leffe dotroubila. Usedl proti mně do brokátového křesla. Jeho prsty si nedopřávaly klidu. Měl jsem ho ujistit, že jeho vzkaz snoubence vyřídím? Měli jsme mezi sebou účty, jejichž ozvěna volala po vyrovnání? Nebyla jeho hesla Každý na vlastní pěst? Zachraň se, kdo můžeš? Chytit býka za rohy? Propojil jsem si to s emigrací, nervozitou, která se napájí nejistotou a osaměním. Mohl jsem mu prsty závidět, sám mám dlaně a prsty jako řezník. Jeho tvář vyvracela kajícnost slov. V Terezíně a v Auschwitz-Birkenau to byl tajný vzdor. Schopnost zkousnout zuby a přijímat rány. Zvyknout si. Nepomůže mít srdce v kalhotách. Myslet si, že mu porostou stromy do nebe. Ve třpytce jeho očí se odráželo neznámé moře. Nekonečnost. Konec cesty, cíl daleko.

Propouštěl jsem ho v duchu trychtýřem vzpomínek. Prošlých postřehů. Ostrůvků na moři paměti.

Myslel jsem na jeho milostné aféry. Domýšlel jsem se s kým, kdy a jak probíhaly a skončily. Měl lichotivou pověst. Asi nepřeháněla. Věděl jsem o Colette z Antverp, která párala šaty a prádlo a prohlížela boty po zabitých v komandu Kanada, se kterou pekl v Auschwitz-Birkenau. Němci šli po každé vycpávce, podšívce a opasku nebo dvojité podrážce, kde by mohl být démant, perla nebo cizí valuty. Vykupovala si život u horkokrevnějších Waffen-SS. (Odsoudit za to smí jen někdo, kdo nehladověl.) Znal jsem Leu Morgensternovou z Leeuwardenu. Obě krásné, pod dvacet. Měly štěstí, že měly něco navíc. Lea v Terezíně komůrku s vikýřem. Vybraly si na jistou dobu jeho.

Ani jedné jsem se už nemohl zeptat. Jeho milenky – až na tu v Praze – byly po smrti.

Měl zamyšlenou tvář. Nikdo by nehádal, co má za sebou. Podobal se svému rabínskému dědečkovi, jehož portrét v olejových barvách Němci zabavili (asi kvůli rámu).

Věděl jsem o něm tolik co Ervín Adler, na začátku války jsme se stýkali na Hagiboru, ve Sklípku v Rybné a v kavárně Aschermann v Dlouhé, nad kinem Roxy. Člověk není jen to, co bylo, ani pouze to, co je a bude. Žijeme trojí čas. Teď, včera, zítra. Po částech, nebo najednou.

„Máte tu pěkný koberec,“ ocenil jsem prošlapaný peršan.

„Není létající.“

„Škoda.“

„Proč?“

Držel se zásady, že nikomu se nemá říkat všechno. Co si v tu chvíli myslel na mou adresu?

Nemusel jsem se ptát, co čte. Měl na stolku jedinou knihu. Na můj pohled řekl:

„Příručka, návod, vysvětlení. Nicolo Machiavelli. Filosof moci, arogance a bezohlednosti. Zla, které z ní vyplývá. Autor výroku Účel světí prostředky.“

„Četl jsem to. Jenom se bojím, aby neměl ve všem, co napsal, pravdu.“

„Možná, že pod rouškou rad vladařům je kritizoval.“

Vzpomněl jsem si nahlas na Adlera. Rád citoval Voltaira: Sám v boha nevěřím, ale jsem rád, že v něj věří můj krejčí, alespoň mě neokrade. A Marka Twaina: Neříkej mé matce, že dělám do politiky. Ona si myslí, že hraju v nevěstinci na piano.

Usmál se. Připomenul jsem mu slovník Hagiboru a kavárny Aschermann. Snad byl sentimentální rovněž ten renesanční pán, který mimo jiné psal i divadelní hry.

Zvedl obočí. V šedých očích jsem našel, jak člověk stárne. Jako strom, neznatelně, nezvratně. Byl rád, že potkal starého známého? Špendlík v kupě sena. Jak se známí potkávají.

Byl v myšlenkách na australském konzulátu. Jaký má pas?

Hledal jsem ve třpytce jeho očí.

Vrátilo mě to k mým patnácti rokům, na Hagibor, kdy jsme se viděli prvně.

Bylo mi příjemně vědomím, že pokud se rovná věk příslibu, nejsem na tom tak špatně…

„Mám dvojí druh snů,“ řekl. „V prvním se vracím. V druhém hrajeme fotbal. Běžím v chumlu a najednou je přede mnou míč, střelím, gól. Za ten pocit bych dal moc. Dojem, že vše je tak, jak má být.“

„Pamatuju na závody v běhu, Vili.“

Vzpomínal jsem na Ruth Utinku Winternitzovou, na můj sen, jak si sama před něj klekla.

„Je toho hodně,“ řekl.

Kdysi byl sport jeho stěžejní činností. Přežil, co mu bylo dáno přežít. Vyklopil jsem anekdotu, jak se rozlišuje věk. Dětství, mládí a dobře vypadáš.

Vyprávěl o Hitlerovi, Goebbelsovi a Goeringovi. Německo prohrává válku, sejdou se v bunkru. Co budou po porážce dělat? Goebbels byl v propagandě, půjde na reklamu. Goering využije zkušenosti v leteckém průmyslu. Hitler: Jsem Rakušan. Budeme osvobozeni.

Neznal mou: Partyzáni jsou na útěku, gestapo v patách. Poslední partyzán neví, kam utéct. Spatří na rozcestí boží muka s jeptiškou v širokých sukních. Ctihodná sestro, můžeš mě skrýt? Zvedla sukně. Přiběhl gestapák. Neviděla jste tu muže s puškou? Ano. Běžel do lesa, už bude uprostřed. Gestapák mizí. Jeptiška zvedne sukně. Můžeš vyjít. Partyzán děkuje. Počkej. Cos viděl v úkrytu? Kotníky, ctihodná sestro. A výš? Kolena. Ještě výš? Stehna. A cos, bratře, viděl ještě výš? Už nic, ctihodná sestro. Vidíš, hlupáku. Kdyby ses podíval, viděl bys, že jsem taky partyzán.

Znal nejkratší, mírně antisemitskou židovskou anekdotu. Zaplatím.

Třpytka. Pozorné, vnímavé, vědoucí šedé oči. Co vysílají a přijímají. Co mu běží hlavou. Sny. Hřiště, už za polovinou, míč, rána, gól. Vzpomínky. Ženy. Co žijeme uvnitř.

„Něco vím jistě. Život je kompromis.“

Postěžoval si, že zapomněl hodně křestních jmen.

„Na pochodu smrti už jsem doopravdy nemohl. Stříleli každého, kdo zůstal pár kroků pozadu. Výstřely, jako když střílí dětská pistolka. Rachejtle při ohňostroji. Nakonec jsem zůstal z padesáti lidí sám. A šel jsem a čekal. Zastřelí mě? A když to sečtete, jsem tady.“

A ještě: „Víte, co je směšné? Italům se odpustí víc než Němcům. Proč?“

„Italové vás roztomile i okradou.“

„Kdybych se měl podruhé narodit, radši jako Ital.“

„Máte někdy závratě?“

Tak jsme se oťukávali. Vracel jsem se k tomu, co jsem o něm věděl, a snažil se odhadnout, co přibylo. Stál mi ještě za to? To nebyla hezká otázka.

Smíšené pocity.

Můj známý Vili Feld. Můj někdejší svět. Proč jsme se potkali? Uvidíme.

„Dobře vypadáte,“ řekl.

„Nápodobně, Vili.“

„Schön sehen wir aus. V obráceném gardu.“

„Na prázdninovém táboře hned po válce mi prorokovala jedna ošklivá Židovka, o osm let starší, že až mně bude dvaačtyřicet, ocitnu se na lodi a propadne se pode mnou paluba.“

„A?“

Cítil jsem, že je rád, že jsme se potkali.

„Ukazoval jsem fotografie Drážďan. Angličani tam vygumovali střed města. Oplátkou za Londýn, Coventry. Na čem si Goeringova Luftwaffe smlsla. Hitler chtěl dohnat Brity k separátnímu míru. Načež se mě ptají, jak jsem to přežil.“

„Co jim na to říkáte?“

„Měl jsem štěstí. A když se mě ptají, jak se cítím, odpovím: Jako moucha, která utekla koňské oháňce. Je to pořád ve vzduchu. Lidi se bojí. Přejí si vědět, jak přežít. Podvědomí. Ve srovnání s nimi se cítím otužilejší.“

„To asi také jste, Vili.“

„Spíš opotřebovanější.“

Po osvobození byl ve Vídni a v Budapešti. Ve Vídni kvetl černý obchod. Rakušani se tvářili gemütlich, oběti Anschlussu. Grinzing, San Stephan Platz, útulné hospůdky s českými koláčky. Obchod čokoládou, léky a falešnými papíry o zaměstnání za války. Mluvil německy. Včas vypadl.

Otevřely se dveře. Za nimi zely ještě jedny do kuchyně. Visela tam klec s dvěma kanárky. Pípali.

Vstoupila maličká Adriana Rossiová. Přinášela šálky na stříbrném podnose. Stavěla na stůl cukřenku, boubelatou modrobílou konvičku s mlékem, nakonec konvici s čajem. Nalévala. Jak se nahnula přes stůl, dotkla se mě hrudí. Maličko rozlila.

„Odpusťte,“ řekla a rudla. „Scussi.“

Vyklopil jsem frázičku z filmu: „Un baccio, bella signorina.“

Zrudla ještě víc. Přivřela oči. Neudělal jsem to naschvál? Měla těsnou sukni, pomněnkově modré oči, souměrnou tvářičku s bradou podobnou bytné. Těsněji na tělo už to nešlo. Vili Feld prohodil, že Adriana má sestru, o půl hodiny starší dvojče, Veru. Vlasy jí voněly mýdlem.

Myslel jsem na to, co jsem neřekl, že Ruth Winternitzová nebyla takové děcko. Nebo byla, než ji poznal, a už nebyla, když poznala jeho.

Bylo to přenášení myšlenek?

Našel Adrianin deník. Byl to záměr, aby ho četl? Jela na výlet. Ve vlaku si sedla do kupé, kde byly maminky s dětmi. Nechaly je dělat, co chtěly. Přišel průvodčí, viděl spoušť a napomenul maminky, aby si děti pohlídaly. Poslal do kupé uklízeče. Vstoupil mladík olivové pleti, student z Milána. Přivydělával si na studie. Tělo mu obepínal bleděmodrý mundúr. Adrianu při pohledu na jeho pohybující se tělo začalo šimrat v podbřišku. Požádala ho, zda nemá volné kupé, má před sebou dlouhou cestu. Řekl jí ano. Svoje. Půjčí jí klíč. Může se zamknout, on má ještě jeden klíč. Když vycházela z kupé, otřela se o něj lehce ňadry. Zpozorněl. Vlak uháněl. Uklízeč ji varoval, že přijde tunel, aby neupadla. Byl napjatý. Vzrušovala ji jeho mužská vůně. Rozproudila jí krev. Chytla se madla na chodbě. Cítila jeho ruku blízko a přejela mu po ní, omluvila se, dala ruku pryč a cítila, že i on měl dole trochu potíže. Vlak cukal. Položila se hrudí na jeho záda. Když byl s prací hotov, přišel do kupé. Venku byla tma. Vyprávěl o Miláně. Sundala si boty, dostala křeč. Musí se postavit. Auu, bolí to. Posadil ji na sedadlo a masíroval jí nohu. Pak druhou. Cítila jeho zrychlující se dech. Viděl v jejích očích jo, jo, jo. Chytil ji pevně za boky. Začali se líbat. A zbytek. Nezažila nic podobného. Jako by po ní kapal horký vosk.

Byli unavení. Vytáhl termosku. Nalil kávu. Oddychovali.

Na prvního apríla vyvedla známého, který ji navštěvoval, když teta nebyla doma. Tvrdil jí, že má v kapse mrkev. Vypisovala, jak mu naběhla žíla na čele. Pomáhal jí plavat. Málem ji utopil. Tiskl se k ní ve vodě, prohnutý jak luk. Na souši mu nemohla upřít vynikající prstoklad. „Od šestnáctých narozenin se mi blýská na časy. Nejsem už na vážkách, jestli ano, nebo ne. S ochranou, nebo bez. Vyplácí se mi domácí oblečení. Tunika, kterou stačí škubnout, a jsem nahá. Je vzdušná, praktická a pohodlná. Stačí málo, aby se vybičovali. Váhání se mi nevyplácí. Vrněla jsem blahem. Potom jsme jen leželi.“

Čas ubíhal. Nechtělo se jí vstávat. Teta se mohla objevit každou minutou. V autě měl co dělat, aby vůz uřídil.

Měla provlhlé tričko. Udělala, co čekal.

Pokud se nenaboural, dojel až do Florencie.

Také se koupala v rybníku na cestě k hradu. Řidič zajel na lesní cestu, ke břehu. Zastavil těsně u vody. Shazovala při každém kroku, co měla na sobě. Byl starší. Čekal a díval se, jak ve vodě dovádí. Obdivoval její tělo. Na břehu jí podal ručník. Jakmile se jí dotkl, přeskočila mezi nimi jiskra. V mžiku byl také nahý. Leželi vedle sebe. Hladil jí mokré tělo. Vysál každou kapičku. Šeptal, jak je hebká. Převrátila se napětím na záda. Začala se jí točit hlava. Už to nemohla tlumit.

Teta říkala, že nemá čas ani se vyčůrat. Natož aby ji hlídala.

„Má za to, že si užívám a nemám za nic zodpovědnost. Ničemu se nevěnuju. Na nic jiného nemyslím. Co a kde mě svrbí. V noci se mi o tom zdá.“

Zápisky byly zdrženlivé. Mohl si to představit. Měla nadání k radovánkám těla. Čišelo z toho dívčí, skoro ženské sebevědomí. Nutkání těla. Podle ní život nebyl jen to, co bylo a bude, ale to, co je tady a teď. Okamžik, který prožívá. Pak se uvidí.

Dával jí za pravdu. Připomínalo mu to Terezín. Život je všude. Spory mohou být o jeho kvalitách. Bohužel, možná i bohudík.

„Dovedete pořád ještě člověka překvapit, Vili.“

„Myslíte?“

Měl slovník nic neříkajících slov. „Těžko říci, kdoví, možná, ačkoli, ještě se uvidí a uvidíme.“ Zároveň schopnost vidět, aby věděl.

Měl v noci sen, že mu umřela matka. Probudil se zpocený. Uvědomil si, jak málo ji znal.

Matka byla už mrtva, jako většina příbuzných. Lidi v životě se znají méně. Proč? Je to i dobře. Znát se víc, soužili by spolu hůř. Myslel na sebe. Na matku. Odešla do ticha. Ve vřavě okolí ji slyšel. Přísný hlas, poznamenaný smrtí mladšího bratra.

Zvedl obočí.

Mysleli jsme oba na svoje.

Mluvili jsme do ztracena.

Díval jsem se na něj a přemýšlel o něm. Cítil jsem sympatie i antipatie, současně nebo střídavě. Rozumné by bylo odložit úvahy o něm, ale nedávalo mi to pokoj. Nebyla to jen otázka, kdo je Vili Feld a jaký je můj vztah k němu, co z toho mám vyvodit, nejen jak se chovat, ale jak jsem na tom s lidmi, jak se k nim mám chovat, čeho se mi nedostává, čeho mám víc, než je vhodné, zbrklost, předpojatost, intuitivní hodnocení lidí, které je dobré a zároveň se mýlí, může být spravedlivé, ale také naopak, pokud člověk nezapřáhne rozum. Napomínal jsem se, abych se vzpamatoval a nechal toho. Naštěstí jsou myšlenky neviditelné, pokud nejsme v křeči nebo ve vášni, která by je prozradila. Stačilo, aby řekl, že starší sestra Adriany je štramanda, a usoudil jsem, že je to náhradní výraz za kurvičku. Ovšemže to bylo ukvapené. Kůstka byla taky v očích Ervína Adlera štramanda. Kdyby ji někdo označil podobně jako já Adrianinu sestru, utržil by monokl na oko. Je to směšné divadlo, co se odehrává za kadlubem čela. Vnitřní hlas přehlušuje hlas rozumu, anebo naopak.

Bavili jsme se o velrybě. Vili Feld usoudil, že sympatie přibližně miliardy lidí na zeměkouli je ubohá náhražka za náboženství, které utrpělo neviditelné, ale citelné trhliny válkou. Jak mohl Bůh dovolit takovou krutost? Má to podobné zákony, jako jsou ty fyzikální. Co někde chybí, jinde přebývá. Jak víme po Einsteinovi, energie neubývá, pouze se mění, její suma zůstává. Lidé potřebují víru a vezmou si ji tam, kde ji nabízejí, pokud ji jinde, za jiných okolností, ztratili. Rozprávěli jsme a stále jsem se soustředil na jeho já, na jeho vnitřní, nejvnitřnější a vnější já. Bylo to téměř směšné. Věděl jsem, že s tím mám nejvyšší čas přestat, než tu budu vypadat jako duchem nepřítomný. Zastavilo se mi to na pojmu štramanda.

Nebylo to poprvé, co někdo sváděl činy lidí na odpovědnost Boha. Dělat z představy Boha nebo víry v něj obětního beránka je nejapné. Lidi vždycky všecko na někoho nebo na něco svedou. Co se stalo, udělali lidi lidem. Nebylo jasné, co si o velrybě myslí pan Feld. Spíš se zajímal, co na velrybě fascinuje mě, Adlera a tolik jiných.

„Beru, co je, Vili.“

„Samozřejmě,“ uznal, jako bych si při pokeru ukázal čtyři esa.

Nemuseli jsme se bavit o tom, že nám moc nezbývá. Směšné bylo, že jsme i za relativně krátkou dobu zažili přinejmenším čtyři režimy. Za zmínku stálo, že jsme se toho vůbec dožili. Přes devadesát procent našinců se nedožilo. Adlerovi stačilo, že se už neplynuje. Mně částečně taky. Najíst, bydlet, dýchat.

„Židovská otázka,“ řekl. „Přes dva tisíce let se na nás dívají jako na obtížný hmyz. Má to dost příčin, kterým rozumíme, kromě těch, které nechápeme, protože se nedají rozumem zdůvodnit. Výsledek je, že o sobě pochybujeme, možná víc než jiní, kteří prošli jiným vývojem, mají jiné osobní nebo národní společné dějiny. Katastrofy pro nás nejsou nic nového. Němci, kteří v nich pokračovali, se neliší od ostatních tak přespříliš. Kdyby ti před nimi měli německou dovednost, technické prostředky a důslednou organizaci, neváhali by nás postihnout podobně. Výsledkem toho je, že si klademe otázku, kdo jsme a proč nás nehodnotí stejně jako ostatní. Jak to, že to pokračuje, i když nás zůstala jen hrstka, zbytek těch, co přežili a musejí se dívat, jak málo se v náhledu na nás změnilo.“

„Proč byste o sobě pochyboval, Vili?“

„V tom je ta otázka, kamaráde.“

Nevypadal, že by ho sžíraly pochybnosti související s jeho židovstvím nebo s jeho židovským původem, rabínským dědečkem.

„Předsudky mají tužší kořínek než pravda,“ řekl.

„Potřebujete pravdu?“

„Lež je hnusná.“

„Žijeme s ní přes dva tisíce let. Víte, jak rádi lidi lžou.“

„Počítám jen roky, co jsem se narodil.“

„Štěňata taky mají za to, že svět je jen to, co vidí.“

Bylo to, naštěstí, už někde jinde. Přehouplo se to ke klábosení, které nikdo nemusí brát vážně.

„Viděl jste starý český film Extáze?“

„Ne. Proč?“

„Udivuje mě to slovo. Extáze.“

„Hm.“

Nezmínil se o věkovém rozdílu mezi sebou a neteřemi bytné, paní Rossiové. Jednou to přišlo na přetřes, ještě na Hagiboru, jak jsem si vzpomínal. Znal životopis jisté dámy velkého světa, četl o tom a slyšel. Milenka Ericha Maria Remarqua, Věra Nataša, manželka Emmericha Kálmána, operního skladatele, autora Hraběnky Marici a Čardášové princezny, dáma patrně ve všech směrech, inspirace umělců, pokušitelka velkého stylu. Zajímaly ho ženy, které měly, co jiné postrádaly. Proč asi dávala přednost milenci o třicet let staršímu. A co z ní čerpal. Zbytek byl záležitostí představ.

Přítomnost Viliho Felda byla mnohoznačná. Probouzel ve mně instinkty, tušení, dohady. To podprahové, co člověk cítí ještě dřív a silněji, než si to uvědomí. Co nelze jednoznačně potvrdit ani vyvrátit.

Jeho oči, pohled, třpytka. Hlas. Náměty. Jak se sem dostal, odkud a kam mířil. Co měl za sebou. Jak se to v něm projevovalo. Co od sebe a okolností čekal nebo nečekal. Co to dělalo se mnou. Myšlenky, dohady, souhrn nejistot. Co mě na něm udivovalo a současně už ani ne, a přece. Možnost, co se může s člověkem stát. Jak se to všechno sbíhá, sčítá, odečítá.

Přišla mi na mysl Adlerova přítelkyně, herečka, která tvrdila, že člověku se v životě všechno vrací, dobré i špatné. Neztrácí se nic z toho, co udělal, jak si počíná. Zapomenuté. Co shrnuje pojem osud.

Fungovalo to tak i s Vilim Feldem?

Myšlenka se ve mně zachytila.

Srovnával jsem jeho vývody o tom, v čem žijeme, čím ho straší velryba, s tím, proč si mě zavolal hlavní stařík v My přijdem na kobereček.

„Poslyš,“ začal. „Doneslo se mi, že jste se překřikovali s Adlerem o morálce. Poslouchej. Mravné je všechno, co nám slouží. Myslíš, že se to odchyluje od bible? Podívej se, jaké zmatky znamenala první republika. Sto stran, straniček, pikle, hádky, zmatek. Dneska? Jednotná kandidátka. Nezaměstnanost? Zákonná povinnost pracovat. Nejisté hranice jako ementálský sýr? Chráněná hranice, i kdyby to mělo být palbou ostrých zbraní. Záštita z východu. Náboženství? Podpora církví státem. Svoboda? Pro koho? Střílení do stávkujících? Co je mravnější? Cestování pro vyvolené, nebo hájení zájmů pracujících? Každý pětník se počítá. Mravnost? Ano. Samozřejmě. Musíš se hlídat. Když nebudeš vědět, přijď. Ke mně. Rozumíš?“

„Rozumím,“ řekl jsem krotce.

„Nejsi zkažený,“ řekl stařík. „Máš šanci se vypracovat.“

Stařík si liboval, že plné kriminály znamenají pořádek.

„Nezapomeň, že co Adler napíše, stejně jako tvoje fotografie, bude v archivu. Lidé nejsou hloupí. Účast,“ pravil hlavní stařík, „účast, účast a do třetice zase účast. Jak přistupujou lidi k volebním urnám. Sto procent. Ani o hlas méně.“

„Rád bych si nedělal zbytečné obavy,“ řekl Vili Feld.

Připadal jsem si jako hlavní stařík. Díval se mi do očí. Sklopil jsem zraky. Nechtěl jsem ze sebe dělat machra. Kdo se bojí, nesmí do lesa. Kdo neriskuje, nemůže vyhrát.

To už jsem pro jistotu spolkl.

„Žena, země, život,“ řekl. „Nikdy jsem nechápal, jak se z radosti může stát břímě.“

Pak řekl: „Víte, kdybyste chtěl, abych vám radil, jak jste si to přál tenkrát na Hagiboru, doporučil bych vám, i sobě, možná, aby, i když se člověk zamiluje k zbláznění a nikoho jiného nechce, protože se nemůže nabažit té, do níž se zamiloval, aby nezavrhoval ostatní. Aby je nechal čekat, pokud se jim chce čekat, a většinou to nemůže být tak čisté, protože podobné chtění máme všichni. Jednou přijde čas, kdy nám přijdou k dobru. První, druhá, ta, která se ozve, protože vás chce, nebo ta, kterou teprve potkáte.“

„Zní to dobře,“ souhlasil jsem. Neřekl jsem, že nepotřebuju. Mám doma všechno, co si dokážu představit.

„Jsem ve věku, který se podobá křeči,“ řekl. „Chtěl bych se dotknout každých bílých nebo snědých ňader, která se mi poodhalí, jako by to byla výzva k doteku, pohlazení, polaskání, nabídka tepla a něhy, zvážení v dlaních, podebrání. A pak jdu v duchu dál, víte kam, kde se nesmíme nebo nemůžeme dotýkat náhodných žen na potkání. V duchu na sebe zuřím. Vím, že to není správné, vkusné, chutné. Ale cítím to nutkání, to strašlivé chtění, toho ďábla v nás, mezi nohama. Naštěstí se to většinou neuskuteční. Jinak bychom přišli brzy do blázince, nebo dokonce do vězení. Anebo k újmě přítomným nebo nepřítomným manželům, otcům a bratrům, přátelům, donekonečna.“

„Je to tak silné?“

„Je. To stačí.“

„Dá se to ovládat?“

„Samozřejmě. Musí se to ovládat. V jisté míře je to tak s každým, myslím. Vidíte ženu, ňadra, bříško a klín, nohy a probudí se to, čemu říkáte ďábel. Třeba je to anděl. Je to všechno. Jsme to my. Tělo. Chtění.“

Na to jsem už neodpovídal.

„Chápu lidi, kteří se uprostřed jiných cítí jako zvířata. Nikdo to neví. Jen oni. Nepozná se to na nich. Mluví jako ostatní. Jak se máte? Dobře vypadáte? Dlouho jsme se neviděli. A zvíře uvnitř na chvíli ztichne, zahlušeno slovy. Zvíře s lidskýma rukama a ústy. Laskáte neznámá ňadra, bez ohledu na to, kdo to je, na charakter, možná na choroby, vyléčené i ještě nevyléčené. Někdy mám nutkání se přímo zeptat, jestli by se mnou šla. Co by mi udělala z toho, co mám rád. A slíbil bych jí, co jí udělám já, kdekoli, kdykoli, třeba pod stolem.“

„Tak daleko byste asi nešel, Vili.“

„Mýlíte se. V duchu tam docházím, se vším všudy.“

Rozhlíželi jsme se po možných objektech chtění, prostoupeného touhou, samotou, opuštěností a rozpolceností, vším, co s tělem souviselo i nepřímo.

Byli jsme zase u toho. Co znamená tělo. Požehnání i prokletí. Tělo mezi nohama. Ústa. Ruce. Vzpoura proti smrti. Proti umírání.

„Nesmím už víc pít,“ řekl.

Věděl, o čem mluví. Jen se dotýkal okraje číše. Nepil.

„Po čem toužíme, je bezelstná, nezištná a bezstarostná láska. Co dostáváme, je ledacos. Stejně jako to, co dáváme.“

Byla to jedna z jeho pravdiček, proti kterým se nedalo namítat. Lámal si hlavu láskou? Každý se trápí tím, co mu chybí, není-liž pravda? Škoda, že sny o lásce jsou občas sličnější než láska sama. Nebo jak k nám přichází, zůstává a odchází. Jak říkala děvčata v Domově dívek v Lublaňské: Život není to, co chceme, ale to, co máme. Není to s láskou podobné? Nebývá láska nikoli to, o čem sníme, ale co pro nás zbude?

„Naučili jsme se smířit se se vším,“ řekl.

Bylo mi příjemné se s ním bavit na jeho oblíbený námět, tělo, lásku, živočišné teplo.

„Co podnikneme?“ vznesl jsem dotaz.

„Zrovna o tom uvažuju,“ řekl.

„Počasí nám přeje. Nebe je azuro,“ řekl jsem.

„Itálie,“ řekl.

Pamatuju si, co mi říkal, když jsem byl v letech, kdy kluci touží po vysvětlení někým, kdo má zkušenosti: „Utěšit tělo jde mnoha způsoby. Také nejrůznějšími druhy žen, ve vašem případě dívek. Ale je to příjemnější, uspokojivější, když je to vaše milá, nebo kdo se tím stává vaší milou, není to tak zvířecí. Nejste pak zase sám.“

V Izraeli, jak řekl, hledal po válce, po lágrech a zkušenostech, které by raději neměl, druh volnosti, než jaký našel v míru, navzdory společenským a politickým otřesům. Nezamlouvalo se mu, že každý, s kým rozpřádal rozhovor, o něm chtěl už dopředu vědět co nejvíc, aby si ho nakonec ze všech zlomků informace složil a zařadil. Přál si víc prostoru kolem sebe, a tím i v sobě. Nechtěl o sobě už dopředu vypovídat, jako by šel do kavárny s policejním ředitelem, úředníkem, nebo dokonce vyšetřovatelem. Nesnášel spoutanost, omezenost, meze už předem. Všeobecné bratrství, ve kterém se trochu ztrácel, ačkoli je nepodceňoval. Líbila se mu židovská solidarita, z dobrovolného, spontánního konce, ne jako za války, kdy je spojovalo společné neštěstí, neodvratitelná tragédie. Mohl se podepsat pod prohlášení Ben-Guriona, že už nikdy, nikde, nikomu Izraelci nedovolí beztrestně vraždit Židy. Vili Feld chápal, že od vlády až po posledního občana nelze, vhledem k obrovské přesile a prohnanosti a bezohlednosti Arabů, nikomu vytýkat ne vždycky průhledné, naprosto mravné postupy. Jestliže se někdo netají záměrem podřezat mi hrdlo nebo zahnat do moře, nemůže ode mne žádat neposkvrněné rytířské chování. Po dlouhé době v dějinách se začali Židé bránit síle silou, v souladu se starozákonním zub za zub, oko za oko, krev za krev. Nebyla to vždy obdoba řeckořímského zápasu, s pevně určenými pravidly a nestranným soudcem. Mohl se domnívat, že notorická anekdota, kde je panu Kohenovi nejlíp, s jeho odpovědí – na cestě, na něj sedí jako ušitá.

„Taky byste asi nechtěl, aby vám každý osmnáctiletý radil, jak máte žít, co dělat, co ne, jako by to věděl za vás.“

Raději jsem poslouchal, abych neodpověděl naivněji, než bych chtěl. Dával jsem přednost vracet se do Prahy, k rokům čtyřicet a jednačtyřicet, na hřišti Hagiboru.

Díval se na mě. Třpytka v jeho očích se mi zdála pohaslá. Měl svůj svět, který ho zklamal. Výrazem připomínal zhroucení, jakž takž snesitelné, ale zhroucení. Okamžik, než pozvedl zrak a naše pohledy se setkaly. Čišel z něj tichý, nevyslovený stesk. Vteřina. Zlomek vteřiny. Marnost. Stejně mě napadlo, že se mýlím. Namlouvám si, co není? Slyším trávu růst? Vykládám si ho, jako hráč hráče. Mohu se mýlit. Nebylo by to poprvé. Není to poker. Nejsme v kavárně Aschermann nebo ve Sklípku. Měl jsem sklon ke zbrklosti. V odhadu nálady druhých. Fotografie zachytí a umrtví okamžik odsouzený k neměnnosti. V životě je to jinak. Život je pohyb. Změna. Nevyzpytatelná energie. Čekal jsem na každé jeho slovo. Proč? Nevím přesně. Snad jsem se chtěl vrátit k tomu nenávratnému. Včerejšky se neopakují. Nemohl jsem si ho vykládat včerejškem. Stál oběma nohama tady a teď.

„Zamyslel jste se?“

„Ne,“ řekl. „Nabírám sílu.“

„Neubývá vám.“

„Jsem na cizím hřišti.“

„To jsme oba.“

A zase měl na zlomek vteřiny v očích zhroucený svět. Život, voda nebo písek, protékaly mu mezi prsty.

„Jste vážnější, než jsem vás znal.“

„Unavenější.“

„Zaspíte to?“

„Většinou.“

Vciťoval jsem se do jeho kůže. Měnil bych s ním? Asi ne.

„Znáte vtip o paní Jajtelesové, jak vyhrála tři miliony? Ptali se jí, co s penězi udělá. Koupím si dům, řekla. Auto. Najmu si řidiče. Nový nábytek. Něco dám na dobročinnost. A postavím Hitlerovi pomník. Proboha, Hitlerovi? Proč? Vyhrnula si rukáv na levém předloktí, ukázala číslo vytetované polským holičem v Auschwitz-Birkenau. Vyhrála jsem na tohle.“

„To znáte, Vili? Pan Kohen jde po Unter den Linden v Berlíně. U chodníku zastaví černý mercedes. Vystoupí Hitler. Ukáže Kohenovi na psí hovínko. Tohle sníš, a hned. Nemám to rád, řekne Kohen. Hitler vytáhne pistoli Luger: Buď to sníš, nebo střílím. Kohen se chtě nechtě skloní a Hitler se směje, až se za břicho popadá. A jak se tak řehtá, upadne mu pistole. Kohn ji zvedne: A teď to dojíš. Potom mu poručí, aby nasedl do mercedesu a odfrčel co nejrychleji. Kohen přijde domů, pozdraví se se ženou. Cos dělal? Jak se ti celý den vedlo? Chce vědět manželka. Růženko, to bys nevěřila, s kým jsem dnes obědval.“

„To je horší než Němec na sociálním úřadě. Žádá o podporu jako invalida. Kde jste k tomu přišel? Spadl jsem ze strážní věže v Buchenwaldu.“

„Často si představujete Hitlera jako já?“ zeptal se.

„Někdy.“

„Vyložil mi, co je zlo. Člověk jako my. Musel vědět o každém hnutí v říši. S německými herečkami byl prý dvorný. Měl rád děti a psy. Proto svého vlčáka zastřelil?“

Nechtěl jsem přemýšlet, kdo a čím je normální. Co řekl o ženách. Nikdo nedovede zahodit lásku lehčeji než žena? I kdyby byla sebevypočítavější, odhodí lásku jako starou vlásenku? A muž? Nehrálo to s jeho touhou po doteku ženy. Magnet, jemuž neodolal. Ženy v jeho životě byly jako kyslík pro plíce. Chřadl, hynul bez nich. Dával přednost pověsti zpustlíka, než by se vzdal. Pasu, ňader, klína, zadečku. I to byl pro mě Vili Feld.

„Někdy mám neklidné noci,“ řekl. „Cítím se starší. Nevzpomínám si, co se mi včera zdálo důležité dnes udělat. Není to vidět zvenku, naštěstí. Zevnitř to straší. Nedokážu se soustředit. To je znamení starců nebo dětí. Mám dojem, že můj život je uzavřená kapitola. To znáte z lágru.“

Zdálo se mi, že se mu změnil hlas. Nebyl ani hrubší, ani jemnější. Byl jiný. Moudřejší? Nevím. Možná. Shovívavější? Smířlivější? Snad vše dohromady. Došlo mi to. Nebyl tak útočný, sebejistý jako dřív. Co slovo, důraz? Lágr udělal za vším čáru. Co přišlo po válce, bylo nejisté měřítko. Nebyl to zlatý metr uložený v Paříži, míra všech metrů, přesný na setinu milimetru. Byl to starý Vili Feld a zároveň nový, starší, přijatelnější, vstřícnější. Ze zmoudření? Z nouze?

„Kolik let už je po válce,“ řekl, jako by mi četl myšlenky, „šest roků? Taky se vám zdá, že to neutíká?“

„Máme to pod kůží,“ řekl jsem. Byl jsem opatrný, abych nezněl přechytrale.

„Neměl bych se rád, kdyby pro mě válka neskončila,“ řekl.

Uhodil hřebík na hlavičku. Asi pro účastníky válka nekončí. Pokračuje, neztrácí se, jako ozvěna. Je to neutichající výkřik. Nebo neutichající mlčení. Ticho mrtvých. Ztracených. Pohřešovaných. Poškozených. Byl elegantní. Těžko by ho někdo řadil mezi poškozené.

„Taky už potřebujete brýle na čtení?“

„Tvrdit, že vidím jako orel, bych taky nemohl.“

„Někdy stačí rozeznat barvu peněz,“ řekl.

To byl zas starý Vili Feld. Na barvoslepost v tom ohledu si nemohl stěžovat.

„Nerad bych závisel na dobročinnosti,“ řekl.

„Kdo by to chtěl?“

„Proč myslíte, že Německo tak rychle bohatne? Jenom z pomoci Američanů jistě ne.“

„V Osservatore Romano psali, že německé ponorky, které převezly zlato ukradené Židům a z bank okupovaných zemí přes oceán do Argentiny, pomohly Perónovi vyhrát volby. Dal za to nespočtu Němců půdu. V Argentině jsou čistě německé vesnice. Zdraví se pozdravem Sieg Heil. Velebí Peróna. Mluví výhradně německy. Trochu se jim vymyká dorůstající mládež.“

„Kdyby byli tak chytří, nešli do války proti všem najednou.“

Dal jsem mu za pravdu a přál si, aby obrátil list.

„Kolik vašich kamarádů z dob před válkou přežilo?“ zeptal se.

„Mám fotku z Hagiboru z roku 1940. Fotbalové mužstvo dorostenců a tým žáků. Spočítal jsem si je. Z dorostenců přežili dva. Jedenáctka a dvaadvacet náhradníků. Z žáků, mistrovského mužstva a náhradníků nikdo. Z Terezína zabili Němci patnáct tisíc dětí.“

„Válkou se asi laskavost nedá měřit. S výjimkami.“

Přál jsem si vrátit se v jeho společnosti ke staré bezstarostnosti. Poker, jednadvacet. Starosti s bankou, když se mi vyprázdnila kapsa.

Člověk pokládá za štěstí každé štěstí. Má víc tváří. Štěstí v kartách není stejné, jako když člověka nezplynují, nezahubí hladem, úplavicí nebo tyfem, kulkou nebo mučením bez mučidel.

„Měli jsme štěstí,“ řekl jsem.

„Možná,“ odpověděl.

„Co s načatým večerem, Vili?“

Přáli jsme si žít naplno, nezpronevěřit se představě existence, kterou jsme si odnesli odtamtud. Nestačilo vymazat z mapy duše válečné Německo. Souviselo to s touhou po klidu. Nemusíme vlastnit víc věcí, než s nimiž lze utíkat. Měli jsme v morku kostí otřesy, proti nimž je zemětřesení dětské představení. Jde-li o všechno, potřebujeme málo. S mírem přišlo účtování. Co dokážeme vykovat na kovadlině vůle. Za čím jdeme. Rozcestí. Museli jsme vážit, co bylo hodnotné. Co bude.

Paměť. Svědek. Soud.

Trychtýř.

„Adriana?“ volala z kuchyně Ameriga Rossiová.

„Rád bych vám ještě něco ukázal. Chcete to vidět?“

„Podle toho, Vili.“

Napadlo mě, že má na mysli sestru Adriany. Přátelil se s Garfinkelem, který z takových záležitostí nedělal tajnosti.

Na úředním papíru s hlavičkou mu potvrzovali, že se hlásil na zastupitelském úřadě. Jeho žádosti nebylo vyhověno. Podpis rady třetího řádu, který podobně vyřizovanými žádostmi už možná postoupil do druhého a v duchu zahlédl první. Via Luisa di Savoia 16, datum 28. června 1950.

„Proto jste si rozehrál ty pejsky dingo, Vili?“

„Žádal jsem už podruhé. Řekli, že musím ještě čekat. Přešetří to.“

Usmál se: „Řekli, že se na to podívají.“

Nakonec: „Je to souboj s ďáblem.“

„Asi to ještě nepřešetřili.“

„Mluví jinou řečí.“

„Co chtějí?“

„Osvědčení o mravní zachovalosti, rodný a křestní list, státní občanství, domovskou příslušnost, kolik máte na vkladní knížce. Žebráky nechtějí, mají dost vlastních. Neřeknou, co opravdu chtějí.“

Na talířku nezbyla ani sušenka.

„Ušetřil jste mi za večeři, Vili.“

„Poděkujte bytné.“

Napadlo mě, že tu dlouho nemalovali.

„Víte, kdo je taky v Austrálii, v Sydney? Erna Katzensteinová, bývalá milenka mého fotbalového kouče na Hagiboru a v Terezíně, Oukeje Ortnera.“

„Zaslechl jsem to. Říkalo se to o ní. Měla mít slabou paměť. Nevěděla v pondělí, s kým spala v neděli.“

Ortner byl fotbalový internacionál. V zápase na mistrovství světa v roce 1931 dal Italům gól. Katzensteinová uměla anglicky a psát na stroji, těsnopis. V Terezíně stačilo vědět, co s nohama.

Domluvili jsme si schůzku na zítřek v pět odpoledne před vchodem u domu Borgiů naproti Koloseu, anebo u brány Kolosea.

„Vanno gia via?“ ptala se bytná, jestli jdeme ven. Jako by to neviděla. Druhou rukou odstrkovala Adrianu za sebe.

Neměla paruku a vypadala nežensky splihle.

„Buona notte.“

Zůstala v předsíni, aby se ujistila, že odcházíme. Vryl se mi do paměti její nos připomínající kozí čumák.

Na chodbě rozblikal Vili Feld rozbitý světelný automat. Chvěly se mu prsty? Měl něco na srdci, co si nechal pro sebe?

Šli jsme dolů. Na schodech vyprávěl, co se malé Adrianě Rossiové v noci zdá. Mohl jsem říci, že na šestnáct a kuří nožky měla sny. Psychiatr by usoudil víc. V noci na dnešek ležela na porodním sále, nohy skrčené v kolenou a roztažené ve stehnech, podle pokynů doktora. Lékař jí připomínal strýce, otcova bratra. Radil, aby tlačila. Sáhl do ní. Začal vytahovat dítě po částech. Nejdřív křídlo, pak zobáček, nakonec tělo. Na stole složila sestra novorozeně dohromady. Půl člověk, půl pták. Doktor ji uklidnil. Až vyroste, bude umět létat, ale jenom když bude sedět na jízdním kole. Také se jí zdálo, že měla ještě jeden jazyk. V jiném snu jely s maminkou autobusem, řidič měl špinavé vlasy a čepici se zmačkaným štítkem. Sedly si s matkou, bosé, nohy na kousku kolejnice, která probíhala středem autobusu. Podle chvění kolejnice se blížil vlak. Odtáhly chodidla, aby je vlak nepřejel. Řidič napomínal matku, aby si pořádně sedla. Najednou byl autobus plný školních holčiček. Řidič po nich začal chňapat. Kapala mu z prstů krev. Zabila ho. Náhle se proměnila mrtvola řidiče v kamarádku. Viděla její vysoké semišové boty, jak scházejí po schodech. Ocitla se v bludišti, v němž se neztrácela, ale schovávala. Probořila se do bláta, vyšla čistá. Ušily si se sestrou na léto prací šaty. Každý chválil sestřiny, žádný ty, co měla. Nikoho nepřesvědčila, že jsou stejné. Našla ve snu v bytě cizí lidi. Přicházeli a odcházeli, jak se jim namanulo. Zatlačila jednoho do kouta, vzteky bez sebe. Odejděte, křičela. To je náš byt. Řekli, že obsazují domy a zůstávají tak dlouho, jak se jim zachce. Objevila se sestra. Zabrali náš byt, řekla jí. Tak se s tím smiř. To ne, křičela a obořila se na vetřelce: Vypadněte! Vysmívali se jí. Hráli na rodinný klavír. Pak se jí zdálo, že odcházejí, a probudila se.

„Nevyprávíte jí o válce?“ zeptal jsem se. Napadl mě opak. Proč to Adriana vyprávěla jemu?

Ve snách za ní přicházeli mladíci. Snažili se ji svést. Vymlouvala se, že dneska ne. Snad zítra.

Přál jsem si kdysi mít mentora, staršího, komu bych se svěřil. Měl Adrianu jako na začátku války mě a já jeho? Zastupuje Adriana jeho ztracenou sestřičku Soňu?

Neláká ho Austrálie i proto, že by tam mohla být? Měli jsme tam společnou známou, Erničku Katzensteinovou z Terezína.

Měl jsem před sebou v duchu otevřenou knihu jeho i mého života. Nebyla nudná.

Měl dar naslouchat člověku, se kterým byl, aby zaslechl víc. Umožnil tomu, s kým hovořil, aby slyšel i sebe? Hlas, slovo, příběh. To nevyjevené, nedořečené, naznačené. Díval se na mě třpytkou v očích, s nepředstíraným zájmem, trochu unaveně. Snažil se proniknout clonou, za kterou podvědomě jeden druhému mizíme. Díval se na mě zamyšleně.

Přitahoval mě, čím mě později odrazoval. Od čeho jsem se potřeboval oddělit, abych byl sám sebou. Nechtěl jsem, aby cítil tu neviditelnou stěnu. Kromě stěny, která nás dělila, tu byla neviditelná šňůra, která nás spojovala. Most, po němž jsme se rozcházeli a zároveň k sobě přicházeli. Propast, na jejímž dně jsme se potkali.

„Té dámě to vyřídím,“ ujistil jsem ho.

Usmál se.

„Vykoupím tím něco?“

„Tak zítra v pět, Vili. Na Piazza del Colosseo.“

„Můžeme spolu povečeřet.“

„Tomu se nebudu bránit, Vili.“

Podali jsme si ruce. Proč bych se nepoměl na jeho účet? Podržel mi venkovní dveře. Měl asi taky smíšené pocity.

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Vili.“

Našel jsem v jeho očích ozvěny mých patnácti. Tu třpytku, kterou dokázal člověka zhypnotizovat.

Nebe se vyjasnilo. Vítr odháněl mraky nad moře, pět hodin pěšky odtud. Měl jsem si lámat hlavu tím, jestli se můj starý známý, se kterým jsem si tolikrát dal sbohem, dostal do postavení, ve kterém už ani peníze neznamenají všechno? Je osamělejší, než může být člověk, ocitne-li se sám? Říci na všechno ano je snadné. Ne je odvážnější. Nebo rozumnější. Někdy drzejší, surovější. Nechtěl jsem být – jak říká Adler – morálně neutrální. A byl jsem venku.

Byli jsme s Ervínem Adlerem oba děti kompromisů. Museli jsme se častěji, než bychom si přáli, vykupovat. Situační morálka. Ať si každý zamete před vlastním prahem. Naučili jsme se slevovat. Zároveň jsem se pokládal za dítě Francouzské revoluce. Všichni si byli rovni. Nechtěl jsem nikomu ublížit, jako jsem se bránil, aby ubližovali mně. Jestliže jsem mohl někomu prospět, neváhal jsem, leda to bylo nebezpečné. Věděl jsem, že na transportu smrti spal V. F. na sněhu. Šli – jako my s Adlerem – šest dní bez jídla a pití. Vytrval déle než padesát zastřelených nebo padlých vyčerpáním. Stejně rychle ve mně bleskl seznam jeho žen. Měl víc hormonů, než by stačilo jednotlivci.

II

Konečná zastávka pro závodní koně jsou jatka.

— My přijdem

Drž se zlatého vozíčku, vypadne ti zlatý hřebíček.

— Přísloví

4

Loudal jsem se od Via Pietro Cossa 5 po ulicích, v nose broskvovou pachuť činžáku, kde Vili Feld bydlel. Za chvíli to přebil svěží vzduch po dešti. Výpary města. Hledal jsem v duchu trosky lázní, propojené představou kožešin a mramoru. Krásky v příslušné poloze. Holky, které chtějí totéž, co moje maličkost. Tělocvik, lahůdky, velkorysost, zbavené smyslů. Čemu vychází holka vstříc a v čem jí partner nezůstane dlužen. Vzájemnost. Už jsem si nevšímal koček, lidských i pravých angorských, pestrobarevných, chlupatých a mňoukajících do tmy zimou, chtivostí lásky nebo odporem k ní i hladem. Nabíjely se očima rozsvícenýma elektřinou.

Myslel jsem na Ervína Adlera. Nevím přesně proč. Adler není vždycky a ve všem nejmoudřejší. Je mi blízko. Necítil jsem se zrovna nejjistěji. Těžko říci proč. Jistě by mně zvedlo náladu nemít tak hluboko do kapsy. Jednou mi hlavní stařík vyčítal, že uplatním, co přečtu, jako když zkameněla Niobe. Ano? Ne? Ano i ne. Zakrývám, v čem nejsem pevný v kolenou? Páni! Jak může někdo někomu v tomhle století vyčítat, že je nejistý. Stařík a jeho zástupce si byli jistí vším. Brali vážně reklamy v ulicích, na domech. Proti válečným štváčům. Se sovětským vzorem na věčné časy. Válka nebude. A tak dále. Reklamy SS i v tramvaji, na záchodcích, nárožích, všude. Opírali se o východní velmoc, velrybu, větší a mocnější než všechny velryby dohromady. Mohli mě poslat na severní pól, abych byl s nimi spojen jako pupeční šňůrou?

Prošel jsem kolem holírny. Pracovali i večer. Zavonělo to. Fotoaparát jsem na sobě cítil jako špičky prstů na drobných v kapse. Vili Feld mi připomněl lágr. Ušel jsem tomu, čemu ušel taky. Párkrát mi řekli rozsudek smrti. Prvně mi bylo sedmnáct. Víckrát jsem s ním chodil, aniž bych o něm věděl. Výsledek toho je, že hledám občas tu lehčí stránku tam, kde si ostatní vyhlížejí smuteční šaty. Tvářím se jako ve vlaku na Ústí nad Labem, zatímco pohřeb se koná v Brně. V pletivu nejistot jsem jako v síťové houpačce. Kamkoli se kyvadlo pohne, pociťuju výsadu žít. Mám dobrou náladu, i když jen proto, že nemám pohřeb.

Coural jsem se a nikdo mě nerušil. Snad už nikoho nepotkám. (Jestli to znamená jen tohle.) Kus od Via Vittorio, skvostnější římské čtvrti a třídy, naproti americkému velvyslanectví, zářil do večerní ulice Grandhotel Excelsior.

U Via Salustiana mě zastavila sedmnáctiletá. Měla bílý norkový kožich z králíků a čepičku nasazenou zešikma.

„Nechcete se projít, mladý pane?“

„Dík,“ odpověděl jsem krotce.

„Nestojíte o radost? Snadno a rychle?“

Napadlo mě, že ji pozoruje pasák. Nikoho jsem neviděl. Byla urostlá, správně plná, v krátké sukýnce, schovávající, jen odkud jí rostly nohy, ve střevíčkách ze zlata na vysokých podpatcích. Bomba. Tady tedy holky začínají brzo. Měla velké lesklé oči. Určitě neměla podprsenku, zato měla hluboký výstřih. Nerad bych se zapletl a dostal pár facek. Kurvy tu jsou nejmladší ročník? Maskoval jsem rozpaky. Vybavil se mi Vili Feld. Měl by mě vidět. Nebo alespoň Adler.

„Máte tu pár flíčků,“ dívala se mi na kalhoty. „Chcete, abych vám pomohla?“

Udělal jsem chybu. Vylétlo ze mě, aby si nedělala starosti. Dám to do čistírny.

„Kolik můžete nabídnout?“

Udělal jsem druhou. Řekl jsem, že jsem se už pro dnešek vydal z peněz. Snad zítra?

„Hm,“ popotáhla.

Ohlédla se. Stále jsem nikoho neviděl.

Nechala mě, abych ji předešel. Možná, že to nebyla taková chyba. Šla volným krokem. Měl jsem v duchu před sebou její tvář. Kdyby mě neoslovila, nikdy bych do ní nehádal, čím se živila. Cítil jsem v zádech lhostejnost a pohrdání. Skoro vinen. Následovala další epizoda.

„Co jste si užil?“ ptal se potom V. F. „Co jste viděl?“

„Maličkosti. Nic zvláštního.“

Co chtěl slyšet?

Měl jsem za sebou malou noční procházku. Ubezpečil mě, že Řím je v tom ohledu bezpečné město. Spíš kapesní zloději než gangsteři. (Ti se vystěhovali do Ameriky. Slyšel, že nejhorší gangsteři v Americe jsou židovští a italští. Ale nevsadil by na to všechno.)

Procházel jsem pro jistotu šťavnatým, lidnatějším středem Říma. Na Via Veneto mě zastavil asi pětadvacetiletý naháněč bohyň lásky. Mladík.

„Mám pro tebe ženskou.“

„Díky, nemám na to.“

„Moc hezkou holku.“

„Vážně. Příště.“

„Kamaráde…“

„Příště, jsem plonk.“

Naháněč měl vyžilou tvář starce s prostopášnou minulostí. Vypadal na osmdesát. Nebylo mu přes dvacet. Neholený, vystouplé žíly na čele a hrubá pokožka na bradě, krhavé nevyspalé oči, vyrážky mezi vousisky, pleť poškrábanou od žiletky nebo koček. Dvouřadový oblek z hnědé zimní látky neviděl žehličku ani čistírnu snad od chvíle, kdy opustil krejčovnu. Zablácené boty s dlouhou špičkou, o čtyři čísla větší, než mohl mít nohu.

„Jsi homo? Mám pro tebe chlapa.“

„Nene,“ ujistil jsem ho.

Vykročil jsem nesměle. Zůstal stát. Zblízka mi věnoval pochybovačný pohled. Vžil jsem se do jeho úlohy. Člověk, který nikomu nevěří. Nemůže si to dovolit. Bylo tu rušno. Mizel jsem v davu.

Všímal jsem si zpovzdálí holek na ulici. Rozhodně to nebyly bohyně. Polobohyně? Veršotepci přehánějí. Oblečené do křiklavých barev v tom nejlepším. Z šatníků vytáhly to nejlepší, aby rychle zaujaly. Napadlo mě, co s nimi máme společného. Včetně charakteru. Jedna z holek se podobala Adrianě Rossiové. Byla to ona? Nedivil bych se.

„Užijte si,“ řekl Vili Feld.

„Dívám se na to jako Darwin,“ podotkl jsem.

„Z opičí perspektivy?“

„Z té mojí, Vili.“

„Před sedmi miliony let jsme se oddělili od Afriky.“

„Je to na mně vidět?“

„Zmínil jste se o velrybě.“

„Jasně, Vili. Velryba je to, co jste opustil. Větší a silnější a mocnější. Všechno ví a všechno zná a slunce pro ni nezapadá.“

Víc o tom nepadlo.

Proč se to nestalo Adlerovi? Asi protože víc psal a neflinkal se po ulicích. Staříci se drželi maloměšťáckých ctností. Proti pokleslým mravům. Proti idealismu, ať žije a vzkvétá materialismus. Fotbalismus nebo ping-pongismus. Jednou políbil v trolejbuse holku na loket, držela se v mačkanici rukou tyče u stropu. Toužil po mladší holce. Lepily se na něj starší. Vypadal dospěle. Čekal, že dostane facku. Vystoupil. Dívka za ním. Byla to učitelka a průvodkyně v planetáriu. Domluvili se na večer u Zlaté hrušky. Vrazil do ní dvě stovky. Bydlela u tetičky. Tetička nebyla doma. Trvalo mu to dlouho, ale nakonec už neměla nic na sobě. Ležela na gauči a kouřila filtry. Ráno, když děti chodí do školy, jsem vodil Adlera, aby ze sebe setřásl porážku, jako fiakrového koně, zchváceného celonočním provozem, odepnutého od kočáru. Nehnula ani prstem, aby mu pomohla. Podle toho to dopadlo.

Byla to vysoká ženská. Vypadala už dospěle. Neměla zkušenosti. Selhal. Narušilo mu to osobnost. Kdyby mu přejela bříškem prstu po stehně, dotkla se ho alespoň letmo, mohlo to dopadnout. Ani se nepolíbili.

