Nemáme na vybranou

Arnošt Lustig

Znění tohoto textu vychází z díla Nemáme na vybranou tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Euromedia Group – Odeon v Praze v roce 2007.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Nemáme na vybranou), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.[1]

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.[2]

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová

spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga

7. 5. 2025

1. 1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2. 2 Ibid.

Miláčku. Je to tak strašně dlouho, co jsem tě neviděla. A pošta je nemilosrdná. Jen jeden dopis, a já bych jich potřebovala sto. Nebo bych chtěla místo nich vidět tebe a slyšet tě nebo ti to povídat a mít tě blízko sebe. Nechci o tom psát. Je toho příliš mnoho. Měl bys vidět, miláčku. Tohle, kdy nejsem s tebou, jsou nejdelší dny v mém životě.

— Z dopisu, 1948

Miláčku. Tolik tě miluju a mám strach, že to třeba nemůžeš pochopit. A že je ti to možná protivné a směšné, když ti to říkám. Vím, že bych mohla umřít, kdybys to ode mne chtěl. A jsem úplně zoufalá, že tě třeba neuvidím, nebo snad ano, ale jen nakrátko, nebo se sejdeme a ty mi řekneš, že už to nejde, pro nějaké závazky – nějaká slova a věty… Miláčku můj. Proč nejde pošta desetkrát za den, i v noci?

— Z dopisu, Jeruzalém 1948

Nauč se blafovat. Nepanikař. Nedej se při hře vyprovokovat. Pamatuj si karty, které má protihráč. Soustřeď se. Zachovej si rozvahu, buď trpělivý. Nemůžeš v jednom kuse vyhrávat proti všem. Nehraj falešně. Drž se i na dně. Nespoléhej jen na štěstí – je jako kočka, nemá charakter, nezavazuje se. Není to Bůh, jen bůžek. Není to náboženství. Přichází, když je nepotřebuješ, a odejde, když ti teče do bot.

— Pravidla pokeru

I

„Jez rychle,“ doporučil Johny Cohen Danymu Polnauerovi.

„Proč?“

„Než ti maso odpochoduje z jednoho kraje talíře na druhej.“ A na vysvětlenou: „Přestěhujou ti ho tam červi.“

Seděli u stolu na letišti v Rechaviahu. Původně to byla poměrně zazobaná čtvrť.

„Je chamsín,“ řekl Johny Cohen. „Padesát jedna horkých dnů do roka. Devadesát stupňů Fahrenheita. Výheň. Ještě tři stupně a je to peklo.“

Znali se z Prahy. Johnyho Cohena vycvičili v Čechách v pilotním kurzu Židovské brigády. Dany Polnauer dopisoval Lidovým novinám a Věstníku. V Praze absolvovali pár společných flámů, než je osud zavedl každého jinam.

„Trochu tě představím,“ řekl Johny Cohen. „To zvíře pod stolem je Abdala, královskej pes.“ Pohladil vlčáka za ušima. „Ten člověk vedle tebe je Zrzek, Džinží, můj pobočník. Ten naproti je plukovník Gideon Ewald Oser, původně jen Ewald, protišpionážní služba.“

Mezitím utíral desku stolu loktem, aby udělal místo.

„Bude po tobě po očku pokukovat, ale nemusíš se ho bát. Domluvíte se německy. Až na další tu od snídaně zastupuju velitele, rabína z Ameriky, námořního letce.“

„Nejmenovat,“ napomenul ho pobočník. Dokázal sledovat najednou tři konverzace.

„Tohle je Jankele Loewy řečený Kabala, kuchař, skladník a všudybyl.“

„Ještě z tebe čichám mateřské mléko,“ odbyl ho skladník a šel dál.

Byly tři odpoledne.

„Můžeš tomu klidně říkat základna,“ řekl Cohen.

Piloti měli propocené olivové košile s krátkými rukávy a šedomodrými křidélky s šesticípou hvězdou. U prostředního stolu hráli mechanici vrhcáby, piloti dámu a zamaštěnými kartami mariáš. Na kraji stolu měli šachy.

Bota, kterou Abdala olizoval, patřila meteorologovi Schlagendorfovi.

„To je Šraga,“ představil ho Cohen.

Měl býčí šíji, vyholenou lebku pokrytou krupičkami potu.

„Veterán z Mandaley,“ doplnil Cohen. „Sloužil v královském letectvu. Půl Angličan, půl Němec a celej Žid.“

„Obtěžujou mě mouchy,“ řekl Šraga Schlagendorf.

„Potíš se, to kolínskou nepřebiješ,“ řekl Cohen.

„Káva, pánové,“ stavěl na stůl konvici kuchař Edgar Atlas.

„Díky, vašnosti,“ řekl Cohen.

„Byl jsem kuchařem už v Praze, U Rozvařilů, jestli to tam znáš. Můžeš mi říkat Abraham. V Terezíně mi přidali Izrael.“

„Je to skopový?“ tázal se kuchaře pilot s rozbitou nosní chrupavkou.

„Jehněčí,“ odpověděl kuchař.

„Podle chuti spíš opičí.“

„Tys už jedl opičí?“

„Ještě ne, ale počítám, že takhle chutná.“

Atlas byl obr. Z devíti dětí rostl mamince pod rukama, těžko by ho uživili, tak šel na kuchaře. Nosil krátké kalhoty a ukazoval obrovská masitá stehna.

Ringle si upravoval chrupavku ukazovákem. Vedle něj jedl pilot Gugenheim. Košilí rozevřenou skoro po pás bylo vidět, že má po stranách čtyři bradavky nad sebou jako vlk. Společně s Harrym Morgenthauem byli z Horinčeva na Podkarpatské Rusi. Dostali letecký výcvik v Žatci, v Olomouci, v Českých Budějovicích, někteří v Milovicích. Ringle Morgenthauovi říkali doma Herš. Reprezentoval oddíl v boxu.

Kousek od nohy Johnyho Cohena požírali zrzaví mravenci na podlaze ještěrku. Za dvě minuty byla z ještěřice obraná kostra.

Plukovník Ewald Oser mezitím zabil tucet ospalých moskytů.

Přisunul se k nim od svého místa u stolu Džinží Zrzek.

Pustil se lžící do zbytků v miskách uprostřed, aby si lidi mohli přidávat.

„Jak se máš?“ zeptal se Cohena.

„Zlatý časy, kdy to stálo za hovno.“

A k Danymu: „Jak se říká v Čechách.“ Přeložil to Zrzkovi do hebrejštiny. Pokračoval:

„Jsi nenažranec. Všežravec. Hovnožrout.“

„Jsem velikej.“

„Jíš jako prase. To taky pije vodu a jí zbytky.“

„To mi už příště neříkej,“ pravil Džinží. „A nikomu.“

Dany Polnauer si něco zapisoval do bloku. Snad to byla architektura letiště: rozšířená silnice v okrajové čtvrti Jeruzaléma. Nebo co tu tvořilo letecký park. Německá letadla z české válečné kořisti. (Ve skutečnosti si zapisoval jména míst v Čechách, kde vycvičili po patnáctém květnu první židovské piloty.)

S Johnym Cohenem se seznámili v šestačtyřicátém, kdy Židovská náboženská obec dostala nazpět vilu, obsazenou za války Hitlerjugendem a Ligou německých dívek, kde se rekreoval s německými dětmi syn říšského protektora Reinharda Heydricha.

II

Ringle Herš Harry Morgenthau odsunul konvici s kávou a naklonil se ke Cohenovi.

„Máš tu návštěvu, můžu to vzít za tebe.“

„Proč?“

„Můžeš se mezitím postarat o propagandu.“

„Copak jsem Goebbels?“

„Víš, co myslím.“

„Potřebuješ peníze?“

„Měli bychom letět dva. Můžu ti krejt záda a boky.“

„Dva lidi, nebo dva aeroplány?“

„Už jsem to promyslel.“

„Neříkali ti ve škole Einstein?“

„Měl bys nechat něco taky na mně. Nebo chceš všechno vyžrat sám?“

„Jen tohle.“

„Udělal by sis u mě vroubek.“

„Nech si na to zatím na dveřích místo. Škoda benzinu.“

Cohen skoro naštvaně řekl: „Už jsme to probrali ráno, ne? Dokážeš taky udělat za něčím tečku, nebo, jak říká Šraga Schlagendorf, schlustrich? Beru si to na bábovku sám. Důvody jsi ráno uznal, tak co to znovu převracíš?“

„Starosta má kolem sebe rád vojáky,“ řekl Ringle.

„Počítám s tím.“

„To si nejsem tak jistej.“

„Večer popíjejí anýz a hrajou vrhcáby. V noci radši víc kecaj o válce, než válčí.“

„Sám riskuješ třikrát víc. Lámu si tím od rána hlavu. Vím, co říkám.“

„Spočítal jsem si to.“

„Aby ses nepřepočítal.“

Nemusel říkat, že při náletu může pilot udělat tu rozhodující chybu pouze jednou. Jen zavrčel, že ta první je současně poslední. A že to nerad rozmazává.

„V noci jsem dobrej,“ řekl Herš Ringle Harry Morgenthau. Skoro chraptěl. Bříškem ukazováku si narovnával chrupavku a tlačil špičku nosu zleva doprava a zprava doleva a dovnitř. Vydávalo to jemný drnčivý zvuk. Ohryzek mu jezdil sem a tam.

„Kde ti ten frňák tak zřídili?“ snažil se Johny Cohen obrátit list.

„Soustavným naklepáváním, asi jako se naklepává řízek.“

„V noci jsem taky dobrej,“ řekl Cohen.

„Přijde na to, na co,“ rozhlédl se Herš Ringle Harry Morgenthau, jestli někde poblíž není ošetřovatelka, kterou Johny Cohen překřtil na Kleopatru.

„Na obojí,“ uculil se Cohen.

Ringle si dlaní setřel pot z čela.

„Ještě řekni, že je to tvůj rozkaz.“

„Ber to tak, když chceš.“

„To by muselo bejt legální.“

„A ty bys nesměl bejt kurva,“ řekl Johny Cohen.

„Kdo mluví o kurvách? À propos, k tomu se chci taky dostat.“

„Běž si dát sprchu.“

„Když máš otevřené dveře, nemusíš lézt oknem, to ti chci říct.“

„Kdo leze oknem, proboha?“

„Co myslíš? Dej tomu aspoň myšlenku.“

„To si chceš se mnou vyprávět jako se svou babičkou nebo co?“

„Svoje babičky neznám,“ odsekl Ringle. „Dohlídneš někdy ve svý tvrdohlavosti alespoň na špičku nosu? Nehádám se, když má někdo pravdu. Nebudu ti říkat do očí to sladký, a za zády tě potom pomlouvat. Nechci než letět s tebou nebo vedle tebe. Abych ti nemusel chodit dvakrát na pohřeb.“

„Už jsem se vylekal, že máš někde babičky,“ řekl Cohen. „Ta moje hodonínská říkala: Člověka nelituj. Lituj, kdo moc člověk není.“

Boxer mlčel, než stejně naštvaně a zároveň plačtivě řekl: „Dva jsou víc než jeden a tři víc než dva. Co jsme si společně uvařili, bychom si měli společně sníst.“

Snažil se tlumit hlas, ale nikdo ho neslyšel.

„Zjistil jsem si u Osera, co tam mají. To snad už víš taky. Buď je to kanon, nebo protileteckej kulomet. Taky jsem něco při přeletu zahlíd.“

„A může přijít písečná bouře, jasná zpráva.“

„O nožích a pistolích a sekerách už jsi slyšel?“

„Jo, a o velbloudech, oslech a mezcích.“

„Tak to vidím já.“

„Začínáš bejt sentimentální.“

Johny Cohen se usmál, ale jeho hnědé oči se nesmály. Zvedl své černé brvy. Ještě nedojedl a krájel si poslední kousek jehněčího, kost dal stranou na kraj talíře. Lžící udělal z brambor kaši. Už to měl vychladlé. Nalil si vodu do sklenice. Napil se. Říhnul.

„Můžu si přisednout?“ přiblížil se ke stolu Gugenheim.

„I s bradavkama,“ souhlasil Cohen a Gugenheim se posadil vedle boxera.

„Kdy?“ zeptal se Gugenheim.

„Než se rozední, ale tentokrát bez vás. Vzali byste to, až kdyby se mi to nepovedlo.“

„To je všechno, co jste vyřídili?“ zeptal se Gugenheim a poškrábal si na jedné straně své vlčí bradavky.

Cohen se rozhlédl. Džindží podržel zapálenou sirku u cigarety v ústech plukovníka Osera. Vedro padalo ze stropu a ukládalo se ve vrstvách. Oser se díval ke Cohenovu stolu. Nad deskou vypadal jako šachista, který hraje sám se sebou. Meteorolog vedle něj se poškrábal lžící na krku. Měl stříbrnou lžíci s tepanou násadou. „Praží sem,“ okomentoval to.

„Udělal jsem ti pro všechny případy mapu,“ řekl Gugenheim. „Tři mandloně na zahradě. Doufám, že bude zamračeno, abys viděl.“

„Jo, do tří počítat jsem ještě nezapomněl,“ podíval se Cohen na boxera. „Slyším tě,“ dodal ke Gugenheimovi.

„Taky mě vidíš?“ zeptal se Gugenheim.

Plukovník Oser zaslechl kus věty. Nehtem malíčku se šťoural v zubech. Měl rozbitá, sešitá a zjizvená obočí.

„Mám tady hosta, nechcete si pokecat?“ zeptal se Cohen Osera a česky vyzval Danyho Polnauera, aby si přisedl k plukovníkovi.

„Budeš na večírku se sestřičkama?“ optal se pak Gugenheim Cohena.

„To si nedovolím zmeškat,“ odpověděl Cohen.

„Bydlí tam dvě arabské prostitutky,“ řekl Gugenheim. „Vědí o vesničanech víc než o sobě.“

„Díky za tip,“ utrousil Cohen.

„Vojáci pro ně nemají tajemství,“ pokračoval Gugenheim. „Jsou to sestry. Mladší a starší. Čekám, až jim svitne v lebce.“

„Takže to mají v rodině,“ okomentoval to Cohen. „Víš taky, co jim chybí nebo přebejvá. A kolik chtěj za štrich?“

„Neblbni. Taky mají matku, starou vysloužilou kurvu. Znají adresy líp než policejní komisařství. Kde je kdo.“

Ringle utrousil nad talíř, aby to neslyšel plukovník: „Měl by sis to rozvážit. Zatím jsme na všechno byli tři.“

Dany Polnauer se vyptával plukovníka a ten mu vysvětlil, že Filištínci byli víc řeckého původu než Semity. Nepronikli hluboko do vnitrozemí a spokojili se s pobřežím. Palestinci s nimi mají něco společného, ale zatím se neustavili jako národ a nikdy neměli svůj stát. Škoda, že pohrdli tím, co jim nabídly Spojené národy, a vytvořili společné velitelství a vyhlásili Izraeli válku po boku pěti jiných, Iráku, Sýrie, Libanonu, Jordánska a Egypta. Zatím se přesunuli do Zajordání s tím, že se vrátí a vynahradí si, oč přišli, s Židy v moři. Izraelci jsou národ již od roku 1312 před narozením našeho člověka, uváděného později coby Ježíš Kristus, dva tisíce roků, než se objevil pojem islám. Přes tři tisíce tři sta let je Jeruzalém hlavní město Židů. V koránu není o Jeruzalému ani slovíčko.

„Nalejvá to do něj horem dolem,“ utrousil Johny Cohen na adresu těch dvou, z nichž jeden mluvil a druhý pilně zapisoval.

„Ať se učí, že sionismus je věda,“ podotkl boxer Herš Ringle Harry Morgenthau. „Kolik set nebo tisíc Arabů žilo v Gíze, Aškelonu a v Jafě nebo v Aku. Nebo v Lodu, než jsme je převálcovali.“

Dodal: „Za chvíli mu vyloží, kolik už lord Rotschild vykoupil od tureckých velkostatkářů půdy, kterou i s malárií nad močálem přidělili židovským přistěhovalcům. Nebo že pojem Palestina vymysleli Angličani.“

Gideon Ewald Oser se stal plukovníkem rovnou z prostého vojína. Znali se s vedoucím Hagany Israelem Zblodovským, později Amirem, šéfem informačního oddělení, než se z toho vyvinuly dvě organizace, Mosad a Šin Bet.

Amira povýšil Ben Gurion zase rovnou na generála, někdy v roce 1942. V únoru 1948 vyjel Israel Amir-Zblodovský do utečeneckých lágrů a verboval ze zbytků těch, co přežili, do armády. Tam našel mimo jiné i Herše Morgenthaua a Evžena Gugenheima. Přesvědčil pár tisíc lidí, že bránit se je výsada, kterou za Hitlera většinou postrádali. Od 16. května, den po vyhlášení nezávislosti, převzal Israel Amir letectvo. To jest osm lehkých aeroplánů. Do Palestiny přišel Amir-Zblodovský s rodiči z Ruska, když mu bylo deset. S Gideonem Ewaldem Oserem byli chaveři. Znali se jako své boty. Pracovali za zády Britů. Ilegální Hagana byla jejich mateřská školka. Jméno Gideon si pro Ewalda Osera vymyslel Amir-Zblodovský. Věděli, jak vypadá rozjezdová dráha, ale neměli ani jednu. Z Evropy se Amir s Oserem vrátili se šedesáti mašinami, mezi nimi messerschmitty a spitfiry z Československa. Pak přidali k leteckému parku tři létající pevnosti B-17. Stačila šeková knížka a pár zlatých prutů. Bylo to přesvědčivější než lítost nebo solidarita.

Byli spolu na drátě snad osmnáct hodin denně. A letectvo už mělo pod střechou na tři tisícovky lidí. Oser si nechal obě první jména. Bylo mu líto ošidit matku o jméno, které mu dala kdoví proč nebo kdoví po kom. Synové nemají zkoumat matky.

Cohen pozoroval plešatou lebku Gideona Ewalda Osera. Rozuměli si spolu. Vytýkal mu jen, že mluví, jako by pouštěl slova z kořene nosu, úplně nahoře. Jako zpěvák by se asi Oser neuplatnil.

„Nebo jak zdrhalo těch šest set padesát tisíc Arabů, ještě než jsme se objevili. Většina, a na to sázím krk, když utíkala, židovského vojáka neviděla.“

„To by museli mít oči v pr… Už jsi někdy utíkal?“

Do jídelny proudilo neviditelným čeřením vedro z rozpálených kopců. Plukovník měl – než olysal – na spáncích stejně zrzavé vlasy jako Džinží. Podávali si s Danym Polnauerem ruce. Plukovník se zvedl, podíval se na dveře, ale zamířil ke stolu, kde seděl Cohen.

„Vysvětli svému českému kamarádovi, co a jak.“

„Jasná zpráva, plukovníku.“ A obrátil se k Danymu Polnauerovi: „Pár našich kluků u vás ještě cvičí. Doufám, že až s tím budou sakumprásk, nezačnou trénovat naše bratrance. Co když pozítří začnou krájet britský impérium oni?“

„Víš, co si myslím,“ řekl plukovník Oser. Myslel si, že bylo bláhové si myslet, že z roztroušených utečeneckých lágrů tu bude mít Stalin pátou kolonu.

„Tak daleko bych se neodvažoval,“ odpověděl Cohen. „Jistě nechceš vyčítat rybě, že má v rybníku zelenou vodu.“

Plukovník okamžitě zapřemýšlel: „S rybou ani s vodou nemám starosti. Jen maličkost: Je ti líto, že jsi ještě naživu?“ Podíval se na druhé dva a dodal: „A vám? Není lepší živej pes než chcíplej lev?“ Vzduch klesal v bublinách. Slunce žhnulo. Do vzduchu se zařezávaly hranoly, kruhy, obrazce, tříšť vedra. Vše spaloval žár.

III

„Berem tě jako svého,“ řekl Cohen Danymu Polnauerovi už v džípu. „Jenom výhoda to tady není.“

Projížděli křížem krážem letiště.

O Cohenovi Dany Polnauer už pár věcí věděl. Táhli to doma spolu pár měsíců. Byli stejně staří. Cítil se dobře. Na dlouho, jak se ukazuje, se nerozešli. Co dělal, mělo smysl. Po třech letech v lágrech v Německu a Polsku tu potkal pár kluků a holek, s nimiž se znali za války v Evropě. Do světa praotců je Britové nehodlali bez papírů pouštět, pochytali skoro všechny a poslali je na Kypr nebo – jako přistěhovalce z lodi Exodus – zpátky do starého světadílu.

„Bylo to jako chytat myši,“ podotkl Cohen. „Jednu chytíš, druhou praštíš a třetí ti proleze mezi nohama. Měl jsem za to, že jsou Angličani chytřejší.“

Pak se zeptal: „Co to je? Zní to jako propaganda, vypadá to jako propaganda a není to propaganda?“

„To mám opravdu odpovědět?“

„Nemusíš, existenční problémy z toho mít nebudeš. Leda studené nohy.“

Po chvíli dodal: „Jednou ti o tom něco povím. Ty pak řekneš nějakou ze svých zkušeností zase mně. Válku jsem prožil v Anglii. Jeden Angličan si pozval na svoje triko osm set dětí a já byl jedno z nich. Den nato spadla klec, nikdo už se nedostal ven. Pan Winton. Vylovil Němcům rybník a málem v něm sám utonul.“

„Je k tomu jednoduchej klíč,“ řekl Dany Polnauer. „Za každého, kdo přežil lágr, museli Němci zabít někoho jiného. Jinak bych tu s tebou nebyl. Byli akorát. Zabili maximum, jak si předsevzali.“

„Myslíš, že bych to přežil?“

„Soustředil bych se spíš na tady a teď.“

„To dělám, na to můžeš vsadit spodky. Všechny papíry se na velitelství v Hajarkonu ztratily. Jsme tedy nádherně zorganizovaní, jen co je pravda. Ale jestli myslíš, že mi to vadí… Jen to neříkej před plukovníkem.“

Ještě řekl: „Taky ti ručím za to, že by mě tu můj fotr s matkou rádi viděli. Přistěhovali se sem v šestatřicátém z Čech a zase se vrátili, se mnou a starším bráškou. Utekli do Francie a tam natáhli brka v podzemním odboji. Bratra udali francouzské policii kolaboranti za peníze. Dostávali to na ruku. Z Drancy ho vypravili do Osvětimi-Březinky, mohli jste se potkat. Táhlo mu na devatenáct.“

„Kdy ses vrátil z Anglie do Čech?“

„V šestačtyřicátém.“

„A jak ses dostal sem?“

„Dělal jsem zlatníka v Brně. Kámoš se přihlásil do leteckého kurzu a já ho šel doprovodit až k vlaku. Měli jsme půl hodiny, a tak jsem s ním vlezl až do kupé. Mezitím se vlak rozjel. Nechtěl jsem vyskakovat, směnu jsem stejně už zmeškal. A byli jsme nalitý. A potom jsem s ním šel k doktorovi. Ten se podíval na mou hruď a chtěl vědět, jestli jsem taky na prohlídce k letcům. Za budoucího pilota bral prachy. Pak stačil už jen podpis.“

„Kdo to byl, ten kámoš?“

„Už není. Zabil se při výcviku v Mladé Boleslavi.“

„Mě cvičili v Žatci a v Olomouci a v Českých Budějovicích. Mechaniky v Liberci. Můj instruktor mě zval k sobě domů. V jídelně měl obraz Falešní hráči. Čtvrtý karbaník držel za zády uniformy mexického revolučního vojska kartu. Zelené sukno kulatého stolku kryly od kraje do kraje peníze. Ztratili můj dotazník, kterej byl podezřelej: pár dotazů jsem jim nemohl uspokojivě zodpovědět. Měl jsem tam moc neznám, nevím, nepamatuju se, byl sem ještě malej a tak dále. To rozvědčíci nemají rádi. O sionismu jsem většinou jen slyšel. Fotr s matkou byli rudý. A bráška vyletěl komínem. Byli jako Oser: Jsi to, co si o sobě myslíš, a taky to, co si o tobě myslej ostatní. Jasná zpráva. Dal jsem jim najevo, že jeden výslech snesu, víc by mě nenadchlo. Na to, proč jsem přijel a proč chci, aby mi svěřili aeroplán za děsný prachy, jsem to zkrátil: Nechci, aby se mi zvedal žaludek, jak je snadný naše lidi beztrestně zabíjet. Šlus.“

Ještě řekl: „Než jsme odjeli, vzali nás kolektivně do divadla na hru Jakobowski a plukovník. Situace je vážná, nikoli však beznadějná. Viděls to?“

„Připomnělo mi to můj život jako veselohru,“ odpověděl Dany Polnauer.