Byl jsem před Grandhotelem Excelsior. Čtvero kamenných ořů na zadních na střeše a vrátní v livrejích ve vchodu, s prýmky, zlatými knoflíky a šňůrami. Hledal jsem méně honosněý vchod. Dva vrátní pomáhali starší dámě a mladíkovi z limuzíny. Dáma vypadala jako Klara Zetkinová, první feministka, která vstoupila do historie hnutí za pomužštění ženy, a mladík jako v salonu, kam se bez hedvábného límečku nesmí. Byl to rolls-royce, jehož motory se už roky dávaly i do letadel, lodí a ponorek, ročník 1950. Zdvořilost lokajů napovídala. Byla to lekce z úslužnosti a podlézavosti. Manýry, které bych přál Ervínu Adlerovi vidět.

„Buona sera.“

„Grazie,“ děkovala stařena.

„Zavazadla jsou vzadu,“ sděloval lokajům mladík.

Přimrazila mě kouzelná moc peněz. Protilátkou byly ideály velryby. Objevy a utopie minulosti. Vize a iluze budoucnosti. Thomas Morus, Campanella, Karel Marx. Peníze jednou nebudou. Budeme pracovat podle nadání a dostávat odměnu podle zásluh. Nebude vykořisťování člověka člověkem. Snesl jsem se v duchu k omlácené fasádě baráku My přijdem v Panské 8.

Kdo by se neupnul ke spravedlivějšímu potom? Asi se to nedostalo do bytu Amerigy Rossiové na Via Pietro Cossa 5. I kdybych se, jako Faust Johanna Wolfganga Goetha, místo ďáblu upsal velrybě.

Bude si moci koupit žížalka na Via Salustiana za dnešní tržbu prstýnek s tyrkysem? Nebo pro změnu kožíšek z lišky?

Každá touha je tak trochu ďábel. Emigrace sem tam, Austrálie, Izrael. Člověk, který měl na kahánku, by to chtěl mít taky na chvilku snadnější. Dal bych každému volnou. Fandil bych znevýhodněným. V duchu jsem viděl šedé oči Viliho Felda. Být naprosto spravedlivý, našel bych v nich směs zoufalství a drzosti, naděje a odevzdanosti, zmarnění a lítosti. A ve tváři sebevědomí, trochu skutečné a dílem předstírané. Jak si ze mě utahoval Ervínek Adler: „Nemáte dojem, Excellence, že si to podává ruku s něčím, s čím už nechce žádný slušný člověk mít co dělat?“

Můj ďáblík. Velryba. Nebyl jsem sám. Byli jsme s Adlerem jedna ruka. A oživil to ve mně nerovný páreček, peníze a Grandhotel Excelsior.

„Dove?“

„Ho bisogno.“

„Grazie. Scusi.“

„Perche? Va bene. Basta. Oggi. Domani.“

Dojímali mě. Ovšemže ne k slzám. Co bych dělal, mít v kapse co oni? Peníze neviditelně obeplouvaly ledovce. Měl bych si přečíst konečně od začátku do poslední tečky Komunistický manifest. Nikdy jsem ho nedočetl. Škoda. Dá se to dohonit.

Na tabulce oznamovali, že Grandhotel patří společnosti Compagnia Italiana dei Grandi Alberghi, s paláci v Benátkách, Florencii a Turínu, v Ženevě a kdovíkde ještě.

Šofér těch dvou seděl za volantem. Stará dáma políbila mladíka na ústa. Slepili se slinami jako nitkou zběsilé pavučiny. Stará paní měla nazrzlý norkový kožich a mladík, asi v mých letech, pravděpodobně působil kapku dege, syn boháčů, který se odcizuje otci. Nebo jsem připisoval šťastnějšímu gigolovi víc, než si zasloužil.

Byli to příbuzní? Teta, babička, vzdálená sestřenice? Přívěsek rodu? Potenciální dědic? Jinoch.

Na Viliho Felda jsem myslel jako na něco, co mohlo dávno odšumět a neodšumělo. Mezitím mladý pán čekal, až sluhové otevřou skleněné hotelové dveře. Zabloudil pohledem ke mně. Byl první, kdo očima couvl. Dal se zmást mou Leicou III? Bál se snímkování?

Hlavní stařík říkal: „Nepadej do kolen.“

Grandhotel, kde páreček zmizel, žil předpokojem jako mahagonem vyloženými plícemi.

Až sem jsem mohl nahlédnout. Dál to nešlo. Mohlo mi být šumafuk, jestli stařenka ohne svého zjemnělého mazánka přes postel nebo naopak. Mám školu Černého Pepeho z Belgické 25.

Vím, že se v pokojích hotelu může stát všechno, jako by se nestalo nic. Co oči nevidí, srdce nebolí. Halu vystýlaly tlusté perské koberce. Lustry zavěšené na vysokých štukovaných stropech zářily stovkou žárovek. V rozích se tyčily palmy. Majordomus vypadal jako Apollon se zlatou čepicí, ve zlatočerně prýmkovaném kabátě na paty. Na jeho pokyny čekali po obou stranách pultu pikolíci. S dlouhými pantalones s lampasy vypadali jako holčičky.

Pod sešněrovaným břichem šéfa příjmu ležela kniha hostů v kožené vazbě. Mohl jsem do ní nahlédnout. Byli tu zapsáni princové, herečky a kardinál, pár špionů, na které vlády nelitovaly peněz pracujícího lidu. Listovat knihou znamenalo přehlédnout na žlutých pergamenových listech mocné a slavné ze světa revolucí. Myslel jsem na své odborové příspěvky.

Ve fotelech seděli hosté ve vybraných šatech, slečny s platinovými přelivy z peroxidu a stříbrnýma očima jako měsíční paprsky, v modrém nebo černém odstínu řas a pletí zapudrovanou do vosku a barvy zralých broskví. Mohl jsem si je představit v postelích. Tělo, ruce, jazyk. Mužské a dívčí mléko. Služebnictvo se tiše hemžilo. U vchodu do baru a restaurace se skvěl nápis Excelsior.

Vybavil jsem si bubáka u Paláce spravedlnosti v čapce L’Unità. Bytnou s prvním jménem mořeplavce Kryštofa Kolumba. Dva uličníky v pasáži Ria, kteří se rvali o rezatou vidličku. A malou Adrianu Rossiovou, její malá ouška. (Adlerovi připomínala, jak vypadá holka mezi nohama.)

U výtahů stály kufry okované na rozích a s bronzovými pásy, jaké jsem neviděl ani ve skladech v Auschwitz-Birkenau. Na stolcích, zdobených hyacinty, psaly dopisy dámy krásné k zbláznění.

Bohatí jsou obklopeni krásnými věcmi. To se jim musí nechat. Půvab a trvalost. Smysl. Ryby, vybavené i pro největší hloubky. Zaznamenávají, co mně uniká.

Vycházel jsem otrávený. Zmarnělý. Záviděl jsem jim? Na ulici jsem se cítil líp. Demokraticky. Neutrálně. Koupil jsem si barevný fotožurnál. (Nejprve jsem si jich pár bezplatně prohlédl.) Kamelot mi věnoval výmluvný, poněkud kyselý pohled.

V čísle byl obrázek horolezců, kteří na srázech El Capitan v Kalifornii neměli před zlezením vrcholku už tři dny co jíst a pít, a přece to dokázali. (Jako by věděli, že je sleduje helikoptéra.) Zarostlí, nemytí a nevyspalí se dívali z fotek ospalýma očima. Vteřinu mezi člověkem, zvířetem a kamenem. Životem a smrtí. Mezi hrůzou a bezbolestností. Jakou cenu může mít nebezpečí? Čím má člověk, třebaže ještě žije, už skoro život za sebou? Vžíval jsem se do jejich situace. Zadrhlo mi v krku. Měl jsem v očích pocit vlhka.

Na prostřední dvojstránce, jako v My přijdem (na lepším papíře), byl fotozáznam ztroskotání letadla. Mašina se snažila nouzově přistát, pár desítek metrů nad zemí. Dalo se to odhadnout podle telegrafních tyčí. Ohnivé chocholy na levém křídle šlehaly dozadu. Pak fotka exploze dole. Nakonec kousky pokrouceného a ohořelého aluminia. Podoba nouzového východu a směrového kormidla. Nebyli tu mrtví, ačkoli jich musely být stovky. Přel jsem se v duchu s fotoreportérem. Celou dobu musel vědět, že uvnitř jsou lidi a za pár vteřin bude po nich. Přinášel sólokapra. Bez chladného srdce nebo bezuzdné ctižádosti by to nedokázal. Myslel jsem na svou ctižádost. Šlo mi to proti srsti. Proč? Co všechno už není morálně neutrální? Nejprotivnější, jak jsme se shodli s Adlerem, je moralizovat.

Pomalu se blížil můj hotýlek, Zlatý nektar. Před vchodem stála žlutá bugatka z roku 1926. Uvedla do rovnováhy Viliho Felda, Adrianu a její sny. Bytnou, horolezce a nerovný párek v Grandhotelu Excelsior. Obrázky leteckého neštěstí, rozděleného na fáze pro ty, co budou padat příště. Svět, kam je mi nepřístupno. Velryba.

Měl jsem vteřinu dojem, že svět patří gangsterům. K čemu se má člověk přidat, aby obstál? Jak si na to odpovídá Vili Feld?

Pro Adlera mám povahu levného šampaňského. Vystříknu prudce i s pěnou, chvíli bublám, než to vyšumí a páchne jako slivky od piva.

Vystoupil jsem tři schody z chodníku do Zlatého nektaru. Na stole v lokále už seděl vysloužilý gondoliér ve fráčku, s nohou přes nohu, s vlasy napuštěnými brilantinou. Hrál na citeru písničky tří válek, Santa Lucia, Il Piave, Cielito lindo a El relicario. Hosté ho viděli jen s úsměvem. (Brečet mohl v šatně.) Slyšel jsem ho sedmkrát kýchnout.

Po něm přišel na řadu kouzelník, pan Arturo Ludovici. Ještě mladší dokázal podle Cézare Zamponiho probdít den a noc a vystupovat bez chybičky i v hotelu Villa Regina. Paní Fiorella ho obdivovala. Nemohla se ho nabažit, ani kdyby účinkoval třikrát denně, tři sta šedesát pět večerů bez přestávky. Do kuchyně chodila pro jídlo v zájmu podniku. Viděla, že kuchař a kuchtíci dávají správné porce: Ani málo, ani přespříliš.

„Kde jste se toulal?“ chtěl vědět maestro.

„Snad jste nechodil v tom dešti pěšky?“ ptala se paní Fia.

„Mám vám dát přinést něco k jídlu?“ ptal se hoteliér. „Suppe di trippa?“

„Už to mám za sebou,“ usmál jsem se s dlouhým úsměvem, který si starší ženy někdy vysvětlují jinak. Většina lidí si mě vysvětluje odlišně. Polévku po italsku bych si dal.

Arturo Ludovici začínal kartami. Rychleji, než stačilo sledovat oko. Vysílat morseovkou, mohl už dospávat, co zmeškal v hotelu Villa Regina.

„Má úžasnou moc v prstech,“ řekla paní Fiorella.

„V kalhotách už ji nemá,“ řekl maestro Zamponi.

„Hanbáři,“ napomenula ho.

Maestro si neodpustil, co panu Ludovici vystačí. Nenáviděl prášky.

Podíval jsem se na ně. V hlavě jako v divadle stínů se mi procházel Vili Feld. Soboty odpoledne, neděle ráno, jisté ulice, lidi, hřiště. Lágry, ženské. Zkoušky. Kdo obstál nebo neobstál, anebo obojí najednou. Co nikdo nikoho nenaučí. Co se naučíme pozdě. Známosti, okolnosti. Kolo osudu. Jména tváří ztracených. Zmatek doby. Maestro měl za to, že se vysmívám. Usmíval jsem se. Úsměvem lidi pletu. Je toho hodně, co je směšné. Ani člověk, který sklouzne po banánové slupce a rozbije si nos, nevypadá z dálky, že by ho to bolelo, jak ho to asi zblízka bolí. Posmívám se většinou sobě?

Usadil jsem se pod obrazy, které kupoval maestro v dražbě. (Hostil dražebního úředníka, nenechával ho platit.) Po levici jsem měl Prométhea, jemuž skalní orel na Kavkaze užíral játra. Ukradený oheň jsem si musel domyslet. Podle úhlu slunce to byla snídaně. Po pravici visel Paridův soud. Tři nahé dívenky. Čekaly na dobrozdání. Domyslel jsem si Trojskou válku, jak nás poučil pomocný učitel Lenta Máhler, zvaný Bobeček.

Vedle Zlatého nektaru byla zahrada s javory a kaštany, s girlandami ze starých bálů. Třída maršála Grazzianiho. Vedla do středu města. Z druhé strany domek s prádelnou. Pradlena se skláněla nad neckami, snad osmnáct hodin denně. Občas se zaklonila a prosvítalo jí zvlhlou vébou blůzy růžové tělo, těžká ňadra. V duchu jsem se pomazlil. Zdravil jsem ji. Jaktěživ mi neodpověděla. Dýchala pach železité vody a vyvařené špíny.

„Nabíráte-li vzduch ústy, necítíte tolik, co nechcete,“ vysvětlil mi hoteliér.

Naproti u stolu dva dělníci vysvětlovali něco knězi v urousané černé sutaně. Bůh si nemůže dovolit nezaměstnanost. Bohu se spousta věcí nepovedla. Jen žena.

Maestro měl chuť vypít pár skleniček muškátového vína. Přiznal se, že někdy neví, je-li úterý, nebo středa. O datech nemluvě. Třeštilo mi kapku v hlavě. Sjížděl jsem výtahem paměti.

„Jak jste se měl?“ zeptal se maestro.

Usmál jsem se. V Římě neznali pražské anekdoty.

„Jednou se Stalin ptal žertem kolchozníků: Jak se máte, kolchozníci? Dobře, zažertovali kolchozníci.“

Začali jsme na dobrou notu. V duchu jsem děkoval Adlerovi.

Maestro poslal Fiorellu na kutě.

„Dobrou noc, pijáci,“ řekla. Ladným krokem opouštěla svého vačnatce, sama vačnatec. Odpovídající pár. Měli pět dospívajících potomků.

Hoteliér vzal láhev do své chlupaté pravice. Naléval mi, jako by mi předával klíče od města.

„Na co?“

„Na bezstarostný život?“

„Hm, hm… hm…,“ poznamenal.

„Na bezbolestnost,“ pokračoval jsem. „Proti zoufalství, odevzdanosti, marnosti nad marnost.“

„Lepší přípitek nemáte?“

„Na paměť i na zapomnění.“

Musel mi číst myšlenky. Zkušenost z něj udělala jasnovidce. Naučil se lidi ve svém povolání číst. Poznal, kdo má hluboko do kapsy. Připouštěl omylnost.

„Ať žijem,“ řekl jsem.

Vyvolalo to ve mně vlnu tichého souhlasu. Síto, které mne chránilo od přespřílišných úvah. Vnitřní hlas. Vracelo se mi ledacos. Proč jsem to vlastně takhle probíral? Kdyže to bylo poprvé?

Rozpomněl jsem se, jak jsem se na Viliho Felda na začátku díval vykulenýma patnáctiletýma očima. Zelenošedý kukuč do modra, jímž kluk hledá a věští a působí klackovitě. Učit se? Lenošit? Brát vážně, že s poctivostí dojdu nejdál? Kam to dotáhnout? Kam taky ne. Oběsí mě? Utopí? Zlé a dobré. Vlny. Moře a nedohledné břehy. V patnácti byly i oči a duše odchované Belgickou 25 plné směsi touhy i závisti, důvěry i nedůvěry. Jistoty s nejistotou. Tápání, zmatku. Falešného sebevědomí. Podobal jsem se bárce bez záchranných kruhů. Jak obstát? Co projde nebo neprojde. Správně, špatně. Bylo mi patnáct v září 1940. Vili Feld byl pro mě mezi lidmi tím, čím boty zebu mezi věcmi.

Běželo se tehdy kolo závodu na patnáct set metrů na Hagiboru, posledním hřišti na půdě Prahy, kam si mohli před transporty do lágrů chodit pro povyražení i lidi s pokaženým rodokmenem. Brány árijských arén se zavřely. Proslulosti dosáhli kluci z plaveckého oddílu. Borci z pytle lehké atletiky. Trať podle olympijských předpisů. Shora, od zdi židovského hřbitova na Olšanech nebo od nároží benzinové pumpy, naproti papírnám, sem nakukovali kolemjdoucí. Dráhu ošetřoval Reinhard Rilke, někdejší zubní asistent s pěti semestry berlínské univerzity. Říkali jsme mu Orel. Tvářičky jako kolibřík. Zlé huby o něm tvrdily, že by se přihlásil i do Waffen-SS, kdyby mu to nacisti dovolili. I bez árijské krve. Židi jsou podivná rasa, přinejmenším. Mají víc úcty k druhým než k sobě. Šidí se i mezi sebou. Dalo se věřit, co o sobě prohlašoval, že je z gruntu antisemita. Byl krátkozraký. Když se mu rozbily brýle, což se stávalo dvakrát týdně, protože si na ně sedl nebo šlápl, neviděl. Péro, zapomněli ho natáhnout. Lepil si brýle leukoplastí. Oblékal se jako gestapo: Černé rajtky, holinky, hnědou košili, kožený kabát. Kluci uzavírali sázky, kdy ho gestapo zavře. Chyběl mu krk. Hlava seděla pod bradou, div ne na hrudním koši. Poslouchal hlášení Das Oberkommando der Wehrmacht gibts bekkant. Postával pod reproduktory na veřejných lampách. Oddaně naslouchal, od znělky z Franze Liszta až k odhlášení a německému marši. Neměl ženu ani děti. Nastěhoval se do boudy za šatnou. Zaléval dráhu už ve čtyři ráno z konve a dvou letovaných kastrolů jako záhon pelargonií. Do ordinace přestal chodit po zavedení norimberských zákonů v Praze. Zubní doktor ho propustil po prvních návštěvách oficírů, údajně pro špatný zrak. Reinhard Rilke do té doby strkal svůj hákovitý zoban do ústní dutiny vysokých důstojníků a rozpřádal strategické úvahy, v nichž střídavě potvrzoval a vyvracel Clausewitze, radil německému generálnímu štábu, jak vést válku v Polsku, kdyby se to dalo vrátit. Zaměstnavateli spadlo srdce do kalhot.

Volali jsme na něj: „Pane Orel, zaplombujte tamten metr na třístovce.“ Horší věci. Na dráze jste se mohli přizabít o půlčík cihly nebo o celou, protože Rilke, stařík s vlasy jako ptáče a mozkem, v němž se to zamíchalo k neuvěření, prohrabal jako naschvál dráhu, aby nejostřejší kousky přišly navrch. Někdy zničehonic plakal. Němci vedou válku jako amatéři. To se nedá vyhrát. V sobotu a v neděli, když se běžel závod s časoměřiči, cílovou páskou a náležitostmi a třeskla startovací pistole, chodil mezi obecenstvem se svou ptačí tvářičkou, olympijský činitel hadr. „Tohle století, dámy a pánové, dobře neskončí.“ Věštil potopu světa nebo „věk techniky, kultury a sportu“. V rukou nosil zprohýbané plecháče a pohrabáč. Zvykal si na nápisy na hospodách, u vchodu do parku, na budovách biografů a divadel a tělocvičných a tanečních spolků: Juden Unterwünscht. Židé nežádoucí. Nebo Židům a psům vstup zakázán.

Potkal ho podivný konec. Rozbil si brýle, aby neviděl, a už je neslepil. Polil podlahu benzinem. Přivázal se provazy ze sítě na odbíjenou na židli (tu předtím přitloukl k dřevěné stěně) a podpálil titulní stránkou listu Der Neue Tag, kde se psalo, že žijeme v povzbudivě velké době techniky, kultury a sportu a velkoněmeckých vítězství. Říše vyloučila ze svého středu příživníky dějin, neužitečné jedlíky, nosaté a obřezané. Méněcenné rasy mají ausgespielt, dohráno. Napsal dopis na rozloučenou. Nechal ho v zavřené konvi, která neshořela. Vzdává se výsady doby, která ho neuznává.

Byla sobota. Sledoval jsem peloton běžců, opřen lokty o chatrné hrazení, a zpíval si tehdejší šlágr, za kterým odjel za svou krásnou rozvedenou maminkou přes Anglii Jiří Sobotka, kamarád Jirky Porgesse: San Francisco na zlatém západě…

A další o branách, jimiž se vstupuje domů. Vili Feld supěl mohutným poklusem v čele pánů své věkové kategorie. Držel se vpředu. Vířil za sebou oblaka štěrkového prachu.

„Dává jim nažrat,“ řekl Adler.

Souhlasil jsem a oceňoval ho. Tváře za ním byly zaprášené jako havíři, když vyfárají z šachty. Křivil rty. Prorážel vzduchovou hradbu svou dozadu protáhlou lebkou, ostrým tenkým nosem a dopředu vysunutou bradou, jako by polykal citron, horní polovinu těla nahnutou dopředu.

„Žere sladké s hořkým,“ komentoval Adler. „Je to zarputilec. To snad před sebou vidí myš?“

„Krysu?“ odpověděl jsem Adlerovi.

„Sejra?“

Bradou se dotýkal prsou. Dva matadoři mu viseli v patách. V cílové rovince se podobal Bobečkovu idolu života. Vyhrál. Z obce Marathónu doběhl do Athén, aby ohlásil vítězství a sesul se tiše na hlínu. Vypadalo to, že protrhne pásku a padne. Vyhrál. Byl při síle. Vychutnal to. Rozšířené zornice v šedých očích. Třpytka. Soustředěné úsilí, úleva. Škubalo mu v koutcích. Rozhodil ruce vzhůru a zvrátil hlavu bradou dopředu. V očích třpytku. Tajemství. Co jako tajemství vypadalo. Jak se díval na lidi a na svět. Jak ho viděl zvenku i zevnitř. Na co spoléhal. Jak si musel připadat. Prudce několikrát za sebou vdechl a vydechl, hlasitě si odfrkal.

Někdo mu patolízalsky říkal: „Vili, špatenko, běháte skvěle. Jesse Owens hadr.“

Tiskli mu pravici.

„Jste sekáč, Vili,“ blahopřál mu postarší prcek, centrforvard z Vídně.

„Děkuju.“

„Máme poslat pro sodovku?“

Vteřinu čekal, než Vili Feld vytáhne peníze z teplákové bundy na čáře.

„Za kolik?“

„Nehraje roli…“

To mi utkvělo v hlavě. Člověk, pro kterého peníze nehrály úlohu? První taková bytost v mé existenci. Moje zkušenost to vyvracela, ale byl to kus pravdy. Třpytky v očích, které se zužovaly, když chtěl něčeho dosáhnout, dobýt, přelstít, obehrát. Věděl jsem, že udělám všechno, abych se s ním seznámil. Chlápek, který doběhl první a pro kterého peníze nehrajou roli. Ta třpytka v očích, které se zužovaly, když vyhrával nad o polovinu mladšími nebo když si předcházel holky snad dvakrát mladší. Když se měnil v Dona Juana, který dobývá ženy, aby je opouštěl, neochoten k trvalým závazkům, nebo jen s výjimkami, anebo v Casanovu, aby svá dobrodružství popisoval se zdrženlivostí, která je ještě zvětšovala a propůjčovala jim víc dráždivosti. Třpytka nebyly jen panenky s rozšířenými zornicemi. Dal nažrat prach těm za sebou. Vykládal anekdotu. Pan Kohen bohatl a pan Grünspan si k němu přišel pro radu, aby si taky přišel k penězům. Musíte být deset let svině, odpověděl pan Kohen. A co pak, chtěl vědět pan Grünspan. Pak si zvyknete.

Vystavoval na odiv svou tělesnou schránu. Bylo tu pár teplých. Mezi ně nepatřil. Se dvěma z nich, cvičiteli Hans-Josefem z Berlína a Fredym Hirschem z Cách, se přátelil.

„Díky. Nebylo to tak vynikající. Mohl jsem být rychlejší.“

Pokora, neokázalá skromnost.

Dělalo mu dobře vědět, že se to uznává. Znásobovalo se to v něm.

„Zpotil jsem se jako kolorovaná mumie.“

Podobal se sochám, o kterých nám vykládal pomocný učitel Bobeček Lenta Máhler. Tyranobijci Harmodius a ještě někdo se bili s odhaleným pohlavím. Postřehl jsem na něm vznešenou únavu, jde-li to tak říct, nebo unavenou vznešenost. Převedl jsem si to na vznešenost sytých, kterou jsem podvědomě pohrdal. Také se podobal hazardnímu hráči z kavárny Aschermann, panu Villimu Grossovi z Moravské Ostravy, se kterým hrál poker Ervin Adler a Černý Pepe. Ve srovnání s ním vypadali ostatní jako amatéři, fušeři.

Měl v sobě, co jsem postrádal a co nemělo tolik druhých. Čím se jeví člověk celistvý, vybaven pro zápas s existencí, zevnitř i zvenku. Tkvělo to v jeho postoji. Jak chodil, mluvil. Jak se choval. Zdánlivě rovný s rovnými, ve skutečnosti odstupňovaně, jak si kdo zasloužil nebo na co ho ohodnotil. Podle svých měřítek odměňoval i trestal. Nebo se mi to zdálo. Muž správných pravidel, zjevných i tajných, o nichž věděl jen sám. Schopen a ochoten je porušit, jestliže shledal, že už neodpovídají jeho žebříčku. Ezoterický i praktický. Nic nedopečeného. V očích třpytku. Byl hotov. Nebo jsem si to myslel.

Odpoledne se hrála kopaná. Hřiště zabrali starší páni mezi třicítkou a čtyřicítkou. Chyběla jim levá spojka. Padlo to na mě. Vili Feld mi pokynul. Zachytil jsem jeho třpytku. Co jsem potom viděl, i když se mu v pohledu usadilo zatmění, bylo to, co jsem vytušil znovu tady a teď. Co si někteří lidé vysvětlují jako jedinečnost. Cejch vyvolených. Je pomyslná? Potřebuje ty druhé zmenšit?

„Oba poločasy?“

„Kopete levačkou?“

Hrál jsem za místní Žluté kanáry. S Číčou Facekáčem, Edou Tresslerem, Fímou Rácenbergem a Hermanem Pfefferem a Zrzavým, Hirschem a Steinem. Byli dobří. Ti lepší vzali za vděk kouskem zápasu jako náhradníci. Až do začátku roku 1942 sehraná jedenáctka. Osm kluků skončilo v Auschwitz-Birkenau a přidružených lágrech. Na Hagiboru vyhráli Žlutí kanáři ještě v únoru před atentátem na Heydricha soutěž dorosteneckých mužstev, ve finále deset dva, poločas dva nula. Mohl jsem si dovolit vypadat jako malá hubená primadona, zvětšená kopačkami a špunty na nich? Odpadly zájezdy i povinnost plnit klubovou pokladnu. Nikdo nás nekupoval. Byli jsme zakázané zboží.

Věděl jsem, že se budu maximálně snažit. Zapjal jsem na nejvyšší obrátky. Kopaná je družnost, radost ze hry, přátelství spoluhráčů. Inteligence, fantazie, předvídavost. Smysl pro spolupráci. Kamarádství. Elektřina probíhající údy od chvíle, kdy si natáhnu a zavážu kopačky a vyběhnu na trávník nebo na štěrk, v čistých trenýrkách a tričku, nabit očekáváním. Co se teprve rozhodne i mou účastí, před očima spousty zaujatých diváků. Přidala se k tomu polodětská a polodospělá ctižádost. Vášnivé jako hra. Patřily k tomu výkřiky, pískání, bariéry. Horlivost, hrdost, ješitnost. Možnost dát gól. Bujnost. Chuť vyhrát. Ukázat se. Mít navrch. Devadesát minut. Být na chviličku lepší než dobrý. Nedovolit, aby mě někdo převezl. Nedat se. Vydržet rány a sám žádné nedostat. Tajná rovnováha, usilování, o němž se nemluví. Vyrovnávání dluhů – se sebou a světem. Pravidla, která platí i pro soudce. Vědomí, co se dá dokázat. Náhrada za všecko, co někdo nedostává. Bohoslužba svého druhu, i kdyby to udělalo z člověka modláře nebo pohana. („Lepší než zlaté tele,“ řekl Ervínek Adler. Uvědomil si taky u kopané, co znamená tělo. Nohy, plíce, prsa. Pohyb. Chvilka, kdy se má člověk rád, protože nezklamal.)

Mám v paměti třpytku a jeho mužný hlas, třebaže mi nic nerozkazoval, naopak žádal nebo kynul. Znělo v něm přání i povel, v poloze, kterou nelze postihnout, jen vycítit. Schopnost vyladit hlas, aby příkaz zněl jako prosba a prosba jako odměna. Mohl jsem říct – až naprší a uschne. Chtělo se mi hrát. Za druhé vedle něho. Mohli si zavolat jiného dorostence, možná žáka (i když žáci byli na ty staré malí).

Po hře jsme se sprchovali. Stál jsem pod kropičkou vedle Viliho Felda. Voda byla studená. Rilke netopil. Vydřel jsem pro něj tři vyložené příležitosti. Jednu proměnil. Sám mi kvalitní míč nenahrál. Lil se ze mě pot. Nevím, jak hodnotil hru. Myl se první. Hruď, boky, stehna. Jak se chlapi omývají. Všechno prohnětené činností, která drží tělo pohromadě. V létě plaval, v zimě lyžoval. Běh, kopaná, tenis. Nikde nic prorostlého, pneumatiky v bocích, rosoly u stehen a faldy pod prdýlkou. Mydlil se a myl mezi nohama.

Bavili se o Mount Everestu. O horolezci, jehož se ptali, proč ho chce zlézt. Odpověděl: „Protože tam je.“

Myslel jsem na to, jaké by bylo takhle vypadat, až přijde můj čas. Ještě jsem se vytahoval do výšky. Klacek – kost a kůže. Mohli na mně počítat žebra. Podvyživený, chudokrevný. Měl jsem ve srovnání s ním co dohánět. Postřehl jsem u sebe poprvé vedle něho ochotu někomu posloužit, odpovídající pubertě. Zároveň nevrlost, když to někdo nevšímavě přejde.

Viděl, že si ho prohlížím. Zrudl jsem. To mu neušlo. Nehořel zájmem o mě. Z ničeho nenáležitého mě nepodezíral. Menší si prohlíželi starší. Byla to závist mladších a menších vůči dospělým a větším, než se to potom obrátí? Nechtěl jsem, aby si myslel něco jiného. Pod pás jsem se mu nepodíval. Čekal jsem, kdy bude pod jeho kropičkou místo.

„Musí to dolů.“ Měl šampon na vlasy.

Potom: „Potřebujete mýdlo?“

„Dík.“

Myl jsem se důkladně, rýžovým kartáčem, jeho růžovým voňavým mýdlem. Moc jsem toho o něm nevěděl, kromě pár poznámek a potom drbů, které jsem průběžně pochytil. Rozvedl se před válkou po pětiletém bezdětném manželství. Jeho žena byla hezká. Říkalo se, že odjela do Francie, ale spáchala sebevraždu. Podle jedněch se podruhé provdala za Jugoslávce z aristokratické rodiny v Lublani a narodil se jí chlapeček, podle druhých ji měla zabít i s chlapečkem milenka druhého muže. Vili Feld to nevyvrátil ani nepotvrdil. Neměl rád sebevrahy. Říkalo se, že má rabínského dědečka. Když začala arizace, přišel o obchod s linolei a koberci na Národní 9. Zůstalo to pro mě zamlžené. Ne, jako když Bobeček nebo okresní rabín Arnošt Cytron v Belgické 25 vykládali Genesis: Byl večer a bylo jitro, den první.

Špicoval jsem uši. O čem se bavili třicátníci a čtyřicátníci? Byly v tom zvrácenosti. Epizody ze života slavných, co se komu zrovna doneslo. Bavili se o dámičce, která vypila s milencem tolik, kolik v jejím partnerovi bylo. (Nemohla si to vynachválit.)

Probírali, co znamená, že má Hitler jen pravé varle. O levou kuličku přišel při úrazu nebo v první válce. Měl možná židovskou babičku a položidovského tatínka. Mischling des ersten Grades. Levoboček. Měl chytit ve Vídni syfilis od židovské prostitutky. Je možné, že měl až do roku 1931, strýčínek, poměr s neteřinkou Geli Roubalovou? Byla Hitlerova maminka Češka? Zaučoval neteř. Nechal ji rozkročmo, aby mu čůrala na obličej. Při tom plakal. Nechal potom neteř, aby se zastřelila jeho revolverem. (Nebo ji dal zastřelit. Otěhotněla s židovským učitelem hudby.) Dobře se to poslouchalo.

Někdo uvedl, že se ve Vídni prodávají za trojnásobnou cenu kresby vyvedené Hitlerovou osobní rukou. Vymaloval neteř v pozicích. Nemá rád Židy, židovští profesoři ho dvakrát nevzali na akademii.

Je Hitler jen drzý jako Nero nebo Caligula? Prohlásil, že Rudá armáda je vtip. „Rozsekáme ji na kusy a ty kusy pak udusíme.“ Má rád psy a děti, třebaže ne svoje. Je hned naměkko. Poslouchá Wagnera. Je sentimentální. Jak se bude tvářit, až zjistí, že se Wagner narodil židovské matce? Měl se možná stát cukrářem, je na sladké. Po každém jídle si čistí zuby.

Něco věděl o Hitlerovi pan Rilke. Klady. Pár kluků ho šmahem zbavilo svatozáře, kterou mu pan Rilke a Vlajka a Árijský boj připisovali. Chtěli jsme si ho zčitelnit, jako nám zčitelňovali sexuální výstřelky starší páni. Brali to jako housku na krámě.

Lusteru Lieblingovi, Černému Pepe, se to zdálo mazané: Potrestat Hitlera. Přišijou mu na záda žlutou hvězdu. Tatínkovi Lustera Lieblinga, sturmmanovi Waffen-SS Edmundu Gerdu Lieblingovi, příslušníku Einsatzgruppen A, B, C nebo D s nízkým kmenovým číslem, v dané chvíli už někde na východě, v dobytém Polsku, teď Generálním gouvernementu za řekami Odrou, Vislou a Solou, by to pod nos nešlo. Smazává na východě svůj kardinální omyl, že si vzal Židovku. Poslední zpráva, kterou Pepe o otci dostal, že ho zvolili Vojákem Einsatzgruppen měsíce. Potkal se na východě otec s matkou?

Kladli jsme si hádanky, které zaplnila předtím jen záhada vesmíru: Kde začíná a končí nekonečnost? Nikdo nepochopil, i kdyby měl sto mozků. Stejně jsme nechápali zemskou přitažlivost. A čím se napájejí sny.

Kde se Hitler vzal? Jak to, že se předtím nenarodil? Kam se hrabal Napoleon, Nero nebo Caligula. Neznali jsme Platona, který řekl už před dvěma tisíci roky, že člověk rozumí jen dobru, zlo nechápe. I rozumný člověk sní o zločinu. Měli jsme se spokojit, jako pomocný učitel Bobeček Lenta Máhler, s tím, že zlo je nevysvětlitelné? Bobeček si kladl otázku, se kterou později vyletěl komínem: Může jednotlivec strhnout celou společnost, nebo je to celek, který vyvrhne ze svého středu člověka, který je pak jako magnet táhne za sebou? Jsme jako vosk, který se dá hníst do jakékoli podoby? Jestliže ano – nebo ne – proč? Bobečkovo proč shořelo i s ním a povstalo ze svého vlastního popela, aby nebylo nikdy zodpovězeno. Výsměch tvrzení nebo přesvědčení Plešouna Leoncavalla, odborného učitele Leona Baecka, že vysvětlit se dá absolutně všechno. Kdo vysvětlí, proč se kulturní a civilizovaní Němci stali umělci v zabíjení? Umění zabíjet bylo pro německé nacisty největším uměním. A Hitler je jako mistr umělec v zabíjení, masový vrah. Není to báječné?

Pro Hrocha, ředitele Freundenfelda, byl Hitler smutným pokračováním evropské historie. Antisemitských křesťanských tradic. Většina kluků to brala lehce. Zrůdy byly, jsou a budou. Všechny neodtransportovali ani nezabili. Bránili jsme se, čím se brání mladí. Poloslepýma očima, polohluchýma ušima. Dvacátým stoletím optimismu. Zároveň jsme byli naruby obráceným instinktem pyšní na to, že zažíváme, co předtím nezažil nikdo.

Kdo už nechce být alespoň v něčem první? Vždy s úsměvem. Není to báječné?

Ani okresní rabín Cytron nedokázal odhadnout, jak daleko to Hitler dotáhne. Může se to co v Německu stát tady? Neselhal instinkt starších pánů a okresního rabína Cytrona, že civilizace je krunýř, který žádný Hitler i s chlupy nezničí?

Hitler fascinoval Němce. Nový mouřenín? Zlá hvězda, která bude svítit, než pohasne? Možná – taky jako hvězda – dlouho potom, co pohasne.

Éra, která zkrystalizovala vše špatné, co si člověk na sebe vymyslel. Lež byla milostivější než pravda. Pravda peklo.

Začalo se stmívat. Pár lidí zvedalo kotvy. Světlo se rozpouštělo v namodralém zrůžovělém západu, s černými mraky a větrem z východu. Poslední světlo dotýkající se soumraku zbarvilo lípy u zdí židovského hřbitova proti olšanským papírnám a otlučené červenobílé plechy benzinové pumpy.

Starší kluci z Belgické 25 obírali holky přibližně odpovídajícího stáří. Adler mezi nimi. Drželi jsme se děvčat – z lepších i horších rodin – v partě Hagiboru. Zákazy jsme brali ze zábavnější stránky. V určitém smyslu nás srovnaly. Reinhard Rilke byl výjimka, litoval, že není Němec. Mluvil německy, ale ne podle not NSDAP.

Kolem šaten, sprch a přístavků vyrůstal trnový plot, plný chodbiček a mýtinek, kde se dalo sedět na kamenech, větvích a na složených cihlách. Hnízdečka. Obloukovky ztlumilo nařízení o protileteckých opatřeních. Plotem se proháněl vítr. Pronikalo sem měsíční světlo. Pár kluků umělo brnkat na kytaru, foukat do jazztrubek nebo hrát na foukací i tahací harmoniky. Omšelé šlágry dostávaly mízu. Znásoboval to večer. Kouzlo, které má všechno mladé, ještě neotřelé, snad nevinné, protože čisté. Přátelství mezi kluky a děvčaty. Dráždivá přítomnost prvních a neumělých volání přírody. Neviditelné mosty mezi přírodou a kulturou. Chtěním a dvorností. Byli jsme ve věku, kdy klukům bylo líto, že ty nejlepší holky nejsou zároveň kluci. To tajemné, zdánlivě průhledné, čemu ani ti nejzkušenější nerozuměli, i když se tak tvářili. Nejlepší chvíle na Hagiboru. Pocit sounáležitosti, družnosti, přátelství.

Pamatoval jsem si dívčí a chlapecké hlasy, které se ve mně usadily. Tam nad řekou. Miluju jen tebe. Život je jen náhoda V + W a Jaroslava Ježka Klobouk ve křoví. U Brandeburáka se odmlčely dívčí hlasy.

Co člověk cítí, když je mu patnáct. Málokdy vyřčené. Vzpomínka vyjádřitelná úryvky šlágru. Co dokázali kluci, kteří se naučili půl hodiny bez přestávky brnkat jazzové melodie. Závod, jemuž prsty nestačily, nebo naopak nestačila melodie prstům. Co bylo modernější než moderní a propojovalo svět, jeho konce, rasy a počasí. Hlasy, kterým jsme nerozuměli. Co bublá v krvi a v mysli. Co navádí vybrané, aby se stali oportunisty a trochu rebely. Aby se nenechali překvapit rysy, které nehledali. Třebaže tyhle hlasy a muzika nebyly trouby z Jericha a neprorazily žádnou hradbu, proměnily život uvnitř hradeb v něco, čemu jsem rozuměl. Bublání v krvi i omluvitelná nezkušenost.

Nám to nevadí, že jsme pitomí… nebo Juliana, krásná panna. Drsnější písničky. Co nebylo ve slovech ani ideách.

Má známá byla Ruth Winternitzová, zvaná Utinka. Vyčerpávala i za mě občas míru, které se mně nedostávalo. Měli jsme ji napůl s Ervinkem Adlerem. Pod záminkou, že ji učíme zápasnické fígle, jsme se na ni sápali, kroutili jí ruce dozadu, marně se bránila a prohýbala, než klesla. A my na ni. Výsledkem byly doteky. Vzrušení, přesahující člověka. Čemu nikdo nerozumí. Pocity. Váleli jsme se po zemi ve třech nebo ve dvou.

Říkalo se jí Ťuhýk. Vědělo se o ní, že už mívá potíže s číslem horního prádla a obtíže jiného druhu, které byly s prvními v nepřímém příbuzenství. Ráda se kočkovala, se mnou nebo s Ervínem Adlerem. Důvod jsme si našli. Pak jsme leželi a dýchali hluboce z rozčilení, hříchu a studu.

To nejlepší. Stíny, které má výčitka. To neřestné nebo zapovězené. Co chutnalo nepoznaným blahem a vzrušením. První rozkoše tělesného hříchu. Je každý hřích krásný? Neřesti tak úžasné?

Stín okresního rabína Cytrona se mi rozplýval před očima. Duch, kterým prostupuje mlha.

V noci se mi o Utince zdálo. Přiznala se, že už se v ní sbírá dívčí mléko mezi nohama. Trne, aby nepřišla dotekem do jiného stavu. Je možné přátelství mezi klukem a holkou? Nechce nakonec někdo z nich (každý) o něco víc? Bála se zklamání, bolesti, otěhotnět. Odvažovala se daleko, ale nedávala se všanc až do konce. Věděla, že zalíbit se všem nelze. Lidi jsou každý jiný i v tom, v čem jsou stejní. Dělala věci, které si zakazovala. Zapovídala si, co už stejně udělala. Mluvila o tom, jak se třou úhoři, vedeni pudem po proudu řek až do Sargasového moře. Samečkové po výtěru jiker hynou.

Těšili jsme se celých šest dní na sobotu. Na světě jsou krásné, tajuplné, vzrušující věci, které je možné zakazovat, ale nelze zakázat. Dotekem jsme přestávali být děti. Museli jsme o nich mlčet, jako dospívající, skoro už dospělí.

Sami.

„Chceš mě mučit?“ ptala se.

Kroutil jsem jí ruce, aby to nebolelo. Docela zblízka, tváří a hrudí. Prohnula se. Dotkla se mě klínem. Věděla, co se se mnou děje? Byla vlhká. Zkroutila se, aby se otírala o mou hruď hrudí. Klínem o klín.

Musel jsem ji držet pevně. Ještě pevněji. Připadala mi krásná a zmatená. S přivřenýma očima. Ohrožená šelma. Kluci hráli kousek od nás Hledám ke svému stínu stín, budeme spolu bloudit nocí. Koupím ti z lásky rozmarýn, s čarovnou, tajuplnou mocí.

Pustil jsem ji. Nikam to nevedlo. Kousek od nás zpívali a hráli Bouřlivé počasí. Vlastní text: Nechoď ven, je tam ošklivé počasí, kup si svetr… Nebo: Ohne dich, ist die ganze Welt, ohne Sonne…

„Jsme jako čolci a mloci,“ řekla.

Kromě Rutky Ťuhýka jsem znal zblízka Soničku Utitzovou. Umřela uprostřed války na souchotiny. Měla ráda slovíčka „efektivně“ a „haste“. Ze zásady nenosila červenou, růžovou nebo oranžovou. Měla ráda modrou a bílou. Znala drsnější výrazy. Zněly z její pusinky když ne ušlechtile, ne sprostě. Dělila se s námi o svačiny, o kterých se nám v Belgické nesnilo. Pěstovala komunismus na chleba s uherským salámem. Nemocná, kašlala krev.

„Budu muset jít domů,“ řekl jsem.

„Tak brzy?“ zeptala se Utinka. „Ještě není osm.“

Nezeptala se proč, abych mohl říci, že pomocný učitel Lenta Máhler, Bobeček, začal dělat klukům za pozdní příchod maléry. Je to škoda. Co ve mně vedle ní najednou ochladlo? Slyšeli jsme Zavolá srdce tvé, zpěv s kytarou. Potom Dováděj při swingu, dováděj každým úderem srdce. Vnucoval se mi do toho Vili Feld. Byl jsem ho plný. Částečně ješitností, s kým jsem hrál odpoledne fotbal, dílem mocí, kterou jsem mu nad sebou dobrovolně podstupoval. Učarovala mně jeho dospělost, chování, třpytka v očích. Tajemství. Slyšel jsem v duchu jeho hlas. Záhadu, kterou jsem ani později neodkryl.

Utince se zdálo, že jsem odumřel. Její tatínek trpěl sklíčeností. Doktor ho varoval, že trvalá sklíčenost oslabuje tělo a může vést k rakovině. Otec přežil v červnu infarkt. Doktor měl strach o příštích šest měsíců.

„Viděl jsi dneska Soňu?“

„Ne. A ty?“

„Taky ne.“

„Neměl jsem čas se pořádně rozhlídnout.“

„Vzdám to,“ řekla. „Asi už taky půjdu.“

Chtěla, na co jsem ještě neměl.

Pracovala přes týden v kloboučnické dílně madam Ritterové, poslední Němky, která u sebe trpěla židovské děvče, pod podmínkou, že nebude nosit v dílně hvězdu. Utinka přišla z Budapešti. Nikdo – do té doby – neviděl její rodiče. Rychle dospívala.

Adler ji podezíral, že se vytáhne ještě o deset čísel a bude z ní věž na Petříně. Znala manželku Viliho Felda. Nechávala si donášet klobouky do bytu naproti Střeleckému ostrovu. Dávala holkám od cesty. Nevěděla, že se zastřelila revolverem otce Viliho Felda.

Jednou jsem Utinku viděl v dívčích sprchách sukem v zadní stěně. Navlékala si bílou podprsenku. Prohlížela si prádlo, pak sebe. Osahávala si prsa, břicho, podpaží. Sama se objímala. Urostlá, bezbranná a něžná. Svítila jí kůže. Bílá a čistá. Kdybych se za to slovo nestyděl, téměř ušlechtilá. Vyzařovalo z ní světlo. Tajemství žen. Nejdřív děvčat, pak matek a nakonec stařen. Zastavilo se mi srdce. Dokázal bych se k ní modlit. Pohanskou modlitbou beze slov, starší než náboženství. Viděl jsem, kde a jak si hrála rukama. Pak se rozkrokem přitiskla k noze židle.

Její upřímnost měla meze. Byla to snaha pamatovat si to lepší. Poučit se ze špatných zkušeností. Neplýtvat časem na horších známých. Mít se pod kontrolou. Nenechat se ovlivnit. Se svými pravidly neobstála. Byla první, kdo je porušoval. Čekala večer na lehoučký řeckořímský zápas na rozloučenou, ačkoli nezapomněla, čím ji strašil tatínek, když jí bylo dvanáct. Vítr k nám přinášel druhou sloku Bouřlivého počasí. Střídavě jí jihl a tvrdl hlas.

„Máš hlad?“ zeptala se.

„Nemusím chodit kvůli večeři.“

„Já ano,“ řekla, skoro divoce a lstivě.

Vedle zpívali o lososu, co táhne peřejí. Z touhy dávné se změnil sever v sen. V duchu jsem jí říkal: Houby s octem. A když, skoč si pod ledovou sprchu. Jako prve my s Vilim Feldem. Pustila mě rukou kolem pasu. Měl jsem v duchu před sebou Viliho Felda.

Ruth Winternitzová mi chtěla ještě něco povědět. Odpoledne si ji na Perštýně spletl gefreiter Wehrmachtu. Sledoval ji na Betlémské náměstí. Zastoupil jí cestu. Ukázala mu pod aktovkou hvězdu. Zakoktal, že vypadá jako Italka nebo Maďarka, a odporoučel se. Ani se neotáčel, aby ho nechytila německá lítačka. Odsoudili by ho za prznění rasy. Tomu jsme nerozuměli.

„Velká psina to nebyla,“ řekla.

Pak se zeptala: „Vypadám jako Italka?“

„Někdy…“

Vili Feld vycházel ze šatny. Dál od nás zpívali o dvou srdcích, která nic nerozdvojí.

„Po něčem se ti stýská?“ ptala se.

Nebyla z holek, které by se doprošovaly. Seděla ve svém koženém kabátku, ve skautské košili, které si koupila za vlastní peníze.

Nechal jsem ji u plotu. Sledoval jsem Viliho Felda, aby se mi neztratil. Mířil k bráně. Ještě nebylo osm. Měl na sobě hedvábnou košili, zlaté knoflíčky do manžet, kravatu ascot a šedé flanelové kalhoty s vysoko naštepovanou manžetou, opasek z krokodýlí kůže a na nohou béžové zebu polobotky se šněrováním na čtyři dírky a s podrážkou z bělavé surové gumy, nazrzlé tvídové sako a přes ruku pršiplášť. Viděl jsem v šatně, jak si navlékal ponožky, s gumičkou velejemně rozloženou, aby se neshrnovaly ani ho neškrtily v lýtku. Zažrala se do mě otázka, kdy si taky takhle vyjdu.

Mezitím mi prolétly hlavou fantazie. Jedna mi vtiskla do ruky kámen, abych ho zastavil. Druhá se odehrála mezi Prahou a Plzní. Prchal jsem z Belgické 25 jako kdysi Weltfeind Flusser, než ho vrátila policie. (Přivedli ho ve svetru, který mu upletla babička a do kterého by se vešel i policista, styl „z toho, chlapče, jen tak nevyrosteš“. Původně ho nosili společně s jeho sestřičkou Marion-Marion, půl žena půl muž. Vytahané průramky mu sahaly až k žebrům nad bederními kostmi.)

Zahlédl jsem na silnici v duchu Viliho Felda v jeho Margaret-Belsize 1912 s nově vestavěným karburátorem. Jel s prudce rozsvícenými reflektory. Mával jsem mu, aby mi zastavil. Minula mě koncová světla. Cítil jsem to otrocké, s čím jsme se možná narodili. Nebo čím láme člověka výchova, povaha, okolnosti.

Vnitřní našeptávač, který s námi uvnitř rozmlouvá. Ďábel nebo anděl: Na světě jsou lidé rozdělení – na lepší a horší. Ty, kterým se všechno povede, a zbytek druhých. Vili Feld byl z těch lepších. Děsila mě představa jeho protikladu, já sám.

Ve skutečnosti jsem ho dohonil mezi benzinovou pumpou a papírnami.

„Jdete do Belgické?“ zeptal se mě.

„Jo.“

Domyslel si, kde bydlím.

„Hezky jsme si zahráli.“

„Bylo to fajn.“

„Nechal jste svou slečnu ve křoví?“

Pak řekl: „Zakryjte si tu žlutou záři na prsou, zastavíme taxíka.“

Připadal jsem si vedle něho jak z knížky Tempo, tempo – Caraciolla vzpomíná. U refýže na náměstí Petra Osvoboditele, kousek od Belgické 25, mě vysadil. Vnímal jsem třpytku v jeho pohledu.

„Vy se jich nebojíte?“

„Musíte překročit svůj stín.“

To byla druhá věta, kterou jsem si od něj zapamatoval. Opakoval ji potom několikrát.

Pozval jsem ho tenkrát na oplátku na večírek do Belgické 25, že ho ohlásím u ředitele Freundenfelda. Už se znali.

Netušil jsem, že mi později svede Utinku Winternitzovou Ťuhýka, se kterou mě viděl v trnovém plotě (když jsem si myslel, že o nás nikdo z dospělých neví). Měl za to, že v tom ohledu může všechno. Ring volný. Morálka nesmysl. Za každou cenu.

Tak jsem ho zažil prvně, ne naposled. Třpytku. Jeho sílu, vůli a sklony. Domníval se, že si to může dovolit? Kdo už si to, alespoň někdy, nemyslí? S Utinkou Ťuhýkem mu to nešlo rychle. Dal mi čas, abych se o něj ucházel, v přeneseném slova smyslu, ne jak se potom ucházel (s úspěchem) o Utinku.

„Všichni se o něco nebo o někoho ucházíme,“ vyjádřil se Ervín Adler napolo posměšně.

Vracela se mi v paměti setkání s Vilim Feldem číslo dvě, tři, snad do sta. Partie pokeru s představiteli náboženské obce na začátku války v židovské kavárně Aschermann nad kinem Roxy v Dlouhé ulici, v čele s místopředsedou Lvem Blumem. Tomu se otrávila manželka svítiplynem. Nehodlal kvůli tomu zmeškat domluvenou partii. Pan Blum měl chloupky od nosních dírek skoro až po kotníky. Mohl posloužit nacistům nebo Vlajce jako model na plakát. Každý obřezaný vypadal jako chlupatá gorila. Byl na řadě s rozdáváním. Na malíčku měl pan Blum těžký pečetní prsten, který později musel odevzdat – jako všechno ze zlata – pobočce říšské banky v Nekázance. Bral to fatálně: „Osud tomu chtěl.“ Spoluhráčem byl doktor práv Rudolf Tchořík, notoricky známý svou svatbou. Coby student práv vypomáhal budoucí doktor tatínkovi v krámě s linolei. Po uzavření krámu se přiblížil odzadu k mohutné uklízečce, která vkleče drhla podlahu. Dostala se do jiného stavu. Tatík trval na tom, že čestný mladý muž si obtěžkanou ženu vezme. Prodavačka a uklízečka a budoucí paní doktorová jako árijka doktorovi R. T. zachránila život. Ve smíšeném manželství do Terezína nemusel. Zachránila i děti, chlapce a holčičku, kterým nebylo ještě čtrnáct, což byla hranice, pod kterou děti ze smíšených manželství nezařadili Němci do transportu.

Na úbělu mramorové desky ležela tisícovka. Vili Feld zvýšil na trojnásobek. Hodil svou krokodýlku doprostřed. Měnili si karty. Pan Blum dvě, ostatní dva po třech. Vili Feld nechtěl žádnou. Ani teď se na svou pátou kartu nepodíval.

„Zbytek,“ řekl.

„Rovnám,“ podotkl pan Blum.

Jeho tvář a oči zůstávaly nehybné. Podbradky se mu zachvěly. Tvářil se, jako by do toho dával peníze, které měla jeho žena od maminky.

„A osm,“ řekl doktor Rudolf T.

„Těch osm a patnáct,“ řekl Vili Feld. Zúžily se mu zorničky.

„Kolik?“ ozval se řečnickou otázkou pan Blum. Nemohl to přeslechnout. „Tak se na to složíme, ne?“

„Jsme na jedné lodi,“ řekl pan Eliáš Rybín. Obchodoval před Hitlerem diamanty, dostal se do Havany, Rio de Janeira a v Bruselu a v Antverpách, než mu nacisti vzali pas, býval doma.

„Trochu života do toho umírání.“ Dodal: „Žádný strom neroste do nebe. Tak jak si myslím…“

Doktor T. odpadl. „Pas.“

Hromádka uprostřed změnila tvar. Narůstala.

„Hop, nebo trop?“ zeptal se pan Blum.

Nedýchal jsem.

„Stůj, noho posvátná,“ řekl pan Eliáš Rybín. „Pas.“

Ještě zůstával ve hře vousáč, účetní a právní zástupce obce, s mohutnou hlavou jako Jules Verne nebo Karel Marx. Lev Blum se kousal do rtů. Měl je do krvava.

„Byli jsme si, co jsme si,“ řekl Verne křížený s Marxem.

„Pas,“ vzdal to konečně pan Blum, „osud tomu chtěl.“ Ušetřil asi díl peněz, jež měla jeho žena od maminky. Zdálo se mu, že už i karty pro něj ztrácejí svatozář.

„Musíme občas překročit svůj stín,“ usmál se V. F. Jeho panenky nabyly normální velikosti. Třpytka v jeho očích vyzařovala. Všechny to trochu zarazilo.

„Do smrti dobrý,“ řekl Vili Feld. Změkl mu hlas. Nechal je devětkrát vyhrát, aby je podesáté stáhl z kůže. Nebyla to rovněž jedna z jeho obchodních zásad? Nehrálo se to tak i v Praze?