„Jasně. Na některé otázky ti nikdo nedá správnou odpověď, někdy ani ty sám. Beru jen odpovědi, se kterýma můžu žít.“

Dodal: „Dobrovolná brigáda, se kterou jsem přijel, obsáhla pár z těch dvou třetin židovských důstojníků a poddůstojníků z východní armády generála Svobody. Čtyři pětiny mužstva a poddůstojnického sboru.“

A do třetice: „Sem už jsem přijel jako pilot. Měl jsem nalítaných tři sta hodin. Řeknu ti, lepší než obdělávat půdu jako můj fotr. Dostal malárii a chininem to už nespravil. Fotr přijel přes Istanbul. To se mi nepovedlo. Pleť ti vybičuje slunce a vyprahneš jak suchá hlína. Tady berou za vděk každým. Nemusíš, jako v Anglii, když se přistěhuješ, umět něco, co zrovna potřebujou. Mít osvědčení o bezúhonnosti. A minimální obnos na začátku. Stačí, že ses narodil.“

Letišťátko leželo na rovině mezi kaskádou kopců, ještě nezastavěných, a pokud ano, velice řídce a většinou nehotovými novostavbami.

„Co do tebe nalil Oser? Dej pozor. Zeptá se tě, jak se ti vede, a pak ti vyklopí, jak se vede jemu, babičce (pokud nějakou ještě má, jemu je taky vytloukli Němci), strýčkovi, sousedovi a tak dál. Potom se tě zeptá, odkud jsi, a vyklopí ti, že tam už byl, anu dazumal, a kde bydlel, v jakém domě, a jak tam jezdil autobusem. Ale jestli si myslíš, že to hlavní je pro něj mluvit o sobě, nedej se šálit dojmem. Je chytrej jak opice. Už se naučil arabsky.“

„Ptal se mě, kdy jsem se narodil,“ řekl Dany Polnauer.

„Cos mu na to odpověděl? Sázím krk na to, co ti i bez odpovědi pověděl on: že se narodil první den, co stanul nohou na posvátné půdě Erec Izrael. Země zaslíbená nikým menším než Jeho Veličenstvem. Nebo první den, co začala válka. A od tebe chtěl vědět, co budeš dělat, až skončí.“

„Tak přibližně.“

„A proč tu nezůstaneš, protože dřív nebo později stejně, kvůli židovské mamince, nebudeš mít kam jít, ne?“

„Přesně.“

Ženisti a kibucníci a firma Solel Boné rozšířili krátkou rovinku na okraji Jeruzaléma pomocí buldozerů a kopáči a betonáři ručně do šíře dvojité až trojité silnice. Na menší aeroplány to stačilo. Střed rozjezdové a přistávací plochy byl asfaltový, dál kryly zvětralou, prašnou a okoralou zemi zrezivělé ocelové rohože, nakoupené z Řecka, aby mohla letadla získávat rychlost. V kombinaci s trávou, pískem a kamením vytvářely pruh, kde se stroje nebořily. Ještě se nevědělo, jak se plochy osvědčí v době dešťů. Byl teprve červenec. Do ledna času dost. Ležely tu plachty do tvaru písmene T pro směr startu a přistání podle větru. Meteorologický pytel s iniciálami Sch. (Schlagendorf), které ho zdobily na obou stranách, vyšité ošetřovatelkami černou nití, visel zplihle na štíhlé zrezivělé věžičce, sestavené ze tří ocelových prutů. Ve stájích byli ukořistění arabští šemíci a mezci, které předali armádě kibucníci, lidé z mošay, zemědělských osad nebo soukromníci. Na stočených hadicích na benzin před dílnou mechaniků nabíjeli vojáci patrony do pásů. Bylo slyšet řehtání koně.

Dany Polnauer neřekl, že je to hodně primitivní. Dělalo to dojem, že všechno, co znamenalo letiště, včetně aeroplánů, spíchli na koleně. Johny Cohen – podle tónu, navzdory nedbalosti v podání – musel být na každý svařený šroubek pyšný.

Kolem dokola bylo město. Domy, bloky, ulice, kostely a zase kopce. Vedro zvýrazňovalo vůně a pachy. Do toho zasahovaly jako vlnění zvuky: uvolněné panty dveří už bez kliky, slepice nebo kočka, psi, ptáci, rozevřené okno.

Lazaret stál u přístavku k zpustlému arabskému stavení s probouranými zdmi. Občas se v kopcích ozval šakal. Z oken v opuštěných staveních se vysypalo sklo. Byly na spadnutí.

Danymu Polnauerovi trvalo jen pár hodin, než si zvykl, že Jeruzalém je něco jiného než obrázky z modlitebních knih. To, co vše scelovalo, bylo parno. I občasný větřík, pokud se zdvihnul, byl horký, omamoval a uspával do malátnosti. Vítr nikdy netrval. I osídlení města bylo odlišné od toho, co si představoval. Škoda, že tu nebyla řeka.

„Tady každému otrne,“ podotkl Cohen. „Už čtvrtý týden máme příměří. To je co říct. Nešlo jim to tak rychle, jak si kreslili podle Tisíce a jedné noci. Nemají ani dost nožů, aby nás podřezali, anebo když mají kudly, nemají sílu ve svalech. Toho druhého a pohádkových keců mají habaděj. Kapku za kulisama – a někdy i bez nich, na otevřené scéně – jim pomáhají Angličani. To se ví, že bychom byli raději, kdyby pomáhali nám. Máme k nim blíž. Ale k Egypťanům taky nemáme daleko. S nima se dáme do spolku nejdřív. Jsme totiž, podle praotce Mojžíše, taky napůl Egypťani.“

„Chystají se pokračovat?“

„Jak jinak. Mají anglické důstojníky jako garde. Spoustu instruktorů, aby se jim zlepšilo dýchání. To bych se nechal lechtat pod krkem tři dny od Kleopatry, kdyby je napadlo, že by se taky mohli smířit a vzít za bernou minci, že tu jsme. Vraždit se navzájem je blbost.“

„Pro někoho je to normální.“

„Jasná zpráva. Mezitím si zlepšíme armádu.“

Pak řekl: „Máme s Oserem spory o morálku, která je závažnější. Ta od Boha, z rozumu, anebo ta, na které se většina lidí dohodne, ta světská, anebo ta moje, jak se říká, samorostlá. Situační morálka.“

A nakonec: „Nemám rád nevyřízené účty, i sám se sebou. To je můj mravní zákon, jak se říká. Když namočím prádlo, tak ho chci vyprat a usušit. Oser mě vidí jako dítě, které se stydí před koupáním svléknout. To si užije. V armádě musíš poslouchat a někdy by bylo lepší, kdyby armáda poslouchala tebe. To jim nevysvětlíš.“

„Nedá se to sladit. Taky mám situační morálku jako v lágru. Tady a teď a já. Žádné polehčující okolnosti. Válka je asi podobná. Nejde to odkládat do neurčita.“

„Na co narážíš?“

„Ptám se.“

„Jde o dva kluky, co už nejsou. Ještě předevčírem byli. Oč by na tom byli líp, kdyby byli mrtví už v tu chvíli, kdy je dostali.“

„Letce?“

„Piloty.“

„Sestřelili je?“

„Jednoho sestřelili, druhý měl poruchu a seskočil padákem. Kluk, kterého vycvičili v Mladé Boleslavi. Měli to ošklivé, než bylo po nich.“

Dodal: „Vím, jak by se na to asi díval můj fotr, kdyby se mohl ještě dívat. Nebo můj bráška v Osvětimi.“

Nakonec zastavil džíp, pustil se volantu a řekl: „Nech si to pro sebe. Myslím, že to vyřeším dneska v noci, po večírku nebo během něj. Bez toho nejsem celej. Jako kdyby do mě zašili balvan a chtěli, abych tančil a zapíjel to pivem. Pak se ti budu věnovat.“

„Díky. Nechci ti překážet.“

„Nepřekážíš mi. Noc je ještě daleko. Chce se ti spát?“

„Ani ne. Je mi vedro.“

„Mně taky,“ zazubil se Cohen. Vyslovil to jako někdo, kdo toho moc nenaspí a nevadí mu to.

Vzduch vytvářel pukající bubliny vedra. Dalo se to pozorovat.

„Je to pořád všechno nahý jako ženská,“ řekl Cohen a zase nastartoval džíp a pomaloučku začal objíždět letiště z druhé strany, jako když krájí chleba.

„Když z tebe udělají tygra, jsi tygr. Když z tebe udělají krysu, jsi krysa. Zůstalo nám, naštěstí, ještě pár zvířecích instinktů.“

Potom řekl: „Není to legrace, jak se to s náma dvěma opakuje, za jiných okolností?“

V rekreačním táboře v létě v šestačtyřicátém spolu ve vile bydleli na jednom pokoji až pod střechou. Navštěvovaly je služky a kuchařky, které jim nosily v noci kosti s kližkou a kousky masa. Dovolily jim ledacos, ale ne to hlavní, čemu Johny Cohen říkal „all the way“. Tvrdily, že jsou zasnoubené, každá se svým havířem. I tak to bylo vzrušující. A mezi židovskými děvčaty se pak přes den mohli chovat odměřeně, když to bylo nezbytné, skoro zdvořile, na nikoho se nesápali, čímž si udělali falešné dobré jméno. Vychovatelka je v legraci upozorňovala na některé odpustitelné nedostatky v chování. Ve společnosti se nešeptá. Při jídle nemlaskáme. (Jasně, soudil Johny. Držíme lokty u těla, neházíme za sebe kosti, nepliveme a nečuráme pod stůl.)

Odpracovali si týden na pile, aby měli na flámy s děvčaty. Tak se jejich cesty scházely a rozcházely, než se zase setkali, tady.

Na podzim šestačtyřicátého soutěžili o jednu „kost“, jak jí říkali, nejhezčí holku z rekreačního tábora. Oběma se zdálo, že nosí nosánek trochu nahoru. Ale oba uznali, že vzhledem k tomu, jak se mamince (zabité v lágru, stejně jako její otec) povedla, na ni nesmějí tak zhurta. Jiné holce hodili šaty, které si svlékla, aby se opálila, do propasti.

„Kdo to vlastně tehdy vyhrál?“ zeptal se Johny Cohen.

„Měl jsem za to, že ty.“

„A já zase za to, že ty…“

Cohen ráčkoval, culil se a očima říkal, vše odpuštěno, co bylo, bylo. To nám už odpískali, teď se hraje nový zápas, další kolo. Znali pár společných adres. Některé si už vyříkali.

„S tebou by měla světlejší děti,“ řekl Cohen.

„Třeba by mi vyčítaly, že s tebou by byly hezčí,“ řekl Polnauer.

„Na to máme čas, nemyslíš?“

„Všechno se dá dohonit.“

„Jasná zpráva.“

„Vidím, že si pamatuješ.“

„Nemůžu si na nikoho stěžovat. Zvláště potom při výcviku v Olomouci v leteckém kurzu nám všichni ukazovali tu příjemnější tvář. Byli to kanóni. Bojové zkušenosti, znalosti teorie, tisíce nalétaných hodin. Sčuchli jsme se s nima a oni s náma. Někteří si pořád dopisujou.“

Dany Polnauer si vzpomněl, jak vedle sebe hráli fotbal.

„Letci mají báječnej mančaft. Občas jsme postavili dvě jedenáctky, letci a Izrael.“

„Dávali vám syrečky?“

„Ty jsem si dával už v Hodoníně,“ řekl Cohen.

„Ty si nedopisuješ?“

„Dopisování moc nedám,“ přiznal Cohen. „Škoda. Někdy mi to samotnému přijde líto. Mně taky už skoro nikdo nepíše.“

Některé baráky a skladiště vypadaly jako právě narychlo stlučené, s mezerami, a ne podle nejpřísnějších geometrických pravidel. Hřebíků asi tesaři taky moc nespotřebovali.

Dany Polnauer neřekl, kam ho pozval plukovník Oser, do tělocvičny u Chadery, kde mají ranění rehabilitace. Chlapci a děvčata s vystřelenýma nebo vypálenýma očima, bez rukou nebo bez nohou, mladíci, kteří se nikdy neožení, a dívky, pro které život skončil. Ti neviditelní, kteří se buď smíří s tím, co je potkalo, nebo se odsoudí k sebelítosti a budou stárnout jako postižení, kterým už nikdo a nic nepomůže. Viděl někdy márnice, kde se v ledu drží mrtví, než je pohřbí. Měl by doprovázet den, dva nebo tři polního rabína. Vidět truhlárny, kde se dělají rakve. Umělé květiny. Kolik se prodá modlitebních knížek.

Plukovník nemusel říkat, že válka je poslední východisko pro ty, kterým ji vnutili, aby udělali všechno pro rychlé vítězství. Nemusel se dovolávat ničeho z toho, co bylo. Patřilo to sem i bez vyslovení, jako má krev dvojí druh krvinek a tělo potřebuje oboje. Stačil pohled zelených plukovníkových očí.

„Je to vždycky krev, která teče první,“ řekl plukovník.

A pak řekl: „Doufám, že mi rozumíte.“

Rozuměli si. Johny Cohen mu musel číst myšlenky.

„Myslím, že si tě plukovník vezme do parády. Asi se neřídí heslem, že méně je více.“

„Už si mě vzal,“ řekl Dany Polnauer.

Viděl, že Johnymu Cohenovi se nechce hrát si na plukovníka nebo na nalejvárnu. Jakoukoli.

„Kohos nechal za sebou?“ zeptal se Dany Polnauer.

Blok měl na klíně. S Johnym Cohenem, na rozdíl od plukovníka Osera, si nic nezapisoval.

„Holku jako lusk,“ odpověděl Cohen.

„Moc na ni myslíš?“

„Jen co by říkala tomu tady.“

Pak pozval Danyho Polnauera, aby se spolu proletěli, a potom na barák s tím, že se může připravit na večírek s ošetřovatelkami.

IV

Zbytek letiště ohraničovaly ostnaté dráty. Plot zpevnila železná lana a dráty. Zvuky se pořád mísily. Jelo auto, startoval aeroplán, dupali a řičeli koně. Džíp měl robustní motor. Vůz rozpálilo vedro, plechu se zvenku nedalo dotknout. Na jednom konci letiště zabíralo prostor pár nisonek, obytných chatrčí nebo skladišť ze zinkového vlnitého plechu, které po sobě v Rechaviahu nechali Britové. Johny Cohen chvílemi sešlápl plyn a vítr je kapku osvěžil.

„Pro Osera jsou Arabové prskavky, které se vyprskají a zhasnou,“ ubral Cohen plyn.

„Co je Izrael pro ně?“

„Jago. Nenávist, žárlivost a zuřivost se mu smrskne na to, aby oslepl, třebaže ještě vidí, ale rudě, a ženskou zničil.“

Na obloze cvičil Gugenheim v piperu. Pronikal plavými mráčky, zbarvenými pískem. Nebe se odráželo v prachu na zemi a naopak prašná země na obloze. Chamsín, plný neviditelných ostrých zrníček písku, člověka dusil.

„Počasí za všechny prachy, co?“

U hangárů, vyspravených celtovinou, stály dva austery, které si teď prohlížel Ringle. Jednomotorové, hranaté a neforemné připomínaly Cohenovi londýnské taxíky.

„Velbloud, Alláh, země a čest. Narodili se, aby za to válčili. My jsme možná jen záminka. Někde tu straší démon. Tisíc a druhá noc. Když nebudou mít nás, budou válčit mezi sebou. Válka je čest, smrt všechno, život nic. Zahynout udatně, to je terno. Pokud možno vzít s sebou pár nevěřících. Chcípnout je pro ně automaticky dostat se do nebe. O pekle snad neslyšeli. Moje krev je pro ně voda. Mají jinej pojem času než ty a já. Prohrát jednu bitvu, jednu válku znamená jen odklad, než dojde k další. Padesát let je plivnutí do prázdna. Můžou posrat tisíc bitev, nakonec svou válku vyhrajou. Štítí se změny. Drží se tradic. Definitivně nás tu nechtěj.“

Doplnil: „Naštěstí nás podceňujou. To byl náš kapitál až do příměří.“

„Izrael je přeceňuje?“ zeptal se Polnauer.

Pozoroval Gugenheimovy vzdušné manévry. Cohen občas mrknul vzhůru, ale přehlédl tak, co měl džíp před sebou. Pěkně je to prodrncalo. „Nechci narazit nebo tě pochroumat,“ omluvil se.

Ringle nespouštěl oči z Gugenheima.

„Válka je jednoduchá,“ řekl Cohen. „Buď zabiješ ty jeho, nebo on tebe. Znělo by to přiblble, nebýt to pravda. Nepotřebuješ školu, aby ses to naučil. Stačí ti hodinka.“

Dodal: „Ringle boxuje a čte v talmudu. Jedna a jedna jsou pro něj tři. Někdy pět. Je toho spousta, co přeskočí, protože se mu to zdá zbytečné. Tři a tři můžou být čtyři. V palici mu straší kabala.“

Gugenheim kroužil jako jestřáb. Snášel se v kruzích skoro na přistání a zase se vznesl. To udělal asi desetkrát.

„Vím, co nacvičuje,“ řekl Cohen. „Taky jsem si to ráno cvičil.“

Teď Gugenheim odlétal jako jestřáb s kořistí.

„Jde mu to, sakra,“ utrousil Cohen.

Jeden z mechaniků, u nichž Cohen zastavil džíp a pokynul Danymu Polnauerovi, aby také vylezl, se jmenoval Viktor Borge. Byl to vysoký tlusťoch v zamaštěné kombinéze, zpocený na obličeji, krku a asi všude. Kuchal z jednoho motoru součástky, aby udržel v provozu druhý. Na ten si dělal zuby boxer.

Letadla měla nalétáno o pár tisíc hodin víc, než se slušelo. Nebo než předpokládali inženýři a konstruktéři na rýsovacích prknech. Čtrnáctiletý Borgeho učedník s čapkou nasazenou až po obočí odhadoval olejové filtry. Motor, který dosloužil.

Olejové skvrny na betonu odrážely slunce v duhových barvách. Vedle jedné z olejových louží stála bedna s nářadím bez víka. A taky zvedák. Kolem západky, zástrčky a svorníky. Šrouby, matky a francouzské klíče všech velikostí. Vedro svíralo a ředilo vzduch. Borge si uvázal kolem zpoceného čela šátek. Ujišťoval Ringleho.

„Jen aby,“ pochyboval Ringle.

Za přístupy k Jeruzalému vybuchovaly dělostřelecké granáty. To moc nesvědčilo o příměří. Dany Polnauer už věděl, že ho nedodržuje ani jedna strana.

„Nemám rád, když se střílí na stromy,“ utrousil Cohen.

„Připomínají ti lidi?“

„Jako kdyby někomu ustřelili hlavu, ruku nebo nohu.“

„Mají stromy duši? Nebo slova?“

„Co myslíš? Co když stromy drží svět pohromadě víc než lidi? Co bylo dřív? Stromy, nebo pouště? Fotr měl za to, že svět drží pohromadě pravda. Až naprší a uschne. Jistý je, že když vystřílejí stromy, udělají ze země poušť. O slovech nevím.“

Gugenheim přistál. Vylezl a ukazoval něco třem osmnáctiletým pilotům. Připojil se k boxerovi.

„Ten manévr se jmenuje jestřáb a myš,“ řekl Cohen Polnauerovi.

Johny Cohen nabídl Polnauerovi džíp, aby si trochu zajezdil, než půjdou do vzduchu. Ukázal ke konci rozjezdové dráhy. Mezitím Ringle převzal Gugenheimův stroj a rozjel se, vzlétl a odletěl nacvičovat totéž, co prve Gugenheim.

„Ulevilo by ti pomstít se?“ zeptal se Cohen.

Pak řekl: „Přitáhlo mě sem, že už nikdo nebude beztrestně zabíjet bezbranné a nevinné, jako byl můj bráška. Nehodlám někoho mučit, protože mučil mě. Ale odpustit mu to taky nechci.“

A nakonec: „Umíš řídit auto?“

„Ne.“

„Tak nastartuj a jeď.“

Seděl vedle něj, roztáhl ruce a položil je na okraje opěradel.

„Ve dvaceti už bys měl umět řídit.“

„Neměl jsem příležitost.“

„Tady ji máš. Pokud se naučíš řídit, můžeš klidně jeden auťák rozbít.“ Dodal omluvně: „Dostáváme je z Ameriky.“

Vysušenému kopci, za nímž asi ve vzdálenosti sta metrů začínala silnice, říkal Johny Cohen Jahodový vršek. Plácku před jídelnou, kterou objeli pro jistotu obloukem, Banánová plantáž, ačkoli po jahodách ani banánech tu nebylo slechu, a latríně Růžový záhon. Latrína páchla hašeným vápnem.

„Docela ti to jde. Přeřaď rychlost, od začátku jedeš na dvojku.“

Mezi kuchyní, jídelnou a zrušenými bouračkami, aby se tam nikdo neschoval a nestřílel na ně ze zálohy, tam, kde navazoval Jeruzalém, se propopelily až na letiště slepice.

„Žádnej plot pro ně není nepropustnej. Nakonec s nima zatočí Edgar Atlas Abraham.“

Cohen vyplivoval zrníčka písku.

„Už nikomu neříkej, že neumíš jezdit.“

„Díky.“

Tlustý Borge vycházel z kuchyně, v obou dlaních pomeranče, jako batole. Předstíral, že chce Cohenovi zasalutovat. Jako by mohl sklonit hlavu k ruce, když ne zvednout ruku k hlavě. Míjely je ošetřovatelky. Mezi nimi Kleopatra, vyšší než ostatní, v čepcích do trojúhelníku, v bleděmodrých úborech se zástěrou, s podkolenkami stočenými u kotníků.

„Co chceš ukázat, Borge? Rozhodně nezdrav s plnýma rukama.“

Johny Cohen ráčkoval. V hlase měl bezstarostnost. Snad měl radost, že naučil Danyho Polnauera řídit. První lekce dopadla na výbornou.

Dal si záležet, aby ho ošetřovatelky slyšely.

Borge byl dvakrát mohutnější než Cohen. Dát je na decimálku, nevyvážili by ho ani s Danym Polnauerem a Kleopatrou dohromady. Měl popraskané plné rty.