Beze spěchu, elegantním pohybem si přitáhl hromádku peněz zprostředka natřikrát. Srovnal peníze do úhledných štočků. Nemusel říkat, že v penězích chce mít přehled a pořádek. Na svoje karty se pořád nepodíval. Pátá ležela na stole, vedle čtyř, zarovnaných hranami. Vousáč měl dva páry, esa a krále. Pan Eliáš dva páry, spodky a svršky. Pan Lev Blum tercii devítek.

Doktor R. T. byl duchem nepřítomný. Odhodil obrácené karty, nebyly vidět. Vili Feld sebral svou pátou kartu. Přidal ji k těm čtyřem, vložil do hry a zamíchal. Bylo to pohřbené. Domysleli jsme si.

Odpočítal sumu. Dal mi ji jako starému známému z kopané s tím, abych koupil pro Hagibor kopací míč. Předpokládal, že půjdu do sportovního obchodu bez hvězdy? Samozřejmě.

Vracel jsem se daleko.

„Ať žije Belgická ulice 25, maestro,“ řekl jsem.

„Co Grazianiho?“

„Třeba i velká terezínská pevnost, maestro. Všechny ulice, které jsme prošli a ještě propochodujeme.“

„Co je to za pevnost?“

„Něco jako Zimní palác v mé osobní revoluci.“

Připadal jsem si v mém výletu do minulosti na pár vteřin s Vilim Feldem jako dva horolezci ve fotožurnálu za dvě facky, co neměli co jíst a pít a hrůza z porážky a smrti v nich vybičovala sílu přežít. Kdo by mohl říci, jestli je to také dokázalo sblížit?

„Na vaše zdraví.“

„A na vaše, maestro.“

„Půjdeme už na kutě?“

Maestro si šel přilehnout ke své bílé velrybě. Já k Modiglianiho hubeným dámám. Vyšlapoval jsem schody do své podkrovní světničky. Bylo ve mně napětí dvojího druhu: Příjemné vedle nepříjemného. To nepříjemné možná nemělo důvod. To příjemné si ho hledalo v tom prvním. Hezky se to promíchalo.

Vili Feld ze všeho vystrkoval růžky. Jeho třpytka v očích. V čem obstál a kdy selhal. Jak si počínal. Jak to dělal. Jeho osud, co jsem z něj znal. Jak a kdy jsme se potkávali. Přivolával mi, co bylo, protože jsem ho chtěl vyloučit z toho, co bude? Neměl bych předbíhat.

Naskakovaly mi v paměti epizody, které neměly zakončení. Konec týdne, k němuž jsem se někdy vracel a který jsme trávili na Hagiboru ve smíšené společnosti, ve které Vili Feld nechyběl. (Klukům z plaveckého oddílu zakázali bazén a do tělocvičny v paláci Velké operety v Dlouhé třídě, vedle kina Roxy, se už nesmělo.) Správce a šatnář Rilke si pochvaloval, že má plno. Už asi uvažoval, jestli by si neměl hodit mašli nebo to jinak elegantně skončit. Stěžoval si, že trpí nerozhodností jako Franz Kafka, který se proto nikdy neoženil. Je to součást nervové nemoci, jak jednou prohodil doktor Jajteles, psychopatie. Přišel Egon Lewit, řečený Kony. Účetní knihomol s atletickou figurou. Tančila mu před očima čísla, i když spal. Měl paměť jako slon. Hrál sám se sebou šachy. Deset tahů dopředu. Věřil, že beztřídní společnost je nejen možná, ale za rohem. Díval se na východ. Jeho starý (Kůže v malém i velkém, Praha, Staroměstské náměstí 10), který ho zaměstnával s malým platem a honosným titulem prokuristy, pláchl do bezpečnějších sfér na západě. Pomohl mu k tomu komisař pražského gestapa ve Střešovicích, v obsazené židovské vile, podle hesla: „Kdo maže, ten jede.“ Směl si vyvézt i své anglické chrty.

„Vás tu nechali na ocet?“ zeptal se ho Vili Feld.

„Jak už to chodí,“ odpověděl Kony.

Pak tu byl Fredy Teweles, zvaný krátce Teve – Cukrová tvářička. Měl rozpláclý nos jako boxeři po dlouhé kariéře a rty našpulené k líbání. Dával jsem si pozor a odstup, aby nelíbal mě.

„To staré je fuč a nové se ještě nenarodilo,“ řekl.

Teve – Cukrová tvářička se zadíval na ruce: „Škoda, že nemají do koho praštit.“

V. F. se obrátil na Konyho: „Co měla naposled k snídani královna Marie?“

Kony se nedal rozházet: „Míchaná vajíčka se šunkou a sušenky od Bergra. Myslím, že taky rozemleté kuřecí kosti.“

Všichni se chechtali. Weltfeind Flusser cenil své myší zoubky, přední řady s mezerami jako Prašná brána.

„Jak Její královské Veličenstvo spinkalo?“

„V postýlce s nebesy, na bílém sobolím kožíčku. A když se pářila s králem Jiřím, následníkem trůnu, stál sluha v livreji u vnějších dveří komnaty a nikoho nepouštěl, aby se nepolekali. Postýlky vzali s sebou.“ Dodal na adresu Cukrové tvářičky: „Už bych toho nechal.“

Minule říkal, že je museli píchat špendlíkem, aby se oddělili.

To už jsme věděli, že se to stává i lidem.

Starý Rilke se najednou rozplakal. Neměl si už včera hodit mašli? Venku pršelo. Drhl podlahu do kbelíku nachytanou dešťovou vodou. Do šaten se nanosily hromady bláta.

„I tu vaši postel?“ zeptal se Vili Feld.

Pochopil první, že Kony je na suchu. Neměl příjem a neměl kde bydlet. Obýval pokoj za koželužnou, v přední části skladu. Když Cukrové tvářičce došel dech a věnoval se stínovému boxu v rohu boudy a nacvičoval pravý gard a pozornost se tříštila, vytáhl Vili Feld peněženku, zalistoval v ní a mezi ukazováčkem a palcem sevřel pár červených a zelenomodrých bankovek a vsunul je do kapsičky u košile Konyho Lewita. Výrazem říkal, že poděkování by bylo nemístné.

„Jednou vy, podruhé já. Mohlo by to být horší.“

Trochu tím narušil Konyho představu o třídní nenávisti.

Večer jsem ležel na pokoji prvně mezi ostatními. Už ne skoro dítě, zdaleka ne ještě muž, pod noční košilí žlutomodrý fotbalový dres, na neviditelné hranici, jejíž přesný rozměr z nás setře pozdější otrlost. Připadal jsem si nejistý, ošizený, nepatřičný a cizí. Těžko bych pověděl proč. Flusser ukazoval Černému Pepe, jak držel Soničku Utitzovou za prsa. Měl ruce v duchu jako zrcadla. Viděl jsem odpoledne na Hagiboru vzhůru nohama. Svět se psy s komnatou, zákusky z cukrárny Berger, peníze jako záchrannou plachtu, kterou drží pevné ruce a jíž se pád Konyho Lewita změkčí. Nacvičování pravého gardu ve stínovém boxu Fredy Tewelese – Cukrové tvářičky. Nejisté existence homosexuálních. Měl jsem dojem, že padám. Když roztáhnu ruce a nohy, mohu létat. Myslel jsem na nedostižnost některých lidí. Nebyly to myšlenky, které by se daly zachytit a zesměšnit nebo rozbít. Jen čeření bolestné snivosti, ani kapka nebo stéblo, kterých bych se přidržel. Báječné přísliby některých odhalení, skličujících pro ty druhé. Těžko to přiblížit ve slovech. Je to dlouho za mnou. Snad lítost smíšená se závistí. Nedospělost. Obdiv, který jím možná ani nebyl a do něhož ukapávaly kapičky nepřejícnosti. Všechno tichoučké, vzdálené a současně na dosah, krásné i teskné, nedosažitelné, nehmatatelné, všudypřítomné a všeobjímající. Jako hvězdy na nebi, noc na dosah i v příšerné dálce, nač jsem svým rozumem nestačil. Protikladem mé nesrovnalosti se světem a se sebou samým byl Vili Feld. Ta záhadná třpytka v jeho očích. To sluníčko, síla a jistota nebo nenápadné sebevědomí, které z něho vyzařovaly. Nebylo to z masa a krve. Ačkoli se ničím neprovinil, předvolával jsem ho na neviditelný soud. Zároveň to byl hlas, za kterým může nebo musí člověk jít, aby někam došel, když ho zaslechne, a bude se jím řídit. Loučil jsem se s dětstvím, aniž bych toho litoval. Dres Žlutých kanárů, v němž jsem spal, už mě nehřál jako ještě před začátkem září.

Je zvláštní, jak se věci mění; nač si pamatujeme. Podle toho, kdy a proč nebo s kým anebo bez koho vzpomínáme. Co nespolklo zapomnění. Jak si s námi osud hraje. Je to slepé? Myslel jsem i na pana Bluma. Na jeho manželku. Jak se snažil, podle receptu život jde dál, a bez ženy chřadl, svým způsobem odumíral, mrtev už zaživa.

Fredy Teweles – Cukrová tvářička i Egon Lewit, řečený Kony, prošli selekcí v Auschwitz-Birkenau, kde jsem stál mezi Ervínem Adlerem a Vilim Feldem na jedenadvacátém baráku a čekal, jak se pohne řasa vybírajícího esesáka, kdo půjde komínem. Předtím se se mnou Vili Feld pár hodin poté, co jsme vylezli z vagonů a Polák s klackem v ruce nám nařídil nechat všechno uvnitř a poradil sníst, co máme, protože za chvíli budeme nazí a stejně o všechno přijdem, rozdělil o svou železnou zásobu. Dal mi tabulku čokolády a krabičku portugalských sardinek. Znělo mi v Hlavě San Francisco, Pojď sem a slyš (Alexandrův Ragtime) a Kdo chce tančit divočinku a Dováděj při swingu, dováděj každým úderem srdce… Bylo to hluché. Byly čtyři hodiny ráno. Byli jsme kandidáty na kouř a na vítr, který ho odnese bůhvíkam. Záleželo to na pohybu řasy člověka, který měl uniformu lékaře Waffen-SS, pravomoci Boha a neznal nás a nedbal na to. To, co chtěl poznat, nemělo co dělat s tím, co kdo byl, ale z jaké maminky se narodil, jakému otci, jak vypadal strhaný a vyčerpaný nebo ještě strhanější a opotřebovanější. Jak dlouho by mohl být otrokem říše. Tomu předešel Reinhard Rilke už v šatně Hagiboru. Vybral sám sebe a stal se z něj kouř. Mezi rasově méněcennými vybírali němečtí lékaři každé pondělí (Sortierung, selekce) ty opotřebovanější, nehodné života, méně.

Pak jsme sehráli svůj zápas v kopané v Auschwitz-Birkenau s jedenáctkou místních SS. Byla to taky selekce; vybírali spisovatele a fyziky pro Lisabon („Letadlo čeká, pánové, v Berlíně se rozdělíte do dvou strojů.“) a proletěli, ještě to odpoledne, komínem. Nás vybral tlusťoušek s příbuznými v americkém státě Maine, Unterscharführer Jo (Josef) Radner, kterému by byla každá uniforma malá. Zapsal si čísla, která jsme měli vytetovaná na levém předloktí. Vili Feld v centru, Kony Lewit na pravém křídle, Cukrová tvářička v brance. Odpadlo nám odpoledne nošení cihel do vedlejší odbočky tábora I. G. Farben střídavě s fabrikou Auto-Union, asi čtyři kilometry odtud, náš bezplatný příspěvek německému zbrojnímu a automobilovému průmyslu.

Nesměli jsme nikoho ze soupeřů zranit ani sebe tělesně poškodit. Za obojí byl komín. Za Němce chytal doktor Johann Paul Kremer a bránili doktoři Eduard Wirths, který prý jako venkovský lékař ošetřoval židovské pacienty, než ho přeřadili do Auschwitz-Birkenau. V útoku byl nedostudovaný medik Heinz Kaschub, pověstný injekcemi, po kterých potrefený dostal flegmonu. Do šaten jsme šli bez Konyho a bez Cukrové tvářičky. Pokopal je – mimo jiné – druhý tlusťoušek Helmut Zawrel. Vedli jsme v poločase jedna nula a v Cukrové tvářičce se něco vzpříčilo. Byl ochoten vypustit život, aby zabránil Zawrelovi dát gól. Kdyby ho (omyl vyloučen) nekopl náš levý obránce a z jeho úst jako k polibku nevypadlo pár zubů a z rozpláclého nosu nevytryskla červená, šli jsme do komína všichni. Prohráli jsme pět dva. Začal padat sníh. Z mraků slétal bílý, dopadal už černý, smíchaný s popelem. Sledoval jsem otisk svých bot ve vločkách. Odcházelo nás devět. Kony a Teve šli s eskortou na ošetřovnu.

„Měli jsme štěstí,“ soudil Vili Feld. Nemusel si objevovat, že štěstí a spravedlnost nejsou sestry. Nebo v jakém poměru jsou štěstí a neštěstí.

Němečtí fotbalisté si prozpěvovali Lili Marlen. Hvízdal s nimi.

Ostatní se odehrálo už za jiných okolností.

Jednou jsem k němu – už po válce – vzal Kůstku, Hanku Kaudersovou. Snědli jsme u něho, co se dalo. Měl nový byt ve Štěpánské. Hrál nám taneční hudbu. Vyvedl Kůstku na koberec. Ovládal elegantní taneční kroky, nic nezapomněl. Deska – medově táhlé zvuky saxofonů – se černě otáčela kolem dokola.

Tvé tělo
je krásná
makrela
jdu na lov
i kdybys
nechtěla.

Kůstka se šťastně pohupovala v kyčlích. Vychutnávala existenci bez nebezpečí. Mohla si zkoušet a vynahradit, co zmeškala. Nevěděl, kde byla za války, o polním nevěstinci pro vojska Waffen-SS, Einsatzgruppen SS a Wehrmacht, Nr. 232 Ost, u řeky San. Obdivovala krásu záclon, které prodával na Národní 9. Hostil nás bavorskými vdolečky s tvarohem, povidly a se smetanou.

Mluvili jsme o budoucnosti. Nejlepší by bylo vyučit se řezníkem.

Vehnalo mi to krev do hlavy. Myslím, že jsem ho v tu chvíli nenáviděl. Nebo jsem něčím v něm pohrdal. Anebo jsem po zkušenostech s Utinkou Winternitzovou Ťuhýkem žárlil. Asi všechno dohromady. Připadalo mi to jako hranice mezi blahosklonností, podlostí nebo přezíravostí. Není přece možné, že by pár týdny míru tak zpitoměl. Co věděl o mé skutečné ctižádosti? Co všechno bych mohl dělat? Dokázal jsem nedat na sobě nic znát. Ale nikdy jsem na ten okamžik nezapomněl.

Chtěl jsem být letcem. Nebo fotoreportérem. Dělat společně s Ervínem Adlerem. Něco tak zajímavého, co by nás bavilo, mělo smysl, jako to bylo za války obráceně. A čím bychom si vydělali alespoň tolik, kolik potřebujeme. (Nebo o něco víc.)

Nechtěl jsem se ptát sám sebe nebo Kůstky, Hanky Kaudersové, jestli by to se mnou bylo lepší, kdybych měl hrací stroj, lampu s korábem a krám s linoleem a záclonami, nebo kdybych se vyučil řezníkem a obstarával pro známé maso a uzeniny bez lístků. Na některé věci jsem se nahlas neptal.

Probíral jsem jeho pražskou a terezínskou společnost. Snažil jsem se – pro sebe – shrnout jeho zkušenosti. Lidi, s nimiž se stýkal a rozuměli si. Byli si podobní s panem Ervínem Grossem. Taky pan Gross, jak se o něm proslýchalo, byl sukničkář. Vzal si poprvé devatenáctiletou královnu krásy, která o něm ze začátku nechtěla slyšet. Za čas se jí vymlouval, že má v bance, kde pracoval, a na trhu s drahokamy nejvíce práce večer a v noci. Jednou navštívila z dlouhé chvíle jeho rodiče a litovala manžela, že musí noc co noc pracovat.

„Miláčku,“ řekli jí. „Tvůj muž nepracuje. Je s jinými.“

Naposledy se říkalo – než pan Gross jel do Terezína a z pevnosti do Auschwitz-Birkenau, kde vyletěl komínem, že pan Gross poslal svůj největší drahokam do Ženevy. Leží v sejfu v bance a čeká na něho. Jen nikdo neví, jaká je to banka a jaké heslo.

Buď jednou – jak se vyjádřil v kavárně Aschermann – pojede pan Gross za svým briliantem, anebo si nechá drahý kámen poslat sem. V každém případě si domluví schůzku, aby zase byli spolu.

Zlé jazyky tvrdily, že ho prodal, část peněz si schoval tady a za díl se hodlal vykoupit, aby nemusel do transportu.

Pan Gross rád uděloval lekce z říše démantů, takže se v nich jeho známí vyznali, i když je neměli. Věděli jsme, že nejcennější jsou různobarevné kameny, potom modré a červené. Bílé byly na spodním místě žebříčku. Pokud šlo o karáty, začínalo se od bodu nula až do výše čtyř karátů.

Drahokam pana Ervína Grosse byl čtyřkarátový a mnohobarevný, zvaný v odborných kruzích chameleon. Měl podobu kára, jak jsme je znali v kartách.

Mohl jsem si představovat, co je spojovalo.

Trik Viliho Felda – na začátku války i pak, jak zapůsobil na Kůstku první dny v míru a mezitím v lágrech – tkvěl v tom, že udělal první dojem. Rád říkal klukům na Hagiboru, že první dojem nejde udělat falešně. Měl v sobě kouzlo, jako herec, který vstoupí na scénu a zaujme obecenstvo, vděčné za cokoli nevšedního, proto bez výhrad. Ta vteřina na začátku, ten ohromující první dojem, kdy někdo někoho okamžitě zaujme, nebo potom už ne; její ozvěny, opar, který zanechal. Byl to herec ve hře, kterou si sám vždycky nenapsal, někdy ano, jen štěk, pár řádek, výstup, postřeh, kterým zaujal, a ve které účinkoval, jak uměl, ve své roli, třebaže se neustále měnila nebo se měnil námět, motivy, výsledek, slova a nálady, nečekané zakončení a stejně nečekaná pokračování, a v níž buď obstál, nebo už by si nezahrál. Nevěděl jsem, že první dojem může být tak trvalý a velký pro někoho, komu je teprve patnáct, nebo jako u Kůstky šestnáct, je ještě dychtivý a neví, že ho to opustí za rok dva, tři nebo pět a bude to jiné a první okouzlení se promění v bublinu. Ano i ne.

Jednou mě napadl Ervínek Adler, čemu říkám třpytka. „Zkus se mu podívat rovnou do očí a uvidíš,“ řekl jsem. Stačilo mi setkat se s jeho pohledem a všechno ve mně ožilo. Něco se mi zapnulo v mozku. Zapojila se přijímací a vysílací stanice, jako když zapnul ve společenské místnosti v Belgické 25 ředitel Freundenfeld rádio. Vlny, které vysílal. (Než nám ho zabavili.) Nejdřív se rozblikalo světýlko.

Cosi v jeho pohledu mě vytrhlo ze lhostejnosti nebo nevšímavosti. Něco mě povzbuzovalo. Vyvolával ve mně tím pohledem z očí do očí energii, kterou ve mně probouzel Adler nebo Utinka Winternitzová a potom Kůstka, Hanka Kaudersová. Když jsem potkal někoho zajímavého. Příjemného. Někoho z dobrých lidí. Energii, která se mění v radost, potěšení nebo očekávání, v pomstychtivost. Bylo to jen v očích, ne v tom, jak vypadal. Ta šedá třpytka, maličko rozšířené zornice, lesk panenek. Radost nebo smutek, to mezitím. A zklamání, když se pohledem odvrátil nebo lesk zmizel, zájem pohasl. Nemohlo se to stát, když jsem se setkal očima s Abrahamem Rothbergem, správcem v Belgické 25, nebo s pohledem očí jeho slabomyslného syna, přítele myší a krys. První mi byl protivný a druhého jsem litoval.

„Ještě řekni, že má v očích zvětšovací sklo,“ posmíval se mi Adler.

Byla to pro mne – od prvního až k poslednímu setkání – třpytka. Pohled, který mi vedl rovnou doprostřed mozku. Slunce nebo měsíc, který v sobě léta nosím. Co z nich vyzařuje.

Co stačilo, abych vysvětlil sobě.

Čím surovější bylo, co nás předtím obklopilo, tím výrazněji vystupoval z průměru. Byl zdvořilejší než ostatní i tam a za okolností, v nichž se zdvořilost nenosila. Bylo by snadné říci, že byl oportunista. Nebo rebel. Nebo obojí. Kam vítr, tam plášť. V těch rozhodujících chvílích pro sebe. Kdo nebyl? Zažil jsem, že se uměl rozdělit. Do nikoho úplně nevidíme. Vlastnosti v sobě zamíchal. Někoho v tu dobu průměr chránil. Myši chtěly vypadat jako myšky, krysy jako menší krysy. Průměr byl falešná hráz. Většinu těch, kteří se jím kryli, pohřbil.

Nebyl jsem sám, komu učaroval. Věděl jsem časem, že je mladší ze dvou bratří, z nichž starší sourozenec zemřel a z jeho smrti se jejich maminka nevzpamatovala. Chtěla od něj, aby nebyl jen sám sebou, i bratrem. O to silněji se upjal k sestřičce a sám na sebe.

Chyběl mi v obraze jeho otec, ale i to mě k němu přitahovalo. Byl jsem jedním z těch, kteří otce nepoznali. Citoval mi rabínského dědečka, pana Zohara Felda. Staršímu bratrovi dali jméno Hary, pro dědečka to byl Heršel. Vilimu říkal dědeček Šraga. Jejich hebrejská jména. Ztracená sestra se jmenovala Soňa, hebrejsky Cipora, ptáček. Druhý dědeček byl Jaroslav, Jaša. Kdoví, kam až to dosahovalo? Malé španělské hrozny, z nichž se lisuje portské, jak se jednou zmínil…

Připisoval jsem každé kapitole nebo epizodě jeho životopisu rysy, které snad měl, možná ne, které by si zasloužil, nebo taky ne. Hledal jsem k nim souvislosti. Nechtěl bych, aby se i zpětně zdál o to menší, čím na začátku – v mých očích – přesahoval sám sebe. Je možné, že v patnácti a potom i v osmnácti jsem ho viděl v nadživotní velikosti. Nebyla to jeho vina; neodrazoval mě z toho. Zároveň to ničím nevyvracel. Něco ve mně našel. Snad cosi jako zrcadlo. Vynahradil jsem, co mu, bezděčně, ubrala matka? Co mu chybělo pohřešovanou sestřičkou Soňou?

Možná, že každé kouzlo je trochu bublina. V bublině, když se oslnivě vznáší a odplouvá neznámo kam nebo neznámo k čemu, jsou zároveň čáry. Magie, kterou člověk hledá v očích druhého, čím je možné se opít.

O lidské povaze jsme se naučili ve Velké pevnosti v Terezíně. Předpoklady jsme si přivezli z Prahy. Lidi chtějí vědět, co a jak, a nikdy toho nedocílí. Nechtějí být pod zvětšovacím sklem. Ano i ne. Jak kdy a s kým. Přáli by si řídit se vlastní vůlí. Mít možnost odhadnout příčiny, proč je to s nimi tak, a ne jinak. Nikdo se nedal dopředu vypočítat. Přítel, nebo protivník. Bylo málo spoléhat se na rozum. Jen v tom si byli lidé rovni. V každém člověku je něco, s čím nikdo nepočítá. Ani ve stáří nikdo neví, jestli je to dobře, nebo špatně. Co by se stalo, kdybychom si všichni už dopředu rozuměli? A co chrání jednoho před druhým? Ze začátku to bylo v pocitu, později to potvrdily společné zkušenosti. Nikdy jsem nezapomněl, čím vstoupil do mého života, i když se to s odstupem zmenšilo.

Měl před válkou sto padesát košil, tři sta kravat a padesát hedvábných šátků s pánskými vzory. Devatenáct párů bot. Skříň s dvanácti obleky a koženými bundičkami. Věřil, že ideální stav by bylo štěstí, jehož by dosáhl co největší počet lidí, aby mu nikdo nezáviděl nebo aby ho nikdo pro peníze nepraštil přes hlavu. Neviděl jsem ho v civilu nikdy s nevyleštěnými polobotkami, ani na začátku války, ani po ní.

„Každý máme svou pravdu,“ řekl. „Stačí, že lidé umírají násilně, předčasně, nespravedlivě. Život je krátký.“ Nesouhlasil s duchaplností, že ti nejlepší umírají mladí.

„Pro někoho definitivně,“ jako bych dodával, že nás dvou se to netýká.

Jako jinoch měl za to, že to nejhorší, co může udělat člověk člověku, byl dějepisný zápis o zločinech prince Drakuly z roku 1461, který se svými muži pozabíjel kolem pětadvaceti tisíc tureckých Bulharů a nutil děti, aby jedly maso svých ohořelých matek. Pak zažil Auschwitz-Birkenau.

Mohl si zopakovat Blumovo: „Osud tomu chtěl.“

III

Kdo tvrdí, že se nedá žít s nevyléčitelnou nemocí?

— My přijdem

Jeho závodní kariéra skončila. Bude z něj hřebec na plemeno. Temnější stránka dostihů odsuzuje zraněné koně k zastřelení. Blížil se k cíli a pořád vedl; najednou podklesl a sklonil hlavu. Zpomalila ho bolest v levé přední noze nad kotníkem. Běžel, jak uměl. Vydal ze sebe všecko. Diváky, kteří od něho čekali víc, zklamal.

— My přijdem

Nevěřte jim, ani kdyby v neděli říkali, že je neděle, a věděli jste, že je neděle.

— Nápis křídou na zdi

5

Nazítří byla sobota, 7. října 1950. Vál teplý podzimní vítr. Pár minut před pátou jsem lelkoval na Piazza del Colosseo. Čekal jsem na Viliho Felda. Koupil jsem si u stánku pomeranč. Pomalu jsem si ho loupal, házel tlusté slupky do koše, z něhož to páchlo plísní. Otočil jsem se ke koši zády a ušel pár kroků a jedl měsíček za měsíčkem. Byly to krvavé sicilské pomeranče, zaháněly žízeň a sytily. Myslel jsem na to, že by nebylo špatné být víc při penězích.

Nastavoval jsem tvář větru, vůni oliv, pinií a odpadků a vzdálené chuti moře. Pozoroval jsem skořicově a okrově zbarvené vrchy, vroubené vyprahlou zelení, cypřiši a borovicemi a keři bílých a růžových oleandrů. Bílé mráčky na modré obloze. Prohlížel jsem si svoje střevíce, kůži zebu, surovou gumu. Našlapovalo se mi pohodlně i na veliké čtverce žuly nebo na oblázky zalité do betonu.

Necítil jsem se nejhůř. O kolik jste ještě napřed, pane Feld, tázal jsem se v duchu. Jak nás poučil v Belgické 25 Bobeček Lenta Máhler a Plešoun Leoncavallo, odborný učitel dějepisu, zeměpisu a počtů a tělocviku, o společenské výchově nemluvě, obstarávali dopravu kamene na stavby hradeb a silnic a vil sloni v párech. (Pračlověk Weltfeind Flusser – tatínek Hadry, kosti, kůže – se zajímal, jestli to byl samec a samice.) Po zemětřesení ve třináctém století se kamení zužitkovalo na stavbu paláců a opevnění, jejichž trosky poskytují s kolegy jiných katastrof požitek turistům a příjmy obecní pokladně. Tenkrát – jako dnes – pokládali za stěžejní osud, zdraví a štěstí. Rozdělili si lidi na panstvo, které nepracuje, a otroky, kteří to oddřou.

Otřel se o mne loktem potulný houslista v obnošeném večerním obleku se žlutým motýlkem v červené sametové vestičce. Hrál Vrať se do Sorenta, oblíbenou Utinky Winternitzové, Ťuhýka. Hudlař moc nevyžebral. Pokračoval Matinatou a Ó sole mio.

Dojedl jsem pomeranč, otřel si hřbetem dlaně pusu. Fotoaparát, moje Leica III, se mi pohupoval po boku; o něčem mě to ujišťovalo. Co je to největší štěstí? Žít, přežít? Jak? Být mladý a zdravý a rozumný? Mít život ještě před sebou? Stačí páně Blumovo zaříkadlo? Osud?

Přebíral jsem si včerejšek s Vilim Feldem. Na trhu nemusí být ani ten správný ďábel, aby se někdo upsal, prodal nebo propůjčil. Vedle psaných dohod jsou nepsané, kromě zjevných pravidel ta tajná. Na nedorozumění se dá svést zbytek. Díry v paměti jsou jako vyoperované žaludeční vředy, řekl včera V. F.

Obracel jsem v sobě slitinu toho všeho jako neviditelnou plombu, kterou si po lágrech nosíme v zubech a občas vypadne a zubař není po ruce. Lidi z Hagiboru a z kavárny Aschermann na něj žárlili už v jedenačtyřicátém. Každý na něm našel něco, co se mu dalo závidět. Nepatřil k těm, které by někdo litoval.

Zaučoval mě ještě před Utinkou Winternitzovou, Ťuhýkem, jako poučují dospělí své nedospělé: upozornil mě, že na tom budu jako letec. Vznášet se, než dosáhnu vrcholu a začnu prudce klesat. Někdy v plamenech. Jeho pravidlům jsem porozuměl později. Za některá jsem si zaplatil. Některým jsem neporozuměl dodnes.

Býval dochvilný. Nechtěl jsem myslet na vyřízené i ne tak vyřízené účty. To jsem si odbyl u hoteliéra ve Zlatém nektaru a v noci. Pozoroval jsem stánek s pomeranči, jak ubývaly. Krvavé oranžové koule. Sicilská úroda. Dar země a nebes, práce lidí. Čím déle nepřicházel, tím víc jsem myslel na svou první, Vilim Feldem svedenou lásku. Bylo to skoro směšné. I jeho lásky byly dávno po smrti. (Mohli jsme si založit pohřební ústav.) Zvykl si netruchlit. Všichni jsme se v lágrech naučili ztrácet lidi jako věci. Snad to byla sebeobrana, aby se dalo unést tolik mrtvých a jít dál, od dneška k zítřku. (Stejně někde v pozadí mozku byli.) Nehodilo se o tom mluvit.

Přehodil jsem si řemínek fotoaparátu na druhé rameno. Co je to první, zůstane i jako poslední? Pár sólokaprů jsem si přes den namačkal. Žebravý hudlař se vracel a přehrával Rybáře z Capri. Měl ošlapané lakýrky, kdysi bílé. Ztratil se s La danza mezi stánky.

Zvykl si V. F. cestovat už ve dvaačtyřicátém? Osud mu otočil kormidlem, s nímž jeho lodička přistávala a opouštěla neznámé přístavy, s jejichž návštěvou, mírně řečeno, nepočítal. Bylo by směšné i nehorázné tvrdit, že se na to mohl připravit. Představil jsem si ho v Austrálii, na jejíž vízum čekal. Jaké rány, o nichž jsme nevěděli, si lízal? Chyběla mu jeho malá sestřička Sonička? Odkoukali jsme oba od Waffen-SS pár zásad: Zbytečně se neohlížet, zásadně se neomlouvat, nic nevysvětlovat. (Adler to uplatnil po svém. Oháněl se říkankou pana Lva Bluma, že to tak chce osud: to byl elegantní pláštík.)

Bylo zbytečné se tázat, jakým směrem by se ubírala existence V. F., kdyby nedošlo k tomu, co se seběhlo. Patřilo to do jeho životopisu. Ta nekonečná a marná „co kdyby“ atd.

V Auschwitz-Birkenau se mu vešly osud, čest a odvaha nebo morálka do pojmu přežít. Karta, kterou přebíjel ostatní. Švindloval? Jistěže. Nezdržoval se vysvětlováním. Plavec, který tone, musí hospodařit s dechem, aby udržel hlavu nad hladinou. Nemá smysl něco někomu vysvětlovat. Byl uprostřed proudu, stahovaly ho víry, k oběma břehům měl daleko.

Jistě, dalo se to říct o každém, ale viděl jsem ho zblízka. Přežil. Cenu, kterou zaplatil, znal jen sám. Zůstalo to v něm. Vztek a bezmoc a stesk za šest nebo sedm milionů zabitých a zároveň údiv, stud i zadostiučinění. Radši jsem sebe nebo Ervína Adlera v tom směru nezkoumal. Byl to pouze částečně užitečný odkaz, pochybné dědictví, třebaže z něj mohl těžit. Věděl ze sebe, oč by líp spal, kdyby si to nevyzkoušel na vlastní kůži. Přežít bylo umění, ale i k tomu musel mít víc štěstí než rozumu. A riziko a co to stálo.

Nebylo směšné, že do lágru šli všichni nevinní, ale ti, co se vrátili, už nemohli odpřisáhnout, že jsou bez viny? Za každého, kdo přežil, někdo vypustil duši. Tak to Němci zařídili. Kdyby někdo hledal moderního ďábla, snadno ho najde.

Není to ve válce takhle s každým, i kdyby nebyl v lágru?

Dostával jsem žízeň. Mám si nechat vymačkat šťávu z pomerančů? Slunce pražilo. Mladý malíř v kiosku prodával variace osla, jak hraje na flétnu. Kdekdo si prohlížel, málokdo koupil. Byla to oslice? Starší umělec maloval hodinové strojky. Ozubená kolečka, číselníky. Dvanáct hodinových strojků v dřevěném rámu za sklem. Ciferník bez ručiček. Čas, který kulhal, vyprazdňoval se, vystřeloval na neznámý cíl. Sluneční hodiny, replika z Pompejí, s kresbou mladičkých manželů vyobrazených jako jezdec a kůň. Otrhanec ve fraku hrál na skleničky s vodou. Znělo to jako písklavé, skřípavé vyvolávání duchů a ztrácelo se to v hluku kolem. Dala se tu koupit keramika, terakota, kameny ze dna moře, sousoší trpaslíků a polonahých žen. Ital firmy z Rio de Janeira nabízel brousek na nože, vyznamenaný medailí v Sao Paulu. Tupým ostřím břitvy si přejížděl po vyplazeném jazyku, pak použil brousek a odřízl lehkým řezem pruh novinového papíru odshora dolů jako nožem máslo. Davem proběhlo vzrušení, mně mráz po zádech. Ještě dál prodávali ryby. Jak říká Adler, večeři, na kterou někoho pozvou, si má nejen zasloužit, ale radši zaplatit. Vytrávilo mi. Včera se Vili Feld neptal, kde bydlím, protože jsem to sám neřekl. Dotěrnost ani čmuchání k jeho nectnostem nepatřily.

V Praze ho pomlouvali, že nemá rád sebevrahy. Zabila se mu první žena. Odradilo ho to, aby se někomu trvaleji zavázal? Proto měl jednu milenku za druhou? Utinku, Colette, Leu? Tu malou Adrianu? Jestli nepřijde, koupím si šťávu. Měl by se ukázat. Neznal jsem ještě adresu snoubenky. Jak si tu zařídil milostný život? Budem zase rozprávět o štěstí? Věděl jsem už, že vypomáhá starožitníkovi, který se vrátil z Auschwitz-Birkenau, protože, na rozdíl od svých krajanů, uměl německy. Šel vlevo, když na něj Němci křičeli doleva, a vpravo, pokud zněl rozkaz doprava. Ti, kteří nerozuměli německy, to zaplatili komínem. Byl to vdovec. Vzal si u něho na starost účetní knihy. Připadal si jako Kony Lewit? Vdechl jsem teplý, vlhký a kořenný vzduch. Město se proměnilo v pařeniště. Včera zima, dneska horko. Vrabci cvrlikali a pojídali koňský trus s olejovými skvrnami.

Vykreslil jsem si v duchu před sebou Adlera, abych zabil dlouhou chvíli.

„Možná se podívám do Itálie jako ty,“ řekl zničehonic.

„Líbila by se ti,“ řekl jsem. „Budeš mít jen starosti s nulami. Udělá to z tebe počtáře.“

„Myslíš?“

Vysvětlil jsem mu, jaký je rozdíl mezi albergo, hotelem vyšší kategorie, a penzione. Pár desítek tisíc lir, což je v přepočtu na koruny o hodně méně, ale zase ne tak málo. Doporučil jsem mu cestu vlakem přes Vídeň, s tím, že tam musí přestoupit. Doporučoval jsem mu, kde jíst. Italská kuchyně má tři odvětví: severní, střední a jižní. Hodně si lezou do zelí, takže dostane všechno všude. Ryby, mušle, ústřice, když o to stojí. Raky, kraby, humry, a když si sáhne hlouběji do kapsy, langusty a chobotnice, červené, černé jako z inkoustu. Ve všem spousta bylinek, olivového oleje. Skoro do všeho kapou citron. Při jídle, na rozdíl od nás, nespěchají. Nemají podvědomý strach, že by jim to někdo snědl. Rádi po jídle vysedávají. To není špatné.

Adler poslouchal a myslel si svoje. Dostal nabídku do Caorle u Benátek, starého vojenského a obchodního přístavu. Je tam prý víc lagun než v Benátkách. Parníčkem mu slíbili vyjet si až na Canal Grande v Benátkách, k mostu Rialto, k náměstí svatého Marka.

„Kdyby ses dostal do Říma, dám ti adresu,“ řekl jsem v duchu.

„Prima,“ poděkoval, jako by o žádnou adresu nestál.

Adler vyrukoval se svým názorem na Viliho Felda. Celá ta jeho laskavost, zdvořilost a porozumění je průhledná kamufláž sobectví, cynismu nebo lhostejnosti k druhým. Takových zná dvanáct do tuctu. Tvrdé jádro, lesklá slupička. Maskuje to vlídností, zdánlivým porozuměním. Nehodlá mu to spolknout. Pro V. F. bylo, je a zůstane to nejdůležitější na světě V. F., za tím zase V. F. a do třetice znovu V. F. Pak dlouho nic a opětovně V. F. a potom – možná – ostatní. Jeho ať do toho netahám.

„Pak je kousek V. F. v každém z nás, v tobě a ve mně,“ namítl jsem. Kupodivu Adler souhlasil. Rozhoduje míra, hranice, za kterou už se nepustíme. Žádná morální neutralita. Člověk se s tím musí denně porvat. Trvalá rozcvička.

Z Adlera by byl krásný podvodný rabínek, jen co je pravda. Bral to, jako když si přecpe žaludek, protože rád mlsá, a pak ho straší průjem. Morálka a vkus se v Ervínu Adlerovi nerýmovaly.

Škoda, že jsme tu nebyli spolu. Mohl mi něco k tomu, co nafotografuju, napsat. Co mu brání udělat to později?

Zatím jsem čekal na V. F.

Vyšplhal jsem se na vyšší terasy Kolosea. Napadlo mě, jestli V. F. tu maličkou Adrianu svádí jako kdysi Utinku Winternitzovou, Ťuhýka, nebo mu připomíná jeho malou sestru Soňu, které by možná bylo dneska také tolik.

Přišel na minutu. Pět nula nula. Blížil se od stanice autobusu číslo 36. To by mělo být číslo spravedlivých, podle pražské legendy, až na to, že o tom nevědí. S holí v ruce, sako přes ruku, flanelové šedé kalhoty, popelínovou košili s šátkem seta pura, čisté hedvábí, a botičky zebu. Pět roků po válce by v něm nikdo nehledal trosečníka z lágrů. Odmítal cítit se jako oběť. Potřeboval investovat energii, jak řekl, do budoucnosti. Ověřil jsem si, o kolik pohubl. Trochu ho to tam dole mezi pomeranči vysušilo. Vykračoval si jako vysloužilý oficír. Něco mezi účetním a obchodním cestujícím.

„Jezdím autobusem,“ řekl. „Vším, co se hýbá.“ Usmál se. „Osud tomu chtěl.“ Dal si práci, aby to neznělo jako stížnost.

„Vypadá to tu dobře, Vili.“

„Denně mám nabídky, které nechci odmítnout, a odmítnutí, která nechci přijmout.“

„Byl jste si pro vízum?“

„Nedají se uspěchat.“

Z jeho výrazu jsem vyčetl víc.

Divil se, jak jsem se dostal tak nahoru. „Chcete to vidět z ptačí perspektivy?“

Slezl jsem. Podali jsme si ruce. Potil se maličko. Byl cítit kolínskou.

Zedníci opravovali křídlo nahoře a zapomínali na dolejšek. Jedli dlouhé housky z chlebové mouky se salámem, s kulatými plátky provolone a nakrájenými rajčaty a kroužky cibule. Ti, co se najedli, hráli karty. Nahýbali si společně z láhve chianti. Zavonělo to sýrem, chlebem a salámem a cibulkou.

Srolované Il Messaggero mu čouhalo z postranní kapsy saka.

„Jaký jste měl den?“

„Ušlo to. A vy, Vili?“

„Taky to ušlo, pomalu. Kdo spěchá?“

„Do pondělka už nám asi nic neuteče. Co jsem chtěl, jsem stihnul.“

„Máte vystaráno.“

„Vás to ještě taky nevynechalo, Vili.“

„Ne tentokrát.“

Stáli jsme u někdejších kamenných klecí. Tudy probíhali lvi do arény. Teprve potom jim házeli delikatesu, první křesťany, v té době poslední židy.

„Ty čerstvě pokřtěné,“ dodal.

„Co člověk člověku neudělá?“

„Je to dva tisíce roků. Sto padesát babiček dozadu.“

Měl v manžetách košile knoflíky z českých granátů. Snad ne kvůli mně? Prohlížel si klece. Představil si, co se tu dělo. Svlečené ženy a muže v aréně připoutané ke křížům z olivového dřeva. Zlenivělá zvířata naučená požírat lidské maso jako krysy v lágru. Připomenulo mi to, jak mě chtěl kdysi vidět řezníkem.

„V sobotu na konzulátech nejsou.“

Obloha byla čistá, bez mráčků, odpluly nad moře. Dva zedníci nahoře, nepřivázaní, přenášeli truhlík s pískem po koruně zdi. Kdysi tam stáli námořníci a plachtami usměrňovali vítr, aby odehnali pach krve z arény. Balancovali s putnou, hotoví akrobati.

Po Via Appia i ve stáncích už rozsvěceli lampy. Prodávali porketto, rozkrojenou chlebovou housku s plátky vepřového a okurkou.

„Najíst se nikdy neškodí.“

„Něco vymyslím,“ řekl.

„Člověku vytráví rychle.“

Zasvěceně se na mě podíval. Měl známého vrchního v Gigi Fazi na Via Cucullo. Půjde to bez rezervace. Nemusím si dělat starosti. Pije tu tři druhy piva: Moretti rosso, tmavší než světlé a světlejší než tmavé, značku Elefant a Peroni.

„Potřeboval bych si nechat proplatit nepoužitou část letenky. Tel Aviv – Praha,“ řekl.

„Teď?“

„Pokud nezavírají.“

„Nezavírají banky v pět?“

„Snad aerolinie. Musíme kout železo, dokud je žhavé.“

„Kolik taková skrovná hostina může stát?“

„Je to na mně. Nedělejte si starosti.“

„Platil jste včera, Vili.“

„To ještě unesu.“

Hrál na své předválečné klaviatuře? Chtěl mít navrch? Musel si to zaplatit? Trochu mi to vzápětí vyvrátil.

„Židovské peníze, jak říkal můj rabínský dědeček, jsou nejlepší v kapse. Ty nejdůležitější jsou ty vaše.“

Začalo mi s ním být docela dobře; žádné napětí jako včera. Dost jsem si toho s ním přebral pro sebe v noci. Už mi neříkal, že souhlasí s revolucí s Adlerem a spol. Vyháníme ďábla belzebubem? Chtěl jsem se podílet na večeři, ne na jeho ideologických náhledech nebo bankovních převodech. Pokud šlo o morální neutralitu, najednou mně u něj nevadila. Nic jiného jsem nečekal. Mohu se v tom směru přizpůsobit. Trochu chlubivosti unesu. Třeba – když se tak potkáváme – mu to budu moci příště (to sotva) vrátit.

„Na západě rozumějí penězům, na východě duši.“

„Myslíte?“

„Fandím jim. Žiju tam s nimi.“

„Každý podle svého gusta.“

„Na západě panuje zákon, východ je v tom volnější. Svádějí to nevyřešené na duši. Vyžívají se tu v reklamách, jak vidím.“

Blažila mě vyhlídka na večeři. Proč ne? Viděli jsme, jak nám autobus ujíždí před nosem.

„Vadilo by vám projít se?“

„A vám?“

Věděl jsem, co mi odpoví.

„Kdo by se nechtěl projít? Důležité je to stihnout. Po pochodu smrti je mi každá cesta krátká.“

Pozoroval jsem, jak nám zadek autobusu mizí v obzoru.

Shodli jsme se na tom, v čem se shodneme. Jako včera. Hledal jsem v jeho hlase, ve třpytce. Ironie, smysl pro humor i ostýchavost, druh sebevědomí, který jsem nedokázal napodobit. To hořké i sladké, morálka i morální neutralita. Neřesti. Stupnice hodnot. Kam ho žene příliv, kam ho odnáší odliv. Čím se styděl za to, že jsou okolnosti silnější. Proč se vytahoval, aby nikoho neurazil. Ani sebe. Čím člověka deptají úřady, čekání, hledání, dožadování se samozřejmostí, které by, být na místě těch, jichž se doprošoval, poskytl bez mrknutí. Bral to jako housku na krámě, denní chlebíček. Moderní souboj s ďáblem. Měl v očích vědomí lidí, kteří už přišli o tolik, že nemají co ztratit. Nebo se přenesli mrknutím oka přes to, co musejí postrádat. Nemohl jsem od něho čekat, že přijde s prosíkem, třebaže se netajil tím, co by potřeboval nebo uvítal. Jako motýlek nad lukami se nad tím vším vznášela podoba Utinky Winternitzové, Ťuhýka, kterou mi svedl. V Terezíně se seznámila díky Vilimu Feldovi s vedoucím pracovního úřadu pro mladistvé Petrem Eisenbergern, se kterým potom spala naposled. Musela si přitom za to jen vyslechnout pár ideálů o sionismu.

V. F. chtěl vědět, jestli Adlerovi, který psal své svědectví o Birkenau, v němž byl Vili Feld přítomen, nevadí, že se nemůže plavit po všech mořích.

„Ani, ne, Vili. Bez určitých práv se obejde. Naučil se žít bez absolutní svobody, jako vy a já. Nevadí mu, když si připadá jako veverka v bubnu, v němž se dá běhat jen v kruhu. Nebo že ho krmí jako vzácnou zvěř v zoo. Všechnu svobodu snad ani člověk každý den nepotřebuje.“

„Svoboda je těžší než čas.“

„Velryba se v tom směru nepředá.“

Propojilo nás souznění. Trošku jsem prodával, co mi nepatří. Nebo byl možná přísnější, kde bych mohl být laskavější a vlídnější, kde by byla víc na místě přísnost. Nebo to bylo to obojí a ještě něco třetího. Člověk může být svobodný dovnitř.

Na oplátku mě zajímalo, co dělá Adriana Rossiová a její sestřička dvojče, Vera. Co se jí v noci na dnešek zdálo? Porodila celé dítě, nebo zase jen kousek, půl opeřence? Odjela od doktora na kole? Mluvil o lidech, kteří něco zalžou hned napoprvé i napodruhé a potřetí zachrání člověku život. Neudělal něco takového v lágru náš společný známý Garfinkel?

Také bychom mohli zajít do Cucurucu na Via Caprati, kde dostala Adriana místo servírky. Předtím pracovala u Augustea na Via della Frezza, šestnáct hodin za směnu. Směla si nechávat polovinu spropitného. Přivydělávala si prodejem ženšenového kořínku; měla na to prosvětlenou tvářičku, kterou nikdo nepodezíral. Také prášek z nosorožců a z jeleního přirození, pyl z orchidejí a rybí tuk. Věděla, co pro již vzhůru psanci této země dělá česnek, baldrián nebo spolknutá španělská muška.

Garfinkela v lágru vzrušoval pohled na koně. Málem šílel. Vůně jablek. Po válce si někdejší Garfinkelova milenka vymyslela nehoráznost, že musel v lágru vzít do úst tělo raportführera Eugena Fischera i s tím, co z toho plynulo, nebo dostat kulku do hlavy. Stačilo, aby to někdo, komu to tvrdila, opakoval, a Garfinkel už nevěděl, jestli si to vycucala z prstu, anebo se to opravdu stalo. Utěšilo by ho to, kdyby mu někdo oznámil, že raportführera chytili a pověsili.

Nebylo to, s jinými epizodami, všem lidem v lágru společné? Druh slitiny, skvrny nebo alchymie? Vili Feld, pokud jsem věděl, byl se svým někdejším harémem milenek v duševním, nebo pokud žily, přátelském souznění. Jedné z nich budu mít co vyřídit. Asi jen něco, ne všechno. Uvidíme.

Setkal se s rodiči dvojčat, Adriany a Very Rossiových. Matčiny oči přešly z laskavého pohledu k nedůvěře, otcův pohled ze zdvořilého v nepřátelský. Podezírali ho? Přestoupil by zákon o nezletilosti?

Pokračovali jsme v cestě. Dosazoval jsem si do svého staronového portrétu Viliho Felda. Nekonečná mozaika. Širé panorama. Navíc spousta nezodpovězených otázek. Lze obvinit slona za to, že má chobot, rybu, že je v šupinách, a ptáka pro peří? Adriana se mu svěřovala jako druhému otci. Nešla s nikým dvakrát. Třikrát už podle ní zavdává nápadníkovi div ne vlastnická práva. Byla příliš mladá, aby se zavazovala, na druhé straně jí nevadilo, jestli jí byl milenec nevěrný. Musela si jen myslet, že se jí ta druhá vyrovná. Znal jsem svůj nedostatek. Nedokázal jsem posuzovat lidi než podle sebe. Chyba. Ale jinak jsem to nedovedl.

Tušil jsem ve třpytce jeho pohledu za tím vším letenku, kterou nepoužil, australské vízum, jež ještě nepřišlo.

„Je vedro,“ řekl jsem.

„Spát a už se neprobudit,“ usmál se, abych to nebral doslova.

Trochu jsem se lekl.

„Ne tentokrát. Ještě ne. Máte pravdu.“

Na plakátech, které jsme míjeli, ohlašovali rudými a černými písmeny na bělostném podkladě Mefista, waltz číslo jedna klavírního koncertu Franze Liszta. Reprízy zítra a v pondělí.

„Kde už budu v pondělí?“ utrousil jsem, snad trochu chlubivě, ale hned jsem hlasem přibrzdil.

„Itálie je krásná a kulturní zemička. Hodně jim za to odpustí. Nevadí tu nikomu, jestli byl Liszt antisemita nebo Ezra Pound fašista. Také měli Mussoliniho.“

„Pomeranče tu přijdou levněji než brambory, Vili.“

V lágru, když ranila komandanta Ludwiga Liebla-Wagnera mrtvice, poznamenal, že smrt psa je pro lišku svátek. Neptal se jeho soukmenovec Goethe na smrtelné posteli, jestli mu nezapomněli vyčistit polobotky? O Garfinkelovi se po válce vyjádřil, že zkyslé mléko už nesládne. Stačila mu poznámka, věta, slovo. Dovedl trefit hřebíček na hlavičku.

„Je ta vaše kancelář ještě daleko?“

„Na Piazza Barberini.“

Bylo vysoké nebe. Po včerejším dešti ani zdání. Uvedl, že taková modř je jenom v Itálii nebo ve Francii. To se malířům a veršotepcům žije. Nosil svět jako boty, které ho začaly tlačit? Potily se mu v nich nohy? Hádal jsem.

Minuli jsme ještě krámek hvězdopravce a čteče z ruky, doktora Azize z Damašku, diplomy v Miláně, Neapoli a na Amalfi, blahopřejná dobrozdání od vnuček ruského cara a vzdálených příbuzných Disraeliho.

Před krámkem, u stolečku s voňavkami, seděla v proutěné židli slepá dívka v bílých krajkových šatečkách. Prodávala ženskou vůni, která přitahuje mužská srdce a mužský pach. (O to někdo stojí?)

Vycítila, že jsme před ní zpomalili, skoro zastavili.

„Srdce muže je kovadlina,“ řekla. „Zakalí se v kádi. Předtím sršelo žárem.“

Lahvička čtvrt unce. Pyl orchideje. Slepá dívka ohmatávala lahvičku a peníze.

Dál se rozsvěcely neony a kejklířské obrázky nestydatě obnažených čertů u Červeného ďasa, kasina Nikaragua a baru Singapur a uzounký obchůdek s fotografickými potřebami a dílna na opravu jízdních kol, přivázaných ke vratům řetězy těžšími než trubky a hustilky bicyklů. Minuli jsme ještě pár voňavých kaváren a vodotrysk na Via Nazionale. Na Via del Tritone jsme zahnuli doleva ulicí s malou fontánou, která hučela jako vodopád. Na Via Barberini, kde byly aerolinie, jsme stoupali po svahovité dlažbě s třetí fontánou Berniniho. Provoz odsuzoval auta, motocykly a autobusy městské dopravy k hlemýždímu tempu. Snadno jsme je předbíhali.

„Tady se skoro vyplatí jít pěšky.“

Zahlédl jsem žebráka s čapkou L’Unità. Zkřížil nám cestu oddíl italské námořní pěchoty. Zpívali Legenda di Piavo.

„Jde to pomalu,“ utrousil jsem.

„Rychle vás tu okradou.“

„Můj otec bojoval u Piavy.“

„Můj možná taky.“

„Jednou se podívám do archivů.“

„Proč?“

„Jaké jsem měl předky.“

„Jak daleko chcete sestoupit?“

„Nebo třeba vystoupit,“ opravil jsem ho.

„Není o co stát.“

„To by se vašemu rabínskému dědečkovi nelíbilo.“

„Dobře, že to nejde hluboko.“

Měli prý v rodu krásné ženské. Bohužel přišel o fotografie a dokumenty. O pohledných dámách v rodokmenu vyprávěl rabínský dědeček.

„Odněkud to vědět musel.“

„Viděl.“

„Vzpomínám si, jak nám Garfinkel líčil v Birkenau římské pochoutky. Musel tu být jako doma, jestli nelhal.“

„Bažanta, tetřeva a vepřovou dělohu?“

„Paměť vám ještě slouží.“

„Máte taky dojem, že vedem dva životy? Ten první podle prošlého kalendáře?“

Mussolini zapíral, že jeho nejsilnější hybnou silou je sláva, touha po nesmrtelnosti jeho jména. Jestliže si to zaslouží, nesmrtelnost se dostaví potom, až nebude.

Pak řekl: „Ve Zlatém nektaru mají na jídelním lístku raky, mušle, ústřice. Nefritový výhonek. Dokonce labutě. To si jednou ročně, na výroční schůzi, dávají na hostině svobodní zednáři.“

Věděl to od rabínského dědečka? Sám labutě neochutnal.