„Pak se říká, že horkej vzduch je lehkej, a proto se dává do balonů!“

„Máš strach, že se vzneseš i s rukama plnýma pomerančů nebo v kapsách u kalhot, Borge? Co mi vzkazuje moje mašina?“

„V pořádku.“

„Všechno jsi prohlíd?“

„Jsi na řadě. Je pět hodin.“

„Poletíme dva. Zapiš to.“

„Jako by se stalo, veliteli.“

„Taky si na to zvykneš,“ odsekl Cohen.

Odvedl Danyho Polnauera do hangáru. Ukázal mu bückera stočtyřku. Někdo na bok dvojplošníku přilepil nápis z gladiátora, který létal za druhé světové války jako kantýnské letadlo v Libyi. Vozil z Alexandrie do Benghází, Tobrúku a zpět pivo, čokoládu a žiletky.

V kabině byl nápis Herr Hauptmanna: Nezapomeň, že ses narodil, abys umřel.

„Sieg Heil,“ utrousil Cohen.

Kromě toho byla kabina vyzdobena třemi srdcovými esy, lebkou se zkříženými hnáty, odlepenou z německé lahvičky s jedem, a kráskou s mohutnými polonahými ňadry.

„Proti gustu žádný dišputát,“ podotkl Dany Polnauer.

Cohen křepce vystoupil na spodní křídlo. Na nohou měl nazrzlé zaprášené sandály. Procházel se po špičkách, ručkoval. Vystrkoval bříško, udržoval rovnováhu. Každý dotek kůže pálil. Kdyby na křídle rozbil vajíčko, v tu chvíli by měl omeletu. Když si vyhrál, seskočil a vzal Danyho Polnauera do kabiny.

V

„Připoutáme se,“ řekl Cohen.

Vyletěli nad hangár. Tlouštík Borge seděl na bedně s nářadím a pozoroval je. Cohen začal šplhem do výšky. Trochu se předváděl. Není to tak pro dopisovatele-rodáka správné? Ať si užije. Zítra už může být pro oba pozdě. Cohen chvíli kroužil nad letištěm. Přešel do vývrtky.

„Jsi dobře připoutanej?“

Dany Polnauer jen kýval, nebo si myslel, že přikyvuje. Cohen udělal přemet. To zatím stačí, pomyslel si. Podél mapy v paměti přešel do přímého letu. Mizeli Borgemu a Gugenheimovi na čáře nad Židovskou agenturou, ulicí Mamilla, směrem na Staré Město a nad Olivetskou horu. Tady to znal jako svoje boty.

„Je to jejich,“ řekl nad Starým Městem. „Neukázal se tu jediný z jejich vojevůdců. Jeruzalém jim smrdí. Ani slovo z arabských hlavních měst, že by Jeruzalém vyhlásili za svoje sídelní město.“ Musel křičet.

Dany Polnauer všem choulostivostem arabské politiky v mezinárodním měřítku ještě nerozuměl. Psal o starém Jeruzalémě, vůních a zvucích, připomínajících dva tisíce roků, hodně všedního a ubohého a současně velkolepého.

Domy v arabských vesnicích, které oblétávali, měly ploché hliněné střechy. Nad poslední byla náves a skála.

„Tahle mi leží v žaludku,“ křičel Johny Cohen.

„Proč?“ řval Polnauer.

„Kasib al Sámid.“

„Co to znamená?“

„Tak se jmenuje. A je to fakt, že ti nevěřili, že jsi úředně schválenej dopisovatel, protože ti ještě teče mlíko po bradě?“

„Neslyším,“ křičel Dany Polnauer. Bylo mu špatně od žaludku.

„Neříkals, že jim trvalo tři dny, než tě prověřili?“

Cohen křičel: „Zvracej ven, ne dovnitř!“

Pak křičel: „To se poddá.“

Cohen si rozplácl ováda na levém spánku.

„Musel bych po tobě uklízet.“

Dany Polnauer překonával nevolnost. Rozuměl tak každému desátému slovu. Za chvíli to bylo lepší. Měl prázdný žaludek, snad to nepřijde znovu. Zezelenal, zpotil se po celém těle. Nestěžoval si. Párkrát obletěli vesnici se skálou a návsí. Název Kasib al Sámid mu nic neříkal. Pak se vraceli. To bylo to nejlepší, co se mohlo Danymu Polnauerovi stát. Trvalo to asi tři čtvrtě hodiny. Cohen přistával, jako by plachtil, pomalým letem proti větru. Zataxíkoval k tlusťochovi Borgemu. Dany v prvním okamžiku ani necítil pevnost země. Musel se rozkročit. Horko se mu zdálo menší překážkou. Pod chodidly ucítil rohože. Zaplaťpánbůh. Už neměl dojem, že chodí jako fakír po rozpáleném roštu.

„Dobrý,“ řekl Cohen mechanikovi.

„Kdybys mi to neřekl, nevěděl bych to,“ odsekl Borge.

U hangáru stál plukovník Oser.

„Začíná mě z vás bolet hlava,“ podotkl. Dal najevo, že se to netýká dopisovatele.

„Lepší tebe než mě,“ řekl Cohen.

Plukovník měl dva opasky, s lugerem a mauserem. Kouřil tenkou cigaretu. Pěstoval si ryšavý knírek, stejně ohnivý jako jeho kštice. Stál v krátkých manšestrových kalhotách, vysokých semišových šněrovacích botách, s šedými vlněnými podkolenkami se skotským vzorem. Žraly ho mouchy a patrně koňské blechy. Odhodil oharek cigarety. Přistoupil k boku bückera a dlaní hladil trup.

„Jak dlouho se vy dva už znáte?“ oslovil Danyho Polnauera a Cohena, aniž se na Polnauera podíval.

„Podle čeho to chceš spočítat?“ zeptal se Cohen.

„Tážu se já tebe, nebo ty mě?“

„Co potřebuješ vědět?“

„Jestli máš rozum nebo paměť a jak dalece čteš manuál. Jestli chceš ještě vidět, jak vychází a zapadá slunce, vyplouvá měsíc, svítí hvězdy a padá tma.“

„Co chceš, abych si pamatoval, a na co abych zapomněl?“

Džinží podal Cohenovi blok s písemnostmi. Plukovník vytáhl a zase zastrčil do kapsy dlouhou zamaštěnou obálku, kterou měl u sebe už při obědě. Byla plná popsaných papírků. Vyčuhovala mu vysoko z náprsní kapsy.

„Mrtví už nemají kamarády,“ utrousil.

„To platí na mě?“

„Přeber si to.“

„Když na tom budeš trvat.“

„Zauvažuj o rozdílech mezi já a my a oni. Jak se píše – víš kde: Střez se malicherných. Neposlušných. Kdo ti místo pomoci přitíží. Nech si ukázat ruce od toho, kdo ti myje záda smirkovým papírem. A kdo ti chce vyfouknout z oka smítko, jestli nemá v puse pepř.“

„To mám stokrát opakovat a nechat doma podepsat?“

„Na světě je spousta lidí a hodně z nich je krátkozrakých.“

„Máš po ruce lepší?“

„Nechci od kováře, aby mi šil boty, nebo od ptáčníka, aby mi chytil rybu.“

„Tohle jsem v bibli jaktěživ nenalistoval,“ řekl Cohen.

„Když chceš někoho vytáhnout z tůně, potřebuješ dlouhý bidlo. A není to z bible. Nauč se číst mezi řádky. Nemáš-li mistra, vezmi za vděk učedníkem. Měl by sis umejt nohy. Přečti si arabské manuály.“

„Až před spaním,“ utrousil Johny Cohen plukovníkovi kontrarozvědky.

„Nerad jsem osobní,“ pravil plukovník, „dávám ti trojku z mravů.“

„Toda raba, díky,“ řekl Cohen. „Když nemůžu bejt lepší, alespoň vycvičenější.“

„Pozor na nahého, který se ošatil, a na hladového, který se nasytil.“

Cohen se obrátil na tlusťocha Borgeho.

„Až s tím budeš hotov, přijď ke mně do baráku na pivo.“

Mechanik si prohlížel stroj. Funěl.

„Pivo mi není sympatický,“ řekl tlusťoch.

„Co je to sympatie? Dá se tím střílet? Nebo to roztočí vrtuli? Může se to pít, když máš žízeň.“

Plukovník odcházel. Rukou potřásl jen Danymu Polnauerovi.

„Dobře se dívej,“ poradil mu.

Po několika krocích se otočil a usmál se na oba.

„Právě tě prověřila izraelská protišpionážní letecká služba.“

Pak: „Musíš mít silnej žaludek, to je všechno.“

„Ujde to,“ řekl Dany Polnauer.

Rozuměli si.

Tlusťoch Borge dotlačil bednu s nářadím na podvozku k předku trupu bückera stočtyřky.

VI

„Minule mi povídá: Když měli na máslo, neměli na chleba, když měli na chleba i na máslo, neměli na sůl. Krade to beduínům. Svádí to na bibli, talmud a kabalu a nesmíš mu věřit na slovo, vymejšlí si.“

Pak řekl: „V duchu si sem někdy zvu brášku a fotra s matkou. Mít za války tyhle mašiny, pistole, organizaci a děla a armádu. Edgar Atlas Abraham ztratil dvacet příbuzných. Dal si práci to spočítat. Jemu žádnej idiot nenamluví, že se to nestalo nebo to nebylo tak žhavý.“

A dodal: „Atlas měl brášku v sonderkomandu. Tlačili do komor svoje vlastní lidi a pak je omývali od krve a zvratků a spalovali. Než každých šest neděl spálili je. Je skoro rád, že to bratr nepřežil. Neptej se ho na to. Nemluví o tom.“

„Byl jsem u toho,“ řekl Dany Polnauer. „V říjnu ve čtyřiačtyřicátém vyhodili krematorium do povětří. Postříleli je. Jeden to přežil. Žije v Praze.“

„Stejská se mu po brusinkách. Jako verbíři, co ho měl na seznamu. Tomu dokonce říkají Brusinka. V Evropě se mohl přetrhnout nezištností, tady ukrad kamarádovi kufr se svršky, kterej si k němu schoval. Jednou se vymlouval, že to zvlhlo a shnilo, podruhý, že to sežraly myši, potřetí, že se stěhovali a někde to zmizelo. Blbec si ani nepamatuje, co lže. Umí líp krást než lhát.“

Ještě řekl: „Myslím, že tady nezpychneš. Není to vyšší dívčí.“

A nakonec: „Plukovník se denně od čtyř ráno učí arabsky. Šprtá nazpaměť přísloví. Zabíjí dvě mouchy jednou ranou. Už mu to asi leze z krku.“

V dřevěném baráku měl Johny Cohen místnost jen pro sebe. Dokonce s koupelnou. Nad postelí (jednou ze dvou) potrhané sítě proti moskytům a ovádům jako princezna ze Sáby. Oknem viděli český messerschmitt stodevítku s hákovým křížem přemalovaným šesticípou hvězdou v modré a bílé. Jako předtím v jídelně shrnul Cohen loktem rozkazy a instrukce, noviny a poštu na stole. Ležel tu štos Jerusalem Post asi za dvacet dní. Štůsek milostných dopisů měl v krabici od bot bez víka, stranou. Bylo vidět, že je nečetl jen jednou. Měly ohmatané, zamaštěné obálky se známkou přerazítkovanou v Praze a oslí růžky.

Na zeď si Johny Cohen přišpendlil tři americké královny krásy v plavkách a na rub arabské krabice od bot číslo devět a půl pravidla pokeru a fotografii amerických námořních letců v Pacifiku. V jejím středu byla hladce vyholená tvář rabína Henryho Skirbala, Cohenova nadřízeného velitele, spolubydlícího, teď v jiné funkci.

Cohen kopnul do dveří koupelny, aby je zavřel, což se mu podařilo na třetí pokus, protože dosahoval opaku, odrážely se od veřeje a odkryly vanu z bílé oprýskané kameniny s namočeným prádlem, plnou utopeného hmyzu, a okénko na toaletě s výhledem na dva oleandrové keře s bílými zaprášenými květy.

„Náš armádní básník, Chajim Guri, bydlí v baráku s postelí, kde přespal Winston Churchill. Nevěděl jsem, že Churchillova matka byla Američanka.“

„To je co říct,“ uznal Dany Polnauer.

„Nedá se říct, že by překypoval láskou k obřezaným, ale pobil největšího židobijce Hitlera.“ Asi minutu vyháněl Johny Cohen mokrým ručníkem ovády. O masařky neměl nouzi. Nakonec ručník přihodil do vany.

Otevřel dvě láhve zteplalého izraelského piva makabi. Broukal si Havaj, krásná Havaj, tropický ráj…

„Tam alespoň denně odpoledne kolem čtvrté prší, jak tvrdí Šraga Schlagendorf.“

Cohen se napil a říhnul. Otevřenou láhev podával Polnauerovi.

„Dík.“

„Nemáš zač. Tak co?“

„Nic.“

„Nobelovu cenu míru bych asi nedostal.“

Zazubil se.

„Rozdíl mezi mým fotrem a mou maličkostí je, že všichni, koho měl fotr za vzory, byli mrtví. Beru si příklad jen z živých. Rozumíš, co chci říct?“

„Snažím se.“

„Rusové nebo Američani, velký národy si můžou dovolit ztratit ve válce třeba čtyřicet milionů. Chápeš?“

„Postupně.“

„Pro nás jsou dva kluci nezaplnitelná díra.“

Ráčkoval a zdůrazňoval svůj názor žonglováním s láhví, pohyby těla, ramenou, a díval se skoro pronikavě, aby nemluvil do větru, a nakonec se zase napil a všechno se v něm uvolnilo.

Ta vteřina, kdy zmínil dva chybějící piloty, v něm zvířila, co se zatím dostalo jen do slov. Jak zachází arabská přesila s nimi, je předzvěstí, jak budou zacházet s jinými.

„Jeden Angličan říkal, že slova jsou peníze chudých. Moh bys taky říct olovo chudých. Pistolky chudých. Útěcha chudých.“

„Jo, jeden filozof.“

„Jaký máš školy?“

„Nic moc. Jenom rozhoduju předem, na co se mě lidi budou ptát.“

„Lágr?“

„Jo, lágr, když to tak chceš vidět.“

„Já mám válečnou Anglii. Když hořel Londýn, a královna nevytáhla z města paty. Je mi líto, že tady jsou Angláni takový kurvy.“

„Ty lidi, co o nich Atlas nemluví, nebyli?“

„Tady by lidi kurvy bejt neměli. Nemůžem si to dovolit.“ Zamyslel se: „Můj fotr hodně myšlenek přebral. Byl rudej. S oblibou citoval svoje fousatý mrtvoly. Tady si musíš všecko objevit zgruntu. Do spousty akcí jdeš z první vody načisto. Za každou myšlenku, než ji objevíš, riskuješ kejhák. I když jsi velitel, je to v první řadě tvůj kejháček. Máš zodpovědnost za kejháky těch druhých, od prvního do posledního. Výmluvy se nenosí.“

Nakonec řekl: „Taky po fotrovi, matce a bráškovi zůstala díra. Mám teď místo nich Kleopatru. Dál se uvidí.“

„Vypadá dobře.“

„Díky. Je dlouhá jak bidlo. O hlavičku vyšší než já.“

A dodal: „Některý věci ti chci vysvětlit, ne to do tebe nalejvat jako Oser.“

„Proto jsem tady.“

„Jasná zpráva. Mně to taky pořád někdo vysvětluje. Vysvětlujeme si to navzájem. Do mě to plukovník taky hustil horem dolem, jako bych většinu nevěděl i bez něj. Nechci se stavět chytrej, abych nevypadal blbej.“

„To si rozumíme.“

„Abys měl co napsat. Co můžu, ti ukážu. Podruhý už se nepozvracíš.“

„Tak mi to vyhovuje. Zvracel jsem ven.“

„Jasná zpráva.“

Napili se současně. Johny Cohen polykal dlouhé loky. Bylo to slyšet. Říhnul.

„Nesmím si nechávat vzduch v žaludku.“

Měli dopito. Cohen otevřel další.

„Je to teplý. Ale není něco lepší než nic?“

Teď pili pomaleji.

„Můžeš sem pozvat svého parťáka.“

„Lampela? Byl v Rusku.“

„V Rusku bojovalo proti Hitlerovi půl milionu židovských vojáků. Devadesát procent z těch, co dostali nejvyšší vyznamenání, byli židi. Věděli, do čeho a proti komu jdou. To je rozdíl, půl milionu párů střílejících rukou. I kdyby stříleli levou místo pravou.“

Dany Polnauer četl Cohenovi přes rameno z pravidel pokeru. První: Zachovej si úsudek i pod tlakem.

„Chceš chvíli spát?“

„Ani ne.“

„Věříš ve sny?“

„Někdy, ne moc.“

„V peníze?“

„Podle toho.“

„Je dobrý mít peníze. Ale ty, co ti cinkají v kapse. Fotr měl za to, že sny o tom, jak zbohatneš, se zdají jen chudým. Fotrovi moc nevycházely. Ani ten o socialismu, že budeš pracovat podle svých schopností a dostávat odměnu podle zásluh, rovnost, volnost, bratrství, rasová rovnost a všeobecná spravedlnost.“

Cohen podal Danymu Polnauerovi tiskopis, na kterém stálo:

Hlášení britské tajné služby, 3. července 1948. Na arabském nebi se ukazují tři americké létající pevnosti B-17, které získala izraelská armáda přes Azorské ostrovy, nechala je vyzbrojit v Žatci v Čechách třicetimilimetrovými kulomety na předku, v bocích a na zádi a zařadila do své 69. eskadry pojmenované Makabi. Létají tři až čtyři akce denně, aby zmátly arabské pozemní síly, které se domnívají, že je to víc strojů, protože je nikdy nevidí osamělé nebo v páru, vždycky v trojici. Víc jich izraelské letectvo nemá.

„Pivo makabi a eskadra Makabi.“

„Co znamená makabi?“

„Kladivo.“

„Tak se napijem kladiva.“

„Na kladivo!“

Lokli si oba stejně dlouze.

„Šedesátá devátá eskadra?“

„Ty nemáš rád šedesát devět?“

Cohen se zašklebil, ale Kleopatru nezmínil, naštěstí, jak si myslel Dany Polnauer. Byl rád, že generální štáb Hagany má smysl pro humor.

„Jsme ještě malá armáda,“ řekl.

Cohen se s láhví v ruce natáhl na postel. Polnauer ho napodobil.

Za chvíli ho probudilo šplouchání vody. Cohen se v koupelně vypořádával s prádlem, vojenskými košilemi a kalhotami, které měl společné s rabim a námořním letcem, kapitánem armády Spojených států Henrym Skirbalem.

Na svršky měli komunismus. Rozvěšoval je na větvích oleandrových keřů za okénkem. Slunce už tak nežhnulo, ale pořád bylo vedro. Kolem sedmé byla vana prázdná, výtok zacpaný knoflíky, drobnými mincemi a tkaničkami.

Cohen to hbitě pročisitl. Pak do vany napustil čerstvou vodu z barelu na střeše, kde ji přes den ohřívalo slunce.

„Můžem se oba vykoupat a holit. Chceš jít první?“

Mezitím si Cohen vykládal karty a hvízdal Internacionálu. Pak shrnul karty k hromádce písemností a četl si ve starých milostných psaníčkách.

Polnauer se utíral.

„Je to pravda, že tu poslední noc s holkou nemáš dělat světlo? Není to chyba? Právě tu poslední noc, ne?“

„Záleží na tom…“

„Jo, jestli víš, že je to ta poslední,“ řekl Cohen.

„Tak proč?“

„Na to se ptám.“

Do večeře zbývalo pár minut. Cohen se navlékl do světlých plátěných kalhot, oprané letecké khaki košile s velkými černými knoflíky (značka Elite, Wienna-Haifa 21a Nordau), obul si černé erární polobotky na ponožky ještě bez děr, které si Ringle vzal už k obědu. Nejprve si nazul levou botu a vyčistil ji chodidlem ponožky na pravé noze a pak si obul pravou, vyzul levou a vystřídal nohy. Dělal to pečlivě a vyhrál si s tím.

„Na něco jsi hračička,“ řekl Polnauer.

„Jo, na něco,“ souhlasil Cohen.

Minutu se prohlížel v zrcadle. Mohl být spokojen, myslel si Dany Polnauer. Johny Cohen měl souměrnou snědou tvář, černé nakrátko ostříhané vlasy a hnědé oči s hustými černými řasami pod ještě hustším tmavým obočím, krátce zastřižené kotlety a tenký krk, napůl dospívající a napůl už dospělý, a když zvedl hlavu, energickou dopředu vystupující bradu, kterou musel obvykle třikrát přeholit, aby dosáhl žádaného hladkého vzhledu (jako Henk), a výrazný ohryzek. Měl poměrně malé uši. Nebyl zrovna nejvyšší, ale štíhlý, takže se zdál vyšší. Opasek u kalhot si musel zapnout na poslední dírku. Vypadal jako přeštípnutý. S tím byl taky spokojen. Protáhl se, sevřel ruce v pěst a zase natáhl prsty. Měl pevná, poměrně široká ramena, zdůrazněná štíhlostí pasu, anebo naopak. Asi tři minuty se česal, ačkoli nebylo co. Vlasy mu seděly na hlavě, jak vylezl z vany.

„Dobrý, ujde to,“ řekl. „Jsem asi pořád ještě dost ješita.“

Ze stropu visela na obnaženém drátu žárovka čtyřicítka, objímka byla rezavá. Danyho Polnauera napadlo, jaká přízeň osudu nezpůsobila ještě krátké spojení.

„Jako letec jsem se našel. Nejdřív přijde intuice, pak rozum.“

Koutky úst se mu zvedaly a trochu se mračil, podle toho se dalo soudit, že mluví vážně. Měl silný dolní ret. Nos se mu trochu špičatil. Teď si hvízdal melodii Palmach.

„Hm…“ zamručel potom.

Díval se do zrcadla jako dítě, které si představuje, jak bude vypadat, až dospěje. Z přihrádky s kalhotami a košilemi podával Danymu Polnauerovi jednotlivé kousky ze své pilotní garderoby, promíchané se svršky rabiho Skirbala.

„Kravatu mám jen jednu.“

Pak řekl: „Ve vaně přijdu vždycky k sobě. Voda mě povzbuzuje. Už nadosmrti by mi stačilo jen lítat a plavat. Musel jsem bejt ryba nebo pták, nebo obojí. Oser mi dal arabskou hádanku: Kdo dostane kořist, když se dva psi perou? Hyena. Chceš taky pásek a pistoli?“

„Budu to potřebovat?“

„Nikdy nevíš.“

Pak se zeptal: „Umíš střílet?“

„Když musím.“

„Už jsi musel?“

„Když jsem neměl čím.“

Dodal: „A když jsem už měl, tak jsem nechtěl.“

„Kdys nechtěl?“

„První den po válce v Praze. Po břehu Vltavy šli Němci do zajetí. Vypadali pod psa, jako předtím židi. Někteří skákali do vody a vyfasovali za to kulku do zad. Jeden revoluční gardista mi nabídnul samopal, abych si zchladil žáhu za Terezín, za Osvětim-Březinku, za Buchenwald. To už se mi nechtělo.“

„Tady je to jinej účet. Ačkoli, jak říkal můj fotr, všechno někdy souvisí se vším.“

Doplnil: „Znáš tohle Oserovo arabský přísloví? Ať nemyslí na svůj zadek, když stojí na hlavě?“

Souvislost dopisovateli unikla.

Ze zásuvky s dokumenty, příbory a pastmi na myši a rozbitým plnicím perem vytáhl Cohen druhý opasek s pistolí a podal ho Danymu Polnauerovi.

Pustil rádio, přeladil na arabskou stanici. Vysílali kódy: Den vymaže lež noci. Člověk je synem svého dne. Vosa dává med.

„Mám ti to přeložit? Umíš anglicky?“

„Trochu.“

„Plešatá se chlubí cizími vlasy. V hlavě lenochoda se rodí čertoviny. Den radosti je krátký. Lovec ptáků nemá lovit v doupěti lva. S tím si poradí Oser. Hele: Kde je moc krav a volů, je taky hodně zašlapaných žab. Měli by si to vzít k srdci.“ Vypnul přijímač.

„Už dvě noci se mi zdá o té arabské vesnici, nad kterou jsme odpoledne letěli. S tou prašivou skálou na návsi, do které nevidíš. Je snadné nad nimi kroužit jak vlaštovka. Až na to, co ti shora uteče.“

Pak řekl: „Všechno je uráží. Nezajímá je, co uráží nás, mě, tebe. Moje přítomnost je dráždí, ponižuje, okrádá o radost ze života. Jako to bylo s tebou za Hitlera. Vytáhli a oprášili ty nejhnusnější kecy, antisemitský haraburdí, o kterým jsme si po válce namlouvali, že se profláklo už napořád. Omílají si to jako doplněk ke koránu. Aby dosáhli svého, musím zmizet jako můj fotr, matka, bráška a tvoji lidi.“

A nakonec: „I v tý nejospalejší vesnici mají noční podnik, věřil bys tomu? Když jsi zvracel, viděl jsem shora tu barabiznu, kde bydlí místní kurvy, dvě sestřičky jak vyvedený z pekla.“

„I kurvy stárnou,“ podotkl Polnauer.

„Přesně.“

„Na návsi jsem tam viděl velblouda.“

„Tos viděl správně. Kočky. Letěli jsme nízko.“

Dodal: „Velbloudi jsou roztomilá zvířátka. Pomazlíš se s nima a vyplivnou ti do očí žaludeční šťávy, samá kyselina, až ti je vypálí. Hadů je ve skalách víc, než bys chtěl. Pár kluků v horách uštkli. A pak se tvrdí, že had dobře nevidí, neslyší.“

„Jo, to jsem taky slyšel, že kobra nebo krajta neslyší, ale řídí se pohyby fakíra a flétny.“

„Máme tu pár dobrodruhů z Indie. Z Bombaje, Madrásu, Kalkaty. Nevěří, že jíme krávy, pokud tedy někdo má hovězí. V řeznictví visí většinou jen háky.“

Dany Polnauer si – skoro nevěřícně – připínal opasek s pistolí.

„Vypadáš v tom jako náš dobrovolník…“

„Díky.“

„Košili, kalhoty a boty si můžeš nechat. Pistoli mám zaregistrovanou.“

Bral si ze zásuvky stříbrnou krabičku.

„Morfium. Kdyby tě sundali a chcípals pomaleji, než je záhodno. Nesmíš se jim dostat do rukou živej.“

„Je to apťák,“ řekl Johny.

„Co je to apťák?“ zeptal se Dany.

„Večer se napiješ, jdeš nahoru a ráno je ti blbě, jsi dole.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Podle kondice. Kolik jsi toho vypil nebo nalítal. Ale může to bejt i úleva.“

Odmlčel se: „K večeři bude lilek, boží trest. Ještě jsem tu neměl den bez lilku. Za to Bůh Atlase potrestá. Rýže je jednou za měsíc. Zmrzlý maso tak přes osm měsíců, rovnou ze severního pólu. Leda by maso přivezla loď, jako minule cukr.“ A myslel na hrůzu, kterou to znamená, dostat se vesničanům do rukou zaživa. Po zádech mu přejel mráz. Nechtěl si to ani představovat.

„Co se týče večeře, připrav se na nejhorší. Pak nás čeká zábava, ženy, víno nebo pivo a zpěv. Chceš jet do jídelny džípem, nebo se projdeme?“

Šli po svých. Johny Cohen cestou pokračoval: „Vyhradili nám slanou vodu. Už se neptám, jak si odpovědět, co je spravedlivé. Abych nikomu nebral, co je jeho, jen proto, že mi bere to moje. Když mi jde o kůži, musím si ji chránit. Nemám odpověď, se kterou bych dokázal žít, tak žiju bez odpovědi. Vyřídili by nás nadobro. Kočka by do vody ráda, kdyby mohla. Kdo tu nebyl a neobřezali ho na jeho rovnoběžce, nemá šajna. Nedá se to vysvětlit.“

Dany Polnauer měl na okamžik dojem, že s ním Johny Cohen zachází, jako by ho tu měl místo staršího bratra, kterého už tady mít nemohl.

VII

Na lištu přední stěny kuchyně u dveří přibyly nápisy: Jeruzalém – zde jsou lvi. A pod tím: Páni vojáci se žádají, aby nedávali pánům důstojníkům rady. A taky: Tady už jsi jenom krásnej.

„Chytrý jsme byli doma,“ uculil se Johny Cohen.

Vlčáka Abdalu tentokrát do jídelny nepustili. Při zábavě by se pletl tanečníkům pod nohy. Měli s tím zkušenost z prvního dne příměří, když chtěli předčasně slavit konec války.

„Má blechy a žere, na co přijde,“ řekl Johny Cohen.

Slunce zapadalo rychle. Den se ztrácel jako oheň, který polyká sám sebe, než vyhasne. Chamsín se valil světadílem ze severní Afriky, stejně neviditelný jako citelný. Vzduch se dal krájet. Vlnění, hranoly, fata morgána.

„Dal bych se zmrazit,“ culil se Cohen. Vychutnával každé er.

Mraky připomínaly vyprázdněné polštáře. Bílá klepeta na obrovské modravé dlani.

„Kdysi to prej byla krásná zalesněná země. Asi potřebovali moc lodí a vykáceli na dřevo všechny stromy. Nebo si za deštivých nocí nezřízeně topili. Za padesát let by to mělo bejt zase zalesněný. Samostatný jsme byli v těch dvou nebo třech tisících letech jen asi sedmdesát roků. To je jako když plivne. Kdoví, jestli se toho dožiju, ačkoli moc tlustýho nám tu cévy nezužuje.“

U zábradlí verandy před jídelnou už postávalo pár ošetřovatelek.

„Od zítřka budou v nemocnici Elíša. To jsou ty holky, co nás pozvaly.“

Sestřičky zpívaly o stádech, která jdou vesnickou ulicí. Jak se zvedá prach písečných cest, splývá zvonění a houstne stín a padá večer.

V pozadí se do soumraku hroužil Jeruzalém. Muselo to všem něco říkat.

„Večer je tu hezky,“ řekl Cohen. „Jako v tom šlágru o chvění v srdci. To znáš, ne?“

„Nevím, můžeš mi to připomenout?“

„Hatikva. Náš šlágr, trvalka o naději a Sionu.“

„No jo.“

„Na melodii Kočka leze dírou, pes oknem. Jen se neví, kdo to ukrad komu. Smetana nám, nebo my Smetanovi.“

„Kdo je starší?“

„Jasná zpráva.“

Labyrint ulic a uliček a obrysy nejvyšších kostelů, chrámů a modliteben temněly, zužovaly se a ztrácely se pohledem do dálky, ačkoli to tak daleko nikdy nebylo.

Ve skutečnosti to bylo na dosah ruky, ale v šeru neviditelné, jen tušené pro toho, kdo to tu znal. Jeruzalém končil u cest do kopců, v průsecích vedoucích do tmavnoucích vrchů, odkud přicházela pryskyřičná vůně, borové a jedlové háje, olivy ve světle připomínající stařeny. Zbytek byly stíny a vzadu tma. Na nebe vyplouvaly hvězdy. Zvedl se první větřík, který osvěžoval a nebodal.

„Skoro dobře vychlazené pivo,“ usoudil Cohen.

Ošetřovatelky teď zpívaly o noci a vůni růží.

„Paráda,“ řekl Dany Polnauer.

„Něco je tu ve vzduchu, kvůli čemu jsi večer naměkko,“ řekl Cohen. „Promění tě to ve snílka. Chtěl bys mír pro všechny, aby se holky mohly tulit a mámy vyjely s kočárky do ulic a nebály se, odkud přiletí granát. Jak říkal můj velitel v Žatci: Do prkýnka…“

Na arabských kopcích kolem Jeruzaléma planuly ohně.

„Hoří večer co večer,“ podotkl Johny Cohen. „Mají nás v kleštích.“

Piper a auster startovaly k večernímu cvičení. Messerschmitt stál vedle Cohenova bückera stočtyřky.

„Večírkem se to dneska spraví,“ řekl Cohen. „Když je třetí den chamsín a kromě ovádů se nic nehne, bolí všechny hlava. Holkám se chce brečet a chlapům vraždit.“

„Je to pořád lepší než potopa. Ta trvala čtyřicet dní a nocí.“

VIII

Večery tu připadaly Danymu Polnauerovi krásnější než kdekoli jinde. Nebyly to jen hvězdy skoro na dosah ruky, vlahá tma, neviditelné, ale citelné vlnění vzduchu, který se nesl na jiskřivých zbytcích hvězdného prachu, spršce droboučkých démantů, a omamoval jako opium nebo tajemství mezi usínáním a probuzením. Vnímal cosi, co se dovolávalo snů, hroužilo se do nich a znovu z nich vyvěralo. Protiřečilo si to s válkou, krutostí, krví. Nebo se to jimi napájelo?

Tajemství člověka, jeho věčný zápas mezi dobrem a zlem, správným a nesprávným a spravedlivým a nespravedlivým se tu prodíral na povrch jako ryba z hlubokého moře, jako vůně vyvěrá z růže nebo eukalyptu, citronovníku nebo fíkovníku. Krutost, která si podávala ruku s touhou po smíření.

Nerozuměl tomu a poddával se v naději, že porozumí.

Všechno se smrsklo na tajemství ohledu člověka k člověku, který se zvrhával v bezohlednost. Byly to blízké i odlehlé myšlenky a nebyl by s to je vyslovit nahlas, aby nezněly směšně.

Johny Cohen měl zvyk zapálit si dvě cigarety najednou a pak jednu nabídnout tomu, s kým zrovna stál. Čeřil vzduch vlnkami dýmu a bylo jasné, že chce vypadat na víc než na osmnáct.

„Rozdělil bych se i o sebe, záleží na tom s kým.“

Pokud si musel vzít kravatu, vlastnil jednu modročervenou žlutě pruhovanou a mastné flíčky vypadaly skoro jako původní. Bylo jich čím dál víc.

„Tuhle má Kleopatra nejradši,“ tvrdil, jako by si snad měla z čeho vybírat, když měl tu jedinou.

„Kdo tady potřebuje kravatu? Je to jako nosit na krku Evropu.“

Pasovala do jeho pilotní khaki košile, která mu šla k havraním černým vlasům. Na večírek si vzal kravatu, třebaže bylo horko, a nechal si ji jen na půl žerdi. Kravata byla neobyčejně úzká, takže se zdál širší v hrudi. Kouřil, ale nešlukoval. Byl jen sváteční kuřák, něco jako nedělní jezdec.

„Je moc vedro.“

Také se dal slyšet: „Nic než hedvábí bych na sobě nesnesl.“ Kleopatra se ho zeptala, jestli má fakticky modrou krev, nebo se jen tak tváří. Klukům z Evropy nerozuměla. Neměla ráda, když se jí posmívali, že přešla jemenskou poušť až do Palestiny pěšky a bosa. Nebo když se jí ptali, jestli má papíry na to, kde a kdy se narodila.

„S pěknou kravatou dostanu přinejmenším lepší místo v hospodě,“ soudil Johny Cohen. To, že bylo k nejbližší restauraci půl hodiny letu, mu nevadilo. Díval se v zrcadlení okna na uzel, který si minule uvázal tak těsně, že ji ani nemusel (protože to dost dobře nešlo) rozvazovat.

„Nosit kravatu je sebevražda,“ uznal.

„Zase se nemusíš holit domodra,“ podotkl Henk, navigátor, který vypadal elegantně, i kdyby se navlékl do meteorologického pytle.

Večírek zrovna začal. Piloti a sestřičky a mechanici a civilní personál se trousili jako švábi na pivo. Bylo pořád ještě vedro a nikdo nespěchal. Děvčata a piloti a mechanici a kontráši se pohybovali pomalu, elegantně a líně.

„Mám tady kamaráda z Prahy, reportéra. Aspoň to o sobě tvrdí,“ řekl Johny Cohen Kleopatře. „Půjčil jsem mu košili a kalhoty, aby líp vypadal,“ dodal. „Je tu co by dup. Jen si odskočil.“

„Neměl by sis sundat kravatu?“ zeptala se Kleopatra.

„Uvidíme,“ usoudil Johny Cohen. A současně si ji začal odvazovat, sroloval ji a zastrčil ke kapesníku do zadní kapsy kalhot.

Na Kleopatře bylo vidět, že je z Jemenu. S mandlovýma očima a olivovou pletí ve sprše, než mu umyla záda, vyprávěla o příšerách, které v jemenských horách požírají lidi – kromě panen, a o čarodějnicích-lidožroutkách, které rodí tvory podobné kočkám s obrovskými pohlavními orgány.

„To tam u vás všichni věří v takové potvory?“ chtěl vědět Johny Cohen.

„Všichni,“ ujistila ho Kleopatra.

Byla o hlavu vyšší než Cohen. V kině se bála stínů a proudů světla, jehož vlny vrhaly na bílé plátno pohybující se živé tvory.

Měla na sobě vojenskou košili a zelenou vojenskou sukni nad kolena a označení ošetřovatelky. Chodili spolu od toho rána, kdy Johny Cohen přistál s hořícím letadlem, ze kterého ho na poslední chvíli vytáhla a odtáhla pryč, než aeroplán vybuchl a shořel. To byly bezmála tři neděle. Z její strany ho nic nemohlo překvapit. Naštěstí uměla anglicky a částečně se dorozuměli hebrejsky.

„Jak veliký to maj ty zrůdy, co se rodí těm lidožroutkám? Jako já?“

Na to Kleopatra neodpovídala. Jen svýma hnědýma čokoládovýma očima vyslala němou výčitku a sevřela rty.

„Chceš pivo?“ zeptala se.

„Jo, můžeš mi jedno přinést a otevřít,“ řekl Johny Cohen.

IX

Vrchní zdravotní sestra Ruth Majerovičová měla na starosti občerstvení. S hustými černými vlasy, mohutnou hrudí a důstojným pozadím odpověděla Cohenovi na pozdrav.

„Šalom, Ciporo,“ podal jí Cohen ruku.

„Šalom.“

Pak velmi srdečně pozdravila Kleopatru: „Šalom, Deboro.“

Opírala se o veřej, rozštípnutou nábojem vystřeleným z pušky. (To byl ostřelovač. Trvalo deset dnů, než ho dostali.) Po ruce měla list se jmény a adresami.

Cohen jí představil Danyho Polnauera. Podívala se na něj s vlídnou nedůvěrou. Židovský dopisovatel? Nebylo by vhodnější, kdyby vyměnil pero za pušku? Řekla to hezky, ale byla to zároveň výtka. Kdo potřebuje dopisovatele, když armáda ztratila šest tisíc lidí (a trojnásobek raněných). Pro tak malou zem, co má jen šest set padesát tisíc obyvatel, ve srovnání se sto padesáti miliony Arabů na přinejmenším třísetkrát větším území, je to pořádné pouštění žilou.

„Tady ti každej čtrnáctiletej s přehledem poradí, jak žít, kam jít, jako bys to – pokud tu chceš zůstat – nevěděl. Musíš to holt pustit jedním uchem tam a druhým ven. Ber to lehce. K sionismu patří verbovat a Ruth je ta správná sionistka, jak vidíš, už od narození. V Rumunsku by ses tomu neměl ani divit.“

„Neberu to tak,“ řekl Dany Polnauer.

Vrchní sestra hledala oběma rukama něco v kapsách pod zástěrou.

„Ruth jí znělo moc rumunsky. Tak si to sama změnila na Ciporu,“ utrousil Cohen.

Dany Polnauer si to srovnal. Klidně ji může oslovovat oběma jmény.

„Škoda, že odchází, dodneška to byla naše místní bordelmamá,“ zaráčkoval Cohen.

Vrchní sestra byla zodpovědná za dny nebo noci volna. Holky si ji předcházely. Opatřila jim úbory, obutí a občas porci salámu navíc.

Dany Polnauer pozoroval vrchní sestru víc než ostatní a dost dobře nevěděl proč. Co řekla, jí odpustil. Asi ho v duchu litovala, jako by on mohl litovat ji. Netrpí snad každý, kdo tu není natrvalo? To by si nechtěl na oplátku myslet o ní, že trpí, protože je tu natrvalo. Asi to v Rumunsku neměla pohodlnější. Antonescu jí ztělesňoval Rumuny. Bránil se zásahu Hitlera do rumunské vnitřní politiky. Své židy si vyvraždí sám. Její otec, matka a tři sestry nastoupili v Bukurešti na hlavním nádraží s kufry a vaky. Prakticky s veškerým majetkem. Na transport do lágru si oblékli své nejlepší šaty. V kufrech měli zimní výbavu a sádlo, slaninu a čokoládu a zavařeniny a trvanlivý salám. Důstojník, který je převzal na nádraží na slepé koleji, přehlédl, jak se křečovitě drží zavazadel. „Pozor!“ zařval na muže, ženy, děti a starce. „Ruce vzhůru! Všichni! Pořádně! Až nahoru!“ S lhostejným výrazem sledoval, jak dali všichni ruce nahoru. „Pozor!“ křikl znovu. „Ruce držet nahoře. Směr na nástupiště před vámi. Padesát kroků dopředu! Pochodem vchod!“ A tak vykročili, kufry nechali na zemi a už je nikdy neviděli, jako nikdo neviděl je. Důstojník si rukou v rukavici uhladil navoskovaný černý knír. Sjel věcným pohledem přehlídku kufrů a vaků všeho druhu jako v úschovně zavazadel pod širým nebem. U slepé koleje nikdo nenastupoval, nevzbudilo to zvláštní pozornost. Každé zavazadlo bylo označeno jménem a adresou. Vyvraždili je do posledního.

Ruth Cipora Majerovičová nalévala zájemcům limonádu s ledem nebo led s vodou, co si kdo přál. Jestliže někdo chtěl, mohl dostat do limonády kapku lihu. Vedle vrchní sestry stál škopek s ledem, z něhož vykukovalo asi dvacet hrdel láhví piva.

„Takhle bych se na ni nekoukal,“ podotkl Cohen.

Ringle si umístil chrupavku doprostřed nosu. Pichlavýma očima brousil po sešlapané podlaze a mluvil ke Cohenovi: „Pořád ještě si to můžeš rozmyslet.“

„Mám to rozmyšlený,“ řekl Cohen.

„Dva jsou víc než jeden.“

„Jasná zpráva.“

„Taky záleží na tom, kdo je ten druhej.“

„Jsem rád, že jsi slevil ze tří na dva.“

„Jestli někdo slevuje, já to nejsem.“

Pořád mluvil do země.

„Ty už snad víš, kdo je ten druhej?“

Boxer vrhl pohled na Danyho Polnauera.

„Přišel ses na rozlučku se sestřičkama hádat?“

„Kdo se hádá, sakra…“

Gugenheim dával jedné z ošetřovatelek k lepšímu prastarou anekdotu, proč vodil Mojžíš své lidi čtyřicet let po poušti, a sestřička mu řekla, že je antisemita. Tím ho uzemnila. To tedy má pořádné fousy, řekla.

Jeden z pilotů, David Tanenbaum, ji upozornil, že v Anglii by pohořela. Britka se tváří zaujatě, i když její manžel nebo snoubenec vypráví nějakej pitomej vtip už podevatenácté.

„Vidíš svět hodně zmenšenej,“ řekl boxer Cohenovi.

Ošetřovatelka obdařila Tanenbauma pohledem, který mu nelichotil.

„Malá hádka zakládá trvalá přátelství,“ ozval se k ní Cohen.

A k Danymu Polnauerovi: „Kruci, přece tě nebudu pořád všem představovat. Představ se sám.“

„Už o něm všichni vědí,“ řekla Kleopatra. „Je to komunistim.“

„Dal mi svoje letecký longinky,“ poznamenal Cohen.

„A tys mu dal svoje?“

„Doriska je jako naše pramáti a sestřenice Evy Lilith. Zásadně odmítá zůstávat vespod. Myslím postavením.“

„Nestydíš se?“ zeptala se ho Kleopatra.

Přišel je pozdravit plukovník Oser.

„Holka beze studu je jako chleba bez soli. Co se děje?“

„Doriska válčí s Gugenheimem. Chce holku, se kterou se dá mluvit. Ale aby si neřekla, že by bylo lepší, dokud mlčel.“

„Mně dala kopačky,“ řekl boxer.

„Doufám, že ses přitom nezapomněl usmívat,“ poznamenal Oser.

„Pánové, nestarejte se, vyřídím si to s ní sám,“ pravil Gugenheim.

Ošetřovatelka ho vzala pod paží a odváděla k bedně s pivem.

Meteorolog s býčí šíjí váhal, s kým půjde tančit. Vybíral si pohledem. Vytušil nebezpečí, že by si pro něj mohla přijít ošetřovatelka, kterou by si jinak nevybral. Bavil se s Džinžím. Edgar Abraham Atlas vyladil rádio. Našel stanici s příslušnou taneční hudbou, Bejrút. Hráli Glenna Millera, Měsíční serenádu. To se hodilo. Několik párů pilotů, mechaniků a ošetřovatelek začalo na ploše, ze které odsunuli stoly ke zdi, tančit.

Gugenheim kýchnul a Doriska mu přála na zdraví: labriut. Většina pilotů trsala líčko na líčko. Byli zbrocení potem a lepili se k sobě. Na energii tanečníků vedro nepůsobilo.

Doriska říkala Gugenheimovi: „Nikdo mi ještě nelhal, že mě miluje.“

A pak: „Nemáš nejlepší pověst. Tvůj velitel taky ne. Alespoň kdybys nelhal, že to myslíš vážně. Zůstanu opatrná. Věřím v Boha, ne klukům jako ty.“

„Není ti snad už osmnáct?“ chtěl vědět Gugenheim.

„Je mi patnáct,“ řekla ošetřovatelka.

„To ti bude osmnáct až za tři roky?“

„Tři roky jsou ti moc?“

„Kdy už ti bylo patnáct? Před rokem, nebo dvěma, nebo třema?“

„Dva měsíce a den.“

„To bys neměla ani pít pivo.“

„Piju pivo už od dvanácti. Pro službu v Elišá je patnáct správnej věk. Nebo myslíš, že mě berou, abych dávala krev?“

„Hezky hrajou,“ řekl Dany Polnauer.

Plukovník Oser šel k vrchní sestře.

Boxer se kradmo podíval na Cohena, jako by ho chtěl probodnout.

„Je to taky má oblíbená stanice,“ souhlasil Cohen.

Ringle se pokřiveně usmál.

„Byla by to rána pod pás,“ řekl Cohenovi.