Garfinkel po válce (trvalo mu dva a půl roku, než si to dal v hlavě do pořádku a vyléčil tuberkulózu) neměl pro svůj buržoazní původ a pokročilejší věk šanci se uchytit. Zkoušel to jako radioamatér, to zavánělo špionáží. Nedali mu frekvence. Fotografoval a spravoval známým auta a jízdní kola. Zabíjel čas na hřbitově, kde vypomáhal a hlídal. Vandalové si vzali na mušku náhrobní kameny u zdi. Bronzové sošky. Týden co týden je povalovali. Někdy kradli. Marně zažádal asi osmkrát o výjezdní doložku, aby navštívil staršího bratra v New Jersey. Bratr v osmatřicátém emigroval. Sloužil ve druhé světové válce v americké armádě u protiletecké jednotky. U Remagenu ztratil nohu. Nakonec pozval Garfinkel bratra a jeho ženu k sobě. Nedostali vstupní vízum včas. Bratr mezitím umřel na komplikace s amputovanou nohou. Přijela vdova, se kterou se Garfinkel, odvolávající se na dávnou židovskou tradici, zapletl. Pokud šlo o finanční vylepšení penzičky, narazil ve vdově po bratrovi na zlatou žílu. Známým, s nimiž se potkával a kteří ho už počítali do starého železa, říkal: „Musíte věřit v příští den. V nebe nad hlavou.“ Mohl citovat Lva Bluma z kavárny Aschermann: Osud tomu chtěl. Navzdory neřestnému životu se z něho stal na stará kolena pámbíčkář. Pátek co pátek večer se ve staronové synagoze modlil. Pak šli hrát mariáš.

Tvrdil o sobě, že je už senilní. Vztah k vdově po bratrovi je platonický a lukrativní. Pamatoval si asi jako Kony Lewit. Na senilitu sváděl schopnost zapomenout na kohokoli, kdo byl protivný, komu nechtěl na potkání všechno vyklopit nebo koho neměl rád.

„Garfinkel tu byl v sedmatřicátém. Itálie válčila s Habeší. O císaři Hailé Selasié, Lvu z Judeje, se říkalo, že má syfilis. Je hodně a dlouho pohlavně aktivní.“

Ještě řekl: „Kdoví, čím si někdo potvrzuje, že ještě žije?“

A nakonec: „Jsme tady. Teď trochu byrokracie, penízky a pak delikatesy.“

6

Aerolinie měly kanceláře na horním konci Piazza Barberini, ve vysokém pětipatrovém domě s bílým a černým mramorovým obkládáním. Dům postavili, aby držel chládek. Všechno bylo čisté. Měly tu sídlo obchodní firmy a kanceláře. Jedna z nich. Nábytek Benjamín Murmelstein. (Mohl to být notorický předseda Rady židovských starších v Terezíně v roce 1944 a 1945? Udali ho souvěrci za kolaboraci a osvobodil ho český poválečný soud pro nedostatek důkazů. V Praze se říkalo, že vede oddělení judaik ve vatikánské knihovně.)

„Chcete se jít zeptat, kolik stojí houpací židle?“ zeptal se mě V. F.

„Kolik stojí u nás?“

„Podle stupně starožitnosti. Kvality.“

„Naučil se za šest neděl česky, aby se mohl osobně hájit.“

V hale měl skleněnou budku vrátný s licousy jako císař František Josef. Třídil odpolední poštu. Knoflíky u výtahu byly vypouklé jako půlky tenisových míčků.

U výtahu čekala asi třicetiletá žena s chlapečkem a holčičkou. Připomněla mi – v krátkém časovém odstupu už podruhé – Erničku Katzensteinovou v Terezíně, válečnou milenku Oukeje Ortnera, trenéra žáků a dorostenců na Hagiboru a pak terezínské fotbalové ligy, povolené komandaturou. Ortner hrál před válkou za Teplice-Šanov; reprezentoval v národním mužstvu Československo v Itálii na mistrovství světa, kde prohráli o gól. Dovedl šlápnout hráči na lebku, aniž soudce něco postřehl. Ernička Katzensteinová měla nosánek a tvářičky jako Červená Karkulka, pleť barvy oliv a kukadla, jako by se právě probouzela. Boky připomínaly loď a hezká ňadra měnila Oukeje Ortnera v kojence. Bylo mu dvaačtyřicet, jí dvaadvacet. Kopal v Terezíně za Řezníky. Se štěstím přežili. Skončil po válce v Americe, Ernička Katzensteinová v Austrálii.

Žena, která se jí podobala, vešla do výtahu v rozepnutém panofixovém kožíšku a rypsových šatech k tělu, na hlavě slaměný papuánský klobouček s umělými květinami.

Výtah měl na stěnách zrcadla; viděli jsme se ze všech stran. Žena nás přezírala. Hleděla si dětí. Měla lacinou, unavenou tvář, kruhy pod očima, zapudrované ostré rysy. Držela hlavu skloněnou, oči skoro přivřené, s celkovým výrazem pýchy smíšené s pohrdáním, nevšímavostí a ustaraností. Napadlo mě, že měla ve výrazu něco z toho, co mívají vysloužilé bohyně lásky.

„Je vedro,“ ulevil si teď V. F.

„Mám taky žízeň,“ řekl jsem.

Žena šeptala k chlapci: „Nemůžu se soustředit, když na mě mluví. Teď se mě neptej.“

„Byly čtyři hodiny ráno,“ zašeptala holčička.

Mluvili česky. Dobře, že jsem neřekl nic nahlas o Oukejovi a Erničce Katzensteinové.

„Hlasy?“ zeptal se chlapeček.

Maminka něco slyší, když nikdo nemluví? Pousmála se. Měla zahnědlé zuby jako kuřáci. Byla vychrtlá. Vyvolávala dojem, že to první, co ubývá, je její tenký nos.

Výtah prošuměl do třetího poschodí. Žena vystoupila s námi. Šla, z každé strany jedno dítě, jako na provaze, na nohou galoše, snad s vysokými podpatky? Bála se, že bude pršet? Mohla pracovat v čistírně, žehlírně nebo účtárně. Sekretářka? Šířila se od ní levnější voňavka a pach galoší a propocených přízových punčoch. Chodba vedla rovnoběžně od výtahu do obou křídel patra, podlaha jako mramorem vyložené domino. Mířila do letecké kanceláře jako my. Za jedněmi dveřmi bubnoval klapot psacích a počítacích strojů. Ženským hlasem pronikl mužský smích.

Uvítal nás zástupce v šedém flanelovém obleku se zapínáním na dva knoflíky, ve sněhobílé popelínové košili s dvojími manžetami a zlatými spínacími knoflíky s perletí. Pozval nás, abychom se posadili do černých kožených křesel k nízkému skleněnému stolečku. Nabídl nám limonádu s ledem. Ukázalo se, že led nemá. Omluvil se.

Zůstal u svého obrovského psacího stolu. Představil se: „Doktor Ervé Žlůva.“ Co pro nás může udělat? S kým má začít?

Vytřídil si nás okamžitě. Roztáhly se mu nozdry, jen vyšlehnout plameny. Prohlížel si nás s lhostejnou pozorností. Jakých věd byl asi Ervé Žlůva doktor? Je to plukovník – napadlo mě – nebo jen major?

Večer vplouval do oken v barvách soumraku. Nebeská řeka, která měnila světlo do růžova. Stmívání v duhových odstínech, v pozadí fialová, noc ještě nad mořem. Zástupce stáhl žaluzie. Světlo a stíny vytvářely v místnosti zebry. Na zdech visely zasklené fotografie. Monumento a Dante – Verona. Il Teatro alla Scala – Milano. Narezlá kráva s bílými cecíky z Orvieto a lyžaři v Cortina d’Ampezzo, zátoka v Portofino – Riviera de Levanta a Isola di San Giorgio v Benátkách.

Žena řekla zástupci své jméno: „Evženie Nováková-Ormandy.“ Měla v uších prázdné dvojité otvory po náušnicích.

Uvedla, že tu byla už ráno. Nechala ve schránce vzkaz. Zástupce řekl, že v sobotu úřadují jen odpoledne, od dvou do šesti. Mohla tu být uklízečka. Úřední hodiny jsou na vývěsce na dveřích, dole u vrátného, na budově zvenku. Žena trvala na tom, že vzkaz nechala v dlouhé modré obálce. Zástupce opakoval, že lituje. Žádnou modrou obálku nedostal.

Děti sledovaly maminčin spor. Znaly její hlas, věděly, co znamenalo, když chrlila nebo polykala slova a zajíkala se a kousala do rtů. Žena se pustila jejich dlaní. Zkřivila ústa, jak se kousla do jazyka. Otřela si dlaně o kožíšek. Její tenký chobůtek ještě zešpičatěl. Nos jako mečoun. Když se přiblížila k zástupci o krok, hrozilo mu, že ho nosem rozkrojí. O půlkrok ustoupil.

„Nechala jsem tu vzkaz se žlutým lístkem pojišťovny, s poznámkou, že se stavím. Ohlásila jsem se. Nemám kopii. Byl to originál.“

Párkrát se jí zlomil hlas. Něco ji znepokojilo. Mluvila, jako by ji zastupoval dvojník.

„Není to rozhodně moje vina,“ řekl zástupce. Slovo rozhodně protáhl.

Z ženy s každým slovem odcházela hrdost. Vypadala jako svůj vlastní otisk či opar. Mohla to jen opakovat. Očima jí proklouzla úzkost. Výraz opovržení se ztratil. Ponechala si pouze bledost, sklíčenost, vyděšení. Odejde odtud s nepořízenou?

„Nelžu,“ řekla. „Nechala jsem to tu.“

Něco ji rušilo. Její hlasy? Byla roztěkaná. Přivřela oči.

„Velkou radost z toho také nemám,“ řekl zástupce. Přehlédl nás, děti, desku stolu.

A potom, než mohla Evženie Nováková-Ormandy něco namítnout: „Hranice není korzo, paní…“ Odměřoval slova. Na rtech měl odpor, opatrnost a pohrdání i nabubřelost. Něco z toho, co věděl, ale neřekl. Zaháněl ženu pohledem, slovy, jako krotitel zvíře. Ženě se leskly oči. Budila dojem, že stojí střídavě na jedné noze. Nebo jen na špičkách? Bolely ji paty? Zástupce nezvyšoval hlas. Vyloučil z něho účast. Sděloval to věcně a neutrálně. O tolik nešlo. Ženu něco spotřebovávalo. Cosi, s čím počítala nebo v to doufala, jí utíkalo mezi prsty. V pohledu měla bezradnost. Jako by snad měla nebo mohla umřít.

„Co budu dělat?“

„Rád bych vám pomohl. Nic jsem nedostal.“

Její zelené oči s temnými kruhy zvlhly. Cítila se obviněna z něčeho, co nezavinila, ale bez čeho nemohla dál. Zároveň to před dětmi nechtěla na sobě nechat znát. Odvrátila hlavu, dívala se z okna.

Na stolku ležely časopisy, mezi jinými výtisk My přijdem. Jako naschvál na titulní stránce tlustými písmeny: Prokletí exilu. Bylo to asi pět neděl staré, z pera Ervína Adlera. Fotografie Hradčan a Elysejského paláce, mrakodrapů a Toweru v Londýně. O cizincích v cizích zemích, živých z milodarů macešských hostitelů. Citáty Viktora Dyka, Opustíš-li mne, nezahynu, a tak dále, z Ovidia, Seneky a notorických nešťastníků historie. O nutnosti předstírat, že horší je lepší, špatné dobré. S dopisy exulantů příbuzným.

Dělal jsem do čísla My přijdem fotky ze zoo k článku Ervína Adlera o Jubilejní výstavě v Praze v roce 1891, kdy návštěvníci obdivovali stádo cvičených slonů, předváděných nejinteligentnějším drezérem všech dob, Angličanem Lockhartem. Ačkoli věděl o slonech všechno, co o nich může člověk vědět, zabil ho slon Salto, postrašený houkáním lokomotivy na nádraží v Holešovicích-Bubnech, odkud jsme s Adlerem odjížděli do Terezína v roce 1942. Adler uvedl, že slona poleká i myš. Proto se doporučuje odstranit z manéže, co by mohlo slony podráždit.

Byla Evženie Nováková-Ormandy mladší, než vypadala? Jak asi vypadala mladá? Vycítil jsem z ní něco mužského. Chloupky pod nosem? Nechávala si pro sebe cosi nedořečeného.

Později Vili Feld poznamenal: „Měla v hrdle psa, který vrčel.“

„Nebudeme si hrát na schovávanou,“ řekl zástupce.

Měl v pohledu klackovitost. Určitě nezastupoval v Římě jen aerolinie. Mohl tu mít místo fotek z Verony, Milána a Benátek nebo Orvieta ještě nápis zakázané terezínské oblasti za války: Achtung! Nicht ohne Begleitung gefahren… Ghetto Theresienstadt. Der Fein herd zu.

Evženie Nováková-Ormandy se odvrátila pohledem od okna. Zase vzala děti za ruce. Ani jednou je neoslovila.

V čísle My přijdem na stolku také byla poznámka, že v Německu po válce znásilnili spojenečtí vojáci dost žen, aby se už za prvních devět měsíců narodilo tři sta tisíc nemanželských dětí. Pro jistotu Adler neuvedl národnosti. Vedli Rusové. O prsa za nimi byli Francouzi. Adlera překvapilo, že nejméně znásilnění měli na triku američtí černoši.

Zástupce se podíval na hodinky. Odhrnul sněhobílou manžetu, aby viděl na ciferník. Bylo za dvě minuty šest.

Evženie Nováková-Ormandy se ho zeptala, jestli by si mohla odskočit – v případě, že mezitím chce vyřídit nás – do vrátnice, není-li pohřešovaná modrá obálka tam. Napomenula děti, aby počkaly, než se vrátí. Měla v očích to mateřské, co se pořád strachuje. Světlo i pýchu a sevření duše. Výraz bezedného opovržení, skoro hrubost.

„Jistě, miláčku,“ odpověděla na pohled holčičce. A k chlapečkovi: „Co bych pro vás neudělala. Jen chviličku.“

Místo nevole měla teď v hlase smířlivost. Slyšela zase svoje hlasy? Kdo ji volal?

Odkud přicházely? Podle očí z bludiště, ve kterém se ztrácela, aniž nacházela cestu ven?

„Jen chvíli,“ opakovala. Brzy se vrátí.

Takhle by asi vypadala Ernička Katzensteinová, kdyby vyschla. Katzensteinka se dala párkrát slyšet, že žena si může se svým tělem dělat, co chce. Díval jsem se na ženina svalnatá lýtka. Na její vpadlé tváře. Mohla to být tanečnice? Kožíšek i šaty a galoše vypadaly ošuntěle.

Zástupce vzdychl. Dolil dětem limonádu. Nám už ne.

Děti asi byly zvyklé nedržet se máminých sukní. Zástupce vyňal ze skříně dva plyšové medvídky. Z dětí byla cítit cibule. Dalo se domyslet, co měly k obědu. Žena je pohladila po vlasech. „Hezky si hrajte. Buďte hodné.“

Evženia Nováková-Ormandy se obrátila na galoších. Zavřela za sebou opatrně, aby nepráskla dveřmi.

Vili Feld se nemusel dívat na hodinky, aby viděl, že se připozdilo.

„Létáme dvakrát týdně, pánové,“ řekl zástupce. „Naše a italské aeroplány. V pondělí a ve čtvrtek do Prahy, v úterý a v pátek nazpět do Říma.“

Měli jsme ještě minutu.

V. F. vylovil z kapsy u saka obálku s letenkou. Vysvětlil zástupci, že část letenky je nepoužitá. Mohl by dostat odpovídající obnos v hotovosti?

Minuta po šesté.

„Ukažte.“

Zástupce to říkal spíš fotografii Isola di San Giorgio v Benátkách. Měl v hlase stejnou věcnost, jako když mluvil se ženou. Vzal si letenku. Vili Feld lpěl zástupci na rtech. Držel Feldovu letenku jako dokument státní důležitosti. Doličný předmět soudního jednání. Cestovní pas. Zkoumal každé písmenko, číslíčko, znovu, a podíval se na hodinky. V očích měl Zavíráme, už je šest.

„Na to, co chcete, potřebuju souhlas z Prahy,“ vymluvil se. „Je šest, sobota. V Praze už nikdo nepracuje. Můžu poslat v pondělí dálnopis. Musím se držet předpisů.“

Byl stále tak neutrální.

Za zády zástupce za stolem visela letecká mapa Evropy, kam ČSA létají. Z oken za žaluziemi sálalo večerní vedro. Spolu s ženou ve slamáku a galoších opustila místnost – třebaže ne docela – směs vůní.

Zástupce vracel Vilimu Feldovi letenku. Zbývalo mu nás vypoklonkovat.

V. F. se pokusil – aby to neznělo vlezle – vyložit zástupci, proč by to měl udělat na vlastní triko a radši dřív než později, s tím, že má v pondělí jednání. Zástupce neodpověděl. Znovu se podíval na hodinky. Přikročil výmluvně ke dveřím. Zdvořile čekal. Nezbývalo nám než se zvednout a sebrat se a jít. Zástupce vzal za kliku, otevřel a podíval se na chodbu.

Trvalo vteřinu, než jsme spatřili, co zástupce zarazilo. Brunátnost v jeho tváři vystřídala bělost. Vytřeštil oči. Svíral křečovitě kliku. Nechával nás, abychom vyšli. Prošli jsme skoro bez pozdravu. Nakonec neposkytl Vilimu Feldovi ani tu nejmenší službu.

Naproti letecké kanceláři ČSA měla účtárnu sázková kancelář. Na zelenohnědém plakátu běžel kůň s vyvalenýma očima, obrovskou hrudí, nataženým krkem a rozevlátou hřívou. Sotva se dotýkal kopyty země. Někdo ťukal do počítacího stroje. S každým součtem to cinklo.

V kanceláři zvonil telefon. Jednou, dvakrát… Zástupce se třemi dlouhými kroky vrátil ke stolu. Otočil se k dětem zády.

Do mluvítka říkal: „Provoz je zajištěn. Jméno vám nikdo říkat nemusí. Už je po pracovní době, pane. Pokud jde o vízum, nepokládají úřady povolení za žádoucí. Důvody k zamítnutí se nesdělují. Je to společná praxe ve všech zemích na celém světě. Měl možnost se s naším člověkem sejít. Ne, s vámi, pane, nikdo spolupracovat nebude.“ Položil.

Držel se něčeho v kapse u kalhot. Uvolnil si kravatu. Naběhly mu žíly na čele.

Děti dopily i druhou limonádu.

Kancelář měla velká okna, žluté parkety. Bylo šest a patnáct minut.

Vili Feld držel v ruce svou špacírku a borsalino. Ještě si je nenasadil.

Na dlaždicích ležela v krvi žena, svítilo na ni poslední slunce, v panofixovém kožíšku a rypsových šatech, pod kterými už nic neměla, s jednou galoší, zatímco druhá se jí sesmekla. Taky pod galošemi měla holá chodidla, po kotníky. Zůstal jí skelný pohled, mat v očích.

Ležela nehybně, bez výrazu. Krev se rozlévala asi už dobrých patnáct minut přes šíři chodby, rubínově rudá. Utopily se v ní hlasy, tlaky, dvojznačnost existence. Na okrajích nejvzdálenější louže krev ztmavla.

Adler později tvrdil, že byla chyba chodit s Vilim Feldem na večeři. Nechat se tahat do aerolinií. Věřil, že někteří lidé nosí štěstí, a naopak.

„To se muselo stát zrovna nám?“

Bylo to první, co V. F. řekl. Zúžily se mu zornice. Měl téměř kalné, prázdné oči. Tu pohaslou třpytku, ve které se tolikrát zdálo, že má odpověď na všechno. Udělala mu to naschvál? Bylo to víc, než hodlal unést? Bral to osobně.

„Rád bych si myslel, že nikomu nic nedlužím,“ řekl.

Dotklo se ho to jinak? Neštěstí neznámého člověka, kterého předtím neviděl?

Přivřel jsem při pohledu na ženu a rubínovou louži oči. Krev prosákla pod ní. Chodba páchla krví. Dechem chladnoucího mramoru. Z kufrů, které sem žena dovlekla, se nedívaly dálky. Páchly nepraným prádlem, nádražím. Cítil jsem příchuť spálené louky.

„Nemám rád krev,“ řekl.

Měl vztek i pro nechtěnou komplikaci. Zaskočilo ho to. Svíralo se mi hrdlo. Vyschlo mi v puse. Zamazala si ruce, šaty i nohy.

„Pořád se to opakuje,“ řekl V. F. „Ještě to neskončilo.“

Byl jsem rád, že zástupce neznal mé jméno. Vyhodilo mě to ze sedla.

„Na nic nesahejte,“ řekl ještě V. F., „to smí jen policejní doktor.“

V tu chvíli jeho ne ještě tak dávno chlapecká tvář zestárla, protáhla se a pomačkala. Třpytka v očích se zatáhla, jako když spadnou mraky nízko a svět zešeří. Hrůza ze slabosti druhých, jako zrcadlo, ve kterém se vidí, dozadu nebo dopředu. Bázeň. Každá nemoc nakažlivá. Slyšel ozvěnu hlasů? Neměl rád ani moc nářku, ani přespříliš odhodlání. Připomenula se mu těla skokanů na dráty s napětím deset tisíc voltů v Auschwitz-Birkenau, než je esesáci nařídili sundat. V jeho třpytce byla nechuť. Zahrnulo to opatrnost ze spojení zástupce s italskými úřady. Kompas, který mu, na menší výchylky, ukazoval spolehlivě. Zbytek jsem četl z jeho úst, svěšených koutků. Směs mezi hrůzou a opovržením. Byl vyděšen, zastrašen a sklíčen jako lidi v Auschwitz-Birkenau. Neviditelné zneuctění. Ponížení. Fiasko. Jeho oči byly houba, která vše vstřebá. Ženy, krev a stmívání. Usadily se mu v očích. Okraje cizího vesmíru. Světlo hvězd, které pohasínají.

Myslel na manželku, která se zastřelila? Na sebevraždy v lágru? Na masy mrtvých, než je nacpou do pecí a spálí?

Zástupce čekal v kanceláři. Vyšel až později. Umazal si manžetu kapkou krve.

Díval jsem se na mrtvou a myslel na její dvě děti. Došlo mi, že stačí být jednou v lágru, aby sebemenší nehoda vyvolala ozvěny. Není je slyšet. Jsou citelné.

„Tady už nikomu nepomůžeme.“

Díval se na kufry ženy. Tratoliště se kalně lesklo. Ještě pořád z ní vytékala krev, to jediné živé.

„Nikomu nemůžete věřit,“ řekl. „Je to hanba.“ A pak: „Zavolám policii.“

Podívali jsme se na sebe.

„Ty kufry musely hodně zažít,“ řekl jsem.

Měla tenké nohy, teď s ochablými mrtvými svaly, vysoko odkrytá stehna, skoro žádnou zadnici. Pokrčila vleže kolena, jako by seděla, v rypsových šatech z šupin černé ryby a s knoflíčky z lastur.

V rohu chodby stál plecháč, bílé emailové plivátko.

Z kabelky ženy vyčuhoval dopis v dlouhé modré obálce, bez poštovní známky. Vedle papuánského klobouku ležel žlutý lístek. Vyklouzl z obálky. Kabelka zůstala pootevřená jako naprázdno lokající ryba.

Všiml jsem si klíčů. Vyznám se trochu, co nosí ženské v kabelce. Mám školu Černého Pepe, Lustera Lieblinga. Nic z toho jsem nezapomněl. Měla tam brýle, lístek z nemocenské pokladny, kalendáříček, kde si ženy zaškrtávají data, a adresu vatikánského kláštera s poznámkou, že první pondělí v měsíci dávají turistický salám a aspiriny. Prášky proti halucinaci. Ještě jiné prášky. Snad jed? Klapky na uši. A rtěnku, pudřenku a voňavku a druhou břitvu a ani vindru. Klíče od obou kufrů na velikém kroužku zvlášť.

Na lístečku uváděla dětským nevypsaným písmem, co zaslechla na schodišti zdola i shora. Věděla to už včera, když svítil úplněk. Dělá to pro děti.

„Byla zoufalá,“ prohodil jsem.

„Zoufalí umírají,“ řekl Vili Feld.

V jeho třpytce jsem viděl Evženii Novákovou-Ormandy. Lacinou šminku. Co je k neunesení. Slitinu strachu a odvahy, pohrdání nebo porozumění. Sveřepost jako hráz strachu, hrůzy a pohyb, sebezničujících sklonů. Hlasů z druhé, odvrácené strany duše. Naděje i beznaděje. Zmatek světa. Co překáží. To primitivní a zároveň pravdivé, poctivé dychtění, včetně všech lží. Démoni Evženie Novákové-Ormandy, jejichž hlasy slyšela.

„Snad vězí duše ve jménu,“ řekl.

„Myslíte?“ zeptal jsem se pro změnu.

„V době kamenné a železné měli lidi za to, že duše je v zubech. Předtím, že se skrývá v našem stínu. Předkové mého rabínského dědečka začali věřit, že duše je v krvi člověka i zvířete. Trvali na jídle bez krve. Odmítali pojídat s masem zvířete krev, duši.“

„Hm…,“ řekl jsem.

Věděli jsme oba, že o to nešlo. Pojistila si sebezabití nadvakrát? Co spolkla, než se podřezala? Bez prášků ještě jen krvácela?

Jak se jí zvrátila hlava dozadu, vystoupila kůže jako kohoutí hřebínek jejího hrdla. Měla jiné vrásky na krku a ve tváři. Psala, co mají udělat děti. K čemu jsou jednotlivé klíče. Přeškrtla větu, kterou jsem nemohl rozluštit. Dopis měl adresu velvyslanectví, Via Luisa di Savoia 16. Nic o inkubační době emigrace, než se věci začnou zlepšovat, jako dítě musí umět dřív stát než běhat a skákat. Ještě jsem nevěděl, že v emigraci chtějí lidé příliš mnoho moc brzy. Chabé přísliby. Neuměl jsem si to představit. Byli jsme s V. F. na jedné vlně. Měli jsme – kromě společných – odlišné zkušenosti.

„Neměli bychom se už pohnout?“

„Já to nezdržuju.“

„Tady už nikomu nepomůžeme.“

Bylo trochu podlé snažit se odejít co nejrychleji. To druhé, počkat, horší. Museli jsme překročit kaluž krve. Mohli jsme se přidržet rukojetí obou kufrů. Měli jsme oba šedé flanelové kalhoty a hnědé střevíce zebu s podrážkou z bělavé surové gumy. Jeho byly ošlapanější.

„Nakoupila horší karty.“

Pak řekl: „Páv má ošklivé nohy.“

Bylo to německé přísloví. Jako kdysi průpovídka co chce osud páně Lva Bluma. Co někomu osud připravil. Chodbu jsme měli za sebou až k výtahu. Rozhodli jsme se pro schody. S ostatním si bude muset poradit zástupce, doktor Ervé Žlůva, určitě plukovník. Měl k ruce telefon, ví, kam zavolat. Cítil jsem na patře chuť spálené louky. Už na spodním schodě jsem zahlédl zástupce, ještě nás neviděl.

„Čím dřív budeme z baráku, tím líp,“ sykl V. F. Cítil, že v některé situaci se má vyhrát bez ohledu na to, co člověk udělá.

Prchali jsme, jako bychom tu ženu snad zabili a nezavraždila se sama. Na chodníku se nám podařilo skoro srazit s policií, kterou zástupce přivolal. Přicházeli ve skupinách. Věcní, zpocení, v bílých košilích. Asi dvacet lidí. Zbytek vystupoval z aut. Ohledávající lékař, fotografové a policisté v modrých uniformách i v civilu, s uvolněnými kravatami jako prve zástupce. Prošli jsme kolem nich bez potíží. Nikdo se nemohl dovolávat mého jména a svědectví. Na spodním konci Piazza Barberini u Berniniho fontány houkala sanitka. Přijížděla šnečím tempem. Zaparkovala u chodníku. V pozadí houkali řidiči, kteří nevěděli, co zatarasilo ulici. Mělo to patinu rutiny.

„Vědět proč, dostal byste Nobelovu cenu,“ řekl.

Šli jsme dál, rádi, že to máme za zády.

„Vidím, že jste ještě pořád proti svlékacím scénám, Vili.“

A pak: „Nejhorší na tom je, že mám hlad.“

„Pamatuju si, jak mi zemřela matka. Může se stát cokoli a máte za pár hodin hlad a žízeň. Život jde dál.“

Potom: „Pochybuju, že mě v pondělí uvidí.“

„Nebyla by škoda nechat to propadnout?“

„Přišel jsem o víc.“

„Neodpustil bych jim pětník.“

„Uvidím.“

„Jak dlouho to platí?“

„Rok nebo dva.“

„Vyřiďte si to po telefonu nebo poštou.“

Snažil se sám vrátit věci, kde byly.

„Mussolini zařídil, aby vlaky jezdily včas. S poštou se to nikomu nepovedlo. Jednomu veteránovi od bersagliérů doručili odškodnění za zranění v první válce s třicetiletým zpožděním. Patnáct set lir. Dostal to se zpětnou platností.“

„Co si za to koupí?“

„Nedal bych ruku do ohně za to, že tam pan doktor Ervé Žlůva v pondělí ještě bude,“ řekl jsem. „Pro fízly jsou to nejhorší skandály. I škrábnout cizí auto. Vyhýbají se patálii s místní policií.“

Zvedal se večerní větřík. Napadlo mě, čím se Vili Feld podobal obchodnímu cestujícímu, kříženému se soukromníkem, a ti oba hercům, kteří tutéž úlohu odevzdávají posté. Byl jako houba, která vstřebá, co musí. Jako by chtěl setřít ze stolu skvrnu.

„Syn lva je lev. Syn krysy krysa.“

A pak: „Je lepší půjčit než si vypůjčit.“

Bylo to ve vzduchu, i když se tvářil, že to nechal plavat. Výkladní skříně zářily do ulic. Dámská móda, prádlo, doplňky.

„Příští století bude patřit psychiatrům,“ řekl.

„Měla od prvního momentu, jak jsme vlezli do výtahu, divné zelené oči. Moc toho asi nenaspala.“

„Měla oči jako přesýpací hodiny. Píseček, co propadá. Pak se sklenice obrátí a propadá zase nazpět. Představa věčnosti. Hromady písku.“

„Sesypalo se to na ni,“ souhlasil jsem.

Povedlo se nám to zamluvit? Napadalo ho snad, že je to typ, se kterým by radši nespal? Neměl kdysi teorii, že hypoteticky se chlap vyspí v duchu tu první vteřinu s každou sukní, kterou potká, i když ví vzápětí, že k tomu nedojde?

„Nejhorší je, když vám vezmou chuť. Když se jí zřeknete sám. Život bez radosti.“

V očích se mu na zlomek vteřiny blýsklo. Udělala mu čáru přes rozpočet?

Měl zase v očích třpytku. Svoje přesýpací hodiny. Stíny, které prostupují kameny, dřevem i látkou a kůží, jako fantomy, na které si na Hagiboru potrpěla Ťuhýk, Ruth Utinka Winternitzová. Stačilo jí lehnout si do postele, zavřít oči a zamčenými dveřmi a na tři cihly tlustými stěnami k ní prostoupil fantom, ulehl k ní pod peřinu a pak se k ní lísal. Zakrývala si rukama, co se dalo, než zjistila, že to tak chtěla. Dovedla se bát, aby to bylo příjemné. Souviselo to s hormony, věděla, co to s ní dělá.

Zdálo se, že je stále zkušenější. Nevím, jestli mě dráždila, že mně to vyprávěla. Vrhali se na ni neznámí milovníci. Vycházela jim vstříc, na nic se neohlížející vášní. Měla ráda jejich ruce všude, kde mohou být, ani svýma rukama nelenila. Měla navíc pusinku. Spojila, co měla, aby utěšila muže, který s ní byl, a současně sebe. Nechala se dostrkat na křeslo nebo do postele a pak si klekla a dělala, co všichni chtěli, aniž si kladla otázku proč. Pro citlivost některých míst? Pohodlí, které nevyžadovalo akrobacii? Dovedla hladit, jak se má a kde. Chtěla ho být plná, všude. Ve snu neměla zábrany, stejně jako je neměli muži, které do snu pozvala. Žádala šeptem, co chtěla. Vděčná. Nechávala se povzbuzovat slovy, která by sama neřekla, ale ráda je poslouchala. Vracelo jí to k prazákladu ženy. Měla ráda nektary, které dokáže lidské tělo vytvořit. Byla to láska jejího přání, nutnosti. Chvíle, kdy nemohla už víc. Kvílela bolestí. Vyvážila to slast. Co poskytovalo tělo, všechny části těla.

Utinka, Ruth Winternitzová, Ťuhýk. Holka plných tvarů, s příslibem, z čeho budou pít její děti. Na konci snu už podřimovala. Dotek, pokud ji neprobudil, jí dělal dobře. Utinka, Ťuhýk, Ruth Winternitzová, obláček na obloze, do daleka plující saze nad polskými močály nebo nad mořem, v němž se jednou utopí a zmizí, jako už tenkrát.

Viděl jsem v duchu její plná a pevná ňadra. Co posvěcuje ženu.

Odkaz žen až po ty, co se teprve narodí. Siluetu v prostoru. To nejhezčí. Sny Utinku, Ťuhýka Ruth Winternitzovou vysilovaly. Byla šťastná, když mohla padat únavou.

Kdyby se mě někdy někdo ptal, komu postavit pomník z nejbělostnějšího mramoru, odpověděl bych bez váhání: Utince, Ťuhýkovi Ruth Winternitzové. Praženě v ženě.

Už mrtvé a ve smrti nevinné, jako tolik holek z Hagiboru.

Čím dosáhla nesmrtelnosti. Žila, dokud bude na světě pár lidí, kteří si na ni vzpomínají.

Naši mrtví, nejbližší, nejmilejší a nezapomenutelní s námi žijí.

Jen nejsou.

Bála se. Nevěděla, co ji čeká.

Vili Feld to tenkrát už věděl. Bylo to to jeho vnitřní světlo, které se napájelo vzpomínkami a které ho hodně lidí nutilo vypínat, jako když Němci za války nařizovali zatemnit okna, aby anglická nebo americká letadla nenašla ani škvíru. Stejně si američtí letci pletli Vídeň s Prahou.

„Světlé a temné a směšné a smutné si podává ruku.“

Pak řekl: „Každý má své tajemství.“

Přijel do Říma, protože toužil po bezbolestnosti nebo bezstarostnosti, které doma ani tam dole v zemi předků nenašel. Hledal si místo, kde by si lízal a hojil rány, o kterých nikdo nevěděl? V ten okamžik (jen okamžik) měl oči jako pohřebiště. Byla to vteřina. Nebyl to život, co vyzařovala jeho třpytka, ty jeho chytré, poučené a unavené oči.

„Nevybíráte si, vybírá si to vás.“

Souhlasil se starými Řeky, že osud je neúprosný. Jak vzácné jsou chviličky, kdy má člověk štěstí a není to na ničí úkor.

Myslel na to, jak se na něj zástupce díval.

„Tak kráčíme ke svým zpívajícím zítřkům, Vili,“ zkusil jsem to.

Nechtěl jsem být nevkusný. Evženie Nováková-Ormandy mnou taky zamávala. Nezvykli jsme si na to? Nebo to – na štěstí i na neštěstí – nejde trvale znecitlivět? Nebo jsme už po válce zchoulostivěli? Kdoví?

„Ode dneška ke včerejšku a od včerejška k předevčírem.“

„Máte pravdu. Do někoho uhodí blesk.“

Pak řekl: „U někoho se setká osud s povahou.“

Myslel na řečičky pana Lva Bluma z kavárny Aschermann. Podobali jsme se oba vetešnictví. Kde bylo všechno, co kdo zažil? To zapomenuté nebo odkopnuté do kouta? Oba jsme se bránili, i podvědomě, proměnit se v pochodující hřbitov.

„Hoďte to za hlavu, Vili.“

„Večery jsou tu příjemné.“

Pak řekl: „Něco vás pořád vrací.“

Dva skútry závodily na metru vozovky, který jim uvolnila auta, u kraje chodníku. Minuly o vlas cyklistu, taktak se nedotkly šlapky jízdního kola. Těm dvěma bylo tak sedmnáct. Div se nezabili. Museli mít upilované výfuky. Dělali kravál. Cyklista ani nehnul brvou. Šlapal. Ulevilo se mi, když zmizeli za rohem.

Nastavoval tvář větru. Vánek, který přichází a odvane, aniž se něco změnilo. Neviditelná řeka, která nemá zákony, anebo jiné, než o nichž se učíme ve škole. Kdyby to mělo znamenat, že lidé mohou všechno, dopadlo by to špatně. To si mysleli nacisti. Stejně špatně by to skončilo, kdyby si to měla myslet velryba.

Hrál jsem to při zdi.

Odcházeli jsme kolem hanbinců, kolem kasina Niagara. Tenhle druh lásky, říkal jeho výraz, si už odbyl.

„Víte, jak to mám rád?“

„Jak, Vili?“

„Zadarmo.“

Ochlazovalo se. Eukalypty, cypřiše, vůně moře.

„Mlha psa nezastaví.“

Uhodl moje myšlenky.

Snad se hlasy Evženie Novákové-Ormandy táhly za ním. Slyšel, co jsem nezaslechl.

„Nechtěl byste si koupit moje zlaté šafhausenky? Stály mě sto dolarů. Dal bych vám je za polovinu.“

„Kolik je to v lirách?“ zažertoval jsem. „Chtěl byste to ve splátkách na osm roků?“

Stačil mu pohled. Uměl posoudit situaci a lidi mžikem oka. Měl to v té své šedivé třpytce. Bez oklik. Nemusel jsem vysvětlovat, aby to bylo trapné, že jsem se vydal z peněz, až na pár maličkostí, které musím koupit, včetně filmů.

„Co je dát do frcu?“

„V sobotu večer?“

„Jsou tak pobožní?“

„Zítra to bude epizoda,“ řekl.

Potkali jsme pár prostitutek, které si zakryly havraní vlásky blonďatými parukami. Tloukly se s jejich olivovou pletí. Měly ve výrazu podobné opovržení jako paní Evženie Nováková-Ormandy. Byla to už asi jiná směna než ta, co mě předtím oslovila.

„Je jim víc než čtrnáct?“

„Panny jsou drahé.“

„Něco jsem četl o starověku.“

„Nevěrné veřejně znásilňovali na náměstí. Pořadník obstarávali losováním.“

Připomenulo mi to debaty na hřišti Hagiboru blahé paměti o velikosti ňader. Vedly se spory, jestli mají panenskou blánu holky jako jediné v živočišné říši, a proč se, kromě znásilňování žen, všechno, co se pod hvězdami narodilo, páří dobrovolně a proč, na rozdíl od zvířat, která se k sobě přibližují zezadu, si lidé vzali do hlavy dělat to, aby na sebe viděli. Všichni jsme na přeskáčku pročítali Darwina, přenášeli to z říše zvířat na lidi, jako později Němci, a Sigmunda Freuda, který nám připomínal to zvířecí. Proč v podvědomí smrt neexistuje. Nezkrotnou podzemní řeku, divoké proudy.

„Za války bylo nejbezpečnější místo pro milence na Starém židovském hřbitově. Němci nechávali hřbitovy nedotknuté.“

„Slyšel jsem a zažil. Později začali porážet a prodávat náhrobní kameny na stavbu domů a silnic. Kdoví, po čem budeme šlapat.“

Skončili jsme skoro současně. Nikomu se nechtělo zacházet dál. Hodně z toho, co jsem se mezi patnácti a šestnácti dozvěděl o erotice, šlo na adresu Viliho Felda.

Byla to ozvěna. Tenkrát jsem si myslel, že je to výsada starších.

„Neříkal vám už někdo, že v Čechách je nejvíc barvoslepých v poměru k přepočtu obyvatel?“

„Už jsem se lekl, v jakém je to nepoměru k netopýrům.“

Byl jsem mu blízko. Vyvřelo to z hlubších útrob Viliho Felda. Obrazilo se to ve třpytce jeho očí. Opuštěnost člověka, desítky tisíc let dozadu. Zvířátko uprostřed pustiny, ohrožené jinými zvířaty, samo sebou, tady a teď. Dotkli jsme se instinkty. Nepotřeboval řeč. Nezáleželo na tom, čím jsme to chtěli zamluvit.

„Slévá se to jako trychtýřem. Rád bych rozuměl. Nerozumím. Snad je to dobře.“

„Nemusíte se bičovat. Za něco si nemůže každý sám.“

Myslel opak. Nemluvil o tom, co je… zvracení.

Za chvíli si ulevil: „Kdo může předvídat, co se může stát? Co uděláme sami?“

Proplouvala mezi námi vratkost. Ubohost existence.

Připomenulo mi to Terezín. Auschwitz-Birkenau. Pana Bluma z Aschermannky. Jeho Osud tomu chtěl. Jeho ženu, svítiplyn. Zlomek vteřiny – nebo pár vteřin – kdy se někomu zhroutil svět jako zrcadlo, které osud nastavuje dřív nebo později všem. Vteřina, kdy už někdo nechce žít. Ta ženská nám dala, jen co je pravda. Vyvolala potlačené, uspané otázky. Kdy uteče člověk sám sobě? Kdy nežít je stokrát lepší než zůstat? Už jsem si zvykl. Svět neustále končí. Narodil jsem se do takového světa. Někdo se toho hrozí, jinému to vyhovuje. Nevím. Slyšel jsem jiné hlasy.

„Je to pořád blízko,“ četl mi myšlenky.

Vydechl jsem. Jako když mně nevyšla kdysi v Aschermannce karta a musel jsem připustit prohru. Škoda, že se nesčítalo, co má na svém kontě někdo špatného, aby to mohl sečíst a vyšlo mu to lepší. To hlavní na světě asi není ani být chytrý, silný a rozumný a tak dále, ale mít štěstí. Svezlo se mi to na obě děti v kanceláři.

Všechno začíná každou chviličkou znovu. Mohl jsem si domyslet, jak se cítí člověk, který si připadá poslední na světě.

Chtěl se mě na něco zeptat?

Vrátil jsem se k Erničce Katzensteinové. Přežila s kapavkou a sestrami choroby. Byla pyšná, že lék proti syfilidě vynalezli pro svět obřezaní. Jako by na tom záleželo. Oukej Ortner i Katzensteinka to nevzdali ani na dně. Házela to na hlavu antisemitským spolupacientům. Napájelo se to výběrovou pamětí. Časem, který zkrášluje i nejšerednější. Před Ortnerem chodil s Erničkou Saul Bradwein. Říkalo se, že se o ni dělil s Jášou Premslerem, Alexem Vriesem a van Dekarem z Rotterdamu a kuchaři, řezníky a fotbalisty a kluky z Kleidekammer, kteří ji oblékali do nejvybranějších slupiček. Taky s ní chodil Otto Wangel, ze kterého se operací po válce stala úhledná ženská s ňadry a správným rozkrokem, jen s mužským hlasem, což hormony nezvládly. Sváděl-sváděla-sváděli? to na zánět hlasivek z přemíry kouření. Jeden čas chodila s Josefem Reineišem z řeznictví. Vytkla mu, že je kurevník, spí s každou veverkou.

Katzensteinka se vyspala z vděčnosti po válce v nákladním autě, první dny míru, na cestě z Terezína do Prahy v rozmezí dvaapadesáti kilometrů s oddílem Rudé armády, muži všech ročníků, šarží a váhy a velikostí. Byla to setnina vedená staršinou, který dal pokyn šoférovi, aby nespěchal. Vyměnili si v upomínku knoflíky, distinkce a stužky, adresy a podpisy a hlavně choroby. O dvacet let mladší Ernička souhlasila, aby Oukej Ortner odjel za manželkou do Ameriky. Bohužel láska není všechno, i když bez lásky je všechno na nic. K lásce nelze nikoho nutit jako ke splátce na dluh. Kapavkou to dostalo trhlinu, třebaže už byla díky penicilinu vyléčitelná. Ortner v Americe s manželkou selhal. Přiznal se jí k Erničce, ačkoli kapavka sprovodila z jejich lásky to lepší. Manželka dala Oukejovi čtyři neděle na rozmyšlenou. Po měsíci se neodvážil Oukej Ortner na Katzensteinku zeptat ani cesťáků, kteří měli možnost se do země klokanů podívat.

Myslel jsem na vízum Viliho Felda do Austrálie. Jak se to všechno propojuje.

„Proč je člověk nejtvrdší k těm, k nimž chce být nejblíž?“

„Chcete si vyčítat nedostatek cítění pro druhé?“

„Můj rabínský dědeček umřel na rakovinu plic. Tenkrát se to nemocným neříkalo. Zacházeli s ním, jako by se nastudil. Zastavoval se na schodech, aby se nadechl. Nechali ho při tom, že je to stárnutím.“

Pak řekl: „Trval na tom, že neštěstí jednoho je neštěstím všech. Daleko s tím nedošel. Smrtí jednoho neumírá celý svět. Každým zachráněným se nezachraňuje celý svět, jak si chtěli namluvit staří Židé. Pochopitelně. Byla to utopie, která se udržela čtyři tisíce let.“

Neobjevil poprvé, že si všichni překrucujeme pravdu, aby byla jako z těsta, stravitelnější.

Přicházeli jsme volným krokem ke Caffé all’apperto na Via Veneto. Hrál si na otrlejšího, než byl? Věděl, že na přepjatou citlivost by jen doplatil? Zdráhal se navázat tím, co se stalo, na to, co se mu v tom ohledu nastřádalo v paměti? Anebo to tak s ním bylo a nedal se strhnout nikam, kde nechtěl být? Spočítal si, že ani sebevětší účastí už nepomůže nikomu, kdo to má za sebou? Věděl, že podat pomocnou ruku se dá jen živým. Ne těm, co hranici překročí.

„Měla v každém oku časovanou bombu,“ řekl ještě. Rozhlížel se po kavárně: „Všeho je hodně. Lidí, jídla, kafe.“

„Hajl Hitler,“ uvtípl jsem se.

Nevěděl, že něco podobného mi vysvětloval, než jsem odjel, hlavní stařík v My přijdem. Nad stolky se tyčily slunečníky.

„Chcete na chvilku zůstat?“

Podal mi jídelníček.

Slunečníky byly modré, červené a bílé, oranžové a žluté. Dáma u krajního stolečku si objednala fíky v likéru a caffé laté. Vrchní vysvětloval, že kávu připravují opravdu na objednávku, každý šálek čerstvou. Chcete silnou, chtěl vědět vrchní? Dáváte mi hádanku, oplatila mu to dáma.

„Je všechno v pořádku?“ chtěl vědět vrchní.

„To se uvidí,“ odpověděla.

Vrchní si nesl na klopách smokingu pýchu všech služebníků, s kapkou přátelského přezírání. Všechno v pořádku, ptal se pak znovu vrchní dámy s fíky v likéru a s caffé laté. Chutná? Ano, ujistila ho dáma. Škoda, uvtípl se vrchní. Mezi dvěma hodinovými hotely naproti vyhrávali z kavárničky Quando, quando, quando. K ženě s fíky v likéru si přisedla dáma jako vypadlá z oka Marlene Dietrichové. Měla dlouhé tenké nohy v černých kalhotách. Vrchní procházeli mezi stolky a kuchyní v bílých kabátcích s červenými nárameníky jako na parníku. Zároveň se tu proplétal venkovský pár s košíkem růží. Některé byly natřeny šmolkovou modří.

Popíjeli jsme s Vilim Feldem dvojité espresso bez zákusků. Káva nás nezklamala.

„Všechno v pořádku?“

„Absolutně. Ze všeho nejlepší je servis.“

Imitace Marlene Dietrichové zakoupila modrou růži své společnici s fíky v likéru. Políbily se. Pak přešly na druhou stranu do prvního hotelu.

„Mému rabínskému dědečkovi bylo sedm, když mu zemřel tatínek, můj pradědeček. V první třídě se uprostřed vyučování rozbrečel. Učitel ho poslal ven, do zahrady. Dědeček si lehl do trávy, poslouchal cvrlikání u ucha. Zapomněl na stesk.“

Pak řekl: „Je toho dost, co si ještě musím vyřešit.“

Udělal jsem chybu, že jsem nemlčel. Připomenul jsem mu naše společné lásky. Dobu, kdy lidský život měl menší cenu než křídlo mouchy. Třetí říše měnila takzvané neužitečné jedlíky, duševně nemocné a zmrzačené a lidi bez domova, v popel a popelem hnojila pole. Nebyla to jen méněcenná rasa, co nacistům překáželo.

„Jak to, že nikdo nechtěl zabít ty lidi z Totenkopf ten den, co vystavěli první koncentrační tábor? Deseti tisíci voltů nabitý plot kolem Auschwitz-Birkenau? Tak dlouho viděli i rozumní v těch lidech rytíře, šampiony válečného pole, vybrané bojovníky?“

„Zabil byste prvního, který v Auschwitz-Birkenau zamordoval víc lidí, než se dá spočítat? Ještě než mohl poprvé zmáčknout kohoutek pistole? Inženýra a architekta a zedníka na stavbě první plynové komory?“

„Asi ne,“ připustil. Dal by přednost soudcům.

„Ať si to vyřeší Ervín Adler ve své knížce o lágrech. Všechno se mu scvrkává do morálky. Co je povinnost člověka, lidí. Boj, čest, odvaha. Ty krámy. Co začne tím, když se tomu zpronevěří. Kecy. Nic se nestane. Stane se z něj rabín. Napadlo mě, nač myslí, kdekoli je. Co jde s ním jako stín. Myslí si snad, že jsme všichni soudci? Dal si práci spočítat, že v jednom baráku v Auschwitz-Birkenau bylo tisíc lidí místo šedesáti osmi koní.“

„Je to za námi,“ řekl jsem. „Měli jsme smůlu. Je to za mnou. Sbohem.“

Řekl, že četl v ranních italských novinách, pod karikaturou Mussoliniho a císaře Hirohita, že nejenom Němci vybíjeli miliony lidí pod záštitou ideologie. Japonské ministerstvo války vydalo směrnici, jak zlikvidovat bílé zajatce a internované civilisty, aniž se zanechaly stopy. Všichni trpěli.

Zkoumal v duchu pokrokovost mužů s kyjem, když zabíjeli mamuty. Vznesl dotaz, jestli středověk byl opravdu tak temný ve srovnání s novověkem. Je rozdíl jít v Římě na kafe než fasovat v Auschwitz-Birkenau polívku, do které hodili a nechali rozvařit dva nebo tři lidi pro podezření, že v Auto-Union, teď Audi, sabotovali běžící pás.

„Pamatujete si ten den, Vili, kdy nelenili říct, co papáme, protože to bylo jednou za dvacet čtyři hodiny a nikdo by se nevzdal ani polévkové lžíce, natož aby se postil?“

„Káva je tu báječná.“

„Italové se mají.“

„Umí to.“

„Umíme to už oba, jak to vypadá.“

Polévka pro kanibaly tenkrát byla nasládlá. Psí maso, kočky jsou taky nasládlé, když se uvaří. Z hladu a ze strachu o život a pudu sebezáchovy sní člověk i syrovou veverku.

„Myslíte si, že ta Adlerova knížka může změnit to číslo šesti nebo sedmi milionů nebo ulevit těm, které to bolí ještě tak dlouho po válce a nemohou přestat truchlit?“

Myslel na svou ztracenou malou sestřičku Soňu? Byla to jeho poválečná Achillova pata? Zchoulostivěl mírem? Exilem? Mluvili a mysleli jsme na to, jako když se míchá kafe.

Dívali jsme se přes ulici na dva z hotelů, které se chlubily podobnými reklamami. Nejlepší místo na světě, kde strávit noc. Mít v ceně započítanou snídani. Vedle u stolu se přeli dva starší páni, jestli se v Itálii a ve Francii nezmenšuje spotřeba vína k jídlu. Rozmáhá se pivo a ovocné šťávy? To by znamenalo úpadek. Francie hlásila už druhým rokem sníženou potřebu beaujolais. Staré tradice umírají? Bude poslední ranou z milosti k obědu pití vody? Spěch, který nikam nevede? Zrelativizování hodnot? Ano i ne, á nebo bé, a všechny názory platily stejně? Vyhynou lepší třídy a přestane se pít mladé červené víno? Kam se vytrácí smysl? Krása? Požitky? Dá se dokázat, že vína se vzdávají především mladší? Budou pít vodu?

„Minerální?“ zeptal se ten mladší z těch obou starších. Snad to zachrání martini po obědě, soudil starší. Kam se řítí svět? Má víno budoucnost, nebo jen minulost? Ano, ano, osud světa znejistěl, kdoví, kam to povede? Dobře, že už mají zenit za sebou.

Zvedli sklenice. Připili si. Drželi je vysoko, pevně. Cinkli stěnami pohárů, které drželi za nožičky.

U dalších stolů seděly skupinky Arabů.

Zvedli jsme se. V. F. trval na tom, abych, nedám-li jinak, nechal na stole spropitné. Obdivoval jsem svou velkorysost. Z večeře definitivně sešlo. Svedl jsem to na to, že příště si vezmu větší kapesné.

Zastavili jsme potom u záchodků benzinové pumpy Mobiloilu. Byla zavřená. Přešel kolem karabiniér mimo službu. Na zloděje benzinu jsme nevypadali. Nechtěl jsem si nechat italsky vysvětlovat, jak by to dopadlo, kdyby si všichni cizinci ulevovali u čerpací stanice. Proniklo by to do benzinu? V. F. stál těsně u zdi. Musel být unavenější, než jsem si myslel. Vzal si už dneska svoje vitaminy, s nimiž začal po válce s tím, že napětí pomáhá vitamin C? Opřel si čelo o kameny. Civěl do kamenné zídky. Něco se mu tam promítalo. Pár sekund. Zarazila mě naprostá nehybnost, strnutí. Tak jsem ho ještě neviděl.

Nemohl bych na to přísahat, ale ve stínu se mi zdálo, že se drásá čelem o kámen. Zmátlo mě to. Měl jsem mu nabídnout, že mu půjčím kapesník?

Kameny ve zdi byly nejrůznější velikosti. Pumpa a zeď trčely do silnice a tmy ve třech barvách, proužky a tvary jako parádní venkovská duchna ze tří druhů kanafasu. Napadlo mě, že mu musím být blízko. Neostýchal se přede mnou.

Ochladilo se. Šli jsme nazpět beze slova. Zastavili jsme, jako včera, před jeho barákem na Via Pietro Rossa 5. Ještě mi neřekl, co chce vzkázat své snoubence. Zakručelo mi v žaludku.

„Hezkou noc.“

„Doufám, že zítra to nebude tak krvelačné.“

„Už se neohlížím.“

K něčemu jsme znecitlivěli. Ne úplně.

„Dejte o sobě vědět.“

Dal jsem mu adresu Zlatého nektaru. Grazianiho 12.

„Pro ty děti už nic nebude jako předtím,“ řekl.

Díval jsem se za ním. Vyšlapoval schody. Za chvíli propadly dolů zvuky měděného zvonku. Zaslechl jsem otírání bot o rohož. Řinčení vnitřního řetězu na dveřích. Chraptivý hlas Amerigy Rossiové, jestli je sám. Pak jeho hluboký, skoro hypnotický hlas.

„Bona sera, dobrý večer,“ zdravil.

Ve tmě musela vypadat bytná jako kozel. Mohla v noci strašit. Blikavé domovní světlo na schodišti a v průchodu zhaslo. Byl sám.

7

Byla neděle 8. října 1950. Probudil jsem se pozdě. Oknem proudilo do podkroví světlo. Obloha bez mráčku. Hotýlek šuměl pozdní nedělní snídaní, pro hosty v účtu. Schodištěm stoupal Menuet Luigiho Boccheriniho. Pokud nespím ve vlastní posteli, nic moc se mi nezdá. Adler měl svatbu se Soničkou Utitzovou a ve snu ještě nebyla po smrti. Překypovala zdravím, hezká, zrůžovělá, celá v bílém, lodičky s vysokým podpatkem a perlami u nártů, s tatínkem a maminkou a asi stem příbuzných. Držela v náručí osmiměsíční děťátko a místo ano říkala možná. Smála se na celou synagogu. Snil jsem o vodě. Plavil jsem se ve vypůjčené pramici, teklo do ní a potopila se. Naštěstí umím plavat. Za službu v Římě mě z My přijdem poslali do Frankfurtu nad Mohanem. Vystoupil jsem z vlaku na nádraží, které se podobalo protitankovému krytu. Rozhlížel jsem se po něčem k snědku. Odhadoval jsem, kdo ještě před pár lety nosil příslušnou uniformu. V Hitlerjugend museli být všichni pod dvacet, stejně holky v Bund Deutscher Mädel. Přes dvacet u hnědých sester Waffen-SS. Vešel jsem do bufetu. Obsluhující za pultem mě snad neviděl. Pak dělal, že nerozumí. Postavil jsem kufr na zem a ukázal na párky. Dvěma prsty jsem mu ukázal kolik. Hvízdl jsem na něj na dva prsty. Opřel si okamžitě dlaně o pult, vymrštil se, aby přeskočil a podal si mě. Dal jsem mu do nosu dřív, než se přehoupl. Ukázal se manažer, o dvě hlavy větší, vlasy na ježka, hranatou bradu. Narazil jsem mu temenem hlavy do hrudi, upadl. Skočil jsem mu na prsa. A nandaval mu, až ječel. Přišla policie. Dva američtí manželé řekli, že to začal obsluhující za pultem. Chtěl jsem se najíst. Policajti, přibližně v mém věku, mi doporučili sebrat si kufr a z Frankfurtu zmizet. Manažer křičel, aby mě zatkli. Policisté to tak nechali. Něco mi říkalo sednout si zase na vlak, jestli se chci vůbec z Německa dostat.

Zase jsem zazíval. Mám sny jako Adriana Rossiová? Nebo Kůstka?

Jako Utinka Winternitzová? Se vším všudy? Ve snách mě někdy děvčata nebo frustrované dospělé ženy sváděly. Nemohl jsem si stěžovat na zdrženlivost. Bylo v nich dost vášně. Dostával jsem, o čem lidi mojí povahy sní. Nemohl jsem se nabažit. Byla to pokaždé otázka dvou tří vteřin, než jsme se dostali do víru, který by popsal Giacomo Casanova. Moje společnice vyprávěly nejzajímavější výseky života, romány, v nichž nakonec hrálo rozhodující úlohu tělo, dvě těla. V jednom snu partnerka dělala, co mně na očích viděla. Co si domyslela, že bych mohl chtít a jak. Doslova žebrala, co by si přála. Snažil jsem se dostát mužské cti, aby nemohla říkat, že jsem špatný. Pamatuju si větu: Jsi dobrý milenec. Nebo: Jsi lepší milenec, než jsem si myslela. Slova mě povzbuzovala, stejně jako pohled na krásné dívčí nebo ženské tělo. Obrysy, při nichž jsem ztrácel smysly, soudnost, a počínal si, jak bych se možná ve skutečnosti neodvážil. Pamatuju si vzrušení. Sled slov. Co znamenala. Čemu předcházela. Po čem následovala. Hlas, hlasy. Smysl. Z čeho se neztratila ani kapička.

Některé sny se podobaly zběsilé jízdě. Pohyby, doteky a zvuky, vůně. Auuuuuu. Přejídání. Slastný spánek. Dokázal bych některé popsat. S jitřním světlem přicházela zdrženlivost. Stud. To soukromé, neveřejné, tajné. Zbytek smyla sprcha.

Měly moje společnice jména? Byly i bezejmenné. Proč? Nevím. O snech víme málo. Jen to, že jsme je měli. S výhledem, že se zas vynoří.

V hotelu přes ulici byla svatební veselice. Zněly zvony v Trastevere. Schylovalo se k polednímu. Protáhl jsem se. Podzim se ještě prstíčkem dotýkal léta. Listí šumělo v javorových větvích, slétalo na chodník. Zahradu a střechu vroubilo osm cypřišů s uříznutými korunami. Měl jsem okno dokořán. Zdola voněla kuchyně. Nad nočním stolkem někdo počmáral redisperem tapety: Bilbao, Toruň, Paradiso. Il trento parte alle venti. I cogini sono arrivati alle sette mattina. Vlak odjíždí v osm večer. Bratranci přijeli v sedm ráno. Italia è una natione. Itálie je národ. La vita è breve. Život je krátký. L’Italia è en Europa. Itálie je v Evropě. Někdo se nudil. Nebo učil italsky?

Svatebčané zpívali o Tripoli. Byly v tom uniformy, krev. Znělo to opile. Vybavil jsem si Viliho Felda. Muselo mu zvonit v uchu. Zítra se vracím do břicha velryby. Má obrovský žaludek. Uvnitř nelze podcenit život jednotlivce nebo přecenit většinu. Lidi se přizpůsobí všemu. Když mrznu, potřebuju kabát, abych se zahřál. Dvanáctileté holky v Terezíně nabízely tělo, aby se najedly. Matky a manželky, aby obstaraly dítěti nebo muži aspirin. Neptám se, komu patřil kabát na věšáku, když křehnu. Byl jsem v limbu. Ani tady, ani tam, někde mezitím. Morální neutralitu neuznávám. Situační morálku ano, mravní otrlost ne. Viděl a vyfotil jsem si Sixtinskou kapli, Poslední soud, rovnováhu mezi tělem a duší. Když mi bylo patnáct, tvrdil Vili Feld, že pokora může být naruby obrácená ješitnost. Adlera taky nerozčilovalo, že si Karel Marx udělal dítě se služkou a svedl to na Bedřicha Engelse z Wuppertalu. Engels měl fabriku a dítě snáz uživil. Karel Marx měl mít vyrážku mezi stehny, ztěžovala mu dělat děti za světla. Nezáviděl jsem mu věhlas.

Převalil jsem se na lůžko. Prkýnka, která držela drátěnku a matraci, zavrzala. Jedno spadlo na podlahu.

Vracel jsem se k Vilimu Feldovi. K jeho kolínské, ke třpytce, ve které se chvěl strach. Oči ho prozradily. Druh obav, proti nimž byl bezmocný. Nejen strach z toho, co bylo, je a co přijde. Co by člověk mohl udělat. Co nemůže. Co nakonec udělá. Paní Evženie Nováková-Ormandy. Jako by někdo vyrval člověku na hodinu, dvě nebo den a noc duši a rozmělnil nebo rozdrtil ji. Nic, nic, nic. A neměl, čím by to zastavil, změnil, napravil. Pocit, že člověk je a zároveň není. Hrůza. Čím ho bude napříště určovat strach. Samozřejmě to na sobě nedal znát, chlapík do každého počasí, muž a džentlmen každým coulem. Věděl, co se může stát, ne proto, co komu udělal, ale komu a kdy se narodil. Zaskočilo ho, že se to protahovalo až do Itálie?

Byl to příbuzný strachu, který nám byl povědomý. Připomenula nám jej matka dvou dětí, pro které svět už nikdy nebude, čím byl ještě včera v šest. Adler si v sobě nesl, aniž se obtěžoval po válce to vtělit do slov, tři rozsudky smrti zastřelením, mezi dvaačtyřicátým a čtyřiačtyřicátým. Čtvrtý nad jeho vychrtlou kostrou vynesl Unterscharführer Goering Schuefeldt v Auschwitz-Birkenau. Poslal ho na večerní selekci, Sortierung, do komína.

Naštěstí byl Adler přespočet. Nechali ho čekat na zaplynování tři neděle v karanténě v Cikánském táboře, kde čekalo asi dva tisíce lidí. Pohotovostní várka do sprch. Hodilo se mu, že měl ještě svaly v ramenou. Němci potřebovali narychlo kovodělníky do vnitrozemí. Inženýr z muničky Hasag Werke v Meuslowitzích u Lipska, který si je přišel vybrat, zběžně osahal jeho svaly. Shledal ho vhodným. Adler se přeochotně stal na zbytek války otrokem.

Další rozsudky mu v podrobnostech ušly. Naučil se s nimi žít. Jako mlynář ve mlýně, koželuh v koželužně a dělník v cihelně nebo havíř v uhelných dolech. Nikdo nám nebude povídat, na co všechno si člověk zvykne.

Přešly mu do krve kromě bílých a červených jako třetí krvinky. A stalo se něco podivného: Žilo se mu potom, v míru, s těmi rozsudky v podvědomí lehčeji. Užíval si. Vychutnával radost z každé rošťárničky, které se stačil dopustit. Uznal, že paměť je rozmarná alchymistka.

Vili Feld přežil i svůj strach. Cítil ho naposledy v kamenolomu, kde se schovával už šestý den bez jídla – když nepočítal jinovatku, trávu a kořínky. Poslední noc studeného března v pětačtyřicátém, předjitřní hodiny, kdy malátně usínal v proláklině skály mrazem, z něhož se lidi, kteří šestou noc neměli nic v žaludku, neprobouzejí.

Měl jako Adler štěstí, že posádka Waffen-SS, která v jižním Německu v bavorských lesích na ústupu před Rusy střílela stovky rozprchlých vězňů na pochodech smrti jako zmrzlé králíky, se lomu vyhnula.

Neměl už sílu mluvit. Vysvětlit esesákům svou perfektní pražskou němčinou, jak se do kamenolomu dostal. (Jednou tvrdil v Auschwitz-Birkenau esesákovi do očí, že mluví svatou pravdu, protože esesákovi by se nikdy neodvážil lhát. Vyvázl se zdravou kůží. Divil se sám sobě. Někdy udělal, co nepředpokládal, že by dokázal. Byl to pud sebezáchovy. Víc než odvaha.)

Zachránil ho vesnický zubař Hans Warmer. Se soumrakem se dobelhal z lomu ke dveřím domku. Dvanáct hodin neslyšel střílet. Nakoukl do oken. Jako obrazy svatých v černých dubových rámech visely nad rozestlanou manželskou postelí Adolf Hitler a Otto von Bismarck.

Nemluvil. Měl dojem, že je poslední člověk na světě. Zubař Warmer na něj chvíli hleděl, jako by viděl někoho z Marsu. Na nic se ho neptal. Nechtěl vědět. Rozhlížel se, jestli je nikdo nevidí. Vedl V. F. do tmy na dvůr ke škopku, aby se umyl. Pak ho vzal do ordinace. Přes noc ho zubař krmil. Nechal ho spát. Před úsvitem ho vzbudil a poslal co nejrychleji pryč, kdyby se esesáci vrátili.

„Nikdo nic neví,“ šeptal zubař Hans Warmer do zad V. F. „Nikdo nikoho nezná. Už deset let nespravuju zuby. Je mi osmaosmdesát.“

Po válce se v Čechách říkalo, že není Němec jako Němec.

V. F. si pamatoval kokrhání kohouta, kvokání slepic, štěkot psa. Šel do tmy, převléknut do civilních šatů, aby ho neprozradil vězeňský mundúr.

Později zubaři v duchu děkoval. Hans Warmer měl za to, že je V. F. němý. Potřeboval zahnat strach, kterého se potom bál Vili Feld. Strach z druhé strany. Bratr strachu Viliho Felda. Všech strachů toho druhu.

Vzpomněl jsem si, jak se kdysi učila na kytaru, na flétnu a esperanto Sonička Utitzová. Šla by za to na převýchovu, a kdyby žili její buržoazní rodiče, do lochu. (O tom jsme si porozprávěli s V. F., než odjel.)

Hitler pokládal esperanto za pochybný výtvor ruského židáčka. Jeden z choromyslných výstřelků židovské rasy, aby zmátla prostého německého sedláka nebo dělníka, učitele. Jako by nestačilo mluvit německy. Esperanto, dítě kosmopolitismu. Nestačilo, aby Hitler zmizel ze scény a esperanto se zase uchytilo. Nechtělo se mu třikrát zůstávat někde, kde se zakazuje i esperanto.

To bylo v týdnu, kdy hlavní stařík sepsal úvodník do My přijdem. Potvrzení veršů Viktora Dyka Opustíš-li mne, nezahynu. O škodlivosti kosmopolitismu. Adler soudil, že žádná kaše se nejí tak horká. Ze staříka to časem vyšumí. Nepřišly staříkovi podezřelé ozvěny všeho, co si osobovalo právo na absolutní pravdu? Hledat pravdu znamenalo pro Ervínka Adlera dobrat se na dno studny, kde leží tajemství lidské povahy. Proč chceme jedno a uděláme druhé? Smysl všeho, co se s námi děje a proč. Uznával, že pravda je relativní. Ochota upálit – jako kdysi křižáci – každého, kdo vyznává jinou pravdu než já, napodobuje v lepším případě křižáky, v horším Hitlera. Když zvedl ruku na schůzi, že souhlasí s popravou ženy, kterou ani neznal, nedělal si výčitky.

„Kdo vyznává jen buď anebo a nic mezitím, s tím nekamarádím,“ usoudil. Šípem z luku střílel na obě strany.

Adler neuznával papeže. Byl sám sobě papežem. Mluvčím. Ústředním výborem. Porotou. Nejvyšším sudím. Omlouval se a vysvětloval současně. Válečné zkušenosti v kostce.

Nebyl skromný ani měkký. Snažil se přetavit strach v bezstarostnost. Povaha mu pomáhala. Dařilo se mu částečně. Jako by se snažil silou vůle proměnit bolest v bezbolestnost.

Vracel se mi V. F.

„Víte,“ řekl, „člověk je to, co si o sobě myslí, i to, co si o něm myslí druzí. Nemusí si to brát, ale nemůže to smazat jako učitel na tabuli chybný početní příklad.“

Nenutil mě, abych bral jeho vývody za své. „Nemám rád nic, co je totální. Ani režimy, ani přesvědčení. Válka z toho udělala strašáka.“ Souhlasil se starými Řeky, že osud je neúprosný.

Viděl jsem v tom filozofii strachu. Bral jsem to s rezervou. Seděl mi spíš jako člověk, který ovládá umění žít s překážkami. Potvrzoval mi to počtem ženských. Nepohrdl žádným věkem, nahoru, nebo k holčičkám ještě pod zákonem. Demokraticky nevylučoval barvu, výšku, šířku. Malá, velká, široká ústa. Útlé, mohutné, žádné boky. Prsa, stehna. Přiměl jsem se brát ho i jako barometr s rezervou.

„Je to akrobat,“ uznal Adler. „Virtuos. Paganini na holky a ve skoku do dálky…,“ začal a nedopověděl.

Učit se od něj kličkovat z nejneočekávanějších labyrintů není k zahození. Chtěl říci, že se nedá tvrdit, že by ženské obtěžoval. Trpěl ženy? Vycházely mu vstříc?

K revoluci byl vlažný. To nebyl ani pro Adlera zločin. Bál se násilí? Musel vědět, že všechno se nedá pořídit po dobrém.

„Berte revoluci jako dětskou nemoc, ze které vyrosteme,“ dal se slyšet Adler. „Ženské jako povyražení a nutné zlo.“

Oceňoval, jak jsme oba s Adlerem dobře rostlí. Kdyby na to přišlo, vybrali by nás zase na těžší práce.

„V kamenolomu už jsem byl,“ řekl Adler. „V. F. taky.“

Nebylo to tak dávno.

Vdechoval jsem vůni javorových listů. Oceňoval jsem, jak je podzim vybarvoval, ze žluta do zlatova a ze zlata do červena, než seschnou, zčernají a spadnou.

„Neříkejte mi, že už není válka,“ řekl mi Vili Feld, než odjel.

Měl jsem rád jeho úsměv. Byla v něm otázka i odpověď. Třpytka v očích, v níž byla sklíčenost i moudrost a očekávání. To nejasné, co mají ve vesmíru mizející a znovu se objevující hvězdy. Až na to, co jsem na něm tak rád neměl. Sebevědomí, s nímž se před nikým netajil. Co jsem chtěl jako kluk odkoukat, pak už ne.

Vedlejší pokoj si pronajal páreček dvacetiletých milenců. Holka s krátce přistřiženou černou ofinou, s dlouhýma nohama a krkem jak labuť, mládeneček s oddanýma šedýma očima. Podle maestra zdědí jednou fabriku na olejové barvy, dívka továrnu na auta v Miláně. (Padesát ručně sestavených vozů HR ročně.) Otevřeným oknem jsem je slyšel, stejně jako svatebčany.

„Dej ze mě ty ruce pryč, prosím.“ Až na to, že to nebyla prosba. „Už jsi skončil? Proč to neděláš sobě?“ Vypadali jako dvě hrdličky.

„Jsi krásná,“ soudil mládenec.

„Nelži.“

Z druhé strany měli taky okno dokořán. Muž dýchavičně soudil: „Vypadáš líp oblečená. Jsi moc těžká. Nechtěla by ses odsunout? Příští sobotu přijede tvoje matka.“ Funěl.

Myslel jsem na Viliho Felda. Čím se podobá život ruletě. Nese to riziko, i když se nezdá. Hrdí ztrácejí glanc, bezvýznamní určují, kam se popluje. Vata v uších ani klapky na očích to nevyřeší. Bylo by dobře, kdyby se každé včera rozpustilo v dnešku. Až na rozpouštědla paní Evženie Novákové-Ormandy. Čím krmit duši, aby prospívala? Co je lepší? Být silný, moudrý a zdravý, nebo mít štěstí?

Byl jsem rád, že mě nikdo nemůže vidět ani slyšet.

Viděl jsem v duchu, jak V. F. pekl své černé obchůdky na začátku války s vrchním ve sklípku v Rybné ulici, kde se obchodovalo masem a zlatem a cizími valutami a hrál se poker. Číšník měl kurs první pomoci. Dával umělé dýchání karbaníkovi, kterého ranila z prohry mrtvice. Kde byli teď? Vrchní z hotelu Flora se stal komisařem pražského gestapa, jistý Josef Böhm. Než ukázal odsouzencům sekeru, vodil je Prahou a ujišťoval je, že bude krásná i po nich.

„Měl jsem rád své povolání. Víc, než staříci věděli. Trefilo to mou povahu, sklony. Vynahrazovalo, co jsem za války zameškal. Nelítat vysoko, nízko taky ne. Nahoře se člověku zatočí hlava. U země si nabere prach do nosu. Dole si urousá křidýlka.

Život jako druhý díl. Nečekané pokračování.

Jednou zaplynovali dvacátý barák v Cikánském lágru, kde byli Rusové. Tisíc chlapů. Rozsekali esesákovi hlavu lopatou. Nechávali mě za skrojek chleba drhnout podlahu, aby dokázali, že jsou kulturní. Než se stali adepty cyklonu B. A než přišli další.“

Nebyl jsem první, komu dával rozumy v lágru, jako Colette z Antverp nebo Lee z Leeuwardenu. Uznal po válce, že nemá smysl vytýkat štěňatům, že jsou poloslepá. Člověk se rodí každý den znovu. Sbírá zkušenosti. I kdyby – jak se později ukázalo – to bylo vyhánění ďábla belzebubem. Podobné iluze sdílela miliarda lidí. Velryby všech zemí se spojily. Zároveň jsem nemohl být daleko od pravdy, co sledoval, když mi radil, abych se vyučil řezníkem.

Spousta lidí mu skoro vytkla, jaké měl štěstí, že přežil. Někdy si v noci překládal pojem štěstí, aby je pochopil. Je to rovnice, tak složitá, že ji chápeme jen jako slepec. Přizpůsobivost. Sebedůvěra. Drzost. Měl hned po válce peníze. Smysl pro humor, kterému málokdo porozuměl.

Zíval jsem jako lev. Někdy se budí člověk prudce, jako udýchaný, jako by ze spánku k probuzení běžel.

Slunce mi olizovalo tvář, vlasy, ruce. Člověk by nechtěl být nikomu vlkem. Není to jen v jeho rukou. Třeba proto se upínají lidi k něčemu, co by mohlo být lepší a nevysvětlovalo se pouhou existencí. Cítil jsem své odpočaté tělo. Maličko rozjitřenou duši. Zavinila to paní Nováková-Ormandy a V. F. Neříkal v Auschwitz-Birkenau, že nesmíme změknout? Položil jsem si ruce na břicho. Člověk by v takový okamžik chtěl, co i vyslovit by znělo trapně. Jistě jsem zkažený, jak zákon káže. Zachytilo se ve mně, čím jsem se musel prokličkovat a vyžilkovat, jako se liška trhá z pastí, i kdyby si měla překousnout pracku. Ale jsou chvilky, kdy si i zkažený mezi zkaženými připadám ryzí. Těžko bych to asi někomu dokazoval. Taky to nikomu nedokazuju. Stačí mi život. Víc odměna než zákon a trest.

U nádraží mě obklíčily tři cikánské děti. První přede mnou roztáhlo noviny, druhé dvě mně v mžiku prohledaly kapsy. Krást necikánovi pro ně není krádež. Chápal jsem situační morálku, která si vyhlašuje zákony podle potřeby okamžiku.

Ležel jsem na posteli na zádech, jako brouk. Mám asi jizvy i v očích. Je někde na světě můj nezvěstný tatínek, který se ztratil, když mi byly dvě vteřiny? Otec mezi živé, maminka na druhou stranu? Co kdyby mi odkázal padesát tisíc? Mohl jsem mu být dobrý, abych ho zachránil, jako smyšlený charakter? Nešel jsem ho hledat, jako svého povedeného tatínečka, sturmmana Einsatzgruppen C Waffen-SS, Luster Liebling, můj kamarád z válečného židovského sirotčince v Belgické 25, otcovrah, sám sobě bůžek pomsty.

„Povedlo se vám už hodit válku za hlavu?“ zeptal se včera V. F.

Lhal jsem.

Ležel jsem v duchu před koupelnami v Auschwitz-Birkenau v říjnu 1944, už nakrmený cyklonem B, špinavý od zvratků, krve a vyprázdněných střev, v hroznu do sebe propletených mužů, žen a dětí, starců a batolat, nemocných, zdravých a nahých. Do posledního dechu jsme se strkali, kousali a drásali a dusili a kašlali krev. Zvenku bylo na koupelně okénko z nerozbitného skla na dveřích bez kliky zevnitř a nápis Brausenbad. Vydloubali jsme si oči, propíchli bubínky, ukousali nosy a prsty a brady. (Omlouvám se.) Zapletli jsme se a zauzlili, rukama, nohama, vykloubenými končetinami, jak jsme lezli jeden přes druhého, aby se někdo dostal ke stropu, po hlavách dětí, těhotných žen a těch nejstarších a nejslabších, protože ke stropu se dostal plyn ze zelených krystalků hozených do koupelny německým popravčím technikem stropem až naposled. Nebyla to už aréna. Byla to masová vražda. Slyšel jsem řev a pláč a sípání. Kašlání a chrchlání. Byl jsem jeden z těch, kteří se dusili. Slyšel jsem bušení na dveře, do zdí, škrábání nehtů do betonového stropu a stěn. Už utichly kletby na Němce i na naše lidi. Modlitby a prosby a řev. Překrylo to ticho. Roztrhly se mi plíce. Bylo mi sedmnáct. Pronikla mě hořká mandlová vůně. Viděl jsem padat muže a ženy, zabíjené, protože se narodili. Zabodly se do mě hroty železných vidlí. Lidé ze Sonderkommanda, kteří nás vytáhli jako polena a postříkali ledovou vodou z hydrantů před krematoriem, abychom se oddělili a mohli nás upéct v německých pecích firmy Topf a synové, i po válce v provozu. Los, los, dali, dali, dali. Schneller! Rychleji. Fertig machen. Umřel jsem a ještě jsem žil. Žil jsem a umíral znovu a znovu a znovu. Křik esesáků. Dlouhoznějící ozvěna.

Přicházeli ke mně zase hauptsturmführer Walter Rudnick, rottenführer Schertz z Wuppertalu, kde měli už před padesáti roky zvýšenou pouliční dráhu, vláček, v němž se jako kluk v krátkých jelenicových kalhotách a v od babičky Herty upletených bílých podkolenkách vozil rottenführer Jochen Rieger, který si neodpustil, aby do půlnoci někoho nezastřelil a začal správně svůj příští den. Člověk neoblomných zásad. Ani ho nenapadlo pokládat německou válku za nejzbabělejší, jakou kdy některá země vedla, proti bezbranným, nevinným a potom v lágrech vyhladovělým, ustrašeným a nemocným. O kterých jsem četl v novinách, že berou pravidelně své řádné vojenské penze za každý odsloužený den, na rozdíl od německých dezertérů, a zpovídají se – pokud už dosáhli požehnaného pokročilého věku – kněžím, aby odešli ze světa nezatížení hříchem a čistí jako slovo Páně.

Vstřebával jsem chraptivý, surový hlas rottenführera Riegera, který se slyšel, jen když řval. Každému zastřelenému zazpíval Schlaf, Kindchen, schlaf, Am Himmel ziehn die Schaf… Nebo: Wer hat die schönsten Schäfchen? Die hat den goldene Mond…

Protáhl jsem se. Dostával jsem hlad. Takhle jsem si směl pospávat v Belgické 25, v neděli v sirotčinci, kam mě odložila teta Magda, když už si nevěděla rady ani se mnou, ani se svou finanční situací, abych byl později v kondici, když byla závodní dráha mezi dráty, a svedl jsem to ještě, i s úplavicí, uběhnout rychleji a dál.

Ležel jsem ve Zlatém nektaru, jako když zacloumal zvoncem školník Abraham Rothberg, prohlášený Lusterem Lieblingem za antisemitu, blba a veršotepce bez nadání, původce spisu o meči a legendě, zvaného Golém nebo Krysa. Pračlověk Weltfein Flusser mu říkal židovský Hitler.

Luster Liebling reagoval na Viliho Felda po svém. Vystihl stěžejní: „Ten, co chce přeplivnout svůj stín? Kdo pořád říká, že život je krátký, protože ho chce mít co nejdelší?“

Zásada Belgické 25 od sklepa až na půdu a do zahrady, kde si Krysa Rothberg pěstoval kedlubny, aniž jsme mu dopřáli, aby dozrála i ta nejneduživější, spočívala navzdory Plešounovi Leoncavallovi v tom, že když někdo skočí z Karlova mostu do Vltavy, znamená to pro ostatní udělat totéž.

Z paměti se mi vylouhoval i nosatý pan Reinhard Rilke řečený Orel, z Hagiboru blahé paměti. Měl na politiku Německa vlastní názory. Vyčítal západním mocnostem, Anglií s panem Chamberlainem počínaje přes Francii s panem Daladierem až po Ameriku, že se nevyznají v Hitlerových záměrech. Kdyby ho nechali vzít si Evropu dobrovolně, visel už Stalin na lampě v Kremlu a lidi měli o podívanou postaráno. Západ si nedá poradit, jak se ukázalo už v roce 1917, když pan Woodrow Wilson vytáhl do války, aby nad zkrvácenou rakousko-uherskou armádou vybojoval pro Lenina a Mussoliniho volné pole. To se Konymu Lewitovi nelíbilo. Starali se nám o zábavu. Zasvěcovali nás do silokřivek minulého i budoucího uspořádání světa. Pro Hitlera se dělí, jak napsal v Mein Kampf, svět na čtyři díly. Anglie je královna moří. Japonsko císař vší Asie. Amerika si vystačí na svém písečku mezi Pacifikem a Atlantikem. (Počíná si jako Pevnost Amerika, ale ať si nemyslí, že jim porostou stromy až do nebe a že budou natrvalo nedobytní.) O Evropu se postará matka – Německo. Hlavní země světa. Pro Konyho Lewita se správná oprátka pro Hitlera už za Uralem pletla.

Věděl jsem už před Auschwitz-Birkenau, že život je aréna, kde člověka ušlapou, nebo bude šlapat na druhé.

Vybral jsem si velrybu, abychom tomu s Ervínem Adlerem uplavali. Jedu domů. Nehodlám plivat do talířku, který budu zítra vyjídat. Škoda, že jsem neviděl dopředu. Ve srovnání s tím, co předcházelo, není divu.

Vzkazoval jsem v duchu V. F., že v břiše velryby málokdy chtějí od všech všechno. Od někoho ručičky, od jiného mozeček. Od všech páteř. Obratel, plotýnku. Nejchoulostivější místo, aby se člověk narovnal nebo ohnul. Rovnost, kterou velryba uzná. Se srdcem nebo původními myšlenkami už to není tak horké. Člověk si rozdělí trochu srdce, trochu svědomí, jako u řezníka. Ervín Adler mohl sepsat spisek podle Bedřicha Engelse: Podíl páteře na odlidštění opice. Zkoumal, co je v povaze rozmazlených, že mají radši mechanického slavíka na péro, než aby si vyšli do polí poslechnout křehoučkého ptáčka z masa, krve a peří.

Mám rád svoje tělo. Vychovatel Fredy Hirsch v Terezíně na L 218 v Domově chlapců mě zasvětil do tajemství. Zavolal si mě na kobereček. Nenastoupil jsem na kopání krytů pro německou nemocnici. Důvod byl blbeček z Berlína. Vysvlékli ho před čtrnácti dny z uniformy Hitlerjugend. Jeho tatínkovi, pilotu Luftwaffe, našli židovskou babičku. Odmítal vyhazovat z jámy hlínu, kterou jsem nakopal. Hirsch zjistil pohledem i laskavým dotekem, že mám jemnou kůži na stehnech. Nabídl mi krajíček chleba s margarinem a portugalskou sardinku, které dostávalo vedení od komandatury. Objevil mi, že ryby mohou létat a ptáci plavat pod vodou. Strach, že je to nakažlivé, mi vyvrátila slečna z německého cirkusu s židovskou maminkou, Tanga, původním jménem Inge Strassová, za dvě deka margarinu, týdenní příděl deset deka cukru už jsem neměl. Po válce mě Kůstka, Hanka Kaudersová, které jsem to svěřil, občas pohladila po tvářích a ptala se, jestli nemám chuť na sardinku.

V rodinném lágru v Auschwitz-Birkenau, jehož osazenstvo chtěl začachrovat Heinrich Himmler s Američany za deset tisíc nákladních aut a sešlo z toho, protože Američani nehodlali zmotorizovat Wehrmacht, vyzvali lidi z podzemí Hirsche, aby vedl povstání. Chystali se v březnu zaplynovat děti z rodinného lágru. Měl neposkvrněnou pověst, mravní autoritu nezištných. Lidi by za ním šli. Bál se masakru dětí. Otrávil se kyanidem. Den předtím se ptal esesáka ve službě, kolik zabil dneska lidí. Esesák ho zbil do bezvědomí: „Můžeš se vsadit, že nezemřeš na kornatění tepen.“

Propojovalo se mi všechno s tělem. Tělo – projevy těla – stěžejní důkaz, že ještě žiju. Svítilo na mě sluníčko.

Vnutil se mi do představ ještě V. F. Leželi jsme s Kůstkou na trávě v mechu mezi dvěma padlými borovicemi. Byl slunný podzimní den, 23. září. Za krajem lesa se vlnil rybník. Veverky louskaly žaludy a oříšky a házely po nás slupky jako Kůstčiny sestřenice. Kůstka s sebou vzala péřovou deku se žlutými, modrými a růžovými výšivkami, kterou dostala od rabína z Pětikostelí, a košíček s chlebem, vaječnou pomazánkou a pivo, hotová Červená Karkulka. Zesílily jí ruce. Nohy měla jako královna. Na louce za rybníkem se pásla prasátka, koně a ovce a kozy. Kůstka mně šeptala, co jí napovídala něha. Brali jsme se ústy navzájem do jiného světa. Najednou jsem zahlédl, jak se k nám blíží Vili Feld. Ochabl jsem. Nechápala, co se stalo. Lekla se, že snad udělala něco špatně? Zošklivilo se mi na ní něco? Pověděl jsem jí, že jsem asi lepší jedlík než kuchař. Styděl jsem se to nechat na ní. Svěřil jsem se jí s vidinou, jak se k nám blíží pasekou V. F. a oceňuje, jak jsme se tu zařídili. Hodil jsem po veverce jedlovou šišku.

„Víš,“ řekla tenkrát Kůstka, „když tě má holka ráda, udělá pro tebe všechno.“ Nechtěla se stydět nebo si vyčítat, v čem byla nevinná.

„Nejsem jenom kus masa,“ řekla. „Co víš o mojí duši?“

Zdálo se mi, že všechno.

Měla vlahé rty, smutek v zelených očích. Zažila hodně mužů, málo rytířů. Vracelo se jí to. Byla vlhká mlékem.

Viděla, jako já předtím v duchu Viliho Felda, gefreitera, který si u ní v posteli prozpěvoval:

In München steht ein Hofbräuhaus
eins, zwei, drei…
In München steht ein Hofbräuhaus
eins, zwei, drei…
In München steht ein Hofbräuhaus
eins, zwei, zuffé…

„Ničeho se neboj,“ šeptal jsem v duchu.

Moje představy zůstávaly s Kůstkou, moje ruce se mnou.

Kůstce rostly nazrzlé vlasy do kaštanova. Měla na sobě, než to svlékla, chrpově modrou blůzu s nabíraným límečkem a křidélky na rukávech až k zápěstím, modrou látku kalhot se svislými skořicovými a hnědočervenými pruhy, protkané zlatými nitkami. Nosila vysoké jezdecké boty z umělé kůže se stříbrnou přezkou přes nárt.

Nahá vypadala cudná a bezbranná. Měla, co nemá moře, hvězdy ani hory. Nepopsatelnou ženskou vznešenost, která zušlechťuje mužské protějšky. Dýchal jsem v duchu na její klín, abych ji ohřál. Pec. Měla v sobě prázdné místo, o němž jí říkala zabitá maminka, že je v něm láska rodičů, a kam mohl vejít, kdo k ní přicházel čistý, zasloužil si to a měl sílu do ní vstoupit. Nikdo, koho nepozvala. Nezáleželo na tom, kolik měla mužů. Měla radši šero než světlo, aby nebylo vidět tetování na rukou a na břiše.

Mohl bych s ní chodit po vodě, ne proto, že zmrzla na led. Pravda i sen. Měla v sobě, co se vedle mě a ve mně měnilo. Věřila bolesti. Svým strachům. Bolest ani strach jí nelhaly. Hauptman Daniel Auguste Hentschel jí v nevěstinci u řeky San říkal, že budí-li se muž deset let vedle jedné ženy, vidí to jinak. Šeptal jsem jí, že budu vždycky s ní, na její straně. Měla hrůzu, že se na ni někdo kouká. Snad maminka, kterou zastřelili na mostě tři dny před koncem války, otec, který skočil v Auschwitz-Birkenau v Cikánském lágru před barákem číslo 21 na dráty s vysokým napětím, nebo bratříček Ramon, který šel do komína rovnou z rampy v noci z 28. na 29. září. Věřila, že prvorození nechávají v lůně matky, co přinese na svět až druhorozený. Přicházejí, aby pro ty, co se teprve narodí, něco připravili. Hračku, místnost. S Ramonkem to skončilo, protože ho zabili, když mu bylo čtrnáct a dva týdny. Pan Blum by řekl na vysvětlenou: Osud tomu chtěl. Chtěli to Němci. Zdálo se jim mužné a prozíravé zabíjet děti. Snažil jsem se ji přesvědčit, že v nikom nemohou zabít všechno. V duchu mě laskala, kde a jak jsem chtěl. Rukama, ústy. Kůstko. Kůstečko. Můj nejdražší miláčku.

Zatmělo se mi před očima. Zdola zněl konec menuetu.

8

Za hoteliérovu snídani ve Zlatém nektaru bych se mohl přetrhnout. Odpustil mi, že zvony už vyzvánějí dvanáctou. Podával vajíčka se šunkou (tvrdil, že je francouzská), bílé kafe, topinky s libanonskou zavařeninou, jahody, fíky, ostružiny. Posadil se ke mně se sklenicí muškátu.

„Je to dobré na krev.“ Chutnalo mu jen ve společnosti. Přivřel oči: „Na…“

Pochopil jsem.

„Hledal vás pán s šedýma očima a špacírkou.“

„Jak vypadal?“

„Jako obchodník. Spisovatel nebo herec. Mohl to být hazardní hráč, když už se ptáte. Vypadal slušně. Jako důstojník ve výslužbě. Možná cesťák. Měl tvrdý přízvuk. Emigrant?“

„Neřekl, jak se jmenuje?“

„Ne. Ještě se staví.“

Domyslel jsem si.

Hostinský znal polského emigranta, básníka, který žil v Trastevere. Měl kožený zápisníček, do kterého si črtal, nikdo neví co. Jaktěživ nic nezveřejnil. Utopil se v řece Arno. Musely to být nebezpečné verše, i pro něj. Vracel si lidi, kteří se mu vytráceli z paměti? Zeměpis, který představovala muzea? Zpochybnil svou úlohu ve hře, jejíž charakter byl už dávno určen? Objednával si nejdřív polévku a to další až podle chuti, kterou v něm polévka probudila. Nic si neobjednal dvakrát, i kdyby mu to sebevíc chutnalo. Tvrdil, že nic už není tak chutné, když si to zopakuje. Jídlo smí být jen premiéra. Nenechal si, kromě vína, dolít ani druhý hrníček kávy. Nemohli ho umluvit, uspěchat. Vrchní ho za trest nechávali na příkrm čekat půl hodiny.

„V neděli svoje hosty zásadně nebudím.“

„I kdyby jeho kůň vyhrál dostih?“

„Spal jste dobře?“

„Molto bene. Je to můj známý, maestro, assagnu totto.“

„Vytrávilo vám?“

V tlusté tváři hostinského se ztrácely vrásky, které mu denně přibývaly. Utíral se do zamaštěného damaškového ubrousku. Dal si přinést červenou polévku s černými mušlemi. Přikusoval bílý italský chléb zažloutlými silnými zuby jako tygr. Kuchtík přinesl od ledu ústřice. U stolu to zavonělo. Ústřicemi se člověk napojuje až k Napoleonovi. Připomínají ještě něco, dodal. Opět jsem si mohl domyslet. V hoteliérových chlapeckých očích se mihlo rošťáctví s kapičkou nestydatosti.

„Nedají se podceňovat.“

Nikdy se jich nepřejedl. Nemusíme sbírat drobty z boháčova stolu. Díky ústřicím ještě není na huntě. Zapíjel to ročníkem 1944 a 1945, kdy bylo zaplaťpánbůh hodně slunce a pršelo, i se zřetelem na ztracenou Afriku.

Vyhnul se pohledem manželce Fiorele. Nezapít oběd znamenalo urazit kuchtu a kuchtíka. Jeho víno vinaři netrávili, aby vykvasilo rychleji. Vybíral si. Ve Francii upalovali rozřeďovače vín před zraky rozlíceného obyvatelstva. V Itálii nemine týden, aby se někdo nezabil metylalkoholem.

Znal ročníky, kdy se urodila réva. Byl hřích mrzačit přírodu, živiny země. Nepočítá vzduch, podzemní i nebeské vody, slunce tří ročních období.

„Byl zvyklý mít peníze?“ zeptal se na adresu mého známého. Podíval jsem se na hostinského.

„Vypadal, že ví, co je to neštěstí.“

„Jak se to pozná?“

„Poznáte to.“

Neřekl čím a jak. Stačí mu zblýsknout tvář. Už se nemusí na nic ptát.

„Asi zná pár příběhů, které končí smrtí.“

„Dá se to tak říct,“ řekl.

„Nejste náhodou jasnovidec, maestro?“

„Mohl se posadit a počkat. Měl zlaté hodinky. Nechce se mu hrát druhé housle? Měl pronikavý pohled. Něco, čím se odloučil od druhých. Oči, na které se nezapomíná. Temně šedé. Vstřebá jimi za vteřinu víc než ospalec za dvacet čtyři hodin. Na ženské takový pohled platí. Musí mít tajemství. Co znamená klíč k němu. Co nikomu nesdělil ani nezprostředkoval. Co nikdo neví. Možná ani on sám.“

„Tolik tajemství nemá,“ řekl jsem.

V Itálii se uhrančivým očím říká lettadore. Fiorela před tím děti chránila. Spouštěla u kočárku záclonku.

Měl známého s takovýma očima. Maloval koně, milostné scény ze života koní. Špatně skončil. Jako polský veršotepec. Opouštěla ho paměť. Takové lidi si člověk líp pamatuje, bohužel. Nebo bohudík? Zná jedince, kteří se zastaví, nedají nikomu sbohem nebo nedejpánbu adresu. Bydleli v dětství vedle takového Krysaře. Všichni mu nadbíhali, opatrně. Zároveň se ho štítili. Nemám ponětí, kolik je v Římě, Neapoli nebo v Benátkách krys. A skoro stejně krysařů.

Mazal jsem si další topinku libanonským jahodovým džemem. Naléval jsem si třetí koflík kafe. Dostalo se to k maestrově neobvyklým hostům. Jeden léčil astma pohledem. Popsal mi ho. Krásná sicilská rasa. Nos, řasy, obočí. Zuby, pleť, brada. Tvrdil, že se nedochůdčata mají zabíjet po narození. Dřív než začnou vnímat bolest nebo později méněcennost. Než si uvědomí, že žijou. Není dobře zatěžovat společnost kriply mezi nemluvňaty. Nevadilo mu, že to provozovali nacisti. Říkal tomu krásná smrt. Dával rodičům a úřadům na rozmyšlenou měsíc. Odvolával se na jistého Jeremy Benthama, který žil mezi roky 1748 a 1832 a uveřejnil spis o tom, že se má maximalizovat štěstí a minimalizovat bolest. Neviděl rozdíl mezi zabít a dovolit umřít. Odvolával se i po válce na Němce a jejich „neužitečné jedlíky“. Na zámek Hartheim, kde usmrcovali retardovaná batolata hladem a zápalem plic. Nebo na dům v Pirně, kde zabíjeli své retardované a mrzáky a kam dodnes nikdo nevkročil.

„Vím, kdo to byl, maestro. Není tak nešťastný. Trochu opuštěný. To přejde. Znám ho. Hráli jsme spolu v Terezíně a jednou v Auschwitz-Birkenau fotbal.“

„Je to hevreo?“

„Hevreo, maestro. Jako já.“

„Nevěděl jsem, že jste hevreo, signore Kraus.“

„Jsme oba hevreo. Byli jsme spolu ve třech lágrech.“

„Jeden hevreo objevil vakcínu proti beri-beri. Hevreo také objevili inzulin proti cukrovce. Nedostatek bystrosti a inteligence se jim nedá vyčítat.“

„To nic,“ uklidnil jsem ho. „Neberu si to.“

Chtěl vědět: „Je to fotbalová hvězda, manažer, nebo majitel mužstva?“

„Vyrostl v dostatku. Conosce molte persone. Potkal hodně lidí. Naposledy mě. Není divu. Přesouvá se ze země do země. Má to v krvi. V Izraeli se mu nelíbily jejich obchodní manýry. Snaží se žít si líp, než žil za války.“

„Kdo ne, signore Kraus?“

Neřekl jsem mu, že mi svedl první dětskou lásku, Ťuhýka, Utinku Winternitzovou. O hypnotických účincích jeho třpytky. O síle od pasu dolů. Čím dráždilo tajemství, které si nesl v očích. Nejenom mě. Krysař, ano i ne. Spíš ne. Nebo jen sám sobě. Mně. Nebo že si přivydělává účetnickými pracemi ve starožitnictví.

„Čeká na vízum do Austrálie. V Izraeli se mu asi nevedlo.“

„Incominio a capire.“

Začínal rozumět. Neznal hauptsturmführera Rudnicka, který zabíjel z idealismu, nic extra z toho neměl. Dohlížel na stříhání vlasů na žíněnky, aby ani chloupek nepřišel nazmar. L’Andanto del barbiere. Šel k holiči. Mají otevříno jako restaurace, i v neděli.

„Připomněl mi Fabia Fabriho, štamgasta. Hrál jen o peníze. Bydlel u mě osmnáct měsíců. Platil denně. Pagano ogli garone. Jako dítě už lhal jako dospělý a v dospělosti jako dítě. Díval se na hodiny do prázdna. Mohl jste ho pokládat za blbce. Nebo za lháře, lenocha, podvodníka. Budižkničemu. Omyl. Pamatoval si karty osmi lidí. Nešvindloval. Stačila mu paměť. U karet si objevoval pravdy a pravdičky o životě. Pronášel, co si protiřečilo, jako by se každá pravda dala vzít ze všech stran.“

Maestro pozná hosta i podle klobouku. Fabio Fabri se nerad česal. Nechával si buřinku na hlavě. Jedl s ní, hrál, snad i spal. Hostinský nemůže proti nikomu nic mít, ani proti ambulantním zaměstnáním, nemluvě o rase. Hosté jsou jako bolavý zub. Dokud je v dásni, bolí. Když ho vytrhnou, chybí.

„Proč se mu nelíbilo v Izraeli?“

„Chtěli, aby se učil střílet. O střílení věděl. Nechtělo se mu zabíjet. Viděl víc zabíjení, než chtěl. Chápal, proč se musí člověk bránit, aby ho nezabili, ale nechtěl se na tom podílet. Měl byteček s jednou místností jako bunkr. Beton, železo. Na skobě na zdi plynovou masku. Kdyby snad někoho v Bagdadu napadlo místo voňavky v Tel Avivu rozprašovat sněť, mor nebo neštovice. Přispívá stát. Je rád volnější. Viděl to jako manželství, v němž je odsouzen žít s někým, koho nemá rád. (To myslel ty druhé.) Manželství pokládá za vleklou nemoc. Hodně jsem se od něj jako kluk naučil. Je trochu rebel, hodně pro sebe. Známá tvrdila, že až moc. Chce všechno po svém. Je se sebou nespokojený, ačkoli na to nevypadá. Zarputilý a tvrdohlavý. Vezme si něco do hlavy a nepustí to. Tak je teď tady.“

„Itálie má venku deset milionů emigrantů. Nemluvím o těch ilegálních. Perou se o chleba. Kdo už nechce mít dvě želízka v ohni? Che partasu vuole? Nechte ho jít, kam chce, kdy chce a jak chce. Jako krysa za ementálem. To je demokracie.“

„Jinak by to s ním ani nešlo, maestro. Má to vrozené.“

Maestro Cézare Zamponi slyšel o Věčném Židovi. Zaujalo to Danteho, zrenovoval kvůli tomu latinu. Viděl ilustrace Gustava Dorého. Vousatce, kráčejícího s vysokou holí a v rozepnutém kabátě až k patám, s rozevlátou kšticí napříč Andami. O Ahasverovi, který nemůže žít ani umřít, odsouzen bloudit světem. Ve volném čase toho maestro spoustu přelouskal.

„Mohou se vrátit, když chtějí, ne?“ řekl jsem.

„Když mají na zpáteční cestu čím se pochlubit. Rodině, známým v obci, v baráku. Nejenom oblekem s velkými vycpávkami. Pokud neztratili pověst.“

„Je těžké zapomenout na zemi, kde se člověk narodí. Nesmí se to ani přeceňovat.“

„Občas odejít uleví. Vyváží to buď hodně peněz, nebo svoboda. Itálie patří od roku 1870 všem Italům. Je tu demokracie. Všem se nikdo nezalíbí. Máme deset vlád měsíčně. Ten váš známý se snad nesmí vrátit, kdyby chtěl?“

„Byla to podmínka, než mu dali pas a výjezdní povolení.“

„Co je to – výjezdní povolení? Nestačí pas?“

„Aby si nemyslel, že si odjede a přijede, kdy se mu zlíbí.“

„Proč?“

„Musel by si zase zažádat o výjezdní doložku.“

„Je to háček?“

„Spíš zeď, která se nedá přelézt, maestro.“

„Měl jsem za to, že výjezdní povolení se vydává na zboží, dobytek. Na domácí zvířata.“

„Je to pro lidi.“

„Pro lidi za zdí?“

Chtěl vědět, jestli věřím v osud. Nerad.

Maestro s ústřicemi končil. Byla to krkolomná snídaně-oběd. Nechal si uklidit stůl, aby mě to nerušilo. Hodil svůj umatlaný ubrousek do talíře.

„Pas a výjezdní povolení? Zeď? To je hodně byrokracie.“

Vrtalo mu to hlavou.

„Je to jeden úřad, maestro.“

„Ministerstvo zahraničí.“

„Vnitra.“

„To musí být mohutné ministerstvo.“

„Je to velryba, maestro.“

„Jiná země, jiné zvyky.“

„Každý kraj má něco, maestro.“

Než Vili Feld odjel, připomínalo mu to zoologickou zahradu, kde dostanou všichni najíst a napít a přiměřený výběh nebo voliéru, klece, pod neustálým dohledem. Mateřskou školku s odrostlými chovanci. Mezi ctnostmi, které velryba uznává, hrdost odumírá. Pěstuje spíš závist. Odvádí to od skutečných zádrhelů. Důstojnost je v nedohlednu. Je to pořád polozvířecí touha přežít, když ne za každou, alespoň přijatelnou cenu.

„Jen si to mění košili.“

„Zmatené stádo může vést i prašivá koza, říkají na Sicílii.“

„Řeknou člověku: Tady máte pas, výjezdní povolení k vystěhování, ale je to jednorázové. Už se nevracejte. Nebyl to zákon, jen výrok úředníka. Nebral to možná doslova.“

„Ultimátum?“

„Úřední soutěž kdo s koho.“

„Štěrbina ve zdi.“

„Neříkejte.“

„Něco hledá?“

„Snad sestru.“

„Ztratil sestru?“

„Malou holku. Soničku.“

„Prošel jste zdí?“

„Dá se to tak povědět. Mám Itálii jako výběh. Než se vrátím.“

„Někdo má cestování v krvi.“

„Jistě, maestro. Důležité je nevykrvácet, než tu štěrbinu ve zdi prolezete.“

„Nemá k tomu co říct?“

„Nic moc.“

„Kdo si hraje s kočkou, má škrábance.“

„Pustili mě prvně ze řetězu, maestro.“

„Půjdete se svým přítelem?“

„Bude asi u holiče.“

Maestro vyšťoural z mezer mezi zuby zbytek ústřic.

„Není dobře spát mezi hroby, když nechcete mít divoké sny,“ řekl. „A chiu piu amiamo meno dire. Všecko se dá obrátit vzhůru nohama. Koho máme nejradši, o tom se dá říct jen málo.“

„Uměl se narodit, žádné strachy, maestro.“

„Mám ve svém okruhu nejrůznější lidi. V hotelu je máte pod zvětšovacím sklem. Vzorky všech druhů, ctností, neřestí. Vlastností. Jeden den byste je pohřbil, druhý vzkřísil. Jsou to alchymisti. Místo zlata objeví medicínu, většinou pro sebe. Jsou jako sklo, neskladní. Nikdo si s nimi neví rady: Ženské, úřady, kamarádi, ani oni sami.“

Znal Achilla Silvestriniho, obchodníka kožešinami. Zavřeli ho za osmnáct znásilnění. Maestro byl u soudu i jako svědek charakteru. Vyzýval dámy s dětskou pistolkou v ruce, aby usedly do jeho fiatky, sklopil sedátka, zatáhl růžovou záclonku a po hrátkách je vyhodil. Žádnou nezbil ani nezabil. Stačilo je vystrašit. Dělal jim proti jejich vůli děti. Dostal pětadvacet let. Neuznali polehčující okolnosti, nadbytek hormonů, nezvyklé chutě a pochybné praktiky, vášně. E necessario che lei capisca. Je nutné, abych mu rozuměl. V neděli si má jeden oddechnout. Zakuckal se, bouchnul jsem ho do zad, utišil se.

„Sia grazato il cillo. Už je to lepší. Díky.“

Veršotepec z Polska se bál, že za každé slovo v novém jazyce ztratí jedno staré. Vyschne mu pramen, jímž se napájejí slova. Pro Poláka mělo každé slovo duši. Naučil se perfektně italsky.

Včera ukradli colonellovi z náprsní kapsy saka tašku a dvě stě tisíc. Přesto se v Itálii líbí i lidem, kterým ukradli kufr.

„Věříme v mýty.“

„Jak to myslíte?“

„Jako že se v Itálii nekrade.“

Mussolinimu se Itálie nelíbila. Jeho milence, Clarettě Petaci, se nezamlouvala. Jeho synům, Vittoriovi, Brunovi a Romanovi, a dcerám, Eddě a Anně Marii, nešla pod nos. Taky milence, kterou obdařil choromyslným synáčkem. Zdála se jim slabá, neduživá, podvyživená. Spíš služka než námořní velmoc. Chtěl jí dodat prestiž, připojit Afriku. Jako by nestačili vlastní kanibalové.

Fiorella na nás vrhla od výčepu pohled. Jako na děti, které chodí pozdě spát a ještě později vstávají. Její černé obočí vypadalo jako cesta vytesaná do skal a úbočí čela. Bála se, aby manželovi nezaskočilo do nesprávné trubice. Je to zlozvyk, mluvit při jídle. Dětem to zakázala. (Jako házet kosti za hlavu, šťourat se v zubech, plivat přes hlavy spolustolujících, nebo snad dokonce čůrat pod stůl.)

Cézare Zamponi si otřel ústa těžkou rukou, připomínající tlapu lva a zkrvavenou tlamu po kořisti.

Colonello se bavil o rozdílu mezi bytím a svědomím, mezi duchovní a smyslnou láskou s takovým zaujetím šelmy, že přišel o dvakrát sto tisíc.

„Budeme se muset víc modlit,“ dodal maestro. „Vy jste tu nebyl. To jste si ušetřil, věřte mi. Fašisti s námi zacházeli jako pasák s třináctiletými prostitutkami, které bijou, domlouvají jim, a když neposlechnou, zřežou je. Zabijí nejdřív odpadlé, pak opotřebované. Nemluvím o líných. Kdo se trochu zkurvil, už se s nimi vezl. Je nás tu hodně zkurvenejch.“

„Známe své pappenheimské, maestro.“

Mussolini se, když chtěl vidět inteligenta, musel podívat do zrcadla. Jedna z jeho milenek je někde v Americe, bude jí kolem šedesátky.

„Kdo se brodí trusem, páchne hnusem.“

První tvář nasadil maestro, když jedl, druhou, když přišlo na fašisty, třetí, pokud mluvil o fotbale. Italové bojují nejurputněji mezi sebou. Nalil mi. Války končí za pět minut dvanáct na straně vítězů, ať bojovali předtím s kýmkoli.

„Máme své vlastnosti, tradice, svou inteligenci a zodpovědnost…“

Připili jsme si na mého známého, na výjezdní doložky k pasu, aby velryba vyhlásila laskavější zákony, i ty nepsané, a mohl odjet a směl se i vrátit. Na Itálii…

„Na ty svatebčany, maestro.“

„Díval jste se?“

„Poslouchal.“

„Bavil jste se?“

„Kdykoli mě probudili.“

„Naučili vás něco?“

„Nedíval jsem se. Jen jsem slyšel.“

„Dobré?“

„K popukání.“

„Doufejme, že měli v Di Pozzo dost postelí, aby se nemuseli dělit.“

„Duo letti per quattro persone? Dvě postele pro čtyři osoby?“

„O nevěstu.“

„To snad ne.“

„Někdy ženich usne jako dřevo.“

„To víte?“

„Znám své lidi.“

„Co by tomu musel říci ženich?“

„Většinou to zaspí.“

Asi o svatbách něco věděl, asi podobnou svatbu zažil. (Zato třetí.)

„Na mých pět dětí. Tři dcery, kvůli kterým div neztratím kalhoty, a dva syny, kteří mě z nich stáhnou. Všech pět má přes váhu. Nemůžou se k ničemu rozhoupat. Zkazila je bomba. Nebo se na ni vymlouvají.“

„Myslíte si vážně, že vypukne atomová válka?“

„Spíš ne. Ne pokud se bojí jeden druhého a odplaty z ponorek nebo z vlaků, co jezdí sem a tam.“

Pak řekl, že v Itálii někoho oškubou i o poslední liru, ale pak si pro něj stáhnou košili. Svět na tom bude hůř, až odumře všechen soucit, porozumění a strach. Lidi by měli číst Dostojevského. Nebo Edmonda de Amicis. Jeho tři dcery? Mají jednu matku, jednoho otce a každá je jiná. Když něco chce od první, musí si to holka nejdřív rozmyslet a pak to buď udělá, nebo ne, ale když ano, spolehlivě a hned. Druhá odpoví bez váhání ano, a pak to trvá, i když to nakonec provede. Bylo by lepší, jak se říká, poslat ji pro smrt. Třetí pozná sama, co je třeba udělat. Hned se nabídne. A udělá. U obou synů je to jednoduché. První řekne ano a udělá, druhý se radši vymluví a neudělá, co by se za nehet vešlo. Pak se řekne una familia, jedna rodina.