„Měl jsem za to, že toho už necháš, musíš přece umět za něčím taky udělat tečku,“ pravil Cohen boxerovi. „Už se to rozhodlo.“

Ringle zvedl obočí. Svaly kolem očí mu zacukaly. Měl nedůvěřivé, zlostné mandlové oči, zuřivý pohled. Bělmo se mu zbarvilo rudými nitkami.

„Je to, jako když si chceš hrát sám na slepou bábu,“ mumlal boxer.

A potom: „Napříště se budu vyhýbat bláznům.“

„Nevynech toho v sobě,“ vrátil mu to Cohen.

Obrátil se na Danyho Polnauera: „Kdo by vyhrál, utkat se Rus s Američanem?“

„Poušť,“ zkusil Dany Polnauer.

Cohen se zazubil: „Už jsi viděl škorpiona? Ten nás spojuje s Araby jako ta nejspolehlivější mírová smlouva. Bojíme se ho stejně. Nikdy si neulevuj v přírodě. Tak komu nadržuješ, abych tě mohl obhájit před Kleopatrou?“

„A ty?“

„O ten měkkej podbřišek Středního východu, kde máme tu čest právě dýchat svěží vzduch, co má devadesát stupňů Fahrenheita, se rvou všichni bez ohledu na to, co je správné nebo morálně vadné, kamaráde. Ale ptám se tebe.“

„Abych to nemusel odvolávat.“

„Prohraje ten tlustší, línější a nafoukanější. Komu trvá dýl se oblíknout nebo svlíknout. Kdo musí stát kilometrovou frontu na hajzl papír. Komu zabere víc času se učesat, najíst a napít. Kdo ztratí víc času stříháním nehtů, nebo si je přestane stříhat. Kdo si toho musí přinést víc na bojiště. Komu je dřív horko, zima. Kdo má víc co ztratit. Nebo nemá co ztratit. Kdo má šanci víc získat. Stačí?“

„Oba dva, aby se ten třetí zasmál?“

„Až na to, kdo to je, ne? Pojď se na to napít.“

Cohen dostal dvě vychlazené láhve piva od vrchní sestry, sáhla pro ně dospodu. Věnovala mu dlouhý zkoumavý pohled, ale neřekla než labriut, na zdraví.

„Pamatuješ si, jak jsme v Praze chodili do hospody k Rudolfovi, hned vedle školy? A na ty housky z pekařství v Kaprovce? To máš radost ze života, sotva ráno otevřeš oči. Tak, doufám, to budu mít tady. Jen co to vyhrajeme a oni se umoudří.“

Vrchní sestra dala stejně vychlazené láhve ode dna dvěma vojákům.

„Já si pamatuju, jak sis vypůjčil ten byt v suterénu, co měl okna jako mříže do kanálu, sehnal dvě holky a ráno sestra tý tvojí volala policii, že se jí ztratila mladší ségra.“

„To jsem vyprávěl včera Magdě Wilderové.“

To Cohenovi změnilo výraz. Koutky úst se mu zvedly tajnou radostí. Zúžily se mu oči. Pak zvedl brvy. Jméno Magdy Wilderové v něm zmobilizovalo víc, než kryl jeho klid, který šel na nervy Herši Ringlemu Morgenthauovi.

„Taky se ti líbí, co?“

„Je to fajn ženská, to je fakt,“ řekl Dany Polnauer.

Cohenovi dělalo dobře o Magdě Wilderové alespoň mluvit. Věděl, co s ní měli oba společného, lépe řečeno, nevěděl to dost dobře ani jeden z nich. Stačí, když něco člověk jen tuší. Mezi podezřením, žárlivostí nebo souhlasem jsou tenounké hranice.

„Sloužila tady v radiostanici. Všem se zdála pěkná. To musí bejt pro holku výhoda, i když někdy možná nevýhoda. Každá ženská je tajemství, to je jistá věc. Proč? Proto. A když ji svlečeš a myslíš, žes na ní odhalil, co se dalo, zase omyl, je to ještě větší tajemství. Ode dneška pracuje kousek odtud, co je Židovská agentura.“

„Říkala to.“

„Občas ji vídám. Jen tak na šalom, šalom, jak se máš, co se děje a tak. Je pořád plně vytížená. Pro Židovskou agenturu má cenu zlata. Naučila se tu, že když potřebuješ vyfasovat záklopku k pušce, musíš žádat o kulomet nebo protiletecké dělo. Neshodla se s velitelem spojovací roty. Taky si na ni dovolil hlavoun z ministerstva zahraničí, starej vlčák. V Sachnetu, kde jsou teplé prameny, ji podplaval. Dala mu facku. Viděl jsem ji brečet jen dvakrát. Dva kámoši se jí nevrátili z akce. Tak asi brečela, když jí v Budapešti oběsili muže.“

Kleopatra musela tušit, o kom je řeč, protože přišla se svou skleničkou neslazeného čaje.

Cohen ji vzal kolem ramenou. Div si nemusel stoupnout na špičky. Kleopatra se maličko přikrčila.

Jankele Loewy se díval na ty, kterým říkal potěr, a myslel na to, jaké budou mít jednou jejich děti slabikáře a početnice a učit se přírodopis, jak se to kdysi v Polsku – před Auschwitz-Birkenau, kde získal domovské právo, ale ne povolení dýchat, leda cyklon B – učily děti za normálních okolností. Co se budou učit, jací budou páni učitelé nebo slečny a paní učitelky, k jakým budou chodit doktorům, a připadalo mu to jako sen, který se teď splní. Maminky si budou dělat starosti, jak svůj potěr krmit, aby ho nebolelo bříško, kolik z vydělaných peněz si uloží do spořitelny, jaká budou mít zaměstnání, aby se sladila práce s jejich zájmy. Vteřina snění pro Jankele Loewyho Kabalu byl život, jaký těm všem ještě před třemi čtyřmi roky upírali a pro který si přišli sem. To už stojí za to utáhnout si opasek a jíst třikrát denně lilek. Příměří mu vlévalo novou krev do žil. Válka byla pro Jankele Loewyho Kabalu nutné zlo. Fuj, fuj, třikrát fuj.

Čišela z něj smutná radost, z níž tu tesknou stránku balil do svých povzbuzujících řečiček a uvnitř plakal.

Bylo mu směšné, když se pár lidí ptalo, co vlastně zakládá židovství každého žida. Jako by každý člověk nebyl jedinečná záležitost i v tom, čím se všichni vzájemně podobají, nejen podle nosu. Na večírek zdravotních sester uvolnil ze svých skladů, co se dalo. Zítra je nový den. Na policích má šest beden lilků. Ať to laskavě Edgar Abraham Atlas udělá zase na jiný způsob.

Nechtěl si to dát zkazit pohledem na ohně na okrajích kopců. A nechtěl myslet na to, že svět je pořád ještě nakažené místo, kde je nebezpečné žít. Ale tady je to alespoň jejich.

Měl rád Johnyho Cohena a Gugenheima i Herše Ringle Harryho Morgenthaua a nechtělo se mu mluvit o tom, kdo mu tu dnes večer chybí. Sledoval Dorisku a jak do ní Gugenheim hučel, Kleopatru, Batševu a ostatní. Stálo by za to dát na váhu rozum všech holek z Jemenu, myslel si. Neviděl spolehlivější. Dalo se říci, že Jankele Loewy, až na to, co ho rozřízlo zevnitř, byl šťasten. To se ví, že každé štěstí je relativní.

Vypadal komicky, maličký, hubený, s drobnou svraskalou tváří už ve čtyřiceti jako stařec, s pozornýma, smutnýma očima, jediný z velké polské židovské rodiny. O svých příbuzných nikdy nemluvil. Chtěl tu začít znovu i v tom, v čem to nešlo. Není snad každý člověk všechno, co kdy prožil? Co si nese v paměti i to, co zapomněl?

O paměti, od které by člověk chtěl, aby se chovala jako kurvička a odmrštila nebo vyloučila, co bylo včera a na co se ani nehodí vzpomínat, odškrtla, co už bylo zaplaceno, a šla dál, o té si Kabala myslel svoje. Snažil se studiem na přeskáčku v učených knihách najít řešení, ale přiznával si, že buď ty dávné spisy dost dobře nechápe, nebo to tam není.

Nedělal si starosti s tím, co tenhle potěr ještě čeká. Věděl, že člověk vydrží, když musí, i nepředstavitelné. Nechtělo by se mu podávat příklady, aby nikoho nevystrašil.

Proč se trápit pro to, co nejde změnit, ptal se řečnicky. Ale sám se tajně trápil. Uložil si jen, že do jeho soukromých strastí nikomu nic není, a nikoho s nimi neobtěžoval.

Nestačí, že je člověk žid a zdráv? A na jeho tenounkých, někdy zmodralých rtech v tom maličkém obličeji se zdvihal od koutků úsměv, než ukázal své hodně zkažené zuby.

„Jaké jsi měl v Polsku mládí?“ zeptal se Johny Cohen.

„Krásné,“ odpověděl Jankele Loewy Kabala. „Všichni ještě žili.“

„Jak to?“

„Když člověk nemá škytavku, ani ho nenapadne škytat.“

„Co to máš na sobě za boty? To jsou bačkory?“

„Bačkory mně připomínají mámu.“

Pak řekl: „Sezval jsem vám dneska harém, kluci.“

„Co bude pro tebe to první, Kabalo?“

„Děti.“ Rozhlédl se: „Pečovat o druhé je zdravé.“

„Máš v sobě alespoň trojí magnetické pole,“ vložil se do toho Ringle.

„Jsme žáci,“ řekl Kabala. „Jen na to máme málo času. Pospěš si. Přečti si brožuru Psychologie antisemitismu. A rozhodni se, co chceš přijmout nebo popřít.“

„Stará vesta, Kabalo,“ řekl Ringle.

„Tady je to nejpřednější.“

„Co?“

„Aby se rodily děti.“

Teď myslel na Magdu Wilderovou Dany Polnauer. Myslela si, že je něčím vinna. Vracela se v duchu do Budapešti? Pašovali sem ve čtyřiačtyřicátém přes Bukurešť, Istanbul a Sýrii, za zády Britů, kteří se drželi Bílé knihy a všech omezení přistěhovalectví bez ohledu na to, co dělali Horthy a Salaszi v Maďarsku a Hitler v Německu a v Polsku. Z osmi set tisíc maďarských židů v době, kdy tam v nejhlubší ilegalitě pracovala pro sionistickou agenturu, už vyletělo čtyři sta tisíc komínem.

„Většina ženských je tady hnutá,“ utrousil Cohen tak, že mu Kleopatra nerozuměla. Nebo si to alespoň myslel. „Jednou mi u radiostanice řekla: Arabové nejsou o nic hnusnější než Maďaři, Němci nebo Rusové. Jsou jen jiní a nezvykli jsme si na ně, jako oni si nechtějí navyknout na nás.“ (Měl na mysli Magdu Wilderovou, jejíž jméno nevyslovil.)

Nakonec usoudil, že některá holka ti ustele brzy ráno, zvedne z kouta pušku a jde na frontu. Naštěstí to tady mají všichni na frontu blízko. Jeruzalém zase není takové velkoměsto.

Byla v ní neokázalá důstojnost, jakou by připisoval své matce, kdyby žila. Umění dávat a nic za to nechtít, nebo to zase rozdat. Takhle hnutí připadali Cohenovi lidi, kteří se vrátili z lágrů, včetně Danyho Polnauera.

Ačkoliv by člověk řekl, že si po svých zkušenostech nepustí nikoho k tělu, drželi se lidí zblízka, jako by se tím přesvědčovali, že je ještě někdo živ. Pokud mohl soudit, mužští Magdu Wilderovou zajímali daleko méně než ona je. Všichni, kterým se líbila, byli v početně obsazené soutěži.

„Zabrala na velitelství severní fronty. Jsi vybíravej?“

„Proč?“

„Abych věděl, jestli si dovedeš vybrat.“

Kleopatra se na něj podívala hodně zblízka a Dany Polnauer zrudnul. Nebránil se, aby to všechno bylo osobní, ale najednou to bylo až příliš na tělo. Nevěděl, jestli Cohen jeho zrudnutí postřehl. Bylo by asi těžké vytknout Johnymu Cohenovi, že by toho chtěl vědět trochu moc, když se sám chtěl dozvědět o všem a o všech co nejvíc.

„Snažím se,“ řekl neutrálně Dany Polnauer.

„Taky se snažím, viď, Kleopatro?“

„Nerozumím,“ podotkla. Pěkně to protahovala po slabikách.

„Potkal jsem tu pár takových ženských, co nejsou pro sebe,“ řekl Cohen.

„Žens-kých… žen-s-kých…“ opičila se Kleopatra. Znala význam slova ženská, ženské, ženských. Někdo jí vysvětlil pojem kurva.

Jednou se ho před ní Magda Wilderová ptala, jestli ví, co je láska. Co? zeptal se Johny. Láska, opakovala Magda. Johny stiskl na okamžik rty, než je zas otevřel a řekl oběma:

„Láska je květina, kterou každý vidí, ale nikdo jí nerozumí.“

Špatné? myslel si Dany. Ani ne.

Kleopatra vypadala snadnější, než je. Lidi z východní Evropy jsou jak jiskra pod tunou studeného popela. Věci si třídí po svém.

„Jo,“ přitakal Polnauer.

Dopíjeli pomalu další láhev a Kleopatra byla taky na dně.

„Měla tu průšvih s ručním granátem,“ sděloval o Magdě Wilderové. „Cvičil je neurvalec z kibucu Hachotrim. Nechala si granát v ruce – vedle něj – o hodnou chvilku déle, než aby se mu nesevřel zadek a nestrčil hlavu do bláta. Dopadlo to dobře. Měla by mít víc strachu, aby se to rovnalo opatrnosti. Asi se brzy provdá za toho velitele severní fronty.“ Ještě doplnil, že má rád, když s ním mluví, jako by zrovna upřádala slovíčka nebo tak pomalu, jako by to překládala z maďarštiny.

Dany Polnauer se soustředil na budapešťskou kapitolu v jejím životě. Věděl už, že manžel se jmenoval Viktor. Začala tady ve čtyřiačtyřicátém v kibucu. Odebírala kohoutkům semeno, na krátký čas ji dali ve slepičárně k inkubátoru. Nakonec cvičila poštovní holuby. Ještě se jí chodili ptát na radu. Pracovala u ženského doktora.

„Během druhé světové války, už tady, pracovala jako servírka v kavárně Atara na Ben Jehuda, u Sionského náměstí. Hagana ji pověřila poslouchat, o čem se baví angličtí vojáci a důstojníci. Pomáhalo jí, že je hezká. Nosila hluboké výstřihy a co nejkratší sukně. Hlavounům z Hagany trvalo pár týdnů, než objevili, že se nehodí na zabíjení nožem. Skamarádila se s kapitánem Livinem a jeho ženou, oběma z PKR. Ty znáš.“

„Jo.“

Ringle si je zase našel. Přiloudal se sem ještě Gugenheim, už bez Dorisky. Dany Polnauer jen zaznamenal mnohá hebrejská ano, ne, ano, ne, než přešli k češtině a svezlo se to zase na ty dvě Gugenheimovy arabské vesnické prostitutky. Opatřily si podnik, o kterém s Cohenem ještě nemluvil. Měl by to vědět. Islám normálně takové podniky zakazuje. Sousední vesnice je daleko. Starají se, aby vesničani netrpěli jednoženstvím. Obě sestry jsou poměrně v letech. Je div, že je manželky nezavraždily už jen kvůli své reputaci.

„Svou práci jsi udělal pečlivě, jak vidím, ale asi jen když jde o kurvy,“ řekl Cohen Gugenheimovi. „To mají tak mizernou pověst i u tebe, aby neměly nouzi o návštěvy?“

Navigátor Tanenbaum vykládal ošetřovatelkám, jak těžko se předpovídá počasí, aby člověk nevypadal jako notorický baron Prášil. Osobně mu chamsín prvních deset dní nevadí. Začíná se dusit až ten jedenáctý. Nemá rád prskavky. Dělostřelba v noci ho ruší. Araby musí bavit podpalovat strniště.

Edgar Atlas Abraham přinášel dva košíky měkkého žitného chleba. Z kapsy vytáhl dvě kostky francouzského margarínu. Kde jsou slánky? Někdo tu krade. Nosí si to na ubikace?

Dvě ošetřovatelky přinesly vrchní sestře Majerovičové dalších dvacet láhví piva.

Gugenheim věděl, že se ty dvě sestry neprovdaly. Podle koránu jim vesnice musí pomáhat, aby neumřely hlady. Tím si pomáhají obě strany. Harém si mohou dovolit jen pašové v Turecku.

Herše Harryho Morgenthaua řečeného Ringle zajímalo, proč se obřezávají arabské holky. Ta část těla, stvořená pro čiré blaho, v sobě obsahuje osm tisíc nervů. To už je citlivost, panečku! Arabští manželé trvají na sexuální službě bez účasti? K čemu je taková věrnost? S demokracií se to moc nerýmuje. Je potom ještě rozdíl mezi manželkou nebo ovcí či kozou nebo slepicí?

Tanenbaum dával ošetřovatelkám k lepšímu: „Slyšely jste včera o čtyřicetiletém civilistovi, jak zastavoval na silnici k Afule auta, vzaly ho dvě vojačky a on pak hlásil na mištará, že ho znásilnily? Chodili se na něj dívat policajti z celé Afuly. Nebo to bylo obráceně?“

Edgar našel jinou stanici. Není to skvělé, že tady mohou tančit na muziku přímo z Káhiry nebo Alexandrie? Včera chytil Tobrúk.

„Dej mi adresu toho maníka z Afuly,“ požádal proviantní skladník Jankele Loewy zvaný Kabala. Byl maličký, s obrovskými chodidly, na která mu pasovaly jen boty největších velikostí.

„Jak se vede, Kabalo?“ zdravil ho Cohen.

„Dobře.“

„Neboj, to taky přejde,“ řekl Cohen.

„Od rána jsem si ještě neleh.“

Ráno si stěžoval vrchní sestře Majerovičové, že starší generace ztrácí důvěru v tradiční hodnoty, zatímco ti mladší o nich snad ani neslyšeli, a co víc, už nevěří vůbec v nic, všechno je pro ně relativní. Arabská přesila mu nedělá starosti. Láme si hlavu, jak dalece je to zdrží. Není jasné, že ve válce může vyhrát jen jedna strana? Bohužel žádná židovská válka včetně německo-židovské nemůže skončit nerozhodně.

„To je Dany Polnauer, itonai chuc, dopisovatel. Slyšel ses už někdy v rádiu, Kabalo?“ představoval si Cohen. „Jankele Loewy, řečený Kabala. Můžete si potřást rukama.“

„Jsem rád, že držíš pivo jen v jedné,“ poznamenal Jankele Loewy.

Pro Herše Harryho Ringleho Morgenthaua to vypadalo, že Cohen udělá všechno, aby se nemusel bavit na téma, které boxerovi a Gugenheimovi leželo na srdci.

Plukovník chtěl od Kabaly kapku octa.

„Minutku,“ řekl Kabala. „Kdo si moc solí, hodně sladí.“

„A kdo nemůže kousat, rád líže,“ řekl plukovník Oser.

„Sakra,“ poznamenal Cohen.

Rozhlížel se, kde je Kleopatra. Byla s ošetřovatelkami. Stále držela prázdnou skleničku od čaje.

Kabala se vrátil s lahvičkou octa, plakátem zdravotní služby a hrstí připínáčků. Na dřevěnou desku vedle Modiglianiho tiché krásky, údajně jedné z jeho milenek (proč by za modelky vydával hotové peníze?), přišpendlil plakát znázorňující zatemnění mozku příslušným množstvím alkoholu. Utlumení buněk znázorňovala oranžová. Nejvyšší stupeň se podobal pomeranči vmáčknutému do šedé mozkové hmoty. Poznámka dole mluvila o úbytku mozkového materiálu. Graficky vynikly choroby, které ohrožují civilizované lidstvo už šest tisíc roků.

„Předtím ohrožovaly jen necivilizované?“

„Oranžová je moje šťastná barva, ale neptejte se proč,“ řekl Dany Polnauer.

Na večírku se cítil jako doma. Bylo to zvláštní, jak se tu člověk dokázal cítit, jako by sem patřil, a zároveň věděl, že patří ještě někam jinam, a vzájemně se to nepotíralo, jen se o tom nedalo mluvit, protože se to nedalo vysvětlit. Obdivoval lidi, kteří tu byli doma, ačkoli se tu nenarodili, a nemuseli si dávat otazník za písničku Kde domov můj, jako Johny Cohen nebo Gugenheim a Ringle Herš Harry Morgenthau. Vdechoval suché vedro, prosycené potem s vůní suchého dřeva a zpola oloupaného laku. Nedělalo mu potíže cítit se propojen se staronovou zemí, kde možná jeho předkové byli Beduíni nebo Filištínci, stejně jako možná příbuzní loupežníků kolem Jana Žižky, Jana Roháče z Dubé, nebo dokonce kazatelů nebo učitelů v družině Jana Amose Komenského. Asi každému proudí v žilách neodhalitelná směs krve, původu a vlivu, jak se mu usadily v mozku buňky protiřečících si náboženství, protože ta podivná alchymie, člověk, to nevysvětlitelné žádnou vědou, to nevyzpytatelné, nepředvídatelné bylo k nepřečtení. Nemusel se mučit, komu fandí, i když by nikoho nechtěl ponížit porážkou nebo mu upřít, co patří každému, kdo dýchá a kdo se narodil někde pod hvězdami. Kabala měl pravdu: vyhrát to může jen jedna strana. To se dalo sice překroutit, zamlžit a přebarvit, ale ne popřít. Už jednou viděl, jak hynou skoro všichni. Nerad by to zažil podruhé. Tenkrát bez výhrad fandil své straně, schopen si zacpat uši a zavřít oči, aby se nedal zviklat něčím, co po svých válečných evropských zkušenostech neměl z celé duše rád.

Kdo říká, že lidstvo ohrožuje hlavně syfilis, je sexuální maniak. Filozof v něm si odpověděl jinak. Syfilis se samozřejmě podceňovat nedá.

Nechtělo se mu říkat Cohenovi nebo boxerovi, Kabalovi nebo plukovníku Oserovi nebo sestře Ruth Cipoře Majerovičové, že co zatím vidí a slyší, je tu filozof doslova každý, a protože nemůžou svět ani vysvětlit, ani změnit, vracejí se někam, kde už byli, a od Sokrata se liší všichni jenom tím, že vědí, co musejí vědět, všechno už vědí.

„Oranžovou mám rád,“ opakoval.

„To si tady tedy užiješ, ráno, v poledne i večer, ale nesmíš se do slunce dívat bez slunečních brejlí,“ řekl Cohen.

V khaki košili a kalhotách s opaskem a pistolí vypadal Dany Polnauer jako jeden z nich. Ani mu nepřišlo divné, že na večírku jsou skoro všichni – kromě ošetřovatelek v čele s vrchní sestrou – ozbrojeni.

Vrátili se mu roky bezbrannosti, kdy snil o tom, že by jeho otec měl pušku a mohl střílet na ty, co ho zavraždili. Že by ti všichni, které zabili, měli pušku a možnost se bránit. Jaký by to byl rozdíl odejít ze světa důstojněji. V něčem mu to připadalo, jako by se vracel do poněkud zvrácené podoby dětství. Pohladil pažbu pistole, ale tak, aby si toho nikdo nevšiml. Zásobník si nechal na radu Johnyho Cohena v kapse.