„Nepomlouvej děti ani mě,“ ozvala se od výčepu Fiorella. Slyšela poslepu.

Včerejšky jsou pro hostinského prošlým jídelníčkem. Špatně zapít oběd věští mizerné trávení, zastavenou stolici. Když vidí před hotelem lidi postávat donekonečna před jídelním lístkem, odhadne, kdo přijde, kdo ne. Taky nepil na zloděje ručníků, rohožek a prostěradel. Na ty, co mají za to, že popelníky jsou započítány v ceně.

Vyvěsil před Zlatým nektarem model plachetnice Ameriga Vespucciho se třemi stěžni a totem mořeplavce místo mořské panny na přídi. Rád by měl fotografii Zlatého nektaru, aby to mělo umělecký šmrnc. O placení se dohodneme.

„No necessario, to není nutné, maestro.“

Pozval bych V. F. na večeři sem?

„È meglio un buon amico che cento parenti. Lepší jeden přítel než sto příbuzných. Jak říkají Arabové: Lepší spousta nepřátel za plotem než jeden v baráku.“

„Každý pes má občas blechy,“ nechtěl jsem zůstat pozadu.

Nebo vysvětlovat, že nemám příbuzné, ani z Kůstčiny strany. Moje děti nebudou mít babičky, dědečky. Až se zeptají proč, pošlu je přeptat se v Německu. Nebo lidí, kteří tvrdí, že koncentrační tábory si hevreo vycucali z prstu. A z přirozené židovské prohnanosti zveličují, aby je lidi litovali.

„Potremo farlo, můžeme to udělat hned, jako vaše třetí dcera.“

Zabralo to dvacet minut. V. F. už musel být ostříhán, oholen, navoněn.

„Spěcháte za kamarádem?“

„Nerad nechávám lidi čekat.“

„Mně to taky nedělá dobře,“ řekl maestro.

9

Krásné věci trvají krátce.

Ti nejlepší umírají mladí.

Pouliční dívka se mu dívala upřeně do očí, než konečně promluvila: Mohla bych tě obsloužit ústy.

Rčení, aby řeč nestála.

Vili Feld stál před kinem Doria. Dávali Samsona a Dalilu. Od jedné do tří, od tří do pěti a od šesti do osmi. Noční představení v devět patnáct. Jeden plakát dokazoval, že tu uváděli už v roce 1912 velkofilm Quo vadis s požárem Říma. Nero zvedal na fotosce řízu, ukazoval nahá kolena, aby mohl utíkat. Vyhrnout si sukni o centimetr, bylo mu vidět až do žaludku.

Pucifous to Vilimu Feldovi přistříhl vzadu a prostříhal na spáncích. Vynikla úzká, dozadu protáhlá lebka. Neubránil se kolínské. V dlani žluté rukavice, vycházkovou hůl a borsalino s promáčknutým dýnkem.

„Máte se?“

„Od oběda jsem si ještě nelehl, Vili.“

Rozmyslel si už, co vzkáže své bývalé snoubence do Prahy? Díval se na fotosku Nera. „Mohli být s Nerostratem bratři. Ten zase zapálil chrám bohyně v Efesu, údajně dvakrát tak velký jako Týnský chrám. Palác z bílého mramoru.“

„Co říkáte počasí, Vili?“

„Fa tempo. Je krásně.“

„Doufám, že se mi do zítřka nerozprší.“

„Tolik vám můžu zaručit. Četl jsem předpověď v novinách. Většinou při počasí nelžou.“

„Jak jste se vyspal?“

„Moje matka, když přišlo v osmatřicátém na přetřes vystěhování, tvrdila, že by v cizí posteli neusnula. Pro dědečka by to nebylo v Americe tak čisté, jak byl zvyklý.“

„Tradice, zvyky,“ řekl.

Tu jsem si spojil s Vilim Feldem.

Kdysi o něm šla Hagiborem legenda, že mu slečna v šatně, kde byli sami, řekla: „Pojď, probudíme tvoji anakondu.“ Vydrželo mu to až sem.

Jeho někdejší posluhovačka měla klíče od bytu. Překvapila ho s dámskou společností. Zapálil tři velké barevné svíčky a asi deset malých. Plamínky putovaly po zdech, černobílé a barevné. Vytvářely obrazy.

Oba byli nazí. Popíjeli vodku. Vyděsili se a přehodili přes sebe župany.

Posluhovačka podpořila jeho pověst sukničkáře. Lačného těla. Odešla s omluvou, že se vrátí za hodinu.

Připomenulo mi to epizodu, která navázala na mé zdejší procházky. Žena propadlých tváří, bílá, že by se na ní krve nedořezal, jistě nemocná, bezduchá, smrt. Šla proti mně. Nevyhnula se. Byla by do mě narazila, kdybych se nezastavil. Mlčela. Bledá, anemická, bez života. Kalné oči, pootevřené tenké rty, bezkrevné jako tvář. Byla snad slepá? Ztratil jsem řeč. Díval jsem se do hluboko propadlých očí, tmavých jako večer. Ještě jsem neviděl živou smrt, v černém upjatém kostýmu s velkými černými knoflíky a černé blůze až ke krku, který byl nahý a dlouhý, želví. Sukně byla krátká. Vykukovala jí stehna na tenkých nohou, vystouplá kolena jako u klisny a až pod kolena vysoké kožené černé boty, těsně obepínající lýtka. Bál jsem se jí, neschopen slova. Napadlo mě, že musí mít někde blízko společníka. Neviděl jsem nikoho. Nikdy na ni nezapomenu. Propadlé tváře, potažené bledou, vyschlou pletí. Kdo by s ní šel? Kolik by chtěla? Ze tmy, jako by šel dvacet nebo víc kroků za ní, se vynořil muž v černém rozepjatém plášti. Připojil se beze slova k ženě, zavěsil se do ní a odváděl ji, aniž by padlo slovo. Mě si nevšímali. Zmizeli v noci. Neslyšel jsem kroky.

Toulali jsme se po Parioli jako staří manželé, kteří už mohou mlčet a uhodnou, co si druhý myslí. Courali jsme v Trastevere kolem barů a hospůdek. Chystal jsem se poopravit jeho mínění o velrybě, snad i proto, abych přesvědčil sám sebe. Mohl pro své zkušenosti pochopit, co maestro Zamponi nemohl. Věděl, co může vydržet člověk, když musí. Vyznal se. Měl v očích třpytku, touhu a chytrost a trochu mazanosti a stesk. To těžké, co se nedá zvážit. To malé nebo velké, vysoké, hluboké nebo mělké, co nelze změřit. Co se pořád sčítá. Prokletí paměti. Co řekl včera: „Ten nejvyšší snad je u nás nejnižší.“

Dostali jsme se ke třem věcem, které by neudělal, a třem, jichž by se radši vyvaroval.

„Záleží na tom, kdo je vagon, kdo lokomotiva.“

„Někdy jeden člověk.“

Od pátku, co jsme se potkali, se to zdálo tři, snad třicet let. Mrknul na ceník u kavárničky Traviata.

„Skleničku?“

„Zrovna jsem to chtěl navrhnout, Vili.“

„Vstoje?“

„Bude to na mě.“

„Proč?“

„Můžeme se střídat.“

Bylo příjemné se s ním bavit. O čem jsme rozmlouvali, byly kódy, které navazovaly na společnou historii, zážitky a místa, kde k nim došlo, a lidi, kterých se týkaly; někteří ještě žili, tak asi jeden ze sta nebo z tisíce nebo z deseti tisíc, a na ty druhé jsme mohli vzpomínat, jako by žili; postoje jednotlivců i společných přátel anebo nepřátel. Z třiceti tisíc Židů přežila tři procenta. Stačilo vyslovit jméno Katzensteinová, abychom viděli v duchu fotbalové utkání Řezníků nebo Elektrikářů s Kuchaři v Drážďanských kasárnách, mužstva po sedmi lidech, aby se vešli na hřiště a nepřekáželi si, na velkém dvoře s balustrádami, kde seděla na lavici trenérů a rezervních sudích a náhradníků jako královna, nebo slovo „četníci“, abychom si rozuměli v tom užším i nejširším smyslu. Včetně rychlých a strmých kariér a neslavných konců. Některé kódy nám ušetřily rozklady. Obsáhlo to lidi, prošlá nebezpečí, šibenice i kabarety, transporty na východ a tajné oslavy německých porážek. Čím kdo na kom vyzrál, vůně a tváře, šlágry a popěvky, co jsme možná přecenili a co nám zároveň zvedlo náladu. Co bylo jen mezi námi. V čem jsme se lišili od druhých, jako se tenkrát, a možná trochu ještě dneska, ti druzí oddělovali. Vzali jsme si své kódy do Itálie. A kdybychom se potkali v Austrálii nebo v Ohňové zemi, na Borneu nebo v Severní Americe, v jiném baru, byla to stejná abeceda. Některé kódy byly v němčině, jako „Schlecht? Ausgesprochen gut.“. Špatné? Vysloveně dobré. Tyhle kódy některým slovům vzaly nebo překroutily význam, jiným přidávaly. Osud tomu chtěl. Pan Lev Blum. Kavárna Aschermann v Dlouhé za Velkou operetou. Vracely nám ztracené nebo vzdálené, lidi, kteří tím na pár vteřin ožívali, ještě před časy cyklonu B. Klíč k tomu, co se dělo kolem a kdo byl pro nás kdo, srozumitelnější i pro to nesrozumitelné. Propojilo nás to silněji než to, co nás rozdělovalo.

Napadlo mě, že jsou to pro V. F. i kódy k dobám, kdy byl mladší, silnější a úspěšnější. Kdy se i těžší šrámy snáze snášejí. Budoucnost až k jisté hranici se zdá slibnější než včera. Je to neviditelný kopec, nahoru a dolů. Nemusíme ani volit svůj kámen, který stejně nikdo nepřevalí přes vrchol na druhou stranu.

A tak jsem se vedle něj viděl jako poslíček do Prahy, zároveň jako bezděký zvěstovatel starých časů, které se, bůhví proč, i kdyby byly sebehorší, jeví někomu, kdo je přežije, skoro romantické. Snad to není pravda, že každé peklo je jako ta pověstná hora, kterou lze lépe obhlédnout z odstupu.

Nejhorší je, když svízel připomíná ty včerejší, jako by si vypadly z oka.

A lepší zádrhele jsou ty, ze kterých se člověk dostane se zdravou kůží a nerozhází se mu to v hlavě, aby se nemusel hlásit v ústavu pro choromyslné.

Vším, co říkal, i když se bavil o chuti fernetu a proč je lepší od ledu, prosakovalo vědomí člověka, který dělá, co může, aby se mu život nevymkl z rukou. Asi jsem mu to vším, co jsem k tomu mohl podotknout, potvrzoval. Má druhou přirozenost. Druhá strana zástupce v ČSA, kterému byli všichni už dopředu podezřelí. Snaha se vymotat i podezřelý.

Napadlo mě, komu odtud píše a kam a odkud dostává poštu.

Na začátku války, na Hagiboru, v Praze, potom v Terezíně a nakonec v Auschwitz-Birkenau říkal: „Nedáme se porazit.“ Byla to fráze, už jsme leželi na lopatkách, ale znělo to povzbudivě.

„To nejlepší i to nejhorší je náhoda,“ řekl párkrát, jako by si to potvrzoval. „Osud.“

„Beru to, jak to přichází,“ řekl jsem. Taky mě v duchu zazněla slova páně Lva Bluma: Osud tomu chtěl.

„Podívejte se na tu tlačenici,“ řekl. „Na každého čeká kotrmelec.“

„Nevidíte to černě?“

„Alkohol pomáhá.“

„Proto ho vynalezli,“ uznal jsem. „Čeho se lidi bojí?“

Vzdychl si. Dostali jsme novou dávku alkoholu. Jako bychom nevěděli.

„Jste hodná,“ řekl servírce.

Podívala se na účtenku.

„Na med nachytáte víc much než na ocet.“

Zašklebil jsem se místo povzdechu.

„Lidi jsou jen lidi.“ Napadlo mě přísloví. Liška zná tisíc věcí, ježek jen jednu.

Musel mít i teď v šedých očích, v té třpytce, tajemství, které podbarvilo, co říkal. Jak se vyhnout zlu v jeho nejmodernějších podobách a nezaplést se do pavučiny, která se tváří jako dobro, aby chytila svou mušku.

„Nakoupil jste už dárečky?“

„Nenechávám to na poslední chvíli, Vili.“

Kavárnička byla snad čtyřikrát čtyři kroky. Bystrozraký by se sem vešel, Dlouhý a Široký by museli zůstat venku. Bylo tu pár zevlounů a turistů. Barman, majitel, vrchní a kuchtík byla jedna osoba. Pomáhala servírka. Nízko zavěšené olověné roury pod stropem rušily. Jídelníček byl dlouhý. Piatto di antipasti misti, Testa di funghi noc capo D’aglia Grosso, Cipolla Griglia, Calamari Fritti con salsa, Pomodoro Piccante, Carciofi arrostiti noc caprino e erbe, Carpaccio di carne rucola, Pecorino Romano e lemoncella, plátky hovězího se sýry a citronovým olejem. Vešla se sem i malá lednička.

Pili jsme fernet.

„Co byste dělal, Vili, potkat tu hauptsturmführera Rudnicka?“

„Co byste udělal vy?“

Vyložil mi osud ordeatinských jeskyní ve čtyřiačtyřicátém. Za třiatřicet zabitých německých vojáků postříleli nacisti tři sta třicet pět civilů. Pětasedmdesát hevreo. Stříleli po desíti. Každá příští desítka klečela na těch vespodu. Pár důstojníků omdlelo.

Sdělil jsem mu, co jsem se dozvěděl, že oberscharführera SS Heinze Blumeho, komandanta, chytili po válce Američani a soud ho odsoudil k smrti. Neví se, jestli ho popravili. Některé vybrané hrdlořezy naverbovali Američani pro možnou válku s Ruskem. Mělo jich být už pětadvacet tisíc.

Vyhřívali jsme se bezplatně na Piazza di Spagna. Bylo příjemné mít dost času. Udělalo se horko. Na schodech kotvilo pár unikátních lidských karambolů. Uprostřed náměstíčka se houpala kamenná bárka s rybím ocasem. Vedle kašny měla stánek zahradnice s těsnou sukní. Obepínala jí zadeček. Byla hezká, s rukama s hlínou za nehty. Zalévala květiny z konve v předklonu. Na schodě seděl jako z udělání můj starý známý, žebrák s čapkou L’Unità. Obíral zploštělou mořskou rybu. Vyplivoval zlaté uzené šupiny na mastný papír. Hleděl prázdnýma modrýma očima na obrané kostičky. Pracoval jazykem jako obratnou vývrtkou. Hryzal bílé rybí maso myšími zoubky, které by neudělaly hanbu Ervínu Adlerovi nebo Weltfeindu Flusserovi. Nelíbilo se mi, že si ho pamatuju, zatímco žebrák si nepamatuje nikoho.

„Ovce raději zemře, než by přemýšlela. Schopenhauer.“

„Proto žebrá.“

Dal minulou neděli žebrákovi před hotelem Santa Maura na Via Casilina jablko a ten se mu poděkoval, že jablka nerad. Chtěl zmrzlinu nebo hotovost. Sám si zmrzlinu vybrat. Přál si peníze na tři kopečky.

„Žebrat se musí umět.“

„Měl bych se začít učit?“

„Lidi darují, když vědí na co. Chce to říct: Chci korunu nebo sto lir na sklenici mléka. Nežebrat naslepo.“

„Díky.“

„Nikdy není pozdě,“ utrousil jsem. „V Praze se o vás mluvilo, když jste odjel. Ty nejlepší horoskopy. Mělo by vám to přinést štěstí.“

„Pro koho jsem umřel?“

Usmál se. Měl někomu něco odkázat? Jeho oči se nesmály. Trochu se mu na vteřinu zúžily zornice. Vadilo mu, že ho pohřbili, sotva pár lidem sešel z očí? Obdivoval jsem kamenné schody. Učarovaly fotografům. Na třetím schodu nad žebrákem seděla plavovláska s americkou vlaječkou na ruksáčku, za ní vysoký Ital. „Ciao, che fai?“ Ahoj, co děláš? „Niente.“ Nic. Dívala se na turisty u Berniniho kašny. Ital měl lesklé černé vlasy. Jiskřící zelené oči. „Parla Italiano?“ Mluvíš italsky? „Poco.“ Trochu. „Ragazza Americana?“ „Si, io sono Americana.“ Napřáhl ruku. „Mi chiamo Leonardo.“ Podržel si její ruku o pár vteřin déle. Díval se jí drze a žádoucně do očí. Sedl si vedle ní. Mládenec neuměl anglicky, zkusili to španělsky. Neřekla, jak se jmenuje. Vzhlédla k němu, pak k nebi. „Bene che parla espagna per che io no parlo italiano.“ Je dobře, že mluvíš španělsky, neumím dobře italsky. „Chefai la notte?“ Co děláš večer? „Niento, per che?“ Nic, proč? „Per che io vorrei te sposare.“ Protože si tě chci vzít. Skoro vykřikla. Ital odběhl, za chvíli se vrátil se dvěma kornouty zmrzliny. Obešel žebráka s rybou. Američanka mu nejprve vyklopila obsah kornoutu do černých kučer a smála se, jak si to sbíral z vlasů, pak se zvedla a nechala se vzít za ruku. Odešli spolu na Via Grazioli.

Slunce stálo nad chrámem svatého Petra.

„Pak že se podle hevreo nepojmenovávají chrámy.“

„Izrael Vatikán ještě neuznal.“

„Dávají si na čas.“

„Ptáka poznáš po zpěvu. Je to dlouhá historie.“

O čem všem se dá rozprávět skoro nezávazně. Nebo zdvořile. O počasí. O tom se bavil zhusta. Počasí včera, dnes, zítra. Přál jsem si to víc na tělo? Vyprávěl jsem mu o klukovi v My přijdem. Vymyslel pro své nepřátele lágr. Jakmile mu někdo nesedí, pošle ho za dráty s vysokým napětím. Tlustí, oškliví nebo protivní jsou na forhontě. Je jich víc než nábytku, vyjádřil se. Neplynuje je ani neubíjí k smrti. Nechá je zahynout hlady. Stačí se na něj špatně podívat. Nevyhoví mu číšník, je na něho zlý soused, uvidí na ulici obtloustlou, brejlatou ženskou. Zažene je do svého koncentráčku. Ven už se nedostanou. Jsou oškliví, a tudíž nežádoucí. V Německu prodávají nové Člověče, nezlob se. Hází se normálně kostkou. Komu to vyjde na šestku, čtyřku nebo dvojku nebo se dostane na určité políčko, vylétne komínem. Spolyká cyklon B.

Šipky nás zavedly do skleněných pavilonů plazů. V kleci byl hroznýš královský. Vedle škrtič, anakonda, vodní had. Páchlo tu spařené seno, hadí dech, pižmo. Na vývěsce stálo, že hadi mají chladnou krev.

Někdo s úsměvem říkal společníkovi: „Na starším kole se líp jezdí.“ Pak řekl: „Dětem jsem řekl, že Ježíšek spáchal sebevraždu. Nedostanou nic.“ Skončili jsme v obrazové galerii v parku Villa Borghese, z dob, kdy se církev nebála příbuzenských svazků. Soše z bílého mramoru někdo pomaloval zadek: Viva Duce. Vchodem nás pouštěl zřízenec s orukavičkovanou protézou, vyznamenaný fašistický letec. Minuli jsme kašnu čtyř řek, náhrobek papeže, vynálezce ghetta a žlutého označení hevreo vpředu i vzadu, kluky od třinácti, holky od jedenácti.

„Jste první emigrant, se kterým jsem se sešel.“

„Stačí se naučit bydlet v kufru.“

„Jak to říká Narcisek? V tomhle městě jsou jen dva lidi, za které bych dal ruku do ohně. Vy a já. Až na to, že to říkal každému na potkání.“

„Spoléháte na to, že novou zemi bude zajímat, co zajímalo starou. Komu byste chtěl upřít vidinu, co ho ještě čeká? Jak v novém působišti omládne, protože musí začít od začátku.“

Nezeptal jsem se, co by v tom bylo pro mě.

Začali jsme nahoře na galerii u snu o tučných a hubených kravách a tenkých a tlustých klasech. Postáli jsme před jámou, kam padl Josef a bratři ho prodávají do otroctví. Může být rád, že ho z úcty k otci a ze strachu před ním nezabili, chlubílka a vykladače vlastních snů. (To byla dobrá povídka, lepší než ta o oddanosti k Bohu a vražedné ruce. Bůh nechal podřezat prvorozeného syna, aby fanatik prokázal svou oddanost. Jsou všichni fanatici stejně bezohlední?)

„Měli ho plné zuby, tatínkova mazánka, kterého se trochu báli, a ješity, který je otravoval svými připitomělými sny.“

Zaujal mě obraz starce v cele ve věži, odsouzeného k vyhladovění, kterému dává napít z ňadra dcera. Dělat to z omrzelosti, bylo to zvrácené. Zachraňovala ho od smrti hladem. Srdce mi stouplo až do krku. Ztratil jsem dech. (Na ten obraz jsem nezapomněl.)

V Birkenau sál za kůlnou řecký katolický dělník z prsu řecké Židovky, které před hodinou zabili dítě. Flusser a Luster v Belgické 25 šli po válce s šestinedělkou, která vytírala chodbu, a kromě toho, že si zadováděli, ochutnali její mléko.

Díval jsem se na sněhobílý prs dívky, její bezelstnou tvář, výraz hladového zarostlého starce. Omráčila mě síla obrazu. Pronikavost. Viděl to Adler ve svých Dějinách ňadra? Otec pil dceřino mléko. Dívka se změnila v dárkyni života. Cítil jsem v ní nepokrevní sestru.

„Včera malá Adriana Rossiová popírala, že věci jsou jen morální. Co je mimo toho? Nic? Řekla: Orgasmus. Není, namítal jsem. Buď přichází po styku z lásky, nebo k němu přišel člověk jako zvíře. Uvažovala tři hodiny. Dala mi za pravdu. Nic není mimo mravnost a nemravnost.“

„Krása je, co je dobré. Průměr je nepřítel umění. Ubohost je kýč.“

Stáli jsme před obrazem dvojčat připomínajících nacistické plakáty. Jmenovalo se to Německo 1950, Odumírání paměti. Bumerang, hozený prvním dvojčetem, se vracel kolem hlavy druhého. Opasek Wehrmachtu: Gott mit uns. Bůh s námi. Vedle visel obrázek krysy, která si slunila kožíšek v záplavě zlatých paprsků: Svět 1950. Mír.

Zaujal ho obraz trpaslíka s cylindrem na hlavě a špacírkou, jakou nosil, černou a lesklou jako kouzelná hůlka.

Nacisti mu v lágru připadali jako pygmejové. Komandant byl král. Obklopil se pygmeji, jako byl sám. Kdokoli byl jiný nebo je převýšil, byl odrovnaný. Svět směl patřit toliko pygmejům. Z postižených si nechávali esesáci sloužit podobnými trpaslíky, jako byli sami. Tu dobu, co byl pomocníkem kápa na jedenadvacátém baráku, se bránil nazírat na sebe jako na pygmeje. Nechápal, jak se pygmejové, pod komandem vrchního pygmeje v hodnosti obersturmführera, zbavovali tisíců těch, kteří možná i v jejich očích vypadali normálně, ale nebyli, protože se narodili židovským matkám a otcům. Svou koncepci pygmejů bohužel nemohl nechat za sebou jako lágry. Shledal ve všech zemích, na všech rovnoběžkách a polednících, že se pygmejové sápou k moci, aby si vypomohli – jako chůdami nebo berlou. Trochu mi V. F. připomínal Adlera. Měli v sobě oba dva lágry neodstranitelněji, než si mysleli.

„Máte dny, kdy po lágru nevzdechnete?“

„Rád bych řekl ne. Nebo to řekl sobě. Kdybych měl přísahat, neminul den, abych si letmo nezašel nazpět. Dá se s tím žít.“

„Lepší než nežít.“

Oba obrazy mu klaply dohromady.

„Hitler byl taky umělec. Škoda, že ho u toho nenechali. Židovský profesor mu řekl, že nemá talent, aby to zkusil mimo akademii. Nakonec si nevyberete. Chcete obviňovat okolnosti, náhodu a osud? Himmlerův tatínek byl učitel. Hitlerovi zachránil židovský doktor matku. Za to ho nechal gestapem zabít. Jsou nebezpečnější geniální hlupáci, nebo hloupí géniové?“

Pak jsem prohodil, že víc než deset obrázků na minutu mě vyčerpává.

„Chcete si odpočinout?“

Navštívil v Haifě příslušníka izraelské tajné služby, jehož právě penzionovali. Agent viděl v Paříži ženu, jejíž otec byl vysoký nacista. Nabízel arabským a muslimským zemím bomby s plynem, semtex a bakterie. Sdíleli vidinu Židů zahnaných do moře. Byla přesvědčena, že ji přišli zabít, jako se ztratil beze stopy otec. Otec ji ujistil, že zabíjet Židy je snadné, nebrání se. Zabít pro ně znamená popřít život. V tom nejsou jako ostatní. Ponížit je odzbrojuje. Ponížením už jsou dopředu mrtví. Stačí je ponížit, aby už byli napůl na onom světě. Boří to pro ně most mezi existovat a neexistovat. Ne, řekli jí. Přišli ji pouze varovat. Zabíjel nevinné, řekli jí. Oni ženy, děti a starce a nemocné a takzvané neužitečné nezabíjejí jako její otec. To, co udělali s jejím otcem, udělají s každým, kdo zabíjel a pokouší se zabíjet dál, jako by druhá válka neskončila.

„Zastrašili ji?“

„Právě. Jen zastrašili. Nepřesvědčili ji.“

„Skončí to?“

„Ne za našeho života.“

„Nelekejte mě, Vili.“

„Kdyby neudělal Izrael nic, než zatrhl, aby nás beztrestně zabíjeli, udělal víc než pokolení za dva tisíce roků dohromady.“

Adler se vracel k učebnicovému citátu o antisemitismu coby hanebném prostředku imperialismu k odvrácení třídního boje. Dalo se těžko posoudit, kdo to mínil vážně.

„Buď člověka zavazuje všecko, nebo nic.“

Byli jsme u dalších obrázků. Pohlížely na mě oči jako vlažné mléko, kterými se díval v povodí řeky San na Kůstku v Nr. 232 Ost obersturmführer Waffen-SS Stefan Sarazin, kterého jsem nikdy neviděl; najednou tu byl se mnou. Napadlo mě, že v patnácti pro mě měl V. F. v pohledu cosi, čím měsíc, nejsilnější světlo na obloze, přitahuje želvy. Až na to, že to občas není měsíc, ale přístavní lampa, maják, který je zmátne.

„Krása vyčerpává,“ prohodil.

Dosadil si do krásy, zarámované kolem, profesora lékařství a filozofie, Waffen-SS Johanna Paula Kremera, který ujišťoval své pokusné králíky, když je posílal do komína, že čas je na jejich straně. Pak si šel zahrát kopanou s jedenáctkou SS. Z reproduktorů v Auschwitz-Birkenau se řinuly nezastavitelné marše kupředu k nové Evropě. Johann Paul Kremer určoval osud desítek tisíc lidí a asistoval na rampě jako živá výhybka. Palcem. Vlevo do komína, vpravo mezi otroky. Taky odříkal Hippokratovu přísahu podle Apolla a Aesculapa, že nikdy nikomu nezpůsobí zbytečnou bolest. O doktorech věděli své už ve starém Řecku.

„Bojím se těch, kteří si myslí, že mohou všechno.“

Leonardo da Vinci byl vegetarián. Věděl jsem to? Neměl rád, když si lidi z chřtánu dělají hrob zvířat. Nejedl ani med, vejce, sýry.

Lidi se po nás otáčeli. Přesunuli jsme se do místnosti vedle, kde zářily světlým ženským masem Renoirovy, Rubensovy a Tizianovy obrazy, některé přes celou stěnu. Někdo si dal práci namalovat oko mouchy. Tisíc čoček. Každá duhovka, světlemodrý kuželík, který tvoří sítnici ze sloupovitých buněk, jak jsem znal z fotokurzu v Panské 8. Složené oko mouchy, které vidí mozaikovitě. Každá jednotlivá čočka část předmětu a všechny společně obraz složený z plošek.

„Mouchu chytíte nejlíp na mucholapku. Nebo ji necháte zmrznout. Nebo jedem.“

„Fantazie jsou oči toho, co bylo, upřené k tomu, co by mohlo být. Ztráta paměti znamená oslepnout.“

Říkal si to pro sebe, polohlasem. Představil jsem si, jak asi mluvil se svými milenkami, s Leou z Leeuwardenu v Terezíně, s Colette Cohenovou z Antverp v Auschwitz-Birkenau. Co asi říkal Utince Winternitzové. Pozoroval vysoký štukový strop. Napomínavý pohled zřízence nás na chviličku rozdělil. Sešli jsme se zas v oddělení abstraktních maleb. V. F. stál před plátnem přes celou stěnu, zkříženými čárami nebo mapami z klikyháků a cákanců, černé na bílém podkladě. Mohlo to být nádraží, viděné z výšky. Vybombardovaná Hirošima, Nagasaki, Bělehrad.

„Co to je?“

„Můj případ,“ řekl.

Cítil jsem se s ním zase, jako když mi bylo patnáct, šestnáct a potom sedmnáct nebo osmnáct. To už bylo čtyři, téměř pět let. Chtít shrnout, co se stalo, vydalo by to na tisíc roků.

„Nezabalíme to tu, Vili?“

Opouštěli jsme galerii kolem aktu dvanáctileté. Bývalý fašistický letec nám přidržel zdravou pravičkou polovinu dveří. Slunce už klesalo. Nad obzorem ležely mraky. Pouliční lampy se začaly rozsvěcovat.

Na Via Lazio jsem si stačil koupit pár housek na zítřek na cestu, abych nemusel obtěžovat časně zrána hoteliéra. Když jsem vycházel z pekárny, pozoroval V. F. velkého černého kocoura, jak si to šinul se vztyčeným ocasem po hřebenu střechy jako královské zvíře.

„Může se kočka koupat?“

„Koupat se může. Ždímat se nesmí.“

„Líže si kočka ocas, když bude pršet?“

Asi se tak, jako když mi bylo patnáct, cítil se mnou i teď. Něco se mezi námi obnovilo a cosi vymazalo. Mělo to jiné skupenství. Jako když stydne vroucí voda. Míjela nás srbská rodina, s kufry a vaky, nevyspalí, zpocení. Za autobusem běžely čtyři cikánské děti, za nimi prsatá matka a obtloustlý otec. Autobus jim ujel.

„Emigranti?“

V. F. zběžně přelétl pohledem tabuli ve směnárně, kurz peněz k osmému říjnu 1950. Dolary, libry šterlinků až k norským a dánským korunám a jihoafrickým randům. Korunu velryby jsem tu nenašel. Via Veneto vystřelovala světlo do nebe. Barvila oblohu do nachova. Kocour na střeše se odrážel na pozadí měsíčního kola.

„Kočky zachránily starověký Egypt, sýpku tří světadílů,“ řekl. „Z vděčnosti je mumifikovali.“

Hm, minulost je průhlednější, než co přijde zítra.

Byli jsme před Grandhotelem Excelsior. Tak jsem zase udělal kruh, myslel jsem si. Do hotelu se sjížděly delegace na recepci nové státní lodní společnosti Viaggio Felice, Šťastná cesta. Alfy Romeo, ferrari, černé pantery di tomasso, jeden HR, ručně vyrobený v tatínkově fabrice chladnokrevné krásky ve Zlatém nektaru.

„Připojíme se?“

„To myslíte vážně?“

Upřel na mě pochybující třpytku.

„Proč ne?“

„Proč ano?“

„Máme poslední večer.“

A pak: „Nemáme co ztratit, Vili, leda své okovy. Co se nám může stát?“

„Vám nic.“

„Rozkoukejte se.“

„Vidíte, co nevidím?“

„Toho korvetního kapitána?“

„Mohl byste jít sám.“

„Nechal byste mě ve štychu, Vili?“

Lákal jsem ho na naše staré společné brát si, co nám nedají dobrovolně. Nepronesli jsme spolu v Terezíně četnickou stanicí vestu s kontrabandem? V saku, s borsalinem a špacírkou vypadal ukázkově. Provokoval jsem osud. Vycházel jsem osudu vstříc, nebo osud mně? Vili Feld. Měl jsem ho rád i nerad? Setkali jsme se párkrát, aby se mi to zapsalo do paměti. Proč ne tady, pět let po válce?

„Mám jít napřed, Vili?“

„Jsme správně oblečeni?“

Upravil si šátek v košili, sako. Rád se dobře oblékal. Měl vždycky vyleštěné boty. Někdo hledal pana Fangia, funkcionáře. Následovali jsme ho s tím, že se budeme odvolávat taky na pana Fangia. Nakonec má každé povolání rizika.

Proudily kolem nás volným krokem veličiny, námořní důstojníci, státní hodnostáři, viceadmirál, obchodníci a úředníci, magistrátní a jiná velká zvířata. Opory společnosti. Zavonělo to parfémy, kolínskou. Už jsme byli v hotelové dvoraně. Ustoupit nebylo kam.

Před výtahem připomínal někdo korpulentní dámě s platinovými vlasy, že se od roku 1944 neviděli. „Jak stárnem! Mussolini ještě žil.“ „Už to šlo z kopce, má milá.“ „Nikdy jsem se nevzdala zásad. Směju se půl hodiny denně. Pomáhá to. Cvičím si břišní svaly. Dělá to zázraky.“ „Správně, má milá.“ Vypadali zhýrale, už mimo sezonu.

Protáhli jsme se mezi dvěma urostlými černochy z Eritreje. Stačilo říct stampa, tisk. Ukázal jsem průkazku z My přijdem a legitimaci, Mezinárodní vůdčí list, zamíchal jsem to jako karty.

„Podle protokolu…“ Zapsali si národnost, jméno, povolání.

Činovník s bílým motýlkem letmo ověřoval totožnost žurnalistů. „Si lo diceva lui era vera. Když to říká, je to pravda.“

„Jsme tady,“ ulevil si V. F.

Pana Fangia jsme přenechali osudu.

Výtah nás vyklopil v osmém patře Excelsior Klubu. Sál vypadal jako tropická laguna. Barevné fontány stříkaly ke stropu zelené, růžové a fialové spršky, lampy u podlahy vylévaly světlo vzhůru. Po straně zářily bary se stovkami lahví.

Hledali jsme si místečko. Tady už to bylo snadné, bez napětí. Dýchly na nás silnější vůně, síla prostředí. Jako vystřižené z učebnice pro společenské záležitosti první třídy, soaré.

Banket.

Na parketě tančila sedmnáctiletá krasavice s maličko nahrblým starším pánem. Měl podbradky, kolem sedmdesátky, čtvrtý lalok. Byl dobře oblečený a stejně slušně živený, s narůžovělými stařeckými tvářemi coby odrazem vína, kterým kdy své krmě zapil. Všiml jsem si toho druhu lidí, s lícemi jako červánky, a trochu jim záviděl, co jsem sám vlastně neznal, jaký život vedli. Nebyla to moje společnost. Připadali mi cizí, jako druh vzácných zvířat, která má člověk příležitost tu a tam zahlídnout. Dívka byla svěží, panenská. Četl jsem, že takovou milenku měl slavný Johan Wolfgang Goethe, Ulriku von Levetzow, jehož verše, že „člověk je hoden žití, jen když se o něj porve den co den“, Adler převzal i s chlupama, jako by si to zveršoval sám.

(Adlera zarazilo, že byl zároveň lakomec. Jako ministr prodával vězně jako vojáky do války a nevěděl proti komu. Chamtivost pokládal Adler za neřest nehodnou nadaných.)

Hezky se na svého společníka usmívala. Měla zuby jako reklama, velké, jasně šedé oči, třpytku skoro jako Vili Feld.

„Vili, jmenuju vás svým impresáriem pro Řím. Budu vaším impresáriem v Praze,“ uvtípl jsem se.

Vzal to vážně.

Usmál se krátce: „Drzé čelo, poplužní dvůr. To říkal můj rabínský dědeček.“

„Tomu jsem nerozuměl, ale nezeptal jsem se. Tak se mluvilo za jeho dědečka? Každé pokolení má svůj jazyk. Tím ať si láme hlavu Adler. Dodnes nevím, co je to odradek.“

Odložili jsem si v šatně. Aparát jsem si nechal. Obklopil nás lesk, hudba a polonahé paže a záda, odvážné výstřihy, oslnivost hedvábí, prvotřídní pánské oblečení, provoněný vzduch. Doléhala k nám slova, vzdechy. Dvě devatenáctileté dívky u křesel svých matek a otců pípaly jako dva ptáci, hlavy a ústa centimetry od sebe. Musely se bavit o prazákladním tajemství. O problému vztahů mezi klukem a holkou? Záhadě panenství? Proč některé holky baví hrát si s tělem od pasu dolů a jiné to nezajímá, ze strachu, co se může stát? Nemoci, těhotenství, rizika, o kterých ani neslyšely? Jak je to sešněrované pravidly, zákazy? Co je normální, co ne? Stojí to vůbec za to? Narodil se někdo z mužů pro ně? Vpíjely se do sebe očima, obě v hedvábí od krku až k patám. Načesané, s výrazem rozpaků nebo cudnosti a očekávání. Myslel jsem na dvojportrét. Dvě bytosti s jednou myšlenkou, tváří. Týž výraz pro dvě bytůstky. Nemohly dohromady vážit víc než pětašedesát kilo. Nasvěcovaly je tři lustry, svěšené ze stropu o něco výš než hlavy nejvyšších hostů.

Chtěl jsem vdechnout do své fotografie, co by zajímalo každého, kdo se na ni podívá. Tak jsem si s tím v duchu chvíli vyhrál.

Hudba končila sérií tří melodií. Páry dotančily a dvorně odcházely z parketu. Oddělovaly se úklonami. Některé se zastavily a zůstávaly o pár vteřin déle, aby se nemusely prodírat nebo v okouzlení, jako by pro ně hudba pokračovala. V. F. pozoroval nerovný páreček.

„Možná, že by člověk neměl žít tak dlouho.“

„Každý věk má svoje.“

„Počítá se to jinak.“

Dívali jsme se každý na svůj pár.

„Myslíte?“

„Nemusíte mít strach. Nevěřte předsudkům, že nejlepší umírají mladí.“

Vyprávěl mi o svých milostných dobrodružstvích. Nejmenoval. O adresy bych nestál. Měl vždycky víc než jednu milenku. Měl je do postele. Nepouštěl je do svého života. Za hranice prostěradel se nedostaly. Neznělo to zrovna vesele. Některé měl se známými společně. Kdo by chtěl být sám?

Zrcadel tu bylo tolik co světel.

Připadal jsem si jako v zrcadlové síni. Na koho a nač myslel? Několik párů odcházelo do kasina o patro níž, jak jsme vyrozuměli z konverzace, dámy po boku pánů, aby jim pomohly spotřebovat, co vyhrají, anebo, v opačném případě, jim vynahradily smůlu ve hře. Andělskou dívku s nahrblým pánem jsem vypustil z ohniska pozornosti.

„Krásné je jednoduché,“ řekl.

„Asi se nemýlíte,“ řekl jsem prostořece.

Za námi mluvili střídavě italsky a francouzsky. „Dovolte, abych vás seznámil se svou ženou. Maria Lukrécia. Nikol, má přítelkyně. – Ach ano, viděli jsme se v Nice. Enchante, mesieur, et madame.“ A pak: „Non la voglio vedere. Nechci je vidět. Není to hřích, udělat tohle z takové ženy?! È una donna molto bella. Je krásná. Velice smutná. Něco pro tebe mám… Ho qualcosa per lei…“ Vedle nich jsme zaslechli dva pány. Pozorovali záda dvou urostlých žen. „Nenosí prádlo.“ Bylo jim kolem čtyřicítky.

Pak někdo hovořil francouzsky s rumunským přízvukem. Smysl dávaly i útržky vět. „Zavřené hranice… tajná policie… Není to postavené na vědeckých základech… Láska k vlasti…? Teror… Národ lokajů… Na západ ukazují usměvavou tvář… Ach… Vojáci mají rozkaz střílet a zabít… Moje matka, váš bratr… Bez soukromí… Kontrolují i pohřby…“

Muž, který to ze sebe chrlil, byl hubený, oblečený v černém jako číšník nebo hudebník. Přišel v pomačkaném obleku, který musel mít celý den na sobě. Malý tlustý pán, který ho poslouchal, upíjel koňak. „Dostanete dotazníky…“ Hubený uctivě děkoval, skoro v slzách. Vytáhl z postranní kapsy rodinné fotografie.

Hrál orchestr v zelených fráčcích se zlatými prýmky. U baru, jak poznamenal V. F., vědí večer směrodatně všichni všechno. Až na to, že to ráno tak není. Objednali jsme si Asti Spumante, sladké italské šampaňské. Pili jsme skoro rychle, jak nám stačila nalévat servírka, nanejvýš devatenáctiletá, s alabastrovými ňadry, hebkými pažemi a snědými ramínky jako z čokolády, habešsko-italská míšenka.

Přisunula nám křišťálovou misku s čokoládovými bochánky s oříšky, Baci Perugina. Cítil jsem se od začátku dobře. Přítomnost Viliho Felda k tomu přidávala nebezpečí nebo napětí i rovnováhu, kterou jsem nemohl pojmenovat. Překvapilo mě, že mi vyprávěl o svých milenkách. Nebylo to poprvé, co se mi svěřoval. Potřeboval uznání? V něčem jsme se vystřídali. Jak říkal Černý Pepe: Svět je houpačka, jednou jsi nahoře, jednou dole. Bylo to ještě něco jiného. Vnímal jsem jeho přítomnost. Zahrnoval v sobě vše, kde a kdy a s kým byl a co to pro něj a potom odrazem i pro mne znamenalo. Co o někom ví jen někdo. Co se už neví. Co někdo jiný nikdy vědět nebude. Dobré i méně dobré nebo ne tak dobré. Čím zároveň může člověk začínat pokaždé znovu, i když to není nikdy docela od začátku. Nemusel jsem už jenom přijímat, mohl jsem nabídnout, poskytnout. Dal jsem si jen pozor, abych nemluvil o Utince Winternitzové. Nevím, jestli z nedostatku odvahy, nebo pro nějaký druh soucitu se mnou, s Utinkou nebo s ním. Bylo to dávno, zapomeňte. Byl to rozdíl. Život, řeka s vodami, jež plynou k dalekému moři, v němž už jsou jiné. Ostřejší hrany uhlazovalo Asti Spumante, v němž se rozpouštěly.

Zároveň to ve mně vyplavilo, co už jsem pozapomněl. Čím se stal mírou a váhou a zrcadlem, jímž jsem tak dlouho měřil a vážil a v němž jsem se viděl. Rozevíralo to krunýř, do kterého sevřeme, co by nás rušilo. Malá soukromá tajemství, která přeceňujeme nebo podceňujeme.

„Jsem rád, že jsme se potkali, Vili.“

„Děláte to zajímavější,“ odpověděl.

„Díky.“

„Na zdraví, Vili.“

„Na vaše, kamaráde.“

„Čemu se jednou vysmějeme.“

„Na přestupní stanice.“

„Na vízum, kam chcete, i do Austrálie.“

„Jo…“

„Všecko se to vyrovnává, Vili.“

„To bych o sobě taky rád řekl,“ usmál se.

„Aby člověk žil dobře i za málo peněz. Kdekoli je.“

Chtěl jsem říci „a na vaše zhrzené lásky“. To jsem spolkl. Stejně jako že se vždycky ze všeho dostal, i když jen sám věděl, za jakou cenu. Vybavil jsem si Adrianu Rossiovou. Nemohl jsem mu zazlívat, že většinou věděl, jak se točit. A jak ho to opotřebovalo. Šampaňské jiskřilo. Radši jsem pil rychleji, než vyšumělo.

„Ještě neházím flintu do žita.“

Na vitríně za barmankou s nosánkem jako z bakelitu byl obrovský pohár, z něhož pijí oslavenci.

Šlo to na účet domu. Slyšeli jsme vybuchovat zátky, cinkot a třeskot skleniček. Mluvilo to za sebe. Hosté vypadali stejně majestátně jako na začátku. Už jsme si zvykli. Díval se na mě po očku, jako na svého někdejšího svěřence? Pochopil, co jsem chtěl, aby pochopil, aniž o tom musel mluvit? Muselo tu být víc Popelek než my dva. Přicházel slavný herec, cvakaly spouště, vystřelovaly blesky. Byl tu prý i arcibiskup. A byli jsme u toho, zadarmo. Zdálo se, že všichni tu poněkud ztrácí ježatost, s níž dole vcházeli do Grandhotelu. Byly to příjemné bubliny a bublinky. Mraveniště upejpavých i sebevědomých, samolibých a věcných, jak bývají generálové a hodnostáři se stuhami a medailemi na hrudi, obchodníci, snobové a ti vděční, že mohou být u toho, kdy něco vzniká, součást státu, města, a oni se podílejí alespoň účastí. Smetánka přihřívající se jeden na domnělé nebo skutečné důležitosti druhého. Trošičku jako žížaly namačkané a proplétající se mezi sebou na dotek. Napadlo mě, jestli tu jsou kapesní zloději.

„Tenhle truňk může být záludné zavřiočko, kamaráde.“

„Myslíte uspavač?“

„Cítíte tu sílu?“

„Ještě jsem dneska nebyl takhle vzhůru, Vili.“

„Jde vám to víc do hlavy, nebo do nohou?“

„Co myslíte?“

„Jsme teprve na začátku.“

Barmanka naštěstí nerozuměla. Trošku jsme to tlumili. Držela se pořád hezky zpříma. Nezanedbala svá hezounká ňadra.

„Vypadá nedělně,“ řekl jsem.

„Uvidí nás nasáklé.“

„Jako houby.“

Pronesl, že by bylo hezké se vedle ní ráno probudit.

Vrchní s vlasy jako koudel k ní přišel a šeptal jí, že v pokoji číslo 428 je americký generálmajor, který za války velel 34. pěší divizi, kterou provedl Gotickou linií v zimním apeninském tažení a dobyl Bolognu. Odkdy se barmanky zajímají o dějiny vojenství? Vili Feld byl rád, že to nebylo o nás.

Zase nám nalila. Vrchní si hleděl hostů u stolků. Budí se pořád ještě ráno vedle ní?

Před stoleček nahrblého gentlemana se sedmnáctiletou přišla dívka ve stejnokroji poštovního poslíčka, s čapkou našikmo. Měla dlouhé nohy, plochá prsa a copy. Vyzpívala narozeninové přáníčko. Kráska zrudla. Staršímu hodnostáři to bylo trapné. Zpěvačka se zarazila. Jak to vypadalo, dozpívala o něco rychleji. Najednou se zdála kostnatější, v dlouhé tváři s plachýma černýma očima. Hodnostář vytáhl peněženku. Chvěly se mu ruce, prsty, měl je poseté hnědými skvrnami, vypadaly starší než tvář. Nebo to snad už někdo zaplatil? Podal uniformované dívce peníze. Oba zapomněli zpěvačce poděkovat. Odcouvala s úklonou a rozpačitým úsměvem, dlouhýma nohama, ve svém komickém stejnokroji.

„Vypadá jako baletka,“ utrousil V. F. „Chodí jako baletka a zpívá jako baletka. Je to asi baletka.“

Poznal v Římě už jednu takovou mladou dámu, jmenuje se Lysistrata, ale není to Řekyně. Roduvěrná Neapolitánka. Baletky se musí živit všelijak.

Servírka otevřela hbitými prsty novou láhev. Zátka bouchla, odsvištěla ke stropu, od něhož se odrazila s dutým zvukem krátkého úderu a ztratila se na lesklých parketách mezi hosty.

Vedle nás se bavili námořní důstojníci s korvetním kapitánem, kterého jsme potkali ve dvoraně dole u výtahů. První důstojník namítal proti ostřelování vesnic v Eritreji. Nemůže ho zmást, že to někdo omotal do vínových transparentů. Pokud silnější napadne slabšího, je to, co to je. Fašista rovná se zbabělost. Jestliže někdo vidí budoucnost válek v zabíjení protivníka, aniž by ztratil nehet palce u nohy, je to zpupnost. Pýcha předchází pád. Takovou armádou a takovou zemí bude zbytek světa pohrdat.

Druhý důstojník si stěžoval, že dřív stačilo, aby ohlídal sám sebe, aby se nezkompromitoval. Teď se naopak musí dřív zkompromitovat, aby bylo službám v armádě jasné, komu nadržuje. Dělaly mu potíže nosové hlásky. Měl pečlivě pěstovaný vous, na tváři s dětskou pletí.

„Nechtěl bych žít sto roků, abych viděl, jak se to všechno zopakuje,“ řekl Vili Feld.

„Myslíte si, že bude válka?“

„Mohla by. Někde. To už půjde mimo mě.“

Z hrdla láhve vyhřezl zpěněný zelenošedý proud s bílými a stříbrnými bublinkami přímo na V. F.

„Pardonne… scusi…,“ omlouvala se servírka.

„To nic,“ ujistil ji V. F.

„Ripetta?“ opakovala servírka. Ještě? Zrudla.

„Con piacere, prosím,“ odpověděl.

Přešli jsme na Rémy Martin. Byla ochotna nalévat nám cokoli a kdykoli a v jakémkoli množství. Od grappy přes Napoleona po Metaxu.

„Víc to nesmíme míchat,“ řekl V. F.

„Budu bdělý a ostražitý.“

„Patří to k věcem, které si můžete vzít s sebou.“

„I s barmankou…?“

„Vidím vám až do žaludku.“

„Jste na stopě?“

„Až do kalhot.“

Rémy Martin voněl, mírně nasládlý, jemný, skoro záludně.

Věděl jsem už něco o jeho povaze. Jak se v něm střídaly nálady, jako se mění počasí. Kdy v jeho třpytce vystřídala očekávání čehosi, co se rovná plesu a slavnostem nebo vyhrávaným atletickým závodům v běhu od sta až po patnáct set nebo pět tisíc metrů, sklíčenost, která se nedala měřit metrem Auschwitz-Birkenau ani novou – tou nejmodernější – jednotkou sklíčenosti člověka naší doby. Shrnutí všech důvodů k ní, bez vyhlídky na lék nebo úlevu. Pokud se nepostarala sama povaha. Bál se tam dole války? Byl bych se v něm rád vyznal.

V Auschwitz-Birkenau, na jedenadvacátém baráku, kdy byl pomocníkem kápa, aby nešel do komína, připustil polohlasem, že by možná bylo lepší to skončit sám se sebou, jako tolik jiných. Stačilo se dotknout drátů s vysokým napětím (deset tisíc voltů) a počkat pro jistotu, až bude pršet, nebo spolykat jed na krysy. Nebo stát jako oukropeček na selekci v pondělí a nechat to za sebe udělat německého doktora. Dobrovolná smrt byla lepší než dožívat v očekávání smrti.

Pokud se nám to nevymkne z rukou, nemusíme se o zdárný průběh večera bát. Připomenulo mi to na zlomek vteřiny Elsu Elsbergovou, sociální sestru na prázdninovém táboře hned po válce, které se moje manýry přinejmenším nezamlouvaly. Měla pevná pravidla. Kdo se jim vymykal, připadal jí jako zlo samo. Stačilo, abych si sedl na lavičku, kde měla prádlo připravené pro snoubence, kterého čekala z Bergen-Belsenu. Až na to, že se nevracel. Co chci jednou dělat, když takhle bezohledně začínám? Pletla si bezohlednost s nevychovaností a svobodou. Na to jsem narazil častěji. Často mi nevychovanost pomohla víc než být maminčin svatoušek.

Vymazal ze sebe Vili Feld milostné aféry s oprátkou na krku? Nedokazoval si přestoupením pravidel, i za cenu trestu smrti, že člověk je i to, co riskuje? Citoval finské přísloví. V mládí ženy milujeme, ve stáří jim rozumíme. Po válce ho překvapilo, že ve Veletržním paláci, z něhož odcházely transporty do Terezína, byl kolotoč s hudbou. Proč ne? Proti kolotočům jsem nic neměl. Časy se mění. Měli bychom se měnit s nimi. Nechtěl jsem, jako Adler, lpět na tom, co ze mě dělalo oběť. Dal se po válce – nebo ve vyhnanství – umravnit víc než za války nebo před ní? Nechtěl jsem mu sahat do svědomí. Byl urostlý, elegantní, zdrženlivý. Byla to jeho elegance, která ho chránila a za kterou se schovávaly jeho vratší rysy a vlastnosti?

Vybavoval jsem si první závod na patnáct set metrů na hřišti Hagiboru. Šedé oči, kterými vysílal signál: Jsem lepší než vy. Neslyšel jsem ho naparovat se jako tolik jiných. Bylo to v něm. I v téhle chvíli. Bylo to i ve mně. Co to bylo, co v nás vyvolávalo snahu být lepší než ten druhý? Proč?

Přestali jsme spěchat.

Je to jako s řekou, do které nevstoupíme dvakrát? Trochu jsem se zaplétal. Bylo tu málo lidí, kteří nepili, nekouřili nebo si jinak slastně neničili zdraví. Odhadoval jsem V. F. Stál elegantní, s nohama zkříženýma u kotníků, opřený loktem o barový pult. Jako vystřižený z obrázku v magazínu, který si povezu domů. Zdvořilý, slušný, kultivovaný. Mírně podnapilý, obezřetný a moudrý. Švihák, vykutálený (proč ne?), vypulírovaný jako pípa za barmankou. Vytříbený, společenský, vše dohromady. Nedalo se mu nic vytknout. Už jsem mu taky nic nevytýkal.

Od námořníků nás dělila kouřová stěna. Hudebník, který hrál na trubku, vypadal, jako by z oka vypadl Lusteru Lieblingovi, Černému Pepe. Je to možné, že se lidi takhle opakují?

„Něco v člověku pořád doutná.“

„Ať se k nám nepřibližují se zapálenou sirkou,“ odpověděl jsem.

Servírka před nás předestřela z tácu, se kterým přišel vrchní s vlasy jako koudel, mističky s kaviárem a talířky s uzeným lososem, červenou rybu rozkrájenou na tlusté, olejem nasáklé plátky.

Vrchní sdělil zprávu o ložnici amerického generálmajora námořníkům a korvetnímu kapitánovi. První hvízdl údivem nebo uznáním.

„Neměl bych, pro jistotu, začít fotografovat, Vili?“

„Jestliže jsme přišli i proto, uklidnil jste mě.“

„Podniknete to s plnou pusou?“

„Co myslíte?“

„Nechám to na vás.“

„Ne,“ řekl jsem. „Rozkoušu a spolknu to, abych si nepokazil reputaci. Taky si nechci zamastit čočku.“

„Nikdo nejsme bez chyby.“

„Trochu to se mnou žongluje.“

„Jak moc?“

„Kdybych ztratil rovnováhu, podržte mě, Vili.“

„S radostí, když ji udržím sám.“

Byli jsme v nejlepším rozpoložení. Díky sobě, servírce i státní lodní společnosti. Mluvil jako korunní princ. Nad věcí.

„Můžete to vybalancovat?“

Otočil jsem se na podpatku.

„Vypadáte dobře.“

„Vy taky výtečně vypadáte, Vili.“

„Díky.“

Pořád zněl jak korunní princ.

„Vypořádám se s tím, Vili.“

„Jste schopen vysunout čočku?“

Připadal jsem si maličko nesvůj, rozkodrcaný. Zacházel jsem s čočkou jako s periskopem. Byli jsme oba kapku líznutí. Pod kontrolou.