Pár lidí mluvilo lámanou hebrejštinou, některým větičkám už skoro rozuměl. Vkládali mezi každé slovo nebo každé druhé ehm, mhm… eh a ach, aby získali čas je vylovit z paměti, čerstvě naučené a rychle pozapomenuté. Někdy se to podobalo hatmatilce s nejrůznějšími cizími přízvuky, od ruštiny, polštiny až k francouzštině.

Nová řeč pro ně znamenala duši, tomu rozuměl. Ty přízvuky byly pozdější nostalgie. Sen o soužití národů a národností, před jejichž nedostatkem sem utekli, a odkud, jak si mysleli, už se neměli kam vrátit. (Až na Ameriku, po které leckdo šilhal.)

Kabala s pýchou přehlížel svou osvětu. Gonorea byla uvedena i s přezdívkami (aby to nikomu neuteklo) coby Ranní kapka, Starej Joe, Dávka nebo Potlesk anebo Sifon. Vlastní rukou připojil k otištěným nositelům, jako Beethoven, Stendhal a Markýz de Sade, řadu dalších z jiné brožury: Kryštofa Kolumba, o němž Jankele tvrdil, že byl žid na zapřenou, jak tehdy bylo po královně Isabele, když vyhnala obřezané ze Španělska, zvykem, až po anglickou královnu Marii První, zvanou Krvavá.

„Jankele věří v biologii zasnoubenou s intelektem,“ uvedl Cohen.

„Jasně, Jankele. A válka je pokračování politiky vojenskými prostředky.“

„Změna je zdravá, Kabalo,“ řekl Morgenthau.

„Někdy je to smrt.“

JLK se držel svého: „Aby se ti náhodou nenarodili piloti s dvanácti prsty, jednou a půl hlavy a nešlo jim vysvětlit, že i nejlepší aeroplán, jako ten tvůj bücker nebo tady Heršův a Gugenheimův piper, jsou těžší než vzduch. Nebo že legionáři el Gela nejsou jen dekoratéři nebo prodejci zbraní a nezapalujou si na kopcích ohýnky, aby si ogrilovali kebab. Nebo že věřit v civilizaci a zákony Francouzské republiky tě zachrání, aniž bys pro to hnul malíčkem.“

„Než Arabům,“ řekl pak, „to bych radši věřil, že je země placatá.“

„Je to pravda, JLK, že šimpanzi vymírají?“ zeptal se boxer Kabaly. „A že každé desáté dítě má jiného tatínka, než si myslí, že má?“

„O podvržená mláďata nikdy nebyla nouze,“ odpověděl Kabala. „Záleží na tom? Jen když se o ně někdo stará. Chceš bejt čistá rasa podle Hitlera? Co je na tom, bejt levoboček? Pokud ti na potkání neříkají parchante, už to je důvod ke spokojenosti.“

Navigátor Tanenbaum tančil s plavovlasou ošetřovatelkou Chemdou, která si podle Herše Ringle Harryho Morgenthaua pomáhala nahoře kysličníkem. Měla vlasy barvy pomerančové kůry.

Gugenheim šel pro čtyři piva. Dostal už jen teplá.

„Taky dobrý,“ utrousil.

„Co bys chtěl,“ usadila ho vrchní sestra. „Každou vteřinu to tu může vybuchnout.“

„S tebou bych se nebál ani vyletět do povětří,“ odsekl Gugenheim. Přehlédl její hrudní koš.

Při pohledu na Chemdu poznamenal: „Hotová mandarinka.“

A tiše, jen pro sebe: „Musí mít hodně pružnou tkáň, jen co je pravda.“

Kabala to zaslechl: „Co oči nevidí, to srdce nebolí.“

JLK věděl někde na dně duše, že ti mladší a nejmladší mají horkou krev a víc hrdosti v žilách než lidi jako on, co prošli lágry a viděli víc ponížení, než je hvězd na nebi. To, s čím se střetávají Arabové jednou za sedm století, měli a někde pořád ještě mají našinci na talíři denně. JLK se v lágru často ptal, jestli esesáci mají matky, děti, staré rodiče, že dokážou tak chladnokrevně zabíjet matky, děti a rodiče a prarodiče těch druhých; než se přestal ptát. Někdo může doma s pohnutím poslouchat, jak si zpívá jeho kanárek, a strkat mu do klece kostku cukru, a ve službě i mimo službu vraždit, jako nemít v sobě vůči těm druhým ani špetičku lidskosti.

A tak se neptal, proč je mezi Araby vůči nim tak málo soucitu. Chtějí oslavit život tím, že je vyvraždí? Jak říká Cohen: Je to v povaze člověka.

Díval se na Johnyho Cohena a zařadil si ho: kluk, který se nedá zastrašit žádnou hrůzostrašnou nebo varující informací, když mu nadřízený důstojník dává úkol a pozoruje, jestli se mezitím v jeho očích neukáže strach. Ne že by si pravdu překroutil v lež. Ale odsune ji někam do pozadí, aby ho neodradila. Tak nějak. Noc před akcí netrpí úzkostí. Věří si, možná víc, než by měl, ale vysvětluje to jeho dvacet roků, to, že byl za války v Anglii a neviděl lágry, jen si dodatečně mohl vysvětlit, proč jeho starší bratr neměl šanci. Jeho rodiče se bránili. Zapojili se do francouzského podzemního hnutí. Škoda, že o tom věděl jen z útržků.

„Jedno je jistá věc,“ řekl JLK. „Filozofie z tebe udělá buď ustrašence, nebo ti nasadí už dopředu pohřební ksicht.“

„Jasná zpráva, musíš bejt primitiv, abys vyhrál,“ řekl Johny Cohen.

„Nedívej se na mě,“ opáčil Herš Ringle Harry Morgenthau.

„Dívám se na sebe,“ řekl Cohen. „Tady na JLK. Na tebe jen občas.“

„Jsi chytrej jak opice,“ utrousil Ringle.

„Nikdo se nemá podceňovat. Kdyby sis myslel, že jsi chytřejší než všichni El Telové dohromady, jsi v trablu,“ řekl JLK. „To si odneseš už ze třetí třídy obecné. Víme, proč neudělali rabiho Loewa, možná jednoho z mých vzdálených příbuzných, v Praze vrchním rabínem? Byl chytřejší než ostatní. Kdo by chtěl takového rabína?“

„Udělali rabínem jeho mladšího brášku,“ řekl Cohen. „To jsem se dočetl v Židovském věstníku. To byl taky tvůj příbuznej?“

„Nejsme všichni?“

„Jako co?“

„Třeba lišky,“ odpověděl JLK.

Kabala si myslel, že kdyby měli Arabové svobodu, ne jenom pýchu a slepou odvahu, volbu, jakou si židi nedají vzít, mohly by se obě strany sezpívat. Kabala se bál, aby se i příměří neproměnilo v dlouhotrvající válku, otevřenou nebo pod pokličkou. Díval se kolem sebe a uklidňovalo ho, čím mu sloužil plukovník Oser jako trychtýř, kterým k němu protékalo myšlení těch nahoře. Napadlo ho, že byli nahoře, ale ne daleko. Všichni začínali v něčem si rovni. Něco jako velký kibuc. To se Kabalovi zamlouvalo. Izraelská vojenská doktrína všem navýsost srozumitelná. Iniciativa, ofenziva, předcházet překvapení a radši překvapit druhou stranu. Taková vojenská doktrína mu vyhovovala. Na to nepotřeboval studovat toho klasického německého nadporučíka, pana Clausewitze.

„Hoši, žádná srážka civilizací, jen kdo to vyhraje.“

Byl by rád, kdyby to zůstalo čisté, aby se svět mohl dívat na novou zemi, jako když si přečte kousek z bible a vstane od stolu povznesen, protože ví, kde je pravda, právo a spravedlnost a čemu může s klidným svědomím fandit.

Co si za to budou muset zaplatit, nemluvě o tom, co už zaplatili. Myslel vždycky na den potom, kterého se tolik mladých lidí nedožije. Zatím žili neustále ten den předtím. Svět si na ně teprve zvyká. Kabala je rozpočítal na ven, dobrý, ven.

„Ein brera,“ řekl. „Nemáme na vybranou.“

„Co bys dělal, kdybys měl?“ zeptal se Ringle.

„To je vždycky horší, kamaráde,“ odpověděl po pravdě JLK. „Je to dobrá otázka, i když na ni nemám odpověď. Je to jako za války. Myslím tu, co mám za sebou v Polsku. Někdy víš, že prohraješ, jestli se rozhodneš správně. A pak je ti všechno další jedno, jako bys spáchal sebevraždu, ale s čistýma rukama. Samson. Každý z nás je někdy Samson nebo ho má kousek v sobě.“

Napil se ze svého piva.

„Všechno se všema nikdo nevyhraje,“ vzdychl si Kabala.

„Měli bychom děkovat Bohu, že jsme se dožili tohodle dne,“ dodal.

Cohen přitáhl za zápěstí ošetřovatelku, stejně vysokou jako Kleopatra nebo Chemda.

„Šalom.“

„Šalom, Lehavo.“

Lehava-Zlatuška měla obnažené kostnaté ruce a blůzku bez rukávů. Cohen se díval, jestli jí náhodou ze strany nevypadávají ňadra. Dala mu symbolickou facičku. Ruce a stejně kostnatý krk a všechno zachraňovala ta krásná plná ňadra, vystavená v blůzce bez rukávů na odiv i ze strany. Měla voňavé dlouhé černé vlasy. Připojila se ošetřovatelka z Jemenu jako Kleopatra, maličká Batševa.

„Ať mi nikdo neříká, že židovská děvčata nejsou krasavice,“ usoudil Kabala. Bylo mu přinejmenším třikrát tolik než nejstarší z ošetřovatelek.

Ukázal Danymu Polnauerovi číslo vytetované na předloktí.

„To mám taky,“ chlubil se Polnauer.

„Proto ti ho ukazuju. Dvanáctej barák, cikánskej lágr, září, říjen, listopad 1944.“

„Byli jsme koncem září a celej listopad sousedi,“ řekl Polnauer.

„Potěšení na mé straně, sousede.“

„Jak to, že vás tam vzájemně nepředstavili?“ chtěl vědět boxer.

„Nedávali hodiny společenské výchovy,“ vysvětlil Kabala. „Málokdo se tam dostal do tanečních. Taky stolování nemělo vysokou úroveň. Kladli spis důraz na gymnastiku pod širým nebem. Ani jednou nám neservírovali husí játra.“

„Proto máš takovou zdravou lesní barvu, Jankele,“ řekl Gugenheim. „Byl jsem tady s Heršem v sousedním lágru. Škoda, že nedělali seznamovací večírky.“

Tanenbaum byl v sedmém nebi. Chemda ho přivedla ke kroužku kolem Jankeleho.

„Řekla mi, co je pro ni to nejdůležitější: kamarádky, léto, smát se. Tak už se nemrač,“ oslovil ji.

Měla krásnou hruď a navigátor na to ani na vteřinu nezapomínal, což prozradily jeho zorničky.

„Hudba,“ doplnila ho. „Krásně hrajou.“

„Báječně,“ uznal Tanenbaum. „Skvěle.“

„Má tu být tombola, hlavní cena prášky na spaní.“ Řekla Lehava-Zlatuška.

V papírech měla, že se bojí selhání, a taky výšky, neúspěchu a smrti. Neuvedla strach, že by se neprovdala. Nebála se, že je v Izraeli víc holek než kluků. Až udělají i z ošetřovatelek vojačky, vyrovná se to. Podívala se na vrchní sestru. Na okamžik měla v očích, co asi vidí vdovy. Zdály se jí sny. Zapřahala do bryčky spřežení a ujížděli s rodinou někam, kde to neznali, jeli a jeli a jeli, až se probudila. Koně byli svěží, ale matka s otcem u konce sil. S probuzením nevěděla, žijí-li ještě, nebo už to mají za sebou. Bylo teskné i dobré být vzhůru. Někdy se jí zdálo o židovské vlajce, v ohni a dešti, nemůže shořet, ale popel padá do bláta. Před posledním letem svého chlapce se pohádali. Něco jí slíbil, co nesplnil, nebo cosi slíbila Lehava-Zlatuška jemu.

„Buď to tak vidím, nebo jsem nekritickej,“ ráčkoval Cohen. „Zdá se mi, že všechny holky mají krásný prsa. Podívejte se na Chemdu.“

„Třeba by tě to zklamalo,“ řekla.

Tanenbaum si ji odvedl a Lehava-Zlatuška se s Batševou připojila k jinému hloučku.

„Jsou to samí nestydové,“ říkal Tanenbaum. Pohyboval se, zvláště když tančil, poněkud toporně, trochu jako loutka.

Edgar Abraham Atlas se s úspěchem staral, aby měl pořád vyladěnou stanici. Hudba se vlínala do dusna, proplouvala nad hlavami a mezi těly a ty, co tančili, pokoušela k pohybům, při kterých se těla dotýkala. Do toho se mísily desítky rozhovorů, poznámky, útržky vět. Někde se jídelna podobala schůzce dvou nebo čtyř nebo schůzi v hloučcích.

U páté láhve piva, notně už zteplalého, protože led se roztekl a byla z něho polévka, se Dany Polnauer začal domýšlet, o co šlo boxeru Heršovi Ringlemu Harrymu Morgenthauovi a Jiřímu Gugenheimovi.

V čem to chtěli Gugenheim a boxer kolektivně, a co chystal Johny Cohen udělat na vlastní pěst.

Chemda už zase seděla. Navigátor se jí zezadu sklonil přes rameno. Uklonil se, aby s ním šla.

„Už netančím,“ řekla.

„Proč?“

„Menstruace volá.“

„Jen kvůli tomu?“

„Nejsem holka do nepohody.“

Navigátor mlčel.

„Jsi přece džentlmen,“ řekla, „nebo mi chceš dát facku?“

„Džentlmen nikoho nefackuje.“

„Ani nezraňuje?“

Pak řekla: „Ber to lehce, život pokračuje.“

Asi pět minut se potom Johny Cohen bavil s Džinžím, než Zrzek zase odešel.

X

Dany Polnauer si dodatečně myslel, že spíš než večírek na rozloučenou se zdravotními sestrami by se hodilo jiné shromáždění, ale to si vysvětlil o hodně později.

Na arabskou vesnici Kasib al Sámid, kterou odpoledne párkrát obletěli, a do kukuřičných a kapustových a melounových polí kolem spadlo letadlo dvou pilotů vycvičených v Žatci. Tihle letci, kteří se v Žatci cvičili, se lišili tím, že ti první se učili od těch druhých ivrit, hebrejsky, a ti druzí od prvních jisté české výrazy týkající se činnosti těla od pasu dolů.

První pilot, Hanuš Ehrlich, se kterým byla Lehava-Zlatuška ve třetím měsíci, vyskočil včas. Otevřel se mu padák a dopadl na melounové pole. Druhého pilota, George Morgensterna ze Spojených států, který přijel s rabínem Henrym Skirbalem, vyprostili arabští venkované z rozbitého stroje na poli kapusty těsně předtím, než se letadlo vzňalo. Když vybuchlo, byli už i s polomrtvým letcem v bezpečí. Přeletěl vesnici se skálou uprostřed a rozlehlou návsí, protože nechtěl vletět do vesnických stavení a zapálit je nebo rozbořit i s dětmi a ženami a starci uvnitř. Vytáhli ho doslova na poslední chvíli. Stáhli mu opasek, košili a prádlo a zuli mu boty, sundali hodinky ze zápěstí.

Na poli mezi melouny mezi sebe vzali Hanuše Ehrlicha, jen co si odepnul padákové postroje.

Co se stalo potom, by se málokomu nezajídalo. Nikdo nemusel říkat, že to nemělo třídu. Kdo se dozvěděl podrobnosti, přišel o smysl pro humor, kterým na večírku zdravotních sester hýřil.

Odvedli je do vesnice. Přivázali každého k jednomu kůlu na úpatí skály, už nahé. Vesničani si přinesli sekery, nože a biče a hole na velbloudy, důtky na psy. Oba piloty polili medem, takže na ně sedaly mouchy, lezli po nich brouci, do očí, uší, všude. Vypíchali jim oči. Propíchali jim bubínky. Pak jim usekali prsty na rukou a nakonec ruce. Pohlavní orgány. Dopřáli si dost času, nespěchali, byl to skoro rituál, aby piloti nic nezmeškali.

Ráno se přišli ke kůlům podívat. Slunce už stálo vysoko a žhnulo. Krev zaschla.

Celou noc u kůlů štěkali psi, mrtvé nebo polomrtvé oblézaly krysy. Byl přítomen starosta a jeho bratr, starší vesnice, podobalo se to tribunálu, s ženami a dětmi. Všichni přihlíželi.

Johny Cohen párkrát přeletěl nad vesnicí, aby si vryl do paměti nejen to, jak vypadá skála a náves. Podnikl pár výzkumných nočních letů, aby věděl a nic nezanedbal. Viděl kůly s cáry a kostrami se zbytky masa.

Znal zpaměti, jak vypadá arabská vesnice v noci. Cesty, uličky, zvuky. Hýkání oslů, sýčci a sovy.

Mohl číst z ticha. Cesty mizerné, pokud vůbec osvětlené. Jen měsíc a hvězdy. Znal vesnické stoky místo kanalizace, přetékající jímky a strouhy, kterými odtékají výkaly do polí. Domky z hlíny, kamení a cihel a dřeva nebo všeho dohromady, s přístavky a spoustou dětí. Zaprášené fíkovníky, olivy. Starce, kteří vypadají jako proroci dolující z paměti citáty z koránu a vzpomínající na minarety, o kterých už nevědí, jestli je viděli ve skutečnosti nebo jen na obrázku. Žebráci v hadrech, které léty zvětraly a páchly po zabitých jehňatech a zkaženém mase ve stoce, vesnická psiska, s nimiž se žebráci rvou o zbytky. Osamělá olejová lampička v okně, zapálená lojová svíce a ticho s neslyšnými ozvěnami dávných hostin, nestrávených snů. Někdy hudba jako donekonečna se vlnící nápěv, připomínající nízko letící ptáky, dálku bez začátku a bez konce, sny o arabské velikosti, o hrdosti a slávě, která se stále vytrácí jako dým nad plackami praženými nad otevřeným ohněm nebo na roštu s nabodnutou ovcí.

Viděl pár jiných vesnic, kde ve tmě není vidět odpadky vršící se do výšky i do šířky, které nikdo neodváží, takže je odplaví deště nebo se utopí v hlubokých loužích. Prozrazuje to pach, podobný zápachu mrtvých zvířat. Večerní nebo s úsvitem blikající světélko z ohniště, kde ženy, dřív než se muži probudí, připravují jídlo na dřevěném uhlí nebo kusech dřeva. Možná na slavnost. Starci v noci nespí, dívají se na ženy popelící se v kuchyni. Snad mají radši noc než den. Unesou snáze tmu než planoucí slunce. Hvězdy jsou milosrdné i ke starcům se šedým zákalem nebo slepýma očima. Vesničtí starci jsou jako ženy, které se utíkají do šera, aby se zdály hezčí, a kde je minulá nebo uvadlá krása pravděpodobnější. Padá na ně noc jako přes den vlnění vedra, bubliny a hranoly vzduchu, který protkává píseček mnoha pouští, vzdálených jako nejzazší okraje světa, protože chamsín je jako čas, postihuje všechny stejně.

Viděl jednu arabskou vesnici večer, kdy hvězdy leží nízko a září a starci a muži vysedávají na svých proutěných židlích u kavárenského stolku a pozorují požáry hvězd, obrovskou dlaň nebo náruč oblohy, odkud na ně shlíží Alláh, držící vesmír pohromadě, než se do rána rozpadne a v soumraku opět zcelí. Srkají čaj, tureckou kávu, podávanou po arabském způsobu z mělkých talířků, hrají nekonečné partie vrhcábů.

Vyprávějí si o zašlém mládí, opředeném slávou, která existovala nebo neexistovala. Zhlížejí se ve svých předcích, které neznali, v tradicích, ve kterých ve své mysli pokračují, jak byli kdysi chytří a neústupní, na svých tryskem letících arabských hřebcích, s dýkou mezi zuby, mečem v pravici, uzdou v prstech, divocí a nezkrotní, vstoje ve třmenech, děsiví a neporazitelní, v útoku na zteč proti zrádným nebo nepřátelským kmenům, rasám, vlajkám vetřelců nebo kolonizátorů, cizáků. Za volnost, právo a čest, jak jí rozumějí oni. Od kopyt koní stříká písek, slunce v nadhlavníku oslnivé jako oni, když se vítězně vracejí z boje. Válka, kterou – jak si myslí – mají v krvi jako čest, hrdost a vítězství.

Válkou si vracejí, co ztratili. Za málo splácejí hodně. Trestající blesky za hromového rachotu sjíždějí z nebe. Nepřítel znamená urážku, pokoření. Válka má pro ně víc smyslu, než mysl nevěřících může kdy pochopit. Pomsta je sladší než med. Pomstychtivost je stravuje, jako oheň stravuje sám sebe.

Rozdíl mezi starci a muži a polodospělými a dětmi se stírá. Pamatují časy, kdy s nimi cizinci nemohli zametat. Byli zadobře s tureckými, francouzskými nebo anglickými důstojníky. Jejich kůže byla napjatá a hladká jako pleť krásné ženy.

Večer je čas snění o krajích, kde nikdy nebyli, o stádech arabských koní, které skupují králové a generálové ve vzdáleném světě, o tajném světě noci, zakázaných rozkoší.

O světě arabské slávy a moci. O pověstech o životě podzemních měst v poušti. O hájích s mandlovníky a olivami a vinicích s rudým vínem. O vlnění dun, jako by se přesouvaly béžové hory a celá údolí mezi nimi. O obloze, z níž se řinuly droboučké démanty, jak hvězdy osvětlovaly píseček chamsínu, nebo snad hvězdný prach. O písečných bouřích, ze kterých je i se zvířaty, velbloudy, ovcemi a psy vyvedl Alláh. Synové iluzí, pro které jsou poraženi i ti, co nad nimi stokrát zvítězili, děti faty morgány.

K nepříteli jsou krutí, jak je psáno v zákonech a jak to nařizuje tradice. Krutost je pro ně stejná zkouška cti jako dodržet slovo. Krutost zahrnuje lásku k rodu, jménu, ženě a dětem a druhům a vlasti. Odhodlanost nevzdat se ani pídě země. Půda je zásnubní prsten, svatební dar. Závazek bohu. Pozemská i posmrtná sláva. Právo znamená neodpustit. Právo je nesmiřitelnost. Právo je pomsta. Odpustit je slabost, zbabělost. Nesmiřitelnost je smělost. Překračuje to osobní zájem, život, to všechno, a zároveň ho to zahrnuje. Zajatci jsou Satanovy děti, není dovoleno myslet na to, má-li někdo matku, otce, bratry.

Johny Cohen sbíral všechno, co se týkalo vesnice Kasib al Sámid. Snažil se to pojmout jako jedna a jedna. My a oni. Ti dva kluci a já. Chtěl se s tím vyrovnat. Bylo těžké si to, co se stalo u kůlů, vysvětlit. Připadalo mu to větší a důležitější než spor s Heršem Ringlem Harrym Morgenthauem a Gugenheimem a plukovníkem Oserem. Ale vysvětlit jim to také nedokázal. Už se mu ani nechtělo. S těma dvěma, Hanušem Ehrlichem a Georgem Morgensternem, létali trojku. Byli to především jeho kamarádi, chaveři. Myslel na kapitána, námořního letce Henryho Skirbala, co mu nahlásí, až se kapitán vrátí. Viděl v duchu skálu a náves, kůly, vesničku, ohniště.

Potrvá-li příměří, může se Dany Polnauer podívat do Kasib al Sámid sám.

XI

Vrchní zdravotní sestra Ruth Cipora Majerovičová zakývala na Johnyho Cohena vztyčeným ukazovákem zleva doprava, třikrát za sebou, což znamenalo ne ne ne.

„Už ti nedám,“ řekla. Bedna s pivem byla také prázdná, na dně loužička vody. Jednou mu řekla: Ženy chtějí milovat, muži si přejí být milováni.

„Není to i obráceně?“ řekl Cohen.

A pak: „Tolik jsem toho nevypil.“

„Pět lahviček,“ upřesnila autoritativně vrchní zdravotní sestra Majerovičová.

„Myslíš, že mám duši jako ledovou kru?“

Měla přehled, co kdo vypil, vysokou inteligenci a věděla, co se sluší z její strany a ode všech, co se přišli rozloučit. Věděli, že hodně četla, psala dopisy a zajímala se o druhé. Chtěla víc milovat, nebo být milována, jak se vyjádřila o mužích? Ačkoli ji bylo slyšet, zdála se občas bezhlučná. Byla citlivá, dovedla naslouchat a byla na první pohled nezávislá. Setkávala se s muži a asi je snadno opouštěla.

„Myslíš, že máš duši?“ usmála se vrchní zdravotní sestra. „Možná.“

Gugenheim to hustil do Dorisky. Chvíli to vydržela, než vybuchla: „Nemusíš se namáhat, že mě miluješ. Všichni mě milujete. Do rána. Nebo do půlnoci. Někdy jen do večerky. Bez lásky je to jenom slovo. Taky tě miluju. Kdyby ses litoval, nedívej se mi do očí.“

„Proč?“

„Mám stejně nevěrné oči jako ty.“ Kolem nich přetančili Chemda s Tanenbaumem. Hrála hudba z kasina v Bejrútu. Dokud takhle vyhrávají, hodně rekrutů a chlapů ve vojenském věku dá přednost tanci než táhnout proti Izraeli. Ozval se potlesk zaujatých tanečníků, dívčích rukou a hvizd pilotů.

„Chceš, abych tě provedl?“ zeptal se Jankele Loewy Kleopatry.

Shlédla na něj dolů, asi jako kdyby se Eiffelova věž dívala na lidi u své paty.

„Živej pes je lepší než mrtvej lev,“ řekl Kabala.

„Proveď Kleu nebo Akácii, ty ještě netančily,“ řekla Kleopatra a ukázala na dvě maličké zdravotní sestry z PKR, které stály jako popelky v koutě. Kabala se zatvářil, jako by si lokl octa. „Dva melouny v ruce neudržíš.“

Podala Kabalovi dlaň, aby ji tedy vyvedl, což se stalo na místě. Tančili jako Pat a Patachon.

Párkrát šlápl Kleopatře na špičky.

„Pardon, mademoiselle, smolaře kousne pes, i když sedí na velbloudu. Napni provaz, a dřív se ti přetrhne. Můj jazyk, můj popravčí.“

Kleopatru si od Jankele Loewyho přebral Cohen.

Tančili pomalu, těsně u sebe. Ráda cítila jeho hubené tělo, svaly, výjimečně hladce oholenou tvář. Sama voněla olejíčkem, který Johnymu připomínal mandle. Než se seznámili, držel se Johny Cohen ve zdvořilém odstupu, ale zkracovalo se to, čím déle byli spolu. A některými zkušenostmi. Když ho tahala z hořícího letounu a kluky ze zasaženého tanku. (Táhli to společně už osm neděl.) Prstýnek nechtěla, ale nepohrdla by jím. Na dně mozku měla přítomnost svých tří bratrů, kteří nedovolili, aby někdo poskvrnil její dívčí čest. Ano, ano, ano, ale až potom. Neříkal Ringle, že tančit s holkou je už napůl s ní ležet v posteli?

Kabala soudil, že jí nepomáhá pokrčit se v kolenou nebo mít sandály. Pro Johnyho Cohena by si klidně nechala švihnutím nějakého kouzelného proutku zkrátit své krásné dlouhé opálené nožičky, které bosky přešly pouští až do země zaslíbené, o deset centimetrů.

Chtěla vědět, co od něj Herš Ringle Harry Morgenthau pořád chce. Jako by nevěděla, že se mu jaktěživo nic nelíbí. Každé á podezírá z bé a bé z cé, takže je to vždycky celá abeceda. V boxu byl dobrý. Vydržel dvanáct kol. Málokdo ho dostal na podlahu na deset. V kartách vypadá, jako by švindloval, ale nikdy ho nikdo nechytil. Neuměl prohrávat ani v člověče, nezlob se a byl schopen zahodit nebo spálit karton i s figurkami. Žral ho (koho by nežral) osud těch dvou, Hanuše Ehrlicha, který si prošel trasu od Terezína přes Buchenwald až po Bergen-Belsen, a jediného syna ruských přistěhovalců do Ameriky po první světové válce, George Morgensterna z Nového Yorku.

Vyčenichala, že s něčím se jí její pilot nesvěřuje. V něčem byl chaver jen pro sebe. Nerada z něj tahala rozumy. Všechno má svůj čas, až na to, co by mohla a nechtěla zmeškat.

Myslela na ty dva ztracené. Včera oni, dneska nebo zítra on? Nebo Morgenthau anebo Gugenheim? Měla strach, že lidi z Evropy neznají a podceňují, co znala sama.

Za každého jednotlivce truchlila celá armáda. Co snímalo část smutku, bylo, že se neznali. Tihle byli jedni z nich. Viděli se skoro denně. Každý život je jen pro jednou.

Johny Cohen rád tančil. Vychutnával rytmus, kroky a otáčky a doteky. Věděla svoje. Byla zdravotní sestra a mužské tělo měla prostudované jako to svoje. Ledacos mu promíjela, i kdyby u toho byli její tři bratři.

Stačilo přijít z Jemenu, aby bytostně vnímala, jak se mezi nimi to družné rodí z úzkosti a nejistoty, jako se rodí perla ve škebli omývané mořem. Nehnula ani brvou, když Johny nasedal do letounu k akci. Byli na jedné lodi a nesměli dovolit, aby se potopila, jestliže se chtěli zachránit. Doufali v zítřek, ale věřili dnešku. Téhle chvíli, která je. Každé vteřině, která právě udeřila.

Vlévalo jí to smysl do všeho, co dělala. Denně vydržela šestnáct hodin na nohou a brala směny za ostatní sestry. Chtěla si koupit nové sandály, ale už třikrát to odložila a peníze ukládala na svatbu. Ošetřovatelky jí říkaly Debora, piloti a mechanici Kleopatra, jako Cohen. Nevnímala, jak je hezká. Byla.

Cítila sounáležitost, která jí byla v Jemenu cizí, třebaže se tam narodila a jejich rodina žila mezi kočovnými kmeny přes pět set roků. Nebyla tu cizinka mezi cizinci. Sionismus byl pro ni solidarita, družnost a kamarádství, závislost na kolektivu, víc my, aniž se ztrácelo já, smazání prastarých křivd. Schopnost a připravenost se bránit. Výsada nezávislosti. Co ji oduševňovalo. Nejstarší bratr tu snil o benzinové pumpě, matka milovala dorozumívat se v ivrit. Mluvená hebrejština (matka neuměla psát ani arabsky) jí zněla jako píseň, kterou už zpívali její dědové a pradědové a babičky a prababičky před pěti sty lety nebo ještě déle. Jazyk, v němž se směla v Jemenu modlit, tady dokonce nadávat.

Těžko by v Jemenu, jak si myslela, potkala kluka jako Johny Cohen. Snila o dcerách a synech, které by s ním mohla mít. Neříkala jako Chemda nebo Batševa, že piloti jsou její peříčka, pustíš je z dohledu a odletí. Byli to poslové pomsty a spravedlnosti a výraz toho nejmodernějšího a nejlepšího ze všech světů, o nichž kdy slyšela. Erec Izrael byla pohádka, kterou žila, jako si ráno nazula sandály.

Nesouhlasila ani s vrchní sestrou, svou nadřízenou, kterou příležitostně zastupovala, že pro holku je lepší být hladová než svlečená. Věděla, jako Kabala, že čekání pálí.

Maličko se zas přikrčila, aby nebyla o celou hlavu vyšší než Cohen.

Vrchní zdravotní sestra představila Kabalovi mladičkou ošetřovatelku ze San Franciska Mabel, přejmenovanou na Sionu. Plaše se usmívala.

„Takhle mladičkou ji přitáhlo volání věků?“ divil se Jankele Loewy. „To musí mít vynikající sluch.“

Mabel Siona musela ještě slyšet ozvěny obecné školy. Přišla pomáhat a vzali ji mezi ošetřovatelky.

Jankele Loewy jí nabídl talířek chleba s margarínem a sardinkou. V sandálech, které zdravotní sestry fasovaly, fakticky vypadala, že právě dochodila obecnou. Byla samé ano, ano prosím, děkuju. Stačil jí kalíšek vody. Nezošklivilo se jí, že byla vlažná a nedala se pít.

„Jez, dítě, Siono,“ pobízel ji Kabala.

Vrchní sestra poznamenala, že raněným ani nepřipadá tak mladá. Je dobrá. Roste.

Plukovník Oser sděloval vrchní zdravotní sestře Ruth Cipoře Majerovičové, kolik nacistických důstojníků se tu chtělo schovat už v pětačtyřicátém, hned po válce, pak v šestačtyřicátém a sedmačtyřicátém, a kolika se to podařilo. Některé polapili a jsou za mřížemi. Drzost některých zločinců nezná mezí, soudil. Ruth Cipora Majerovičová zase soudila, že na všem špatném je něco dobrého a za deset, patnáct nebo dvacet roků by i z jejich dětí, synů a dcer měli být Izraelci. Ironie, že budou sloužit v armádě, ji nepřekvapovala. Nebyl svět odjakživa kotel, kde se všechno a všichni převařují a mísí? Jestli si Arabové myslí, že tomu utečou, jsou na omylu.

Dany Polnauer při pohledu na vrchní sestru v duchu hádal, kde asi byla za druhé světové války. Srovnal ji se zkušeností Magdy Wilderové z Budapešti. Hodilo by se říct, že šly z bláta do louže? Snad pouze v duchu, aby si to vzápětí vyvrátil? Vrchní sestra měla neobyčejně bílé ruce s krátkými tlustými prsty.

„Cesty Páně jsou nevyzpytatelné, jak prohlašují místní katoličtí kněží,“ řekl Kabala. „Co s gestapáky z Auschwitz-Birkenau, Treblinky a Bergen-Belsenu, které naverbovali Američané pro možnou příští válku proti Rusům? Co s šéfem gestapa Müllerem, který může sedět v Moskvě, Egyptě nebo ve Washingtonu? Rozvědky vítězů nesbíraly jen raketové odborníky, jako Wernera von Brauna, aby je nechaly pracovat pro sebe.“

„Jste samá politika,“ doloudal se sem houpavým krokem Johny Cohen s Kleopatrou.

„To už jsi dotančil?“

„Umořila by mě.“

Kleopatra se konečně zase narovnala. Byla moc hezká. Měla dlouhé tenké nohy jako čápice. Bylo jí horko. Při tanci měla iniciativu ona.

Dany Polnauer nemohl říct, že pozorováním a odposlechem a rozborem toho, co za večer viděl, a s přispěním toho, co viděl a zažil předtím, dospěl k závěru, který se musí zobrazit v tom, co napíše a odešle, že kdo se nebrání, ztrácí nejen důstojnost a hrdost, ale nakonec i život. Už dva tisíce let to nebylo jinak. Všiml si, že už taky hází tisíciletími jako tady kdekdo. Všechny nitky se smotávaly do klubka, které místo aby se rozpletlo, bylo hustší.

„Co kdybych si příště vzal chůdy, abys to se mnou dotančila?“ zeptal se Kabala.

„To bych si nevzala na svědomí, abys spadl z takové výšky. Co kdyby sis natloukl?“

Danymu Polnauerovi vrtala hlavou tajná otázka, kterou si zároveň vytknul: jak by se asi chovala Ruth Cipora Majerovičová v Polsku, ve sprchách s falešnými kropičkami s cyklonem B místo vody? Pozoroval její masitou hruď, všechno se na ní třáslo. Představoval si ji v podzemních převlékárnách, jak utišuje děti. Připadalo mu to stejně nestydaté jako samozřejmé. Podobným představám podroboval kdekoho. Hledal pro lidi, kteří o tom neměli tušení, odpovědi, s nimiž by mohli žít. Nebyl v určitém smyslu každý, kdo se vrátil z lágrů, trochu šílený, ale také takovým druhem, se kterým se dalo žít? Je propast mezi židy a normálními lidmi příkřejší, než byla, a místo, aby se to vyrovnalo, se to s odstupem času naopak prohloubí?

Kabala Jankele Loewy mu připomněl cikánský lágr v Auschwitz-Birkenau. Tam je asi ani jednoho nenapadlo, že budou za tři roky tady. To až tady to nebyl luxus přemýšlet daleko dopředu. Cítil lidi na večírku, zemi, horko, komáry a směs jazyků mezi hebrejštinou, češtinou a angličtinou nebo arabštinou, kterou se mezi sebou dorozumívala jemenská děvčata, samozřejmě židovky, a sebe jako dvě na sebe přitištěné ruce, vzájemně se kryjící, do posledního bříška prstů. Magda Wilderová mu řekla, že ten nejhlubší smysl a nejhlubší uspokojení našla v obecné škole, kde učila hebrejsky číst a psát děti. To bylo to první, co vytlačilo představu muže, jak se houpe na šibenici. Budapešť. Německo do čtyřiačtyřicátého roku. Učila děti z Jemenu, Maroka, africké židy. Starce z Tuniska, kteří neuměli ani číst, ani psát. Napsali s její pomocí první dopis. Dotkli se něčeho, co žije déle než člověk, písemné paměti člověka. Myslel na její tvář. Jak střílí nebo – jako piloti a ošetřovatelky tady – tančí. Na muže, se kterým bude mít děti.

Přinesla si to sem, jako od toho Jankele Loewy Kabala odešel? Cítil to mravné, co by jinde asi necítil. To směšné. To opravdové. Čím nová země dovolila tolika lidem, aby znovu vdechli do plic nic menšího než sám život.

Vrchní zdravotní sestra vycítila, že se na ni díval. Dany Polnauer sklopil oči. Doufal, že nerudne.

„Jen když si rozumíte,“ procedil Cohen skrz zuby.

Pak řekl: „To jsou prsa, co? A krásnej zadek. To nejlepší, co může ženskou potkat. Až na to, že ženský zadnice se líbí spíš chlapům. Ženský nejsou na svý panimandy spravedlivý.“

Ještě řekl: „Po vynálezu výbušného motoru, někdy kolem léta Páně 1926, to nejlepší, co lidstvo vyvinulo.“

A nakonec tichým hlasem, že se skoro ztratilo ráčkování: „Je nemocná.“

„Má nadváhu?“

„Má rakovinu v břiše.“

Uvedl, co jí sdělil doktor, že jestli se chce jet léčit do Anglie, pokud jí Britové dají vízum, měla by to udělat během příměří.

Změnila se jí pleť. Před čtrnácti dny měla tváře jako broskve. Zmizely jí ty větší pneumatiky kolem boků a na stehnech.

Cohen se opřel temenem hlavy o oranžový oblouk, který zahrnoval hlubiny mozku. Navigátor se zaměřil na Batševu. Svěřovala se mu, že Hagana vydala rozkaz – už první den příměří – pro děvčata nenosit víc než jeden prstýnek na ruce. (Možná náramek.) Dlouhé vlasy jsou sporné. Pudr jen co se za nehet vejde. Náušnice, nejsou-li větší než ušní boltce. Nerozhodli se, co s červeně nalakovanými nehty. (Nemluvě o jejich délce.) Navigátor to vysvětlil, že armáda potřebuje aceton na užitečnější okrasu.

Maličká Akácie se ptala Ringleho, proč odpoledne neletěl. Boxer ji odkázal na svou prostřílenou nádrž. Tlusťoch Borge to spravuje. Klee, stejně maličké jako Akácie, vysvětloval Kabala, jak je to s nezvratnými pravdami podle Knihy tajemství s miriádou vlasů, které visí z lebky Boha.

„Nestraš je,“ napomenul ho Oser.

Do toho se vlínalo V náladě Glenna Millera. Trochu se do toho tlačila arabská melodie, připomínající donekonečna tkaný koberec. Přicházela a odcházela a Edgar Abraham Atlas dělal, co mohl, aby vyladil stanici.

Navigátor zpracovával Chemdu. „Můžeš mi říkat Henku. Těší tě to?“

„Ne tolik, jak si myslíš.“

Podívala se na Henryho Tanenbauma, jako by mu věnovala trojnásobnou dávku krve. Loupala si banán. Navigátor ji sledoval opuchlýma očima se zkrvavělými nitkami v bělmu a s kruhy pod. Učarovávala mu její hlava, vlasy podobné pomerančové kůře. Nevadilo mu, že je odbarvená. Kladla si dužinu banánu na rty, bledá a unavená.

Ringle dal do placu: „To víte, k čemu došlo, jak tomu člověku vystříknul banán a ta dotyčná se udávila?“

„Co se mu za to stalo?“ chtěl vědět Gugenheim.

„Nic,“ řekl Cohen. „Šel se udat na policii, hned přes ulici. Dávit ženskou šťávou z banánu je trestné jen v Americe.“

„Doufám, že tady se to netrestá,“ řekl Ringle.

„Slyšels o městečkách Sodoma a Gomora?“ zeptal se Kabala. „To až budeš mít cestu k Mrtvému moři, odtud co bys kamenem dohodil. Tam se pomluva pěstovala jako místní ctnost.“

Chemda dělala, že neslyší. Tanenbaum se zeptal: „Nejezdí tam náhodou autobusy čtyřka, osmička a dvanáctka?“

„Taky speciál šedesát devět,“ doplnil Ringle.

„Vsadil bych se, že mají odbočky v Haifě a Tel Avivu i tady v Jeruzalémě,“ vzdychl si Kabala. „Vynechal jsem Jaffu, Ramleh a Lyddu? Nech si dát výpis z trestního rejstříku.“

Chemda odcházela na toaletu, když jí začínal Tanenbaum vymlouvat, že množství bakterií se zvyšuje při druhém polibku geometrickou řadou, ne asymetrickou řadou. Z Rádia Bejrút hráli Violeteru, Flor de ta a pak Mimozu. Zpívala Sarita Montielová, jak vyrozuměl v arabštině Edgar Abraham Atlas. Není to krása s velkým písmenem? Stačila mu povědět, že pořádat na letišti soutěž o největšího sukničkáře, určitě by vyhrál. Až na to, že vidí holky jako slepice. Jeden kohout stačí obskákat všechny.

Cohen si neodpustil omšelou anekdotu, co má Chemda asymetrické. Asi metr.

Dany Polnauer pozoroval oknem a otevřenými dveřmi ohně u arabských dělostřeleckých postavení.

„Nezahálejí ani v noci,“ řekl Cohen. „Když zase začnou, půjdem a rozbijem je,“ dodal.

Kabala nelenil spočítat Danymu Polnauerovi, kolik jich bylo, nerozsekat kdysi římské legie židovskou armádu. Z pradědy by se možná stal Říman jako z něj Polák.

„Jak říkal náš roťák v Žatci: Pijte rychle, začíná se šeřit,“ řekl Cohen.

„Amen,“ vracela se Chemda.

Tanenbaum si ji odvedl ven z jídelny. Čím dál večírek pokročil, tím se pohyboval toporněji. Spíš se o Chemdu opíral, než by ji vedl.

Johny Cohen počkal, až vyšli. Pak řekl Danymu Polnauerovi: „Tanenbaum to dostal od stíhače z Luftwaffe do trupu a šel rovnou do moře, naštěstí blízko pobřeží kanálu La Manche. Místo poloviny kostí má v těle svorky, protézy a šrouby, celkem čtrnáct. Někdy ani nedojde na dvě nuly, protože se mu uvolňuje svalstvo. Sázím se, že před tímhle potlachem nevzal od rána do pusy. Jako navigátor je non plus ultra. Jen mu nefunguje svěrák. Jestli víš, co myslím. S ženskou toho moc nepořídí, kromě toho, že je provokuje, jako Chemdu. Ta má taky svoje problémy. Představ si, že by mu dala. To fiasko.“

Potom ukázal na Kleopatru. „Je hezká jak Greta Garbo, kdyby se chodila opalovat. Chci ji dostat do postele, i kdybych si jinde už neměl píchnout ani prstem do melounu. Na to, že mám dvě postele, neslyší. Nechce, dokud si ji nevezmu. Hop, nebo trop, jasná zpráva. Jdi pro ni tančit. Běž.“

Dany Polnauer to zkusil. Dostal košem.

„To nestačí,“ vrátil se.

„Se mnou tančí horu i bosanovu,“ zubil se Cohen. „Hledá ve mně ideální lásku, kozička, ale má podmínky jako v Jemenu a tři bratry. Jako zdravotní sestra by měla vědět, jak to kluka bolí, když je s holkou a dlouho kouká jenom na měsíček. Nejsi první pilot z Prahy, řekla mi, co tak spěchá. To se tam vážně pěstuje volná láska? Dej si studenou sprchu. Jako by tu někde snad fungovala studená sprcha. V Praze podle ní žijou pohani. Mlsouni a prostopášníci. K dobru jim počítá, že sem dostali messerschmitty, pár spitfirů a dost pušek herrenwaffe, wehrmachtu a SS, válečnou kořist.“

Ringle ho nespouštěl z oka. Gugenheim položil boxerovi dlaň na rameno.

„Už víš, s kým chce letět?“ zeptal se polohlasně boxer Gugenheima, ale tak, aby to Cohen neslyšel.

Oslovil Kleu a Akácii, které roznášely mísy s na čtvrtky a šestinky rozkrájenými pomeranči: „To jste se, holky, od rána tak opálily, že jste černé jak boty?“

„Rasisto,“ řekla Akácie boxerovi a Klea mu vrazila facku, skoro se jí vysypala mísa s ovocem.

Boxer ji chytil za zápěstí a Klea pořád balancovala se svou mísou s pomeranči. Na to, jak byly drobné a Herš Ringle boxer, to byl výkon.

„Čertice, myslíš, že jsem derviš?“

Kabala řekl: „Na každou nemoc je medicína.“ A potom: „Jsme pořád ještě idealisti, jak vidím.“

Ringle zrudl. Teď jí opatrně a rychle sevřel obě zápěstí. Nesměla se špatně pohnout, aby nevysypala pomeranče. Plivla mu do tváře. Zkusil ji – nehybnou – políbit na rty. Klea ho kousla. Ringle si olízl krev a odskočil. Stačil si vzít ještě z mísy, kterou držela vodorovně, čtvrtku pomeranče.

Beze slova se sunul k východu. Od dveří houkl na Gugenheima, že se jde podívat k mechanikům. Večírek už i tak pomalu končil.

XII

Herš Ringle Harry Morgenthau šel ke svému aeroplánu do dílen oklikou podél zšeřelého plotu z ostnatého drátu. Vzal si čtvrtku pomeranče celou do úst a pomalu kousal, žvýkal a polykal, než spolkl poslední sousto a šťávu.