„Musím to správně odhadnout.“

„Na to máte, kamaráde.“

„Jasně, kamaráde,“ řekl jsem.

„Musíte mít filipa,“ pravil.

„Zase tak moc pod parou nejsem,“ opáčil jsem.

„Teď mě uvidíte v práci, Vili. Jestli budu vypadat jak pes chodící kolem horké kaše, to k tomu patří.“

Opřel se zády o stůl. Vypadal, že ho rozbolelo břicho. Snad si nezkazil žaludek? Nepili ani nejedli jsme žádné svinstvo. Kapánek jsme to v sobě namíchali.

„Potřebuju nápad,“ řekl jsem.

„Musí se vám to líbit?“

„Musí to mít myšlenku, duši, Vili. Musíme to udělat zajímavé. Trochu diváka překvapit. Postihnout podstatu. Nemít to rozmazané, technicky ani ideově. Mít tam, co není na první pohled vidět. Aby to dávalo smysl. Na konci víc než na začátku. Cosi objevit.“

„Dá se to trefit?“

„Se štěstím, Vili.“

„Jistě.“

„Vydávám se na cestu,“ ohlásil jsem.

„Počkám tu na vás. Daleko se nepouštějte.“

„Na dohled.“

„Přesně.“

„Chápu, Vili.“

Oba jsme přebrali. Dalo se to překonat silou vůle? To, čemu Ervín Adler vznešeně říkal s Karlem Marxem „poznaná nutnost“? V. F. se tvářil, jako by sem patřil. Můj starší patron. Nemusel jsem mu povídat, že chci nejzajímavější nebo nejdůležitější lidi povýšit na hrdiny, trochu lepší a důležitější, než jsou, a současně je zachytit v přirozených pozicích, aby to nevypadalo, že jsem je uprosil nebo donutil pózovat. Aby nevypadali ztopoření.

Namačkal jsem pár obrázků. Vyvolalo to málo pozornosti. Utopilo se to v davu.

„Takhle se vydělává na živobytí, Vili.“

„Není to tak zlé.“

„Snažím se jim nahlédnout do nitra, Vili. Trefit osobnost. Ne to, co předstíráme.“

Mluvil jsem jako zubař, když říká, co ještě vyvrtáme, obrousíme, zaplombujeme. Polořeč pro sebe i ty druhé.

„Poslouchám vás.“

„Je to jemnější než být řezník, Vili.“

Nedošlo mu to?

„Pekelně mě to baví,“ dodal jsem. „V řeznictví by mě to tak nebavilo.“

Pil. Alabastrová barmanka dávala pozor, abychom nežíznili.

„Víte, co mě drží při životě?“

„Domýšlím se, Vili.“

„Máte toho spoustu před sebou.“

„Snažím se. Přehradit jámu. Mezi tím, co už vím a co se s tím nedá dělat.“

„Jak na to jdete, Vili?“

„Alla tua salute, na zdraví.“

„Alla tua salute.“

Co mě k němu přitahovalo? I to, co mě odrazovalo. Co jsem v sobě měl v patnácti radši. Povahu, která měnila i skličující okolnosti v lehčí, bez zbytečných proč. Co měl v zářící šedé třpytce očí. Lehkomyslnější vidinu světa. Díval se na okolnosti jako na závod na patnáct set metrů. Dá se vyhrát. Všichni mu blahopřejí. Lepší, než kdyby musel závidět ostatním.

Tvaroval jsem si k němu klíč. Barmanka nám vycházela vstříc.

„Baví vás to?“ ptal se V. F.

„Oduševňuje mě to,“ odpověděl jsem.

„Alla tua salute.“

„Alla tua salute.“

Měl to v očích. Dokud je někdo zdravý a mladý a tak dále. Když si k tomu najde to správné povolání, aby zahrnulo sklony a ctižádosti. V rovnováze. Nesmí se mu to zvrtnout, zauzlit. Může se utěšovat, „osud tomu chtěl“.

Měl jsem svoje nádobíčko pohotově. Pozoroval mě s nedbalou, přezíravou elegancí. Nechoval se jako hejsek, i když si to mohl dovolit. (V dobách, kdy převyšoval ty druhé.) V kavárně Aschermann, ve Sklípku v Rybné, na Hagiboru. Než jsme nastoupili do Veletržního paláce do transportu do Terezína.

„Tak jsem to vždycky chtěl, Vili.“

„Je vám teprve dvacet.“

„Nejde to měřit jen léty, Vili.“

Rozuměli jsme si i beze slov, říkala třpytka.

Díval jsem se na dámu, která jako by vypadla z oka tetě Magdě. Luster jí říkal Tante Magda. Takhle by vypadala tetička v Itálii, kdyby ji nezaplynovali. Třikrát jsem zacvakal. Zavedlo mě to od barového pultu. Čočka se zaostří sama. Jako ukážou správně dvakrát denně i hodiny, které stojí. Brousil jsem očima po zástupcích, členech Klubu. Mohl jsem jen nakouknout.

Vrátil jsem se k barmance, aby nebyl V. F. nervózní. Dala si služební jméno Margo. Přes hruď a v ramenou byla urostlá a hezká, všude. Přišla z Katalánie na Sicílii, z blízkosti americké letecké základny u Sidonella. Margo vzal do Říma americký letecký poručík, jemuž ukazovala Etnu a Taorminu. Hodně italských vojáků si přivedlo z Libye, Súdánu nebo Habeše nevěsty. Dovedl jsem si představit produkci dětí – zeber – v nejhezčích barvách.

Otec Margina poručíka přežil v druhé světové válce dvacet pět náletů na Německo v B-17 a B-25. Zpíval si přitom prý Deutschland, Deutschland, über alles in der Welt. Vylétal ze základny ve Fogii. Cvičil piloty, jak létat nízko. Bydlela s poručíkem v hotelu Diplomatic na Via Vittoria Colonna 28, v pokoji s balkonkem a koupelnou, dokud mu na to vystačil žold. Margo si přivydělávala v Excelsioru, aby poručíkovi trochu finančně bodla.

Někdo za námi se smál? „Je to rozdíl mezi dojmem a skutečností. Mezi postojem před a po.“

„Dám si buď operovat ňadra, nebo budu nosit podprsenku.“

Otočil jsem se. Viděl jsem záda páru ve středním věku.

V. F. chtěl od Margo vědět, jaké je to bydlet vedle živé sopky. Byla při tom, když Etna vyvrhovala lávu z jícnu, který fotografovali z letadla. Černý čmoud na pozadí zasněženého vrchu jako prs ženy vleže. Popel létal kilometry. Na letišti Fontanarossa zastavili provoz. Odstranili popel z rozjezdové dráhy buldozerem. Roztavená láva stékala do opuštěných polí na odvrácené straně, kde je hotel pro turisty.

Měla po ruce doličné fotografie, které nosila v kabelce. Zkušenost z první ruky. Mohli jsme si s V. F. představit místo přibližně o šesti tisících duší (jako Terezín, než tam napěchovali šedesát tisíc), jak staví hráze žhavé lávě, která se valí na Zafferano, zaklíněné mezi sopkou a svahem. Margo vyprávěla o kamenech rozžhavených na 1940 stupňů Celsia, jak se řítí rychlostí pětašedesáti kilometrů za hodinu a jde o to, kde se zastaví. Vesničané, dobrovolníci ze sousedství a hasiči, vojáci a karabiniéři a americká armáda, letci a mariňáci ze základny Sidonella, kde je taky sicilská základna NATO, se pokoušeli zastavit horký proud nebo ho odvrátit a dovést do odlehlého údolí shazováním pytlů s cementem. Etna, stará dvě stě milionů let, co existuje psaná historie sopky, už vybuchla stopadesátkrát. Občas zlobí nepřetržitě dvanáct měsíců v roce, ve dne v noci, dovnitř i ven. Červený kříž má plné ruce práce. Zasedá vláda, obecní zastupitelstvo. Všecko si, jako obvykle, zopakujou, aby se to podobně mohlo odehrát příště. Lidé jsou bezmocní, s výjimkou záchranných prací.

V. F. se usmál. Není to při osobních katastrofách podobné?

Bral jsem Margo, když vyprávěla, z úhlů. Dala se fotit jako profesionální herečka. Ani nemrkla. Ukazovala, čím přeměňují ňadra dívku s polodětským obličejem v ženu. Napětí, které vyvolává krása. To ženské, co pokouší, zavádí. Hmatatelné i nezbadatelné. Běloučké poodkryté poprsí, vlnící se dechem a vyvolávající obdiv, opar mateřství, milostného dobrodružství a vzrušení. Usmívala se do čočky, jako by Etna byla její starší sestra.

„Ještě,“ řekl jsem jí. Už to dýchalo a žilo. Mačkal jsem spoušť.

Ráda by schválila, půjde-li to, co vyberu a otisknu. Některé fotky by také ukázala poručíkovi. Měla jednou sen, že sopka mluví. Zůstává v ní pokaždé pocit hrůzy i úlevy. Je naživu. Co řekla sopka Margo, jsme se nedozvěděli. Zprostředkovala nám, jak se pohybuje láva, obrovské, rozlezlé, ošklivé a nebezpečné zvíře, nemravné, nespravedlivé, neslušné a odporné, nic neskrývající, obnažené a nestydaté, hotové vyřadit všechno a všechny, trapič, nepopsatelné, jako neznámá nemoc, která se nedá předvídat nebo zneškodnit. Měla to zažité. Pak nám řekla, že její stará teta Corneli Florena, jejíž rodina bydlí v Catanii už tisíc let, v kamenné vilce u paty Etny v Sante Venerime, neodstěhovala by se ani za nic. Teta ji vyprávěla… šeptem že popel unášely voda a vítr až do… přes čtyři sta mil přes moře.

Fotil jsem ji. Měl jsem představu, jak monsignore, arcibiskup, nebo dokonce kardinál Catanie, jde v čele procesí, aby zajistil zázrakem i trochou peněz a pokrývkami, stany a pitnou vodou vesničanům a obyvatelům Zafferana pomoc a přispění panenky Marie. Modlí se za soptění s duší. Pokud Etna nesoptí, je půda úrodná a dost chleba. Nezapomene Etně, podle staré pověry, nechat na stole bochník a láhev vína, klíč ve dveřích. Odnese to pár akrů půdy. Málokdy si vyžádá Etna oběť na živých. Pokud to někoho postihne, jsou to většinou turisté, kteří si nedají říct.

S každou fotografií jsem hledal v očích, tváři a výrazu úst Margo zvíře s mnoha hřbety a tisíci prackami. Výheň v miliardě pekařských nebo ocelářských pecí, cihelen. Vypadala vteřinu jako neviňátko, druhou naopak, třetí obojí najednou.

„Prego,“ dolila nám ještě.

Řekl jsem, že si to vypiju za chvilku.

„Vrazilo se jí to do krku,“ řekl V. F. tiše. Vím, co měl na mysli.

Měla hravé, kočičí pohyby, i ústy, když mluvila. Svítily mi oči. Zrychlil se mi tep. Měl jsem v hlavě. Byl jsem hlučnější, drzejší a uvolněnější. Potlačoval jsem vratkost. Nepotrpím si na šlendrián. Kolísání si nesmím dovolit. Roztřesená fotka není obrázek, ale zmetek. Každá fotografie má střed, levou a pravou stranu, nahoře a dole. Vzkazoval jsem Adlerovi: Hele, nic se neděje, a přece je v tom živelná a lidská katastrofa. Moje Kráska a zvíře. Člověk a sopka. Název si už vymyslím. Má to napětí. Je to zajímavé. Překvapí to. Obsahuje to protiklad, protiřeč. Obsah souzní s tvarem. Všemu se dá věřit.

Připadal jsem si v zrcadle za Margo, která stála přede mnou ve skutečnosti, jako Ervín Adler, křížený s pohádkovým králem, který si poručil uvařit rybu, aby porozuměl řeči ptáků.

„Taková pusinka,“ utrousil jsem, zatímco jsem ji fotografoval.

„Nebyl to náhodou had, jestli mě má pohádková paměť neklame?“

Viděl mi až do žaludku a do kalhot.

„Víte co a jak,“ řekl.

„Hlavní je mít v aparátu film,“ odpověděl jsem.

„Fotograf-reportér nemůže být hloupý,“ řekl.

Dál nevysvětloval.

„Všechno v pořádku, Vili. Je to jen zaměstnání.“

„Potvrdím vám alibi,“ dodal.

„Co moje duše, Vili?“

„Svěřil jste ji velrybě?“

„Jste proti?“

„S porozuměním, že mládí je mládí.“

„Jste víc na maso?“

„A vostro beneplacito,“ řekla alabastrová kůžička Margo.

Začal jsem fotografovat okolí, než mi nohy a ruce vypoví pevnost. Představil jsem si Margo, jak vylézá takhle oblečená z barevných vodotrysků, aby se to na ni přilepilo a zprůhlednělo. Měl bych sólokapra. Chtěl jsem, aby to se mnou a s Margo a s V. F. bylo dva jedna?

„Naučil jsem se ve velrybě vyměňovat,“ řekl jsem.

„Co?“

„Mírné ústupky za mírné výhody.“

„Můj soukromý ďábel je odjinud.“

„Všichni příbuzní.“

„Jasně.“

Rozuměli jsme si.

Bral jsem snímky maličkého kapitána obchodní lodi Galileo Galilei, pana Maria Marca Ritzo-Coronelliho, který mi dal vizitku. Orchestr v zelených fráčcích hrál divoké kalypso o bambusu, životě – báječné věci – o lodích, které proplouvají bouřemi stesku a nepohody a refrén: Jen když se zpívá.

Dodnes nevím, proč jsem si V. F. nevyfotografoval. Nechybí mu rozhodnost, když už se nakonec rozhodne. Jeho přímočarost, která někdy vypadala jako arogance. Sebevědomí, které lze obrátit na ruby, aby vyplavala nejistota. Namačkal jsem ještě pár záběrů ministra Obchodního loďstva Italské republiky s vnučkou a sedmnáctiletou krasavicí, která měla narozeniny, s nachýleným společníkem, jehož se začala zmocňovat únava při posledním tanci, v němž většinu pohybů obstarávala dívka. Zvěčnil jsem sevření krásné, svěží a téměř ještě dětské dlaně a druhé brunátné, zpocené a poseté hnědými skvrnami a vystouplými žilami a chloupky poznamenané druhé ruky. Mohlo by to jít do My přijdem bez popisku. Nerovnost mluvila za sebe. Komu může vadit, že to trochu připomíná bulvár. Dvoje přivřené oči, první očekávání, snad vypočítavostí, druhé únavou, možná vyčerpáním nebo hrůzou. Čas dívky a starce. Čas, čím byl a čím bude.

Zacláněly mi dvě čtyřicetileté. Měly na sobě málo tkanin, hodně prsní tkáně zabalené do hedvábí. Skrz krepdešínové šaty se dalo domyslet prádlo, krajky, lem. První říkala, že se jí může bolestí na večírcích, jako je tenhle, rozskočit hlava. Druhá jí radila, že to může být pro málo krve v mozku. Snad to dělá její žaludeční vřed. Odsává krev dolů. Mozek se odkrví. Měla by si opatřit jeden z nových přístrojů na měření tlaku a pulsu. Musí dýchat zhluboka. Být opatrná, aby se nedostala do průvanu. „Drahoušku,“ řekla první. Svině, říkaly oči té druhé. Běhno, doplnil pohled první. „Zajímavé,“ řekla jedna. „Opravdu,“ pravila druhá. Konečně mně přestaly dělat tlusté sklo.

Námořní důstojníci se ještě bavili, co stojí armádu bajonet. Nemělo by se bojovat za nic, co nenávidíme. Loď se dvěma kapitány jde rychleji ke dnu. Obsluhovala je druhá servírka s plavým okysličeným koňským ohonem, který tančil při každém pohybu. Důstojníci pili Krvavou Mary, vodku se šťávou z rajčat. Oba důstojníci měli mezi nohama aktovky z krokodýlí kůže, první černou, druhý hnědou, a asi důvod, proč je nedali do šatny.

„Kam by mohl oficír jako já pozvat krasavici jako vy?“ oslovil ji důstojník s černým krokodýlem.

„To je dobrá otázka, Giuseppe,“ připojil hnědý krokodýl. „Zeptal bych se na to sám, neudělat to ty.“

„Abych se přiznala, ani nevím,“ švihla skvostným ohonem na hlavě barmanka. „Podnik vybere pokaždé můj manžel.“

„Čím se váš muž živí?“ zachraňoval to černý krokodýl.

Rycla sklenicemi o sebe. Opřela se lokty o barový pult a složila hlavu do dlaní, bradu vpředu, ňadra skoro na pultě u sklenic a upřela hnědé oči na svůj protějšek.

„Chcete to opravdu vědět? Když jsme se vzali, studoval práva. Spočítal si, jak dlouho by to trvalo. Vzal si kurzy pro pohřební službu. Podniká v pohřbech.“

Černý krokodýl podal barmance navštívenku. Představa věnců nebo rakví a nebožtíků v nich ho neodradila.

„O důvod víc, abyste si vzala moji adresu.“

Prvního to rozesmálo korvetního kapitána. Úsměvy se mi hodily.

„Jste grogy?“ zeptal se V. F.

„Není to razantní.“

„Rigoroso,“ doplnil mě.

„Osud tomu chtěl.“

Zápasil jsem s bolením břicha. Nebyl to ještě průjem.

„Cokoli bych spolknul, proměnilo by se v projímadlo,“ poznamenal jsem.

Pozoroval ženy, co na nich bylo k vidění. Ruce. Měly většinou odpočinuté ruce. Nebyly ztvrdlé prací. Všímal si ženy s rozšířenými zornicemi. Věděl jsem, koho mi připomínala. Tu dlouhonohou a dlouhovlasou, která voněla pomerančovým olejem a měla slzy v očích, když se loučili.

„Připomíná vám někoho?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl.

„Pamatuju si na ni, z Pařížské ulice.“

„Nemůžu věřit, že je to chemie. Tělo vyrábí opiáty. Stav opojení. Vzrušení. Pocit štěstí. (Nechci se rouhat.) Četl jsem, že k pocitu štěstí je dobré se dobře najíst. Koupit čokoládu. Sportovní pohyb. Spolykat banán, ananas, papáju.“

„Četl jsem, že papáju má na své zahradě na Kubě americký spisovatel Hemingway. Měl německého dědečka Müllera.“

Být malíř s úkolem vyjádřit pocit štěstí, namaloval bych maminku, jak kojí děťátko. Co pro mne znamená tělo. Aby to byla myšlenka, ne kýč.

Bavilo nás bezstarostně tlachat. Je to propust, kterou odcházejí drobné i trvalejší vzteky, hněvy a zlosti. To malicherné. Pití to uvolňuje. Žádná inteligence se neutopí.

„Na těle jsou skoro dva čtvereční metry kůže,“ řekl. „Zdroj něhy. Štěstí. Dá vás to do pořádku, když máte unavené nervy.“

Papouškoval jsem.

„Nic nezískáme ani nepromeškáme,“ řekl.

„Zaslouženě si odpočinem,“ pravil jsem na to.

A tak to také bylo.

Přehlížel ženy na dohled. Vyvolával si v paměti ženy, s nimiž si byl v životě blízko. I daleko. Vzpomínal na každou zvlášť. Oživoval si, co upadalo v zapomnění. Člověk je zvíře, které si pamatuje. Nic se neztratí.

A pak mu to v mysli přeskočilo. Obrátil se ke mně. Sport, Hagibor, Praha roku 1941 a 1942 a pak lágry. Myslel jsem na padlé německé vojáky v cizí zemi, zatímco my, také v cizí zemi, za jiných podmínek, jsme živí a zdraví. Jak to na světě chodí.

Zajišťoval jsem si, co jsem namačkal.

V deset deset jsme zahlédli v zrcadle za zády Margo, jak mi tuhne úsměv na rtech. V. F. už jsem nemusel plašit. Viděli jsme oba za hlavou barmanky v odraze v zrcadle dva tajné. Povolenou kravatou se podobali zástupci v aeroliniích, doktoru Ervé Žlůvovi. Zastavili jsme bez domluvy a rozloučení s barmankou v šatně, nejvyšší rychlostí, aby nebyla nápadná, a největší nenápadnou. S kým loučit jsme se neměli. Pan Fangio nás nepostrádal. Korektnost by byla na překážku. Už to přestala být zábava.

A pak jsme skoro doběhli až na Via Boncompagni u penzionu Doňa Maria, kde měla v prvním poschodí náborovou kancelář sionistická organizace. Bylo by nepříjemné ukazovat pas velryby a mít někde na policii o sobě zápis a další oplétačky. Ve čtvrt na jedenáct jsme se doloudali zase k hotýlku v Parioli.

Dá mi vzkaz pro svou přítelkyni v Praze? Nebo si počká na příští poštu? Spokojí se telefonem?

„Nerad bych, aby mi ujel vlak.“

„Máte místenku?“

„Někam se vmáčknu.“

Míjel nás hlouček mladíků na cestě do hotelu Di pozzo. Utahovali si z jednoho, který dostal pokutu za výtržnost. Zapadli do hotelové restaurace.

„Tatínek těžce pracoval, děti jsou znavené,“ řekl V. F. „Jak říkal dědeček: Od vykasaných rukávů k vykasaným rukávům jsou to vždycky tři pokolení.“

Usmál se: „Chcete slyšet o mé pražské známé?“

„Endlich, Vili.“

Mohl se mě stejně zeptat, jako včera na adresu Adlera, jestli mi není líto zátok a moří, které nepoznám. Vzdám se i oceánů, když na to přijde. Trpělivost, matka moudrosti. Nebo z nouze ctnost? Už by ze mě měly bublinky vyprchat. Jsem jako Adler, miliony Adlerů. Odřeknu se zatím i pohledu na australskou buš. Stačí mi zvyšovat si kvalifikaci v My přijdem, s mou půjčenou Leicou III, přiměřeně narůstajícím platem a vánočním příplatkem. Velrybu nemusí brát zevnitř nikdo tak vážně, ale ani ji nedráždit. Kdo si zbytečně neotvírá pusu, má zhruba vystaráno.

„Byla radost se s vámi potkat, Vili.“

„Nápodobně.“

„To se vám povedlo, takhle se zdekovat.“

Nebe už bylo plné hvězd. Obrovské, trochu opilé. S počasím na zítřek měl nejspíš pravdu. V. F. vytáhl zápisník, malou koženou knížečku, do které si zapisoval adresy a úkoly, schůzky. Dal mi adresu a jméno přítelkyně. Nezapíšu si to, opravdu?

„Radši si to budu pamatovat, Vili. Co jí mám vyřídit?“

„Když nechceš, aby se něco dozvěděl nepřítel, neříkej to ani příteli. Aby si nedělala starosti. Piccolo minore, il minore. Bude už rozumět. Austrálie se protahuje. Není to beznadějné. Uvažuju, kde bychom se mohli vidět. Nic neslibuju.“

„To je všechno, Vili?“

„Bude to stačit.“

„Dobře.“

„Dlouho o mně neslyšela. Nepsal jsem.“

Nezeptal jsem se proč.

„To je asi to první, čemu by nerozuměla.“

„Hm…“

„Řekněte, že to tu mám pevně v rukou.“

Pak řekl: „Nemám rád zákon o usídlení kočovných osob.“

Ještě: „Není nad to se řádně živit.“

„Co kdybyste jí to přijel říct sám, Vili?“

„Ne tentokrát.“

„Měl byste to jednodušší.“

„Ne tentokrát,“ opakoval.

„Je to na vás, Vili.“

„Ne tentokrát,“ řekl potřetí.

„Je to na vás.“

„Nic si neodříkám.“

Nakonec řekl: „Člověk má mluvit, jako by měl za chvíli umřít.“

„To někdo řekl?“

„Jo.“

Mihla se mu v očích třpytka. Světlo z okraje vesmíru, možná ze středu země. To nehmatatelné, co člověku dávají sudičky a některé okolnosti, zatímco jiné to popírají nebo vyvracejí. V čem někomu překážejí lidi, s nimiž počítal, ale selhali, nebo se kterými nepočítal, a osvědčili se. Nebo se zdá, že nemá na vybranou a přesvědčuje se. Válka, která se odehrává v něm. To větší v malém. Přátelé, nepřátelé. Bitvy, porážky a někdy vítězství. Třpytka, která svítí, když myš unikne kočce, vyhne se pasti nebo pastičkám, aniž se proměnila v krysu. Třpytka, která se – do třetice – zastře stínem a nechá rozplynout nebo rozbřednout, co zářilo. Ani minulost, ani budoucnost, jen tady a teď. Co přijde a odejde, objeví se a zmizí. Nebylo těžké to postřehnout. Měl dvě velké šedé oči, ve kterých se slévá nevinnost s vinou, nadprůměrná inteligence a chyby, kterých se dopustil, křivdy na cizí adresy i ty, které utrpěl na vlastní kůži. Snaha vkročit do svého příště moudřejší a pokud možno bez bolesti. Nepatřil k lidem, kteří už na prvním setkání vysypou na svou společnost, čím jim kdo ukřivdil, bratr, sestra a matka nebo otec, milenka nebo manželka. Kolega, svět. Nedovolil nikomu, aby v něm viděl mučedníka nebo oběť. Nastavoval svou přívětivější tvář. Nebyl to jen jeho hlas, kterým k sobě připoutával pozornost.

Řekl: „Taky máte někdy dojem, že člověk je jako dům? Hodně místností, chodeb, skrýší? Okapy? Pořád co spravovat. Něco založíte a už to nenajdete. A něco zase najdete a už to nepotřebujete. A tak žijem.“

„Vili, kdybyste si to náhodou s vaší letenkou chtěl rozmyslet, vezměte si nějakou čistě italskou společnost, nebavte se s nikým o vízu a leťte rovnou do Prahy. Austrálie vám neuteče. Velryba má občas slabost pro návrat člověka k jeho lepšímu já. Můžete to svést na pozůstatky minulosti. (To neznělo tak opile.) Všemu se nedá věřit, to se ví, nemůžete poručit větru ani dešti. Můžete si to prozpěvovat. Když jste odcházel, přišla první hospodářská krize. Půjdete nanejvýš na nějakou dobu do dolů nebo do kamenolomu, dostanete školení o tom, co chce a po čem touží dělnická třída, a pak už si svou cestičku najdete.“

„Hrobníka už jsem dělal,“ usmál se. „V lomu taky.“

„Říkám, co si myslím.“

Měl vlažné oči, kalnou nebo skoro hasnoucí třpytku. Zdálo se mi, že to stojí za pokus. Mohl to zaslechnout. Znělo to jen trochu jako řečičky, které se vedou, když se hraje poker nebo jedenadvacet a někdo neví, jestli má, nebo nemá ještě táhnout, aby nepřebral nebo aby zbytečně hru nezahodil.

Připadal jsem si vedle něj dospělejší, než jsem možná byl. Jako jsem si kdysi, když mi bylo patnáct, vedle něj připadl dětsky a nepřípadně, abych věděl, kolik toho musím dohonit.

Znělo to lehce i střízlivěji, než odpovídalo množství toho, co jsme vypili. Překvapilo mě, jak jsem to ze sebe vysoukal.

Pozoroval narudlou oblohu nad Římem.

„V kamenolomech už jsem jednou byl,“ opakoval.

„Na železnici jsme byli spolu. Předtím jste kopal artézské studně, jestli se nemýlím. Moje maličkost protiletecké kryty pro německou nemocnici.“

„Ještě nám za nadpráci Němci dluží.“

„Pokud jde o Německo, s ničím nepočítám, Vili.“

Naše pohledy se zkřížily. Odvolávali jsme se oba k něčemu, co bylo, už není. Adler tomu říkal mrtvola v omylem otevřené rakvi. Přivolával jsem si jeho morbidní smysl pro humor. Ptal se pohledem, jestli má lhát, že se narodil v pastoušce nebo ve srubu.

„Přeberte si to, Vili.“

„Přeberu si to.“

„Víte, jak to myslím.“

„Je na to ještě brzy.“

„Myslíte? V lágru jste se zbytečně dlouho nerozhodoval.“

Neříkal mi v Auschwitz-Birkenau, v jedenadvacátém baráku, kde byl pomocníkem kápa: „Když budete silný, vydržíte?“ Tak to říkal své lágrové milence, která ho zásobovala drahými kameny z dílny, kde párala šaty po zabitých, a on vyměňoval brilianty za chleba, slaninu a krakovské uzené.

„Co bylo za války, už se nenosí,“ řekl. „Máme hluboký mír.“

„S bombou.“

Padala časná italská noc, vůně, teplo, které přinášel a odnášel vánek. Řím je omamné město. I tím, co má za sebou. I pro to, co je, bez ohledu na dějiny. Od západu přicházel s větrem dech moře. Vytrvalost soli. Světla nad okrajovými čtvrtěmi pohasínala. Záře nad šťavnatým středem města stoupala, spirály a sloupy, které podpírají nebe nebo naopak, spuštěné provazové žebříky ze světa postaveného na hlavu, kde je dole nahoře a nahoře dole a tmavé je světlé a světlé tmavé. Měl v očích, kdo a čím byl. Rebel, který se držel všeho, co se osvědčilo, včetně mouder rabínského dědečka. Nenasytnost i skromnost, hrabivost i neokázalost, odříkání i troufalost. Drzost. Pokora. Smělost i opatrnost. Kompas, kterému nikdo nerozuměl a který ukazoval jemu.

„Jste sekáč, Vili,“ řekl jsem.

„Rád bych si to myslel.“

Vypadal majestátně. Teskná postava, jak se to emigrantům stává. Mohl to svádět na žlučník, aby si nezadal. Viděl jsem ho ve všech jeho podobách, včetně chlapecké tváře i ve čtyřicítce, jako bych si ho – přese všechno – chtěl vštípit do paměti. Někoho, koho možná uvidím, spíše neuvidím. Nevypadal jako otrok odsouzený na galeje. Ani jako maniak, který neví, kdy přestat. Jeho pohled čekal. Zaznamenal, co jsem mu doporučil.

Nemusel jsem svádět na hoteliéra, že by se divil pozdní návštěvě, není-li to nějaká povolnější slečna, nebo že Fiorella je přísná dáma a vede Zlatý nektar jako rodinný podnik s pravidly.

„Chcete jít na chvilku dovnitř?“ zeptal jsem se.

„Ne tentokrát,“ řekl zase.

„Jasně…“

„Na chvíli.“

„Jak chcete.“

„Spící psy se má nechat spát.“

„Je to už jiná hudba.“

Vzpomněl jsem si, jak kdysi vytrousil na Hagiboru kapesník. Zvedl jsem ho a nechal si ho na věčnou památku. Mohl jsem vzkázat Adlerovi, že paměť mi ještě slouží.

„Je těžké tancovat, když ji neslyšíte,“ usmál se.

„Pošlu vám na Pietro Cossa 5 pohlednici, Vili. Když tam budou tečky a čárky, vyřídil jsem to vaší dámě beze zbytku, včas a bez následků. Bez čárek, vykřičníků a znamének jsem se k ní z nějakého důvodu nedostal.“

„Díky.“

„Budete si to pamatovat?“

„Určitě.“

Přehodil si špacírku z ruky do ruky. Svlékl si rukavici. Nemusel jsem ho zasvěcovat do tajemství velryby. Neřekl, že podle rabínského dědečka iluze v mládí je pošetilost, ne hřích. Podali jsme si pravičky. Může se spolehnout. Udělám si na to čas. Bude to moje první. Jméno a adresu jsem si vštípil do hlavy, stejně jako mé nevyhlášené desatero: Nedat se chytit. Nebát se zbytečně. Může si na mě vsadit jako na závodního koně. Snad si při tom nevyvrátím kotník. Tečky a čárky jsou ano, bez teček, čárek a vykřičníků ještě ne, a zatím.

Poznamenal si to do malého koženého zápisníčku. Tečky, čárky ano, bez ne.

„Je to jasné, Vili?“

„Je to jasné, kamaráde.“

Viděl jsem v jeho očích zase bliknout světlo, než začalo pohasínat. Třpytku. Překročil stín. Co oceňoval, čím opovrhoval. Co v něm čekalo, co hledal u žen pod dvacet na nejrůznějších místech, napříště v Austrálii. Vdechlo to do opilé důstojnosti okamžiku to teskné, snad vznešené, i ubohé. Trochu falešnou hrdost, s níž se snažil i poražený vypadat jako vítěz.

„Pořád neradi prohráváme, Vili,“ řekl jsem.

Zaťukal špicí hole do dlažby.

„Doufám, že se nevidíme naposled, Vili.“

„Tak zase do příště,“ řekl. „Dejte o sobě vědět.“

Jednou poslal z Auschwitz-Birkenau po českém strojvůdci vzkaz. Dal mu démant o třech karátech, veliký jako bříško nehtu malíčku. Strojvůdce se už neukázal ani neozval.

Cítil jsem stisk jeho ruky.

„Vám taky, kamaráde.“

Napadlo mě, kam odtud půjde, k bytné na Via Pietro Cossa 5 nebo do některého z barů v Trastevere. Odhadl jsem ho, že se ještě obejde bez pylu z orchideje. Starý Flusser, Hadry, kosti, kůže, doporučoval nezralý oves; má stejné účinky a je lacinější.

Díval jsem se mu na záda, jak odcházel, i potom, když se na rohu otočil a zahlédl ve dveřích Zlatého nektaru moje záda.

10

Poznej svého bližního, i sebe. Nebo radši ne?

— Nápis na zdi

Dílo zkázy ve mně dokonal Enzio Cézare Zamponi. Stačilo mu na to dvacet minut. Nechci předbíhat. Pil muškát ze starších ročníků archivu. Ptal se mě, co si dneska nechám zdát.

Trochu mně zaškobrtal po první skleničce muškátu jazyk. Moje sny jsou jako motýli. Nechytnu-li je v okamžiku, kdy se probudím, odtřepetají se do ztracena. Nebo jako stopy v písku u vody, zašlapané k nepoznání.

„Jsou jako umělec na visuté hrazdě, maestro. Stačí spadnout a je po něm.“

Včera se mi zdálo, že letím v jednoplošníku přes Andy. Nad každým vrcholem se stroj zhoupl. Propadli jsme se, vyrovnal jsem to, ale strach, že nedoletím, zůstal, i když jsem přistál.

Vylíčil jsem hoteliérovi, co jsme s V. F. viděli a prožili. Vrátného s jednou rukou na Villa Borghese, recepci lodní společnosti Viaggio Felice. O smetánce s rodokmenem. Ušetřil jsem ho Evženie Novákové-Ormandy. Pasáka, který mně nabízel i případného muže. Vynechal jsem i ty dva tajné v Grandhotelu Excelsior. Muškát mi pomáhal rozvázat jazyk, ale ne úplně. Upřímnost musí mít hranice. Příspěvek velryby k všeobecné výchově.

„Starostu nemůžu ani cítit,“ řekl maestro. „Viděl jste, jak vede město? Nové domy jako krabice. Jako stavěli za Mussoliniho. Nedej bůh, aby nás postihlo zemětřesení jako v Řecku nebo v Turecku. Krysaře buď neplatí, nebo je nechá utéct. Byl původním povoláním krysař. Měl by se jmenovat Krysař.“

Opakoval jsem si v duchu: Kdekdo si na mně chladí žáhu. Vyřídím, vysvětlím, nezapomenu. Tečky, čárky. Bez teček, bez čárek. Hostinský poznal po čtvrté sklenici, že mám nejvyšší čas odebrat se do svých komnat. Zaškytal jsem.

„Někdo na vás vzpomíná,“ pravil.

„Je to pořád mezi vzpomínkou a zapomněním,“ odvětil jsem.

Znovu jsem zaškytal.

„Zasloužil bych si pár facek.“

„Faciček,“ opravil mě maestro.

„Na dobrou noc, maestro,“ dopíjel jsem poslední skleničku.

„Alla tua salute.“

„Alla tua salute.“

„Na co ještě?“

„Na sliby.“

„Na nic víc?“

„Na dodržení slova.“

„Dobrá.“

„Na spolehlivost, věrnost a upřímnost, kamarádství. S tečkami a čárkami nebo bez teček a bez čárek.“

„To je hodně na jeden přípitek.“

„Slovo dělá muže, ne?“

„Jistě.“

„Co je víc, odpustit, nebo neodpustit?“

„Jak komu a kdy?“

„Snáz se to řekne, než udělá, maestro.“

„Někdy se to patří.“

Mohli jsme si taky připít na to, jak někoho napálit, pomstít se mu, držet si ho od těla. Nezávidět mu, že je v bryndě, když si žil předtím jako prase v žitě? Tvářit se jako děd vševěd? Blábolit o tom, co je košer, co se nesluší, jako ve společnosti krkat? Přiložit polínko do ohně? Dupnout na někoho, kdo už je na lopatkách? Existovat s omezenou zárukou? Vyčůrat se pod stůl? V duchu jsem si připíjel s Vilim Feldem, který se nemohl bránit. Ať žije morální neutralita. Situační morálka. Mravnost nemravných nebo nemravnost mravných. Mravní otrlost. Co je pohodlné. Území nikoho. Někdy buď anebo a jindy jak kdy. Všechno v jednom pytli. Můžeme si vybrat, napadlo mě. Mohl si tu připíjet s námi. Kdoví, s kým si teď taky připíjí, s jakou červenou sukničkou? Měl tu přátele? O nikom se nezmínil.

„Neposlechnete si dnes tahací harmoniky?“

„Co budou hrát?“

„Il valzer della povera gente. Co byste si přál?“

„Kdyby hráli Sul Torrazzo, Trento, sotto il cielo di Napoli, nechal bych si pootevřené dveře, maestro.“

Fiorella odešla na kutě. Měla migrénu. Někdy jí trpěl maestro Zamponi. Naštěstí – pro dobro podniku – trpěli migrénou zřídka v tandemu. Občas si přikládali vzájemně studené obklady.

Stoupal jsem do svého pokojíčku, jako bych klesal. Kymácivě jsem se belhal prospat svou poslední noc v Římě. Škytl jsem potřetí. V My přijdem by ocenili, že jsem neztropil veřejnou ostudu. Napít se by mi prominuli. Kdo nepije, ať nejí. Proletáři všech zemí, styďte se. Podlamovala se mi kolena. Zvonilo mi v uších. Ano, vyřídím, popíšu, doplním. Buď s čárkami, nebo bez čárek. Kdo se bojí, okrádá svou rodinu. Adler je taky krasobruslař. Velryba dováží francouzské sýry a italská vína. Není tak odtržená od světa. Řecké olivy, srbský ocet, bulharské broskve. Můžeme si občas dovolit jít do hotelu Palace na jahody se šlehačkou. Jahody se šlehačkou a ananas nám dopřejí mlsat. Aristokrati. Nebo ne? Hlavní je neponořit se víc, než snesou sváry ponorky. Mravní laťka se zvedá a válka je za rohem. Nakonec aby se jeden těšil, až bude mít život za sebou. Jestliže někoho bolí hlava, je to proto, že se mu v ní usadil neviditelný čmuchal? Škyt, škyt, škyt. S čárkami, bez.

Neměl jsem asi muškát tak rád, jak jsem se tvářil, abych maestrovi nezkazil radost. Ještě navrch na to, co už jsem měl v žaludku.

„Už jsi dospěl, chlapče,“ opakoval jsem si na vlastní adresu. „Je ti dvacet. Jde ti na jedenadvacátý. Byl bys plnoletý i za buržoazního režimu. Víš, co a jak. Nebo bys to měl vědět.“

Pozoroval jsem zábradlí. Jeden aby byl kouzelníkem. Zítra už budu zase v břiše velryby. Za blbost z věrnosti státu se netrestá. Jistě, jistě, vyřídím, zařídím, žádné strachy. Tečky, čárky, vykřičníky. Tu korunu čtyřicet za čumkartu ještě vždycky obětuju.

Schody vedly snad donekonečna. Hotová Babylónská věž. Zmatení jazyků. I toho vlastního? Na Sicílii mají prý kritický nedostatek pitné vody. Zásoby ubývají. Lze postavit lodě s odsolovacím zařízením? Pro katolické rodiny tu měl maestro na půdě pokoje s osmi postelemi. Není nakonec spravedlivější, když někdo, kdo byl odjakživa člověk za hodně peněz a uměl si to zařídit, to okusí, na chviličku, než zvedne kotvy do Austrálie za Erničkou Katzensteinovou, poněkud skromněji? Je mi něco nepříjemné jen proto, že se to někomu zajídá? Nejsme dnešní. Kočky, které dopadávají vždycky na všechny čtyři, nebo kočky, které mají devět životů? Tři věci, které bych neudělal, a tři, jimž bych se radši vyhnul? Je možné, že exil se rovná zoufalství a utrpení očišťuje? Vyřídím, zařídím, nezapomenu. Tečky, čárky, vykřičníky.

Bývalý gondoliér, který hrál v lokále na harmoniku, zaváhal s dvěma akordy v Sul torrazzo. Nebo zaváhala moje fotbalová nožička. Ta pravá, natrénovaná Oukejem Ortnerem, nastřílela na Hagiboru a potom v Terezíně pár branek, některé pamětihodné.

V třicátých letech si byl Benito Mussolini jistý silou a moderností italských leteckých a obrněných sil. Nenapadlo ho, že mu při všech inspekcích, od Bolsana po Palermo, ukazují tytéž letouny a tanky transportované po celém Apeninském poloostrově o den dříve, než se dostavil na další základnu.

V pokoji jsem si pro jistotu a pro úlevu rozepnul každý knoflík, na který jsem dosáhl. Ještě jsem nezvracel. Krásnými ošklivěnkami Amadea Modiglianiho to nehnulo. Slyšel jsem ozvěny. Jsem pro dohodu kluka a holky. Zeptejte se na správných adresách. Míhala se mi za kadlubem čela jména. Hitler, Stalin, Golda Meyersonová. Lepší jeden přítel než tisíc příbuzných. Podaří se postavit lodě s odsolovacím zařízením, schopným vyrobit sto litrů pitné vody?

Žiju dobře, ale měl bych s tím možná něco udělat. Alla tua salute.

Modiglianiho výtvory zůstaly němé ve sklech v rámech. Aby to zítra bylo lepší než dneska. Jak nejlíp umím. Budu tím taky lepší? Nerad si připadám ubohý. Když to nebude horší, může to tak zůstat.

Hodil jsem sebou na postel ve flanelových šedých kalhotách, s vínovou šálou kolem krku, s pláštěm přes ruku, abych se na pár hodin prospal a stihl vlak a nemusel stát v chodbičce až na rakousko-českou hranici do Arnoldsteinu. Nespal jsem. Musel jsem k umyvadlu. Fuj tajfl! Zapřísahal jsem se, že v životě nepozřu ohnivou vodu, nejen když je zadarmo, ale ani kdyby mi platili. Viděl jsem se v zrcadle. Co vráska, to vzpomínka.

Velryba žere jen malé ryby, velkou by se zalkla.

Každá společnost je v dané chvíli montáž, sestřih, jak nás učili v kurzu fotografie v Panské 8. Jedna zrůdnost měsíčně je ažaž. Vyrovnat se s tím stačí na smrtelné posteli. Ne tentokrát. Tečky, čárky, vykřičníky.

Pokoj zaplavilo měsíční světlo. Nebe mělo barvu tmavomodrého jezera. Úplněk byl škeble. Paprsky šly našikmo. Vytvářely uvazovací řetěz. Zatáhlo se?

Pokládal se Vili Feld, kdybych ho obrátil naruby, pořád ještě za velkou rybu, zatímco mě viděl ve svých moudrých šedých očích, v té své vševědoucí a všeoobjímající třpytce, jako mřenku, kterou nemůže zvětšit ani žaludek velryby?

Podle toho, jak to chci vidět? Mikroskopem, teleskopem? Ne tentokrát? Je život vášeň, omyl, nuda? Jsou otázky stále tytéž, na začátku i na konci?

Držím se vašeho stěžejního hesla, Vili: Nesmíme změknout. (Život je krátký.) Je to pravda, že ti nejlepší umírají mladí?

Měsíček vrhal do okna hotýlku stříbrné kruhy. Panoptikum. Nasvěcovaly to ledové hvězdy. Než jsem odjel do Říma, měl ke mně hlavní stařík proslov: „Máš čisté ruce. Za války jsi tu nebyl. Nezkaž si to. Nemáš tušení, kolik lidí se namočilo. Tolik másla na hlavě se už ani nedá trestat. Nemáme ani dost státních zaměstnanců, aby je ohlídali. Znáš Svatopluka Dolejše z reportérského oddělení? Sloužil za války v Kuratoriu, české odrůdě Hitlerjugend. Dostal malý dekret. Bránil se, že jen dohlížel v pracovním lágru na tělovýchovné referenty. Neptej se, proč jsme ho nevyhodili. Bude nám sloužit do roztrhání těla. Lízat ruce, paty, zadek, až mu zhnědne jazyk. Revoluce není vybíravá. Hladoví chtějí chleba, střechu nad hlavou a sen o trvalém zaměstnání. Potom penze. Včerejší mapy jsou slepá kolej. Kdo bude první a poslední, určujeme my. Někdy musíš udělat jinému, co nechceš, aby udělal tobě.“

Stařík se napil studeného kafe a pokračoval: „Je to v našich rukou. Síla větru, hustota deště. Cena zlata, užitečnost jedince. Která holka je krásná. Jak dlouhé se budou nosit sukně, hloubka výstřihu. Který spisovatel, malíř a muzikant nebo herec je žádoucí, bez kterého se obejdeme. Jak se budou lidi česat, strojit, chovat a zdravit, chodit na hřbitov. Jak se budou jmenovat ulice, parky a školy. Děti.“

Znovu se napil, otřel si hřbetem dlaně pusu a pokračoval: „Na jaké filmy se budou lidi dívat, která divadelní představení povolíme, co budou číst. Kdo je zločinec a kdo není. Koho zavřem, koho necháme běžet. Postižitelnost i beztrestnost. Pouč se na Francouzské revoluci. Na teror si vzpomenou jen profesoři historie. Lidí je jako mravenců. Na násilí zašlo málo režimů. Přitáhneš, povolíš, utáhneš. Společnost je třeba děsit, zneklidňovat, nenechat na pokoji. Na každého bude spis, co řekl. Podle toho bude postupovat. O moc se nedělíme. Dokud mají lidi co ztratit, jsme u vesla. Jen blbci říkají, že jsme velryba a vrhneme se na břeh a lekneme. Stačí vzít pár nespokojenců na policejní stanici. Ti nejodvážnější se promění mžikem v králíka s červenýma očima. Někomu stačí varování, že se jeho děti nedostanou do školy. Málo demokracie, hodně demokracie, žádná demokracie? Co nám slouží, je správné, co ne, není. Právo určuje, kdo má pravdu. Zákony si napíšeme, jaké chceme. Co nám slouží, je mravné, co ne, nemravné. Určíme, jak se smí žít, jak ne. Musíš mi věřit, když chceš, abych věřil tobě. Kdo má méně sebedůvěry, může věřit straně. Tím to vyrovná.“

Stařík věřil, že revoluce znamená, že každá kuchařka je schopná řídit stát. Jevil jsem se staříkovi uhněten z těch správných látek, jako Adler.

Oceňovali jsme jistůtky a bezpečí. Věděli jsme ze zkušenosti z první ruky, že každá pravda se dá překroutit. Doporučil nám číst v lodivodovi světové dělnické třídy a otci všeho pracujícího lidu, ve vědeckých průvodcích budoucnosti. Ukázal mi dvě fotografie vůdců tábora pracujících, v čele s kormidelníkem. Na jedné bylo deset mužů, na druhé jen čtyři, ale byla to pořád táž fotka. Chápu? Retušovat není zločin. Chtě nechtě. Hlavní stařík si představoval revoluci jako pár patentovaných světlonošů, kteří místo rozsvítit zhasnou a chtějí, aby si lidi mysleli, že když vypnou světlo, je to víc, než když dekadentní buržoa rozsvítí. Plýtvat pro něj znamenalo ušetřit. Stařík věřil, že se stačí občas omluvit, ale jen za včerejší a dnešní počiny, v minulém čase.

Lidi, řekl hlavní stařík, potřebují natolik něčemu věřit, aby ze sebe setřásli zmatek a našli smysl, bez něhož se cítí jako šimpanzi na větvi, že naši pravdu obejmou oběma rukama a jsou s námi ochotni přerazit každému, kdo ji zpochybňuje, ty jeho, případně i s hlavou.

„To už není tajemství, chlapče. Lidská povaha je možná záhadná, ale ne natolik, abychom dovolili tuctu pravdiček tu naši zastínit. Lidi potřebujou uctívat jednu pravdu, jako dřív jednoho boha. Naše je průhledná, jednoduchá, díky ní se můžou rozdělit o srdce s masou. Vyjít z tmavého kouta na největší náměstí. Zviditelňuje je, pozdvihuje z anonymity, lichotí jim. Tak tomu bylo od nepaměti. Poučit se o tom bylo to nejlepší, co nám náboženství odkázalo. To je ta třetí válka, hochu. Nevěřící s nevěřícími, jestli víš, co chci povědět. My, věřící nevěřící, máme navrch. Válčíme o duši masy. S námi nejsi žádný troškař.“

Stařík se v My přijdem dal slyšet: „Pryč s buržoazní veteší, tolerancí, důstojností, rovností. Byli si lidé první republiky rovni? Kdo koho toleroval? Do horníků stříleli. Pro nás je každá minulá nespravedlnost, ponižování nevinných, revoluční zbraň. Meč, kterým je tneme. Vezmem jim majetek. Právní moc. Zrušíme jejich zákony.“

„Ztratí půdu pod nohama jako obr z řeckých legend, kterého stačilo odtrhnout od země a cukal se jako chycený pavouk. Ochutnají věznice, které stavěli pro nás. Sednem si do jejich křesel. Kdo se směje nejlépe?“

Pochválil sportovní reportéry. Profesionální sport pokládal za nemorální. Nechtěl slyšet o golfu. Vyzvedávat úspěchy? Tepal nedovolené aktivity. Stařík byl nomenklatura. Dostával důvěrné zprávy tiskové kanceláře. Nepohodlné informace, které okamžitě zapomněl.

O ponížení stařík mluvit nemusel. Pokaždé se někdo podrobil sebekritice. Sebemrskání hodného středověkých koncilů. V nejhorším dostal padáka. Stařík se posmíval řečem o duši. Držel ji někdo v ruce? Viděl, slyšel ji? Idea byla pro staříka náboženstvím. S takovými staříky, soudil Adler, by mohla velryba leknout.

Adler se bránil, aby mu to nepřipomínalo nacisty. Ponížení, otrocká práce, hlad a nemoci z vyčerpání. Vzali lidem jméno. Stačilo číslo. Nosili odznaky. Adler by si nepřišpendlil odznak na klopu za nic. Nacisti také chtěli, aby jim byli lidé vděčni za věci, které byly předtím samozřejmé. Vyrábějí se levněji lokomotivy? Proč není toaletní papír? Na konci všeho našeho snažení je člověk. Proč ne na začátku, myslel si Adler. Nacisti pokládali život člověka za bezcenný. Zlikvidované nahradí pět set milionů budoucích Němců.

Mravnost pokládali za veteš. Zničili ji v cyklonu B. Nacistům vadilo, že jim lidé na cestě do plynu neděkovali, že je zbaví pochybné existence. Die Juden sind unser Unglück. Židé jsou naše neštěstí.

Adler na schůzích usínal. Doháněl, co v noci zmeškal.

Stařík Adlera poučoval. S námi nebo proti nám. Proč tak zhurta? Staříků už viděl víc. Sloužili velrybě. Vyplatilo se to. Politika jako počasí. Střídavě oblačno. Bouřky. Být stařík závodní kůň, Adler by na něj nevsadil.

Hlavní stařík se nebál ani inkvizice, když se mu to hodilo. Prověřovat, prověřovat, prověřovat. Přehlížel, že by ho to mohlo postihnout. Že konec revoluce, který nastane, jak říkají klasikové, požírá vlastní děti. Bylo mu trochu záhadné, jak jsme s Adlerem přežili nacisty. Rozuměl by spíš tomu, kdyby nás zaplynovali. Stejně tak záhadné bylo nám, jak své pravdě věřil jako náboženský prorok. Všecičko mu bylo jasné. Hotová neoblomnost.

Zarazil si do kravaty stříbrný špendlík, který si přivezl z Ruska. Neměl by si vyčistit boty? Občas vyměnit košili? Věčně se potil.

Pro změnu na mě vyplazoval jazyk ze zrcadla Ervín Adler. Kde jsem vzal tak zdravou lesní barvu? Nech si ty pracky u sebe, doporučil jsem mu. Namlouval si, že nakonec se bude velryba podobat součtu rybiček, které má v žaludku. Pak jsem viděl v zrcadle Viliho Felda. Svět je pořád tak trochu koncert. Hrát. Nekonečná délka ostnatých drátů, občas bez deseti tisíc obvyklých voltů, aby se nedalo utéct.

Zdola jsem slyšel ze zeleného salonku hlas Artura Ludovici: „Největší umění, dámy a pánové?“ (Převrátil do sebe sklenici muškátu a vycenil do obecenstva zlaté zuby, které mu udělali v Německu, na západ od Labe.) „Umění žít.“

Zase jsem škytal. Perly a svině? Sbohem, trus a nikdy na shledanou? Zavolám, předám, odevzdám. Napíšu, dojdu, zprostředkuju. Slyšel jsem sám sebe. Ozvěnu: „Dejte o sobě vědět.“

„Alla tua salute.“

Jednou doporučil hlavní stařík Adlerovi, že pokud chce mít svá milostná dobrodružství bezpečná a nezavazující, měl by si hledět vdaných paniček, aby se o případného potomka staral řádný otec. Hlavní stařík pekl s politickou redaktorkou, nejhezčí, která překročila práh redakce My přijdem; za války přislíbila manželství a nakonec si na naléhání matky vzala obersturmführera Waffen-SS a dva dny před koncem války požádala o rozvod. Stihla to na poslední chvíli. Omlouvala to svými šestnácti roky. Dělal si na ni zuby Svatopluk D. Nakonec si hlavního staříka vzala.

Ze zrcadla se Adler ještě ozval: „Vzhledem k tomu, že můj prapředek vylezl před čtyřmi sty miliony let z vody a místo šupin a ploutví má chlupy a ruce a nohy jako ty a já a místo rybího protřelý mozeček a vidí, co vidí, stojí mi snad za to riskovat stranickou důtku s výstrahou, ne? Stejně by byla už pátá. Pořád prosperuju. Co by měli říkat ptáci, když mají místo skřelí křídla a místo aby plavali, musejí létat?“

„Nech si svou vzdělanost pro sebe. Vím, co máš načtené.“

Nebo se tu jen mihl můj stín?

Tak už běž, řekl jsem pomyslnému Adlerovi, ať už můžu jít spát.

Byl jsem pod vlivem bublinek, jimiž nás tak štědře častovala Margo, sicilsko-habešská princezna s alabastrovými ňadry a myšími zoubky jako perličky. Dělaly se mi mžitky před očima. V mých střevech zuřila bouře. Bál jsem se, že to dobře nedopadne. Koulel jsem očima. Kolik hořkých pilulek musíme spolykat, abychom dolezli ke křížku? Kdy se hodí jeden do starého železa? Římský popravčí prý řekl Kristovi: Dej si nohy křížem. Mám jen jeden hřebík. Nestyda. Kde vzali tolik hřebíků, aby mohli ukřižovat milion sto tisíc Židů, dobráci?

Vedle mě na posteli se ocitla Margo a z druhé strany maličká Adriana Rossiová, neteř bytné Amerigy Rossiové, vdovy. Osud tomu chtěl, jak by utrousil pan Lev Blum z kavárny Aschermann blahé paměti. Budiž mu země lehká. Následovalo ho – i jeho ženu – nespočetné množství dalších, jimž stejně nespočitatelné množství předcházelo. Lidé – včetně mě – zapomněli, co je to bezpečí. O bezbolestnosti nemluvě. Neberou nic, co si to nezaslouží, zbytečně vážně. Jak říkal Adlerův oblíbený autor, všechno je snazší, když je člověk zlý. Sledovalo to se zájmem druhé dvojče, o půl hodiny starší Vera. Zpívaly mi Třešňové květy. Od tapetované stěny se odloupla bytná. Bradička se jí třásla vzteky, chlupy se tyčily na horním rtu do všech stran jako zčernalá tráva. Podobala se nejen nosem staré vyschlé koze, jen mečet. Měla na podbradku kůži jako stromová kůra. Odtáhla ode mne Adrianu za kůži u krku jako prašivé kotě. Cvakaly mi zuby.

Vyprávěl mi lehčí zážitky. V janovském přístavu zakotvila americká válečná loď. Námořníci vystoupili a stáli dlouhou frontu před hanbincem. Propojil si to s mírem. Válečná loď, námořníci, hanbinec. Nestřílelo se. Slyšel, jak zklamalo námořníky, když je ze všeho nejdřív prostitutky omývaly. Jakmile se námořník předčasně vzrušil, jeho klientela skončila. Dívka nastavila ruku, aby zaplatil, byl hotov.

Tělo, řekl, je nespolehlivá fontána.

Měli jsme snad více společného, než jsem kdy chtěl nebo jak jsem chtěl tenkrát, a o to teď méně?

Ještě jsem nespal. Snad ze strachu, který má dítě, když se bojí usnout, aby je nepronásledovaly zlé sny, a pak už se nebojí ani ve tmě, ale už neví, z čeho mělo původní strach. Děti, které jsme viděli včera v letecké kanceláři, se asi taky bojí spánku.

Cítil jsem chuť po spálené louce. Zahlédl jsem koutkem oka bílou manžetu zástupce aerolinií s červenou krůpějí. Na téhle kapičce cizí krve jsem usínal – konečně – přece jen. Klidně, kupodivu. Ráno se na mě musel hoteliér skoro dobývat. Ještěže jsem nezamykal. Vyskočil jsem jako rybka. Nebyl jsem vůbec mrtvola. Těšil jsem se domů.

IV

Poslední dobou se v cirkusech používá dvou základních druhů drezury: divoké a mírné. Divoká spočívá v zastrašování, v překvapivých výpadech krotitele proti oběti. Je to drezura karabáče, hole a biče. Bojácnost zvíře vycítí. Každá bojácnost v něm probudí touhu po útoku. Silný si rozumí jen se silnými.

— My přijdem, 1948

11

Tu ženskou jsem v Praze nikdy nevolal. Měl jsem v My přijdem spoustu práce. Za půl roku jsem na to zapomněl.

Bylo pondělí. V Praze začínalo jaro. Sníh rozbředl na kaši. Ledy na Vltavě se potrhaly, pohnuly a odplouvaly. Zůstával jsem doma; neměl jsem chuť šlapat do bláta. Kůstka gruntovala. Stál jsem v koupelně a máchal snímky. Měl jsem na sobě bleděmodrý župan s velkou přezkou a knoflíky z rohoviny, které prodával svým známým jako šlágr sezony Renátka Ochsler-Sálus, teď René René, doktor honoris causa univerzity v Brindisi, kde měla jeho milenka příbuznou, s titulem, který si sám udělil a umístil na vizitce u dveří, načmáraný zelenou inkoustovou tužkou. Ačkoli po válce odpřisáhl, že nesáhne na práci, ať si ho za každý den lágru někdo rok živí, tu a tam slevil. Dělal jsem to rád doma. Kůstka, Hanka Kaudersová, moje žena, pracovala v nedaleké ozdobnické dílně na Jungmannově náměstí 4 jako lepička a pomocná dělnice. Měla za to první v Praze nejnovější modely kabelek, málokdy něco nevkusného.

Beze spěchu jsem si hrál s prací. Prohlížel jsem si filmy proti světlu. Dalo se při tom tlouct špačky. Na stěnu koupelny jsem nalepil pár obrázků barmanky Margo, ministra Obchodního loďstva Italské republiky v objetí s vnučkou a ruce (a laloky) elegantního starce a jeho společnice a maličkého kapitána lodi Galileo Galilei. Byly to momentky, epizody, ještě to nedávalo dohromady příběh. Margo nebyla fotogenická a My přijdem – jak se vyjádřil hlavní stařík – nemá zájem glorifikovat úpadek kapitalismu. Schválil na titulní stránku vandráka s čapkou L’Unità a na zadní stranu uličníky s polámanými vidličkami z pasáže Ria, kde jsem potkal Viliho Felda a kde, mezi biografy Rio a Buenos Aires, jsem si nevšiml obvodní kanceláře pro rekruty. Jako stín se mi mihla v paměti žena na chodbě v kaluži rubínové krve, její děti, zástupce letecké kanceláře. Proběhlo mi čelem calypso, odvážný popěvek o bambusu, životě – báječné věci – a lodích, které brázdí moře bouřemi stesku a nepohody. Trubky, bubínky a saxofony a refrén: Jen když se zpívá.

Koupelna mi sloužila za laboratoř, když jsem nemusel do Panské 8. Na stěnách jsem si rozvěsil záznamy o odeslané poště, zakázkách; dluhy, potvrzenky a účtenky, adresy a telefonní čísla, některé beze jmen, takže už jsem nevěděl, komu patří. Pára s tím dělala svoje. Kůstka tu prala a koupala se alespoň třikrát denně, někdy uprostřed noci. Pára pokroutila i Narciskovy verše o Elim Popper-Deliovi, jak zhltal tatínkovi v Cikánském lágru chleba a pak brečel, že mu otec umřel hlady, a styděl se za to, že se mu skoro ulevilo i proto, že to mají oba za sebou, on o starost méně. Vyvěsil jsem si v koupelně programy divadel a kin a připitomělou hvězdičku kariéry, šest fotek, které jsem nazval Okamžiky.

Okamžiky, květen 1948.

Okamžiky, prémie, stovka, červen 1948.

Okamžiky, třetí místo celostátní soutěže. Srpen 1948. Výstava v Sofii, srpen 1948. Čestné uznání, srpen 1948.

Okamžiky, putovní výstava, leden 1949.

Okamžiky, nakl. Orbis, únor 1950.

Okamžiky, nakl. Orbis, duben 1950, druhé vydání.

Pod tím stálo: Září 1950, zájezd do Itálie. Návrat: Pondělí 9. října.

Čekal jsem na snímky. Něco se děje a člověk nemusí nic dělat. My přijdem vycházelo v pátek. Na uvítanou, když jsem přijel z Itálie, mi ohřála Kůstka párky s křenem a na našitou kapsu italské khaki košile, kterou jsem si koupil na nádraží, ukápla mastnota a flíček nevyprala ani do března.

Prohlížel jsem si barevnou dvoustránku: Další vítězství cirkusu Moskva. Po Kronštadtu, Berlíně a Budapešti v Praze. Sibiřští medvědi, tygři z tajgy. Drezura opiček. Akrobati ve visutých klecích. Nad vchodem do cirkusu (Adlerovi to připomnělo heslo na bráně v Auschwitz-Birkenau – nechtěl se rouhat – Arbeit macht frei, práce osvobozuje) citát ze hry Maxe Peškova Člověk, to zní hrdě. Hlavní stařík k tomu připsal svou personální rukou o trvalých experimentálních hodnotách cirkusu, o kulturní výměně a přátelství na věčné časy. (A nikdy jinak.) V rohu dvoustránky byl článeček o tygrovi z tajgy, který na rozdíl od svého bengálského bratrance málokdy zaútočí první, ale ukázat mu strach nebo zapytlačit si v jeho lovištích znamená pocítit jeho drápy a zuby. Tygr z tajgy je věčně hladový, už pro svou velikost.

Položil jsem to na košík se špinavým prádlem, aby to mohla Kůstka přelouskat, až přijde, i se snímkem ratlíků v rudých zástěrkách a mariňáckých čapkách, jak se na zadních honí kolem manéže, aby dosáhli na unikajícího buřta.

Zvonil telefon. Nechal jsem ho chvíli vyzvánět. Byl to přístroj z modrého bakelitu, který mi také obstaral za vhodný peníz Renátka Ochsler-Sálus, René René. Volala sekretářka z My přijdem. Říkal jsem jí Kuřátko. Vyřizovala vzkaz hlavního staříka: Sbalit si fidlátka a spěchat na letiště. Povolení ke vstupu na letištní plochu do tranzitu mi veze Věroslav T. (který s oblibou prohlašoval, když mě sháněli nadřízení, že jsem si odskočil do modlitebny, a vyhodili ho později, že staříky označil za rudé měšťáky). Aby se zabránilo zmatkům, dodala Kuřátko, najdu v uvítacím salonku buď Věroslava T., nebo papír s podpisy a příslušnými razítky. Jo, řekl jsem, pro jistotu nosím cirkuláře v kapse. Činitel Společnosti pro mezinárodní styky, bývalý vedoucí Svazu mládeže a známý otužilec v ledové vodě už v únoru a březnu, odjíždí do zámoří na Misi dobré vůle.

Na betonové ploše jsem spatřil Viliho Felda. Stál v tranzitu, v ošlapaných střevících zebu, s pošramocenou elegancí kropenatého svrchníku, borsalino s promáčknutým dýnkem a šedýma očima, zrudlýma od nevyspání. Třpytka. Pak jsem viděl letadlo s italskou poznávací značkou.

Zrudl jsem. Pociťoval jsem urychlený koloběh krve, bušení srdce, nové, žhavější přívaly. Tu chviličku, kdy se člověku vymyká život z rukou. Pronikl mě pocit bolesti, studu a trapnosti. Někdo mě nehlučně kamenoval. Jako by se mi měla převařit v žilách krev. Jestliže jsem si někdy přál, aby se pode mnou propadla zem a abych byl někde jinde, bylo to teď. V mžiku jsem věděl, čeho jsem se dopustil. Ne tentokrát. Tečky, čárky, vykřičníky. S – bez. Všechny myšlenky o hrdosti, důstojnosti nebo mravnosti se mi sesuly jako domeček z karet. Správně? Nesprávně? Dobře? Špatně? Měl jsem pocit, jako bych náhle onemocněl. Věděl jsem okamžitě, že se to nedá vyléčit. Snesl se nade mne mrak, kterým už nepronikl paprsek.

Trvalo to půl vteřiny, vteřinu. Zahlédl jsem jeho oči, tu třpytku, přivřený zarudlý pohled s pozornými panenkami, stín, který vrhá duše, a povědomou tvář. Dozadu protáhlou lebku. Únavu hazardního hráče, který už nemá o co hrát, ale ještě drží karty a neopustil to zelené sukno, které se tvářilo jako naděje, ačkoli věděl, než se pustil do hry, že to je hop, nebo trop. Dobře, nebo špatně. Ano, nebo ne.

Je možné, že až do této chvíle myslel, že to může uhrát. Kdo prohrává s pocitem, že už je na dně, venkoncem už nemůže prohrát víc, než prohrál.

Tvářil se navenek lhostejně. Sotva mu unikla letištní plocha, lidi, pohraniční stráže v nejhlubším vnitrozemí, policejní psi a ozbrojené obcházející hlídky v páru; tranzit, kam smějí jen cizinci a cestující s výjezdní doložkou.

Jeho tvář byla starší o šest měsíců, další zklamání a sto roků. Šedé oči, chladnější třpytka, než led v ní začal tát. Minulé, přítomné a budoucí horoskopy. Zostřily mu rysy. Pomačkalo mu to obličej. Díval se na zápěstí, na svoje zlaté šafhausenky. Ty tedy ještě neprodal ani nezastavil. Vlasy mu zřídly, čelo se zvýšilo. Koutky úst mu poklesávaly. Pohubl, vraštil čelo, zvedal obočí. Otáčel se k letištní restauraci. Foukal vítr. U hangárů něco přestavovali. Zvedal se narezlý prach, dělaly se víry. Štípalo to do nosu.

Už mě viděl. Kde se tu, proboha, vzal? Šel jsem k němu. Nohy mě nesly bez ohledu na opačný záměr. Potlačoval jsem zahanbení. Dokázal jsem se dokonce usmát.

„Vili! Kde se tu berete?“

A ještě: „Tomu tedy říkám náhoda. To buďte dlouho živ a zdráv.“

Neměl jsem tušení, že přijede, jak to přijme. Proč se tohle muselo stát zrovna mně? Měl v pohledu zeď. Nedokázal jsem ji prostoupit. Snažil jsem se dorozumět se v tom podstatném dřív očima než slovy.

Nad námi hnal vítr oblaka na západ. Schylovalo se k dešti.

„Tu vaši přítelkyni, Vili, jsem párkrát sháněl,“ lhal jsem.

Nic neřekl.

„Stihnout dneska někoho doma je nadlidský úkol. Většina lidí má druhé zaměstnání.“

Připouštěl mě k sobě pohledem. Spustil přehradu nebo závoru, za kterou jsem nemohl. Věděl snad, co řeknu, dřív, než jsem to vypustil z úst? V očích měl staré tajemství, k němuž mě nikdy nepustil. Tušil jsem, co bylo za vším.

Nakonec jsem prohodil: „Vy jste dobrý, Vili. Jako byste nevěděl, jak to tu chodí.“

Poklesával jsem hlasem. Jako když svěřuje někdo někomu důvěrnost nebo tajemství, o němž všichni vědí. Neřekl jsem, že je to horší, než když jsme se potkali. Bylo to stejné. A nechtěl jsem, aby to znělo jako výčitka, výmluva anebo obojí. Nepřekroutil si vždycky všechno, aby to nakonec posloužilo jemu a nasadil to na svoje kopyto? Aby to přizpůsobil svým koncům? Snad „ne tentokrát“. Ne tentokrát, znělo mi v uších.

To pyšné ve mně pokleslo na dno. (Člověk že zní hrdě?) Vtahoval jsem ho do existence, které už odvykl; čím jsou lidi mrtví, třebaže ještě žijí. Čím jim zabili duši, třebaže to ostatní zvenku ještě drží pohromadě. To byla má nejtajnější myšlenka. Muselo mu to připomínat vyčpělou vůni. Neměl jsem skelné oči?

„Mlčíte jako ryba,“ dodal jsem.

Jako ryba jsem neměl říkat. Nemusel jsem se dovolávat následků. Nebo že ve velrybě v tuhle chvíli (jako by to někdy snad bylo jinak) není radno příliš vystrkovat růžky. Čím se jeden více přikrčí, tím pro všechny lépe. (Jako v lágru. Nezná to?) I kdyby to tak nebylo, bylo smutné, že si to někdo mohl myslet a cítit. Pro velrybu to žádná sláva nebyla. Jen banalita. I chabě placená práce je lepší než žádná. Všichni bruslíme na tenkém ledě. Nejlepší piruety jsou ty nejopatrnější.

Vymstilo se mi Adlerovo, že nejhorší proroctví je to, které se splní? Adler zásadně nikomu neradil. Mohlo se stát, že by dotyčný jeho radu uposlechl. Je polehčující okolnost, že si někdo přihne a pustí si pusu na špacír? Nemohl jsem mu klást na vinu, co bych nevytýkal současně sobě. Nechtěl jsem dělat nerudné obličeje.

Adler mi vyčítal, že se někdy tvářím jako neprovdaná těhotná matka v šestém měsíci. Byla to jiná než ranní nevolnost, neviditelné křeče.

S každým, kdo tu žije, asi stejně jako s každým, kdo žije nějaký čas venku, se stane něco, co ho změní.

„Nemám asi ten správný barometr, Vili,“ zamumlal jsem.

Předpokládal jsem, že věděl, co se ve mně dělo a na co jsem myslel, co jsem nemohl změnit.

Když se po válce vrátil, vyčítala mu správcová, která prodala jejich piano, které si k ní schovali, do jakého nebezpečí ji dostal. Bránila se, že musela; přechovávat neárijský majetek bylo o ústa; zatímco byl v Terezíně a Auschwitz-Birkenau a kdovíkde ještě a už věděl, co ho čeká, oni tady žili v nejistotě. Vařili se ve vlastní šťávě. Němci je nechávali v limbu. Sebelítost domovnice pokládala za opožděný bojový výkřik.

Nemohu také dodatečně říci, jestli mlčel dlouho, nebo se mi to zdálo, anebo zda to na mě vychrlil v jediném okamžiku, který se mi zdál věčností, anebo to trvalo kratičce, blesk z čistého nebe, cesta světla a tmy, které se prolínají v úsvitu a v soumraku. Měl jsem pocit, jako bych svítil tou zrudlostí z rozpaků a náhlé nedružnosti, skoro nepřátelství.

Mělo to jméno. Nejenže jsem nedodržel slovo, ještě pořád se mi hrnula krev do hlavy. Nedokázal jsem se otočit na podpatku a odejít.

„Kdy jste přijel, Vili? Jak jste tu dlouho?“

A potom: „Škoda, že jste nenapsal nebo nezavolal předem.“

A nakonec: „Nedá se říct, že jste si vybral tu nejlepší dobu.“

Mohl jsem to svádět na přemíru práce; dneska tady, zítra tam. Vypařilo se to dřív, než bych to vyslovil. Vypadal unavený.

„Už jsem si nemyslel, že vás tu uvidím, Vili. Byl jste takovou dobu pryč.“

„Jsem tady,“ řekl konečně.

Hledal jsem v jeho hlase ještě něco jiného než chrapot lidí, kteří se nevyspali. Vzdor, který se napájí odevzdaností. A obráceně. Smíření s prohrou, kterou přijímají. Sklíčenost. Zděšení. Prohra. Co mu napsala jeho poslední milostnice: jak se vyrovnat s tak velikou záležitostí, jakou je láska, jinak než ji zničit? Od lásky ke zklamání je blízko, ne daleko.

„Mohli si to ušetřit,“ řekl. „Musí mi zaplatit zpáteční letenku.“

Napadlo mě, že nemá peníze. Snad Al Italia bude muset zaplatit pokutu? Pro leteckou společnost je to banalita.

„Koho by napadlo, že to dopadne takhle?“

„Kdykoli jde o peníze, dal by si každý vrtat koleno, bez ohledu na světový názor.“

Chtěl se pousmát. Koutky mu ještě klesly.

„Jak jste na tom, Vili?“

„Jak se daří vám?“ vyhnul se odpovědi.

„To by bylo na dlouho, Vili.“

„Doufám, že to hlavní vám vychází.“

„Nechci, aby se mi to vymklo z rukou, Vili.“

„Vypadáte usedle.“

Zdálo se mi, že má pohaslý zrak. Kam dal třpytku? Tak jsem ho ještě neviděl.

„Zhruba, Vili. Jako vy.“

Odpustil jsem si, že přehání. Byl jsem na jehlách. Pohlédl mi krátce do očí. Napadlo mě, komu už se díval do očí. Na okamžik poklesl hlavou. Ne tentokrát, znělo mi ve spáncích. Ne tentokrát.

Zdálo se mi, že ztrácím čas. Jsem tu neúměrně dlouho. Zároveň jsem věděl, že víc podlosti nebo netýkavosti už si nemůžu dovolit. I pravda by vyzněla jako lež. Žádná omluva nemohla být dost dobrá.

„Přijel jste se jen podívat, Vili? Viděl jsem tu vaši známou?“

„Ne tentokrát.“

Než odjel, potkal jsem ho se známou.

Bylo půl třetí odpoledne. Sebral jsem v sobě ještě sílu zalhat, jako bych to nebyl tak docela já, kdo ho nechal na holičkách. Dali mu dvacet čtyři hodin. Zkoušel mi zavolat, jak jsem dodatečně zjistil. Ozvala se mu Kůstka. Nevěděla, kde jsem ani kdy přijdu. Dala mu číslo do My přijdem. Volal i tam. Ptal se Kůstky, jestli může zavolat večer.

Slunce mu stálo za zády. Přiletěl bez víza, jak jsem mu v Římě poradil. Letadlo s italskou poznávací značkou ho bude muset vzít na palubu. Prodali mu letenku, aniž se přesvědčili, má-li vstupní vízum, což nemohl mít, jeho pas už byl neplatný. Nakonec mu dali v tranzitu razítko na dvacet čtyři hodin jako turistům, kteří si je mohou prodloužit, nebo emigrantům, kteří dostali výjezdní doložku, ale jen na cestu ven, ne nazpět. Mohl si v tranzitu počkat, než přiletí italské letadlo. („Létáme dvakrát týdně, pánové. Naše a italské aeroplány. V pondělí a ve čtvrtek do Prahy, v úterý a v pátek do Říma.“)

Měl jsem nepříjemný tlak ve střevech. Ne tentokrát. Věděl jsem, že z něj někde někdo nespouští oči. Lidé ve zbrani. Připadl jsem si jako jeho domovnice, kdybych mu chtěl vyčítat, že už na černé listině je.

Mraky se snížily. Houstly, zvětšily se. Vytvářely vysoké nebo hluboké kupy. Slunce ještě pronikalo mezerami. Jedna ze štěrbin připomínala zlatou krysu.

„Měli by vědět, proč sem lidi jezdí,“ řekl.

Měl tu pár hrobů, staršího bratra, rabínského dědečka první ženy, matky. Chtěl na náhrobní kámen připsat Soničku. Snad stopu po malé sestřičce.

„Poslali mě sem fotografovat,“ řekl jsem. „Ráno nic nepřistávalo ani neodlétalo. Padala a držela se mlha. V noci pršelo.“

„Vím, že pršelo.“

„Jaro letos za moc nestojí.“

„Byla zima lepší?“

„Podzim stál za hřích…“

„Zkuste to příště, Vili.“

„Ne tentokrát.“

Minule měl o poznání stříbrnější vlasy. Začaly mu bělat. Opíral se mu do zad vítr. Maličko se mu krabatila kůže na krku, kohoutí hřebínek. Lekal mě jeho vyhaslý zrak. Skelné oči. Ztracená třpytka.

„Avremo potuto farlo, mohli jsme to udělat,“ řekl. „Ne tentokrát.“

Tenhle kód už byl z Itálie. Vystačil zase jen s tím, že něco vyslovil? Jak dlouho asi sháněl papíry, z nichž polovinu neměl? Osvědčení o mravní zachovalosti.

„Mraky mi berou slunce,“ řekl jsem. „Musím pořád přepočítávat sílu světla.“

„Ve srovnání s čím?“

„V poměru k rychlosti.“

Upřel na mě skelný pohled. Měl v očích postřeh člověka, který nahlédl, že věci nebudou, jak by si přál, ale nikdo mu také nemohl zabránit, aby je nahlížel, jak je chtěl vidět. Pokud šlo o spravedlnost, byl to neklidný ptáček, který se přiblížil na dotek, unikal a nedal se chytit jednou provždy, i kdyby ho na chvíli polapil. Záleželo na tom, kolik měl, má nebo bude mít síly. A na rozmarech opeřence. Sbíral v sobě vůli k něčemu, co jsem nerozluštil.

„Ne tentokrát,“ opakoval.

Nechtěl jsem to měřit jeho tmavými kruhy pod očima. Tím vyhaslým zrakem. Nos mu ještě pohubl; nezdál se tak ostrý nebo výrazný. Brada se maličko zašpičatěla. Vzpomněl jsem si na jeho bytnou s chlupatou bradou jako kozel, ze které bych měl asi v noci strach. Na kůži mu vyskakovaly krupičky potu.

Kde hledal splnění příslibu, za kterým byl ochoten se vydat i na tu nejkrkolomnější výpravu? To jeho „ne tentokrát“. Kam se ztratila z jeho třpytky v šedém pohledu lehkost? Rozhodnost, vzdor, důstojnost v porážce, věčná naděje, kterou jsem na něm na začátku války a v lágru obdivoval a kterou mu Adler záviděl?

Vzpomněl si, jak ho vyděsilo, když jako dítě našel v zásuvce tatínkova psacího stolu nabitý revolver, který objevila jeho manželka o mnoho let později? Vystrašila ho pistole, kterou mu tenkrát do ghetta poslaly dvě ženy ve vestě s proviantem? Odháněl smrt, která se nabízela jako ta nejlevnější a nejpřístupnější děvka. „Ne tentokrát.“ Dovolával se síta, kterým se prosívalo to nejlepší i to nejhorší, trychtýře, kterým se usměrnilo to chaotické, co na něj padalo. Rohy hojnosti. Zádrhele, které rozpletl. Z lehkosti se stalo břímě. Radost, která se změní ve sklíčenost. Číhá pod žaludkem jako šelma, která ho sežere.

„Co se stalo s příslibem australského víza, Vili?“

Významně odvrátil pohled.

„Budu se muset uklidit, Vili,“ řekl jsem. „Proti větru to nejde.“

Tvářil se, že by se mu ani nechtělo odehrát náhradní utkání. Ne tentokrát. Každý jezdec si určí za svého koně, jak zdolá překážku.

Vybavily se mi pustiny bez hranic. Široká, volná země, která má za souseda Sumatru, Jávu a Borneo, obeplouvají ji vody oceánu a do Číny a do Ameriky je odtamtud blíž než do Čech. Ulevilo se mi a zároveň jsem se cítil hůř. Pro některé věci neexistuje omluva, i když už je lež, vytáčky a zákeřnost a malost, podlost a zbabělost (ve jménu kdovíčeho) a nedodržení slova a neúčast a netrpělivost s druhým naše denní strava a člověk se brání jen se střídavým úspěchem.

„Každá holka je panna jen jednou,“ řekl.

Pak ještě: „Ne tentokrát, příteli.“

Čekal jsem, kdy vykročí k letadlu. Přál jsem si, aby to už bylo.

Zbyly mu drobné. Požádal mě, abych mu šel koupit upomínku, cokoli. Nebude už zdejší měnu potřebovat. Přinesl jsem mu ze stánku s upomínkovými předměty kudličku s panoramatem Prahy na perleťové střence. Kousek z nerezavějící oceli. Doplatil jsem na to z peněz, které jsem měl na pivo. Měli jsme se kolem páté setkat U Šuterů v Panské 8 s Ervínem Adlerem.

„Tak jako vždycky, Vili,“ zkusil jsem to.

Znovu na mě upřel ten skelný pohled. Zkalnělou třpytku.

„Je to jiné mít ruce v ohni, nebo ve vodě.“

„Není o tolik co stát, Vili.“

„Ještě pořád jsme se nenaučili se svou krutostí zacházet.“

„Ani zakládat na sádlo,“ snažil jsem se.

Nepochopil jsem. Oba jsme se tvářili jinak, než co v nás bylo.

Myslel jsem zákmitem myšlenky na pana Lva Bluma z kavárny Aschermann, na jeho průpovídku.

Lidi se začali trousit z čekárny. Blížil se čas odletu. Hledal jsem mezi nimi hodnostáře, kterého budu fotografovat. Ve vzduchu bylo cosi konečného. Podíval jsem se mu do očí, třpytky, ve které měl lepší časy, než se zhoršily, a pak ty nejhorší, než se začaly zlepšovat. Čím se mi zdál, když mi bylo patnáct. Nechtěl jsem ho cejchovat neštěstím. Tím jeho „ne tentokrát“; ačkoli obsáhlo pootevřené dveře. Bránil jsem se, abych na něj neměl vztek, že to protahoval.

Za hrazením z pochromovaných tyčí přicházela na letiště výprava vlasatých holčiček, které mi na okamžik zaclonily výhled. V. F. zalétl očima k učitelce. Měla pohled lidí, kteří se nesmějí domlouvat a dorozumívají se očima. Na sobě vyrudlý jarní kostým, který pamatoval lepší časy, a bílou blůzu s krajkami, sepjatou kulatou sponou. Vítr jí cuchal vlasy.

„Potřebuju udělat od každé pozice tři až pět obrázků, Vili, aby mi alespoň jedna vyšla.“

Díval se na učitelku. Vypadal jako člověk, který vyhlíží na nádraží vlak a cestující, které vlak vyklopí, a nechá ho odjet, aniž mu někdo přijel nebo si nastoupil. Měl v očích hvězdný prach. To tiché, co burácí, to vypleněné, co nemá jméno.

Pohlížel na učitelku a byl v duchu daleko, kam za ním nikdo nedohlédl.

Snad viděl začátek něčeho, co nemělo konec; nebo viděl konec, v němž se začátek ztratil. To velké v malém. Jeho tajemství. Co o sobě nebudeme nikdy vědět. Třpytka, ve které se sbíraly mlhy. Nebo se ho uvnitř drželo něco, čeho se chtěl, ale nemohl zbavit. Díl Viliho Felda, kterému jsem nerozuměl a jemuž nikdo nerozuměl. Byl mi v tu chvíli nejblíž a zároveň nejvzdálenější. Vrhal před sebe, za sebe i do sebe stín. Ztrácelo se mu před očima, co snad zlomilo jeho hrdost, to zkrocené a současně divoké. Cítil jsem v tom pach krve, kterou neměl rád, tratoliště v domě aerolinií na Piazza Barberini ve třetím poschodí. Auschwitz-Birkenau. Lásky. Pochod smrti. Vidinu osvobození. To nekonečné, rubínově temný lesk, ztracený ráj a potopa. V jeho panenkách byla vážnost, kterou vzápětí vystřídalo jeho druhé oko, kterým se díval na svět. Ustupoval do stínu. Ztrácel se v šedých očích, v nekonečné mlze, připomínající slepce. Opar tíhy, kterou má loučení, po kterém nepřijde vítání. Neviditelné břímě, které znamenalo pro každého, kdo byl v Auschwitz-Birkenau, předtím v Terezíně a potom v Bergen-Belsenu nebo v Buchenwaldu a na pochodu smrti, kde se Němci zbavovali nepohodlných svědků po statisících, osobní raneček strastí a toho, co z nich vzklíčilo. Květina zmírajícího semene. Musel slyšet nápěvy, které nikdo nezaslechl. To jeho „ne tentokrát“. Vyhaslé zraky. Říše polozapomenutí. Obrovské podvědomé království přízraků.

Vryla se mi do paměti jeho tvář v tom okamžiku. Maska, v níž se usmíval, snad na učitelku. Jeho oči zůstaly vážné. Sto padesát košil, tři sta kravat a padesát hedvábných šátků a devatenáct párů polobotek.

Vybavil si, jak mu arizovali ve čtyřicátém krám, Záclony a korková linolea, na Národní 9. Gestapák a německý obchodník v tyrolském kloboučku už pohledem dělal inventuru, co mu spadlo do klína. Jako by už tím byl někdejší majitel mrtev, vyřízen, ausgespielt?

Kolikrát ho už takhle úředně pohřbili a předtím okradli, o co se dá člověka okrást, ponížit ho odkazem na to, jak je nepatrný, vzít mu důstojnost, již mu dávalo zaměstnání, občanská příslušnost, pocit užitečnosti, o niž se mohou opírat i ti poslední, alespoň tím rovni těm prvním?

Oblékl to do své ošuntělé elegance. Měl to v očích. Vědomí své existence, čím vnímal ponížení jakožto předehru zavraždění. Zahlédl jsem dvě zkomírající mušky v jeho šedých očích, úzkost.

Učitelku, kterou jsem měl za zády.

Před hlavním hangárem visely transparenty: Přidej se s námi ke světu, který znamená zítřek. Naší zbraní je pravda. Věděl jsem, že to budu mít na snímcích. Sloužily mi za opěrný bod. Nad restaurací stálo: Svoboda a důstojnost všem. Opíralo se do toho poslední slunce. S námi je budoucnost. Mělo tu stát: epocha ponížení. Úpadek, neuznání člověka. Konec světa. Zanechte všech nadějí. Mravní otrlost.

„Kolik je hodin?“ zeptal se. Mrkl na své zápěstí. „Mám nejvyšší čas.“

„Doufám, Vili, že vám to vyjde.“

Nechtěl jsem se loučit.

„Měl bych si pospíšit.“

„Dejte o sobě vědět…“

„Spolehněte se.“

Zněly z toho špatné roky a dobré roky. To občas dobré v těch špatných. Musel být otužilý. To nejhorší si nakonec už odpykal.

„Tak je to správné,“ řekl nakonec.

Napadlo mě, že je to součást umění se přizpůsobit. Smířit se s porážkou. Kompromis. Myslet na to, čím je každá prohra jen dočasná. Jak se mu to povede příště.

„Rád bych řekl, že taky dobré,“ zkusil jsem to.

Postavil si límec kabátu. Zavazadla už měl v letadle. Asi i svou špacírku. Měl prázdné ruce. Svlékl si teletinovou rukavici. Napřáhl ruku.

„Žádný strach, bude to dobré,“ řekl.

„Jasně, Vili. Doufejme.“

„Kamaráde…“

Trochu jsme zadrhávali. Znělo to přijatelně. (Nebo jsem si to alespoň myslel.)

Kdoví, co si myslel. Spolkl jsem, co říkal Adler. „Nikdy nepodceňuj nepřítele.“ Jak měřil Ervín Adler, co je pro koho důležité? Čím jsem to měřil sám? Dodatečně slyším ozvěnu, jeho správné a dobré, kódy, které mi odkázal. Vidím šedé oči, třpytku, matoucí měsíční světlo, které přitahuje vrstvu zelenošedé jezerní vody mladší i starší želvy. Nevypočitatelnost. To zvířecí, polidštěné a znovu zvířecí. To nijaké, prastaré a zároveň podstatné. To nenapodobitelné, čím nikoho neznáme docela a nikoho dopředu. Vykročil ve svých zebu botkách se surovou gumou, lehce, jako kdysi kočka po hřebenu střechy před Via Venetto.

Couval jsem. Okrajem mraků a štěrbinami mezi nimi klouzalo matné sluneční světlo. Vytvářelo v oblacích tvar mříží, obrysy klecí. Stíny se křížily. Fotografoval jsem a pořád jsem couval. Myslel jsem na to, kolik mám ve fotoaparátu filmu. Ustupoval jsem s úlevou a také proto, abych měl v hledáčku trup letounu s bílým podbřiškem. Vzdalovali jsme se, třebaže ještě nenastoupil. Propojil jsem si v duchu jeho „dobré“ a „ne tentokrát“ s tím, čím se mi ulevovalo. Proklouzl jsem mezi sebou a svým stínem.

Nejlepší záběry jsem pak měl se zády činitele Společnosti pro mezinárodní styky, jak se otáčel ke své mladé ženě, která se smála. Dodatečně, jak mi řekl hlavní stařík, je ocenila. (Dal se slyšet: „Začínáš mít osobitý rukopis.“)

Měli nastoupit ještě tři lidé. Vili Feld, nezvaný host v zemi, kde se narodil, už provždy jméno na černé listině, zástupce Společnosti a kapitán italského stroje, který si naslinil prst jako uprostřed lesů a odhadoval směr a prudkost větru, pohyb a sníženost mraků. Štíhlý, asi čtyřicetiletý Ital v uniformě barvy zralých švestek, se zlatými knoflíky. Vypadal jako mladší otisk V. F. před deseti roky. Kapitán se na V. F. usmál. V. F. mu úsměv vrátil. Takhle se na mě usmál na rampě v Auschwitz-Birkenau v říjnu 1944, kdy mi dal ze svých železných zásob tabulku čokolády a krabičku portugalských sardinek, abych zahnal hlad, a nevěděli jsme, co znamená zapopelený vítr, kterým šedla Evropa do všech stran větrné růžice. A hnojil pole a krmily se jím árijské krávy, aby nejčistší plemeno pod sluncem, Němci, mělo čistě árijský chleba. Svět rozdělený na ty, co smí a mohou, a na ty, co nesmí a nebudou, podle německého hesla „Někomu život, většině smrt“.

Kapitán vyběhl po schůdcích kolem vrtulí. Na plošince nahoře pozdravil římským pozdvižením paže a otevřenou dlaní „State sani“ (Buďte zdrávi). Vili Feld dal přednost zástupci Společnosti. Nastupoval poslední. Vyšlapoval schůdky k letadlu pomalu, zamyšleně. Kdo říkal, že ti nejmoudřejší se nedají ponížit? Hledal jsem ve třpytce jeho očí hrdost, která mi učarovala, když mi bylo patnáct, a přál jsem si dotknout se jeho duše. Tu hrdost, kterou nemohly zmenšit rasové zákony. Staré tajemství, které si odnášel, aniž jsem je objevil. Uprostřed schůdků se zastavil, otočil se a zvedl ruku. Měl jsem dojem, že chce zamávat směrem, kde jsem fotografoval nebo kde v myšlené přímce přes mou hlavu přešlapovala učitelka s dětmi.

Hledal jsem v jeho pohybu. Z letištní restaurace hřměla dechová hudba. Vyvalte sudy v pochodovém tempu. Vítr ze stran mu rozhazoval vlasy. Narovnal si zvednutý límec.

Zpočátku to vypadalo, že mu vítr vytrhl borsalino z ruky. Zakutálelo se po betonu k nohám vojáka pohraniční stráže, který stál tři kroky od schůdků s automatem přes hruď, u nohou na řemeni psa. Vlčák cenil zuby, vrčel, voják zůstával lhostejný.

Vili Feld sebou škubl. Pokroutila se mu ústa. Pak se pokřivil v těle. Smekla se mu noha. Místo, aby se zachytil zábradlí, sletěl.

V duchu se mi odlepily nohy od země, abych k němu doběhl a zvedl mu hlavu. Ve skutečnosti jsem se snažil dojít co nejdál pozadu, jako rak, od trupu stroje, až jsem měl konečně v čočce celé letadlo. Otevřené ostří nože se lesklo na slunci. Rubínová krev, vytékající z jeho zápěstí, vytvářela na betonu louži. Podobal se vleže ženě v panofixovém kožíšku a galoších, v ripsových šatech jako z černých šupin. Potom jsem zapadl kolem ochozu do prázdné dvorany.

V Panské 8 na mě čekal Ervín Adler. Ukradl na Hlavní správě tiskového dozoru knížku o budoucnosti, jež zahrnuje práci, kterou má člověk rád, jídlo, jaké mu chutná, a střechu nad hlavou, cesty, o kterých od dětství sní. Campanella, Sluneční stát. Napsáno v žaláři, v Itálii, zabaveno 1620. Otevřené hranice, volnost, důstojnost, jediná lidská rasa, smysl žít. Dali to na index skalní staříci, aby to lidi nejitřilo. Nebo nikdo zbytečně nepospíchal. Adler kradl ze zvyku, aby nevyšel ze cviku, kdyby někdy zase musel. Hvízdal si u stolu Čechy krásné, Čechy mé, než vrchní zapnul rozhlas po drátě. Árie ze Země úsměvů.

„Nechceš to?“

„Tos ukrad pro mě?“

Měl jsem v duchu před sebou vyhaslé, skelné zraky Viliho Felda.

„Nemáš zájem se vzdělávat?“

„Jdi se s tím vycpat.“

Ráno mi dával hádanky: Co to je? Začíná to utopií, končí vraždou. Povahou a vzděláním? Záleží na tom, co si člověk myslí, nebo na tom, co udělá? Jaký je rozdíl mezi znalostí a moudrostí? Ztrácí se patina hříchu, když se v něm namočí všichni? Adler si nahnul z půllitru. Pivo znají všude. Tady je nejlepší.

„Netvař se, žes dodneška nevěděl, že u každého letadla je pohraničník s automatem a vlčákem vycvičeným chňapnout, kousnout a držet, když mu to poručí.“

„Tys to snad věděl?“

„Víš, co je vzteklina?“

„A ty?“

„Kdyby z toho náhodou ze všeho chtěli udělat koncentráček, máme náskok. Už jsme v takovém zařízení byli, ne?“

Adler ukázal na košíček s postarším pečivem. Na jednom krajíčku chleba byla plíseň. Odpustil jsem si odpověď. Nehoráznosti Adlera znaly meze. Nebyl jsem první, kdo si objevil, že nosí růžové brýle nebo že věci nejsou, zač je měl. Zotročilo mě, o čem jsem si chtěl myslet, že mě osvobozuje? Zaměnil jsem hezkou představu druhou, aby se ukázalo, že jsou obě falešné? Cítil jsem pustotu duše, světa. Zatmění, stud. Hranici, na které se z lidského stává nelidské. Podával jsem ďáblovi prst, ale neměl už celou ruku? Velryba se mi nezdála ani dobrá, ani velkomyslná. Jen ubohá. Adler stále věřil v nápravu věcí.

„Proč se na mě díváš, jako bys mě snad nikdy neviděl? Co pořád chceš slepit, jako by to šlo?“

„Napadlo tě, že by ses mohl podobat rottenführerovi Jochenu Riegerovi nebo hauptmanovi Walteru Rudnickovi?“

Nechtěl jsem srovnávat.

„Tys ještě neslyšel, že když se kácí les, létají třísky?“

Adler přelouskal v univerzitní knihovně, co stihl. Včetně Lva Bronsteina. Shledal, že spousta starších zásad a zvyků si jen navléká přešitý kabát.

„Hranice nejsou korzo, hošíčku,“ vrátil se ještě k vlčáku a pohraničníkovi.

„To už někdo říkal…“

„Děkuju.“

„Není to všechno někde jinde?“

„Jen když si pleteš písničky o revoluci s poezií všedního dne.“

„Myslíš, že máme na vybranou?“

„Kam mě to tlačíš? Chceš mě uhranout?“

„Co myslíš, že z nás bude?“

„Jestli se nemýlím, budeš plnoletý.“

Napsal článek Krysy na Hradě. Hlavní stařík mu to pozastavil. Krysaři tvrdí, že jich tam bylo ještě před objevením Ameriky víc, než by se dalo pochytat. Nechávají po sobě neodstranitelný zápach. Kousnutí potkana se rovná uštknutí zmije.

„Není to žádná dětská nemoc. Začalo to dávno před námi. Jenom jsme o tom nevěděli. A neskončí to ani dlouho po nás.“

Snad viděl něco podstatnějšího, než zachycovala slova.

Ber to lehce, říkal Adler pohledem, mazanýma hnědýma a kamarádskýma očima. Měl nejvyšší čas dát si spravit chrup. Nemohl vědět, že vycpou psa z letiště a vystaví ho v Policejním muzeu v Rytířské i s medailemi, které dostali tři psovodi, protože zabránili šedesáti lidem nedovoleně překročit hranice. Některé postřelili nebo zastřelili. Z Adlera táhl černý zápach. Splachoval to dvanáctkou. Nechtělo se mu být cizincem ve vlastní zemi. Objednal si další.

Záviděl jsem mu? V německém lese na jaře 1945 nechal jít Ervín Adler Felixe Lederera opačným směrem, když utíkali ohněm a palbou. Lederer se ztratil do neznáma.

Včera mi dal k lepšímu, že na Sibiři pracují vězni dvacet čtyři hodin a potom dvacet čtyři hodin odpočívají, zatímco my jsme v Německu měli dvanáctihodinové směny, i když nás nenechali dvanáct hodin oddechnout. Adlerovi připadalo směšné, že nás bili i v neděli. Jinde mlátí jen v pracovní dny.

„Obalil jsem si srdíčko ostnatým drátem,“ chlubil se. „Hochspannung. Vysoké napětí. Deset tisíc voltů.“

Ještě řekl: „Musíš si víc věřit. Víc se dívat a míň vidět.“

Zapomněl toho méně, než se tvářil. Nebo aby kolem sebe neviděl víc obětí, než může vstřebat. Zápasil sám se sebou, aby se necítil jako oběť. Na dně jeho drzosti ležel strach. Měl za to, že každý, kdo píše, si musí nasadit do hlavy, ještě než vezme do ruky pero, broučka, který za něj ohlídá, co se nehodí, předtím, než to napíše. Už tak hlasitě necitoval výtky maminky Karla Marxe, proč místo Kapitálu neshromáždil svůj vlastní. Slyšel jsem už, že holkám na Tahiti je všecko dovoleno, když na to není vidět? Na tichomořských ostrovech skoro neprší. Měl pro mě ještě pár pamlsků z ostrovů Fidži a Bali. Jak se miliskují kluci, starci a dámy všech věků na Nové Guineji. Jak skoncovali se sexuální despocií na Borneu. Pivo shledával správně chlazené. Něco pořád funguje. Proč by nenechal velrybu, aby si připisovala zásluhy i za to, za co nemůže? Jen když ho neblokuje. Ignorovat, co mu překáží, je taky zbraň.

Výsledek toho byl, že mi s Adlerem bylo líp. Smířil se s tím, že každý chce zasnoubit velrybu se svou osobní tužbou. Předpokládal, že se střídavou stravou velryba změní k našemu obrazu. Jako se dá ošidit jarní pšenice, aby rostla jako zimní. Asi jako snášejí slepice vejce i v noci, když se jim svítí.

Adler měl za sebou čtyři rozsudky smrti a karanténu pro turnusy do komína v Cikánském táboře na jedenadvacátém baráku, kde jsme byli spolu. Kdybych ho neznal, mohl bych uvěřit, že je snad nacistickým Němcům vděčný, jak ho připravili na mírový život. Aby i to horší bylo lepší. Všechno mohlo být horší. Točila se mi hlava.

Dal mi hádanku: Kolik lidí si myslí, že jsi fízl, i kdybys nebyl ani náhodou? A kolik jich dělá fízly, aniž o tom věděli? A kolik jich to dělá s láskou (k penězům), slávě, budoucí protekci?

„Kdo bere svět, jaký je, je zločinec,“ řekl jsem.

„Proč myslíš, že lidé vynalezli náboženství?“

„Světci z nás už nebudou,“ uznal jsem.

„Nech to koním. Mají větší hlavu. Slabou paměť. Psi mají báječnou paměť. Krysy taky, asi jako osmileté dítě. Neslyšels klasika, že dřív filozofové svět vykládali a teď ho domovnice mění?“

Ve skutečnosti nic proti domovnicím neměl, pokud nebyly – včetně manželů – domovními důvěrnicemi. Zavedl v My přijdem dostihový sloupek. Redakce koupila klisnu. Dal jí jméno Cenzura. Rád si občas hrál s ohněm.

„Mecheche…,“ zašklebil se nakonec.

Ale ještě předtím jsem minul redakční škodovku My přijdem. Vedle řidiče seděl Věroslav T. Holčičky pozorovaly celou dobu, jak je letadlo z Říma štíhlé, plavné a krásné. Letiště vypadalo jako čtverec vyříznutý z obrovského pole, silnice na pokračování, náhle přerušená uprostřed. V pozadí lesy a vesnice, kopce, které si člověk pojmenoval, aby se ujistil, že někam patří a může se zabydlet. Je člověk zvíře svého území? Asi mu nestačí močit jako vlci na svoje hranice, aby se jim druzí vlci vyhýbali.

Mohl jsem si po letech sahat do svědomí, co určovalo Viliho Felda. Asi ani jen hlava, ani jen kapsa, ani jeho zkušenosti. Co o něm napovídali ostatní. Jak se o sebe dokázal postarat. Co na sobě nedal znát. V čem obstál, v čem ne. Kdy z jeho očí odešla třpytka, ta hrdost, z níž se stala malátnost. Jeho tajná i zjevná pravidla. Tři věci, které by neudělal, a tři, jichž by se raději vyvaroval. Otázky, na které nenašel odpověď.

Stín, který vrhá jeho vysoká postava, dozadu protáhlá lebka, ostrý nos. Nemohl jsem nabrat dech.

Obzor se vlnil ve větru, zanášel prachem. Schylovalo se k dešti. To, co se stalo, holčičky od hrazení nepostřehly. Teprve za chvíli si začaly ty vpředu šeptat. Učitelka je odvracela. Hryzla si rty do krvava. Tiskla si dlaň k ústům. V očích měla slzy.

Ještě jsem zahlédl u skleněných dveří dvorany a restaurace ženu v obnošeném perziánu. (Nejlepší ovce, nejzručnější kožešník.) Nejasně se ve mně rozléval plamínek povědomí, že jsme se už někde viděli.

Potom jsem zaslechl vlčí hvizd ambulance.

To je to celé. Už nikdy jsem Viliho Felda neviděl. Později se říkalo po chodbách Židovské náboženské obce, že se léčil v pražském sanatoriu a pak odjel vlakem do Janova, nalodil se na kocábku jménem Naděje a odplul do Sydney.

Krátce nato vyhlásil prezident republiky amnestii.

Neposuzuju ani dnes všechno jen z hlediska, které by bylo Vilimu Feldovi nepříznivé. Nejsem moucha, která usedá na rány. Myslím na to, co nebudeme nikdy vědět o druhých. Nejenom proto, že nám o sobě řeknou pouze něco a s tím, co si připojíme a vyvodíme z toho, dáme i při nejlepší vůli dohromady málo. Snad jsou to sny, jeden sen, opar snu, které zůstanou tajemstvím. Bál se stárnout sám, v cizí zemi? Obrátilo se k němu kolo štěstí – to jeho „ne tentokrát“ – zády? Nebo on k němu, cestou za něčím, o čem nikomu neřekl? Byl tomu bližšímu cíli dál a tomu vzdálenějšímu blíž? Není to rytmus každého života? Co obsáhla třpytka jeho očí, věci mezi poznáním, vzpomínkou a historií, souhlasem a nesouhlasem, to správně nebo špatně, oddělené jen tloušťkou vlasu, paprskem hasnoucí hvězdy? Pomíjivost věcí ještě předtím, než začnou?

Co je člověk víc než nomád, štvanec, který má za domov i v nejlepším případě celý svět, kdekoli najde střechu nad hlavou, kus tepla, kde ho nechají na pokoji, pokud nechává na pokoji ty ostatní? Nemusí se cítit svázán jako pupeční šňůrou s lodí, s kotvou, s přístavem ani s mořem, po němž se plaví.

Kdyby nevyvodil V. F. ze svých zkušeností nic nebo by se mu všechno vykouřilo z hlavy, proniklo mu do morku kostí to nejdůležitější, co poznalo jeho pokolení o ceně ponížení a nepokoření. Ve světě, kde život člověka může mít menší cenu než šupina sardinky, je hrdinstvím každý postoj, každý čin, jímž se podaří bezmocným lidem zahnaným ke zdi zachránit si důstojnost.

Slyším někdy za nocí, jako je dnešní, kdy nemůžu usnout, ozvěnu staré panny Elsy Elsbergové v prázdninovém táboře hned po válce, kde jsme byli s Kůstkou, jak mě kárá, že jsem jí rozházel prádlo chystané pro snoubence, který se nevrátil z Bergen-Belsenu. Snad by nikomu, ani mně, nemělo být líto, že jsem se vrátil z války, která už není to jediné, na co myslím, a že se mohl místo mě vrátit někdo jiný.

Správcová v jejich domě mu hned po válce řekla: „Jistě, pane Feld. Všichni jsme si vytrpěli svoje.“ Její muž dodal: „Vidíte, jak to s nimi dopadlo. Každý má, co si zaslouží. Byli důkladní, důslední a zorganizovaní. A stejně: nepodařilo se jim vyřídit vás všechny.“

Přemýšlel o tom. Správcová i její muž se mu zdáli poškození, stejně jako se poškozený jevil on jim. Vymře to až se mnou, řekl si v duchu. Ne tentokrát. Patrně až s nimi.

Někde hraje rádio. Zpěvačka zpívá Zastavte čas aspoň do pondělí. Jednou mi V. F. řekl, když mi bylo patnáct, že se člověk musí naučit prohrát, pokud to není navždy.

Minulost se mě drží, jako když svazovali staří Číňané zajatce na rukou. Čím usilovněji se snažil uvolnit si pouta, o to pevněji se zatahovaly uzly. Tmel naší existence. Kolumbus, který se vydává na cestu a jen se domnívá, kam jede, a ani potom, když se vrátí, neví, kde byl. Naruby obrácené vítězství, porážky. Nejslavnější loď naší doby, Titanik.

V noci se mě Kůstka zeptala: „Proč nespíš? Máš mě vůbec ještě rád?“

Neodpověděl jsem. Na otázku, co je život a proč tu jsme, odkud jdu a kam mířím, se propadám do bílé mlhy, kde mizí otázky i odpovědi. Možná, že si nemáme myslet, že to, co nás potkává, je jen prozatímní a ten pravý život je teprve na cestě. Život je všechno, i tahle chvíle. Každý, kdo mě kdy minul, letmo, na pár vteřin, s kým jsem kdy kde byl, koho jsem potkal, o kom jsem slyšel. Ta třpytka, ten nápěv, který neslyší nikdo kromě něho. Některé společné písně.

Nemocniční sestra zas volá: „Paní Krausová, je to kluk.“ Vrací se to pokaždé, kde to už bylo, zároveň jiné, jinde. Šepot, jehož ozvukem je bezhlučný křik. Spěje to se mnou jako ozvěna ve směšných chodbách srdce nebo svědomí, a dál, i s chodbami a tou neutichající ozvěnou. Snad je svět houpačka, svinčík a to ostatní, jak říkal Luster Liebling alias Černý Pepe v sirotčinci v Belgické 25. Ale svět jsou i lidi. A lidi hledají světlo, ať se narodili z jakýchkoli matek, ať byli dříve čímkoliv. Asi i lidi jako moje maličkost.

„Proč sebou pořád vrtíš?“ chtěla vědět Kůstka.

„Něco mě probudilo.“

„Moucha? Snad nemáme štěnice.“

„Nevím.“

„Zdálo se ti něco?“

„Ani ne. Nebo jsem to už zapomněl.“

„Tolik let po válce?“

„Nemá to s válkou co dělat.“

„Máš potíže v práci?“

„Ještě to.“

„Za chvíli bude ráno…“

Byla teploučká, útulná, milá. Přivinula se ke mně.

Viděl jsem znovu, kde jsme spolu byli s Vilim Feldem naposled, až po bar svatého Kalista v Trastevere, pojmenovaný po jednom z papežů, kde měli pivo Moretti rossa, Gelati a Peroni, nebo Gnome bar, Traviatu, Birreria della Scala, kam chodili Američani, rozpačití z Evropy, velkorysí i malicherní, šlo to donekonečna. Paměť v tu chvíli nebyla jen místo mrtvých. Stala se z ní kašna s fontánou. Do ztracena tryskal nazpět z pomíjivosti život se vším, co má smysl. Co je možné, dotýká se nesmrtelnosti.

Souhlasím v duchu s Adlerem, se všemi ideami, kromě myšlenky slušnosti, mi můžou všichni políbit šos. Tma, tmě, světlo, světlo. Popel, popel, popel.

To hlavní je umět se bránit. I tomu, k čemu člověka nutí ti druzí i on sebe sama. Neslušnosti. Nesplnění slova. Mravní otrlosti. Mít štěstí uprostřed cizího neštěstí.

Překročit svůj stín. (Jako by to šlo.) Někdy mám neklidné usínání. Stoupám po schodech, které vedou dolů. Navštěvuju neznámé země, zbořené domy a ztracené lidi, aniž mrknu nebo hnu malíčkem. Vidím běžce, který spotřebovává všechny své síly, aby dosáhl cíle, a když doběhl, padá. Hledám za zavřenýma očima na oceánu loď jménem Naděje a lidi, kteří se na ní plaví.

Nemůžu usnout. Zvlášť když ležím v posteli sám, protože Kůstka, Hanka Kaudersová, moje žena, pracuje přesčas. Není mi pomoci. Nevím proč.

Tím končím.

Ediční poznámka

Při přípravě našeho elektronického vydání jsme přistoupili k opravě zjevných chyb a překlepů v cizojazyčných výrazech a jménech (např. oprava na Goebbels m. Goebels) a k aktualizaci pravopisu , to však pouze u psaní velkých písmen (např. pojmenování podniku U Červeného ďasa m. U červeného ďasa), respektovali jsme však psaní Žid, říše apod. jako jevy potenciálně zahrnující ve způsobu užití pravopisných pravidel i mimojazykové faktory autorova postoje. Stejně tak jsme zachovali některé zvláštnosti interpunkce. Nedokážeme ovšem rozeznat, ve kterých případech jde v původním knižním vydání o redakční zásahy.

Redakce MKP

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová
Nadační fond Arnošta Lustiga,
www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig
Můj známý Vili Feld

Tma a světlo světa

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce JACKREZNOR/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4920-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4921-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4922-4 (prc)