Kopal do kamenů, osvětlených velkým měsícem. Byl úplněk. Horký večer, chamsín trval, vedro, že se člověk koupal v potu a cítil se od oleje jako na koupališti v Mrtvém moři. Na chvíli osvětlil oblohu reflektor. Ohně na okrajích kopců kolem Jeruzaléma hořely. Málokdo spal. Obě strany byly v plné pohotovosti, příměří nepříměří. Vál horký, pichlavý větřík. Písek se mu zachycoval na rtech, o prachu nemluvě. Radši dýchal nosem. Občas si odplivl do tmy. Otevřený dolní ret pálil. Olizoval ho jazykem. Měl smíšené pocity. Jako když se vracel z bojové akce, která mu nevyšla. Jeho zlost, téměř na hranici zášti, neplatila jemenským děvčatům, Klee a Akácii. Ani tomu, že ho Akácie nařkla z rasismu a Klea mu dala facku a kousla ho. Nebo že ho obě bezesporu zesměšnily. Stejně si obě holky adoptovaly evropská nebo americká jména, aby se odjemenštily. Myslel na to, proč chce Johny Cohen spolknout tak velké sousto sám. Žere mi to játra, řekl si pro sebe. Mají v sobě všichni židi semínko sebezničení?

Včera dal plukovník Oser boxerovi článek o norimberských procesech. Z devatenácti dostalo deset oprátku. Göring spolkl cyankáli. Přidali ho k mrtvolám té neslavné desítky od Joachima von Ribbentropa až po Arthura Seyss-lnquarta, Gauleitera v Holandsku. Julius Streicher už v černé kápi před popravou hrozil, že jim to bolševici spočítají. Oser se jim staral o poučení jako předtím rabín kapitán Skirbal. Ani ve válce si nikdo nesmí dovolit všechno. Morálka se měří podle toho koktavého proroka na dobré a zlé, správné a špatné a spravedlivé a nespravedlivé. Až na to, co je mezi tím, v té podivné zemi nikoho, zvané moderním jazykem šedá zóna, kde všichni ve válce trpí většinu času i volna. Mohou-li si ti druzí dovolit všechno, proč by si to nedovolili oni, on, Ringle? Kdo je v trablu? Kdo to rozezná nebo nerozezná? Až na to, že ti ostatní taky. Tenhle kapesní zákoník se vejde i do kapsičky u košile.

Herš Ringle Harry Morgenthau měl své pochybnosti, jak je to s morálkou. Neměl v tom úplně jasno, ale nepokládal to za chybu. Tak se to v něm zamíchalo, aby byl, kým byl.

Myslí si Johny Cohen, že je tu samojediný? Ringle nepochyboval o jeho leteckých kvalitách. Měl výhrady k jeho povaze. Ve skutečnosti si Johny Cohen počínal tak, jak by to na jeho místě udělal Ringle pravděpodobně taky. (Vzal by alespoň Gugenheima.) Proč měl Cohen za to, že tenhle let a úkol patří jen jemu? S těmi dvěma byl Ringle přinejmenším stejně zadobře. Taky měl ve dne v noci tváře těch dvou před sebou, slyšel v duchu jejich hlas, řeči, které se vedly při kartách. Byl Cohen Hanušovi Ehrlichovi nebo Georgi Morgensternovi natolik blízko, aby se choval jako nejbližší pozůstalý?

Občas měl Ringle s Cohenem pocit, že jsou v ringu a vzájemně se oťukávají, ale nikdy se do sebe pořádně na dvanáct kol nepustili. Rád by dostal Cohena na podlahu, aby ho odpočítali do desíti. Nebo si to s ním rozdal v pokeru a stáhnul ho o poslední šekel. Chtěl vzít Cohen do kabiny dopisovatele? Zakládal si na slávu? Možná. Ringle měl porozumění pro Cohenovo nutkání vyhnout se liteře rozkazu. Někdy se musí rozkaz porušit, aby člověk dostál sám sobě. Každý má svoje soukromá pravidla kromě těch všeobecných a střídavě závazných. Záleží to na tom, kdo vidí situaci víc zblízka nebo z první ruky. Někdy stačí vyhnout se rozkazu tím, že v telefonu dost dobře neslyší nebo nerozumí nebo praští sluchátkem, jako že se přerušilo spojení. Tyhle triky znají i plukovníci jako Oser nebo generálové. Ringle párkrát neslyšel, když ho volali nazpět na letiště, protože to kolem něj pražilo jako na střelnici.

Nebylo snad prokletí těch pacholků v Norimberku, že poslouchali rozkazy nadřízených jako slovo boží? Hodně si už nepamatovali, jak tvrdili, ale viseli stejně a dobře jim tak. Takhle si nechat zkurvit povahu Ringle nehodlal, a to bylo jediné, co Cohenovi uznal. Rozkaz nade vše? To by si musel připadat jako nacista. Asi v každé armádě občas neví pravá ruka, co dělá levá.

Měl neodbytný pocit, že by měli letět všichni tři. Jako se dělili o bojové a pozorovací lety. Jako seděli u jednoho dlouhého stolu v jídelně. Hasili žízeň většinou vlažnou vodou. Jako dýchali tenhle písek a smrady z hnijících opuštěných arabských stavení prosycený svatý jeruzalémský vzduch.

Mohl uznat, že celá čtvrť Rechaviah nepáchla, ale stejně. Na letiště nevybrali tu nejdelikátnější část.

Nechtěl se přistihnout při tom, že by si skoro přál, jestli poletí sám, aby to Cohenovi nevyšlo. Byl by třetí, k těm dvěma, to zas za to Ringlemu nestálo. Ano i ne, připustil si. Kdo by si myslel, že naopak jeho výhrada je námitka proti porušení družnosti a solidarity. Nezáviděl Cohenovi povýšení na místo rabiho Skirbala. Mohl to být kdokoli z těch novějších. Sebe ani Gugenheima nevylučoval.

Díval se na plot a věděl, že je na území nikoho, kde byl pánem, ale sám. Má ještě čas myslet na to, jak se jednou nechá přeřadit k letecké dopravě. Znal u společnosti El Al dvě české holky, známé kurvičky, které by předhonily, umět napsat paměti, už v osmnácti Jakuba Casanovu. Byly v Terezíně a přežily Osvětim-Březinku jako dvojčata u doktora Mengeleho. Obě se posmívaly svým klientům, že si nakonec každá vezme milionáře, ale asi ne tady. Házely kufry na váhu jako chlapi. Popravdě musel uznat, že byly urostlé a hezké, všude, a silné. Ringle by nevsadil, že jim to nevyjde, ani šekel.

Zbytečnými otázkami se netrápil. Cítil výhodu, že jsou mladá armáda. Nikoho nezajímalo, jak hluboko ho jednou pohřbí. V ringu, jak mu Cohen prve řekl, je taky sám, jeden na jednoho, ne? Rvát se měl v krvi. Připsali mu na vrub, že jednou v hospodě vystřílel dřevěnému reliéfu Jeruzaléma na zdi všechny věžičky, přesněji řečeno devět věžiček devíti výstřely. Vyvedli ho poměrně mírně, protože se držel čestného kódu, že své rohovnické umění neuplatní mimo ring. Taky byl notně pod parou a podklesávala mu kolena. Zakázali mu, až na další, tenhle lokál. Ať se tu už neukazuje. Bude se muset příště vymluvit, že nerozuměl hebrejsky.

Podruhé se mu v podroušení zachtělo odstřílet stonky orchidejí ve vysokých květináčích na dvoře, kde si omylem myslel, že kromě mladé vojačky se samopalem, která hlídala kolnu s municí, už nikdo není. Měl dobrou mušku a kácely se jako podťaté, radost to sledovat. Pak spolu šli.

Přidal ke svým nevyřízeným účtům ještě tenhle třetí z vesnice Kasib al Sámid. Nechtěl se vyřadit ze hry. Zdálo se mu, že plukovník Oser jen stáhl ocas mezi nohy. Přenechal zúčtování nadřízeným orgánům. Měl v rukávě jinou kartu než válku, ačkoli k nějakému jednání by se přiklonil jen největší optimista.

Ringle měl za to, že ta rozhodující karta je válka, ne jednání, protože na konec každého jednání přijde stejně zase válka. Pro Ringleho stálo za to přistoupit jako v pokeru na hop, nebo trop. Neblafovat. Vyhrát, nebo prohrát. Žádná lepší perspektiva v tom pro něj nebyla.

Byla to pro Cohena otázka cti, nebo se vytahoval? Ringle to rozťal, aby to viděl jasně. Kde končí nezištnost a začíná ješitnost nebo sobectví převlečené za nezištnost? Za ohled k těm druhým? Ve skutečnosti ctižádost schlamstnout si to sám.

Nepodezíral Cohena, že by se šplhal na vedoucí funkci po zádech těch druhých. Viděl to jako zaslepenou chamtivost. Druhou stranou cti je hanba, to se ví. Skoro funěl do horkého nočního vzduchu. Pomsta je sladká, samozřejmě. To jen Johny Cohen z toho pro ně dva s Gugenheimem dělá kyselé hrozny. Svině, řekl si.

Někde poblíž se pálilo smetí. Vůně spalovaného haraburdí, špíny. Ringle cítil nevoli. Pronikala jím rozmrzelost jako ten mastný vzduch. Cohena nešlo přesvědčit. Jeho přístupnost a žoviálnost bylo klamání tělem. Řečičky o ženských jakbysmet. Měl Kleopatru, snad už spolu spali.

Herš Ringle Harry Morgenthau nechtěl uvažovat jako Jidáš, ale myšlenky si naskakujou podle svého. Ne podle toho, co by se o nich mohlo povědět nebo jak by se komu líbily nebo nelíbily a jestli byly mravné nebo nemravné. Věděl něco plukovník Oser? Stačilo by se vrátit a utrousit poznámku. Nebo si promluvit s Cohenem ještě naposled, ale nahlas.

To si vymluvil. Nemohli by zůstat na jednom letišti. Gugenheimovi by se to taky nezamlouvalo. Šlo by to za ním jako stín. Těžko by někomu vymluvil, že to není jen pomluva. Nikdo tu nemá krátkou paměť (jen život, doplnil v duchu).

Heršovi Ringlemu Harrymu Morgenthauovi bylo dvacet a šlo mu na jednadvacátý jako Gugenheimovi a Cohenovi. Mohl si představit, jako Cohen, že některý z jeho předků měl beduínskou babičku. Na šejka by si už netroufal. Leda by se každému, kdo se narodí, smazalo, co předcházelo. Počítala by se jen sounáležitost s celkem.

Pak myslel Ringle na to, co mají s Cohenem společného. Bylo toho dost, co měli ze stejného těsta. Létání pro oba znamenalo to jedno.

Ringle i Cohen a Gugenheim, jako Ehrlich a Morgenstern, si brali denně ze své služby tu správnou dávku sebevědomí se špetkou soli, kterou byla skromnost v nejrůznějších převlecích, jednou jako opatrnost, podruhé zdrženlivost, potřetí ústup osobnosti před společným zájmem. Ale vždycky jen odsud až posud. Pro všechny tři bylo ano ano a ne ne. Nezajímalo je a nedělali si starosti s tím, jak hluboko budou ležet pod zemí, když přijde na to, ale aby to nebylo u kůlu jako Ehrlich a Morgenstern. Vtělilo se to do snahy a schopnosti vymačkat z mašiny maximum. Vzít si knipl mezi nohy a dovolit si myslet, co si myslí snad všichni piloti. Letět a střílet, aby ho nesestřelili ze země nebo ze vzduchu. Herš Ringle Harry Morgenthau měl nezvratný pocit, že je to i jeho právo a výsada, letět, kam hodlá v noci vyletět Johny Cohen. Měl k tomu přinejmenším stejné důvody jako Cohen. Smrsklo se mu to na ano ano, ne ne. Nic víc, nic míň. Ringle se loudal a stejně vířil podpatky a špičkami i hřbety střevíců prašnou zeminu, vdechoval písečné vedro a pachuť spalovaného smetí, husté dusno. Uvažoval o vesnici jménem Kasib al Sámid, jako o ní přemýšlel Johny Cohen. (A snad lidi na štábu.) Absolvoval nad ní pár nízkých přeletů, zase jako Johny Cohen. Viděl v duchu svahy a roviny s neobdělanými políčky, kromě melounů a pole kapusty, k sobě sražené cihlové, kamenné nebo hliněné domky. Neměl by potíže jít ve svých vysokých šněrovacích botách po cestách, které se mění ve strouhy, směrem, kterým potřebuje, uličkami a návsí kolem skály, kde mají možná skladiště zbraní nebo své primitivní muniční dílny. Byl už v pár arabských vesnicích jako Johny Cohen a ostatní. Neměl už nervy nikoho přesvědčovat, že sem přišli žít. Nechtělo se mu dovolávat, že tady jeho předkové byli dřív než všechny arabské vesnice dohromady. A že je odtud už nikdo živé nedostane. Věděl, kde garážuje ve vsi jediné auto, prastarý bentley, v němž jezdí starosta – muchtár – do Betléma, Jericha a Nazaretu, kde má všude příbuzné, a někdy i jeho bratr, který bydlí poblíž skály, uprostřed vesnice v kamenném domě z velkých kvádrů obehnaném vysokou kamennou zdí, kam nelze nahlédnout, pokud není otevřená brána s ocelovými vraty.

Znal přehršli arabských slov. Dokázal víc než pouze pozdravit a odpovědět na pozdrav. Měl na jazyky hudební sluch, jak řekl Oser. Byl první, komu angličtina ve vzduchu nedělala potíže, kromě Johnyho Cohena, který si svou angličtinu přinesl z Británie. Boxování mu dělalo dobře. Byl to hrdý sport, jak s oblibou prohlašoval. Učí sebeobranu, dát i dostat ránu. Náhle dospěl k závěru, že kdyby na něm byla řada, letěl by taky sám. Vyrojily se mu desítky důvodů, jeden rozhodující. Uznal Cohenovi, že nechce uvádět do nebezpečí nikoho. Zahrnovalo to dát se chytit. Skončit jako oba piloti. Při té představě mu naskákala i v horku husí kůže.

Vracel se v duchu k vesnici. Za pár hodin Johny Cohen vystartuje. Věděl už od Borga, že mu připravuje mašinu. Jeho nádrž opraví v noci. Musí zařídit, aby nechali tlusťocha přes den spát.

Domy starosty a bratra jsou z kamene. To je spolehlivé poznávací znamení. Starosta má dvě patra, osm pokojů. Kámen a zdi dělají z obou domů pevnosti. Nábytek měli starosta i bratr z Bejrútu a z Damašku nebo Bagdádu. Nic moc, těžký dub, na podlaze kamenné dlaždice.

Málokomu chodí pošta, když, tak jednou za uherský rok. Na domech nejsou čísla. Přijde-li někomu psaní, snadno ho najdou. Domy jsou bez označení. Byli to především Ehrlich a Morgenstern, kteří určovali Heršovi Ringlemu Harrymu Morgenthauovi charakter vesnice Kasib al Sámid.

Viděl z kabiny letounu, jak po návsi honily děti kočku. Viděl i tu černou kočku. Nehonily ji, aby ji chytily, ale pro radost z honičky. Pak přestaly prohánět kočku a sledovaly letadlo. Neměly strach, jinak by nezůstaly na návsi. Byly jich desítky.

Asi se nelišily od židovských dětí a odmítaly nebo ponechávaly lhostejnosti moudrosti rodičů a starších, měly svoje.

Mezi domy a zahrádkami vesničanů nebyly ploty. Nahradila je tyčka zaražená do hlíny nebo písku. Všude viselo plno prádla, včetně usychajících hadrů a koberečků, občas k nerozeznání. Odpadky, rozbitý nábytek, jednotlivé kusy a části. Rezavějící zbytky hospodářských strojů a nástrojů, pohozených kolem strouhy. Děti měly houpačky ze ztrouchnivělých pneumatik. Pořídil si nad vesnicí pár fotografií jako asi Johny Cohen. (Ostatně ty měli Cohen a Oser k dispozici.) Cesty se podobaly potokům, než vsákne stoku písek nebo se strouha přemění v močůvku. Svítí olejovou lampou, jen starosta a bratr mají elektřinu. A někde visí na holém drátě žárovka. Před domy starosty a bratra byl písek vylitý asfaltem. Ringle v představě vdechl pach ovcí, kozlů a oslů, pachy psů a kde všude se vydělali, koček a krys, někdy velblouda. Tomu ani tady nebyl daleko.

Osel nemá takové požadavky jako kůň nebo velbloud. Alespoň si to mysleli. Viděl párkrát zkrvavené hřbety oslů a mezků se sedřenou kůží na bocích na svahu a strmé silnici u Getsemanské zahrady, kde se občas osel vzepřel a odmítl táhnout, čtyři kopyta zaražená do země, bez ohledu na bič. O tvrdohlavosti musí vědět oslové a jejich pohůnci svoje. Byla tu krutost ve vzduchu.

V prachu, zavěšena na nízko rozsvícených hvězdách, neviděl, co si na jednu z nich, tu Betlémskou, přenesli v zemích sněhu a ledu a studeného větru, aby si přiblížili představu tepla nebo laskavosti. Povídali, že mu hráli. Asi tu nikdy nebyli.

Myslel na vesnická psiska se spečenou okoralou kůží, s vyplazeným jazykem a rychlým psím dechem v téměř nesnesitelném vedru. Tma propůjčuje vesnici masku. Kryje špínu a drsnost jednoduchého života.

Noc otevírá pokoutní cestičky k oběma sestrám, o kterých věděl Gugenheim. Bylo slyšet žáby? Viděl v duchu vysoké lodyhy kukuřice. Náves a skálu. Kdo odtamtud pozoruje židovské letadlo.

Muchtár musí o sestrách vědět. Dívá se na druhou stranu. Ringle měl bratra, se kterým se nepohodli. Jeden byl tady, druhý zůstal v Evropě. Ringle, jako všichni, udělal za minulostí čáru.

Zaslechl kňučení. Šel za zvukem. Našel zatoulanou beduínskou psici, chytila se do hustého ostnatého drátu, kterým prostrčila hlavu, ale nemohla už nazpět, protože čím více se chtěla vyprostit, tím se jí kolem krku těsněji utahovaly dráty a ostny. Povedlo se jí udělat z pletiva drátu smyčku. Nebyla nejmladší. Ze spečené kůže tlamy a krku crčela krev. V šeru měla krev temně rudou, skoro černou barvu. Odkapávala do prachu. Pod psicí se udělala louže.

Ringle nešel blíž, aby na něj nenaskákaly blechy. Do vytí psice hučel chamsín. Začalo foukat. Ringle cítil na tváři a na holé kůži, kde paže nekryly ani krátké rukávy letecké košile, pichlavá zrníčka droboučkého písku. Psice už mlela z posledního. Zápasila tu asi už několik hodin. Vyplazovala zaprášený jazyk, kterým už snad ani neměla sílu pohybovat nebo odhánět mouchy. Ve tmě jí svítily malé, zúžené úzkostlivé oči.

„Jsi pitomá a zoufalá,“ zamumlal Ringle.

Psice hlasitě dýchala, stále rychleji a každým výdechem kratčeji.

„Tak co chceš? Co můžeš dělat?“

Štítil se jí dotknout, kdyby měl uvolnit smyčku, a taky by se ve tmě nerad popíchal o rezaté dráty a pořídil si otravu krve.

Mohl ji nechat chcípnout, a to asi udělá, pomyslel si Ringle. Bezradnost psice se ho dotkla jen nepřímo. Jen letmo ho napadlo, že takhle zrychleně asi dýchali jeho rodiče a prarodiče v koupelnách. Nechtěl do kňučení a sípání psice dosazovat hnusné představy a měl na sebe zlost, co to v něm vyvolává.

Cítil, čím všichni onemocněli. To je to, o čem Jankele Loewy ani Cohen a Oser a jeho protekce na generálním štábu Israel Amir, který tu byl párkrát na inspekci, nemluví. (Jako by to tím nebylo.)

Takhle chcípali a umírali, říkal si v duchu. A svět se na to díval, nebo to neviděl a obrnil se lhostejností. Umírali přece jenom židi, ne oni. Tlamu ve smyčce z ostnatého drátu a žádné východisko, nemluvě o odvolání. Bylo to ubohé, že to spojoval s dodělávající psicí, a věděl to.

Tahle fena má asi na arabské straně, ve východním Jeruzalémě u Zdi nářků, kde se opevnili ve svých kamenných domech, boudu nebo stoku. Pro něco psici litoval i přestával litovat. Na soucit je někdy pozdě. Soucit, soucit, soucit. A báchorky pro dospělé, myslel si. Kdo měl s jeho otcem a matkou a jejich otcem a matkou soucit? Porovnával je s fenou?

Vnímal, jak se mu to v mozku převařuje. Soucit a bezcitnost. Proč tu na letišti čenichala? Dobře jí tak.

Sebe taky nelituje. Ničemu to nepomáhá. Věděl, že každým letem se vydává někam, kde by na tom mohl být jako tahle psice. Jako Ehrlich a Morgenstern. Vyletět a nevrátit se. Záviděl pěšákům, kteří se vraceli z akce, a místo aby se jeden druhého ptali, jak vyvázl, platila otázka: Kolik jsi zabil Arabů?

Psice byla stále tišší, kňučení už bylo sotva slyšitelné. Musela vědět, že je nablízku člověk. Kdo ví, co čekala, jestli neměla ještě větší strach.

Ringle ucítil v ústech chuť šestinky pomeranče. To bylo příjemnější než fena a pachy za plotem. Otřel si hřbetem dlaně ústa. Kleino kousnutí pálilo. Sviňka. Fena. Cohen se dal slyšet, že kdyby se z něj měl stát vrah, odjede do Austrálie.

Pozoroval předsmrtný zápas psice. Už ať to skončí, myslel si. V šeru viděl v prachu tmavší skvrny. Bláto, prach smíchaný s krví. Přistoupil o něco blíž. Fena se po něm ohnala. Měla ještě sílu. Vycenila zuby.

„Jsi jako oni,“ oslovil ji.

Zkusil to znovu, poodstoupil o krok. Nehodlal se nechat pokousat ani dostat její vši a blechy.

Mohl ji střelit a ušetřit jí trápení, napadlo mu. Z jídelny plynula do šera melodie amerického šlágru Chattanooga. Pořád se starají Jeruzalému a židáčkům o rozptýlení.

Ringle se vrátil k feně s klackem v ruce. Nechtělo se mu ji zastřelit. Trvalo mu to pár vteřin. Vyčíhal si vhodný okamžik, rozpřáhl se a uhodil ze všech sil. Psice neměla šanci se vyprostit. Sotva dýchala. Vydala poslední zakňučení. Ringle by asi nepopsal, jak znělo, ale nikdy nic tak zoufalého neslyšel. Takhle asi vydechne naposled někdo, koho zabíjejí.

Herš Ringle Harry Morgenthau, právě tak jako Johny Cohen nebo Gideon Oser, ještě nevěděl, že brutalita plodí brutalitu; jako kulička rtuti, která se rozdělí, je stejně velká kulička rtuti jako ta, ze které se vydělila, charakterem a vším, co z ní dělá rtuť. Jak by se asi Johny Cohen tvářil, kdyby vyletěl prvním letuschopným aeroplánem a vypálil mu rybník?

Krutost plodila krutost skoro bez ohledu na to, co hlásají a čeho se dovolávají židovské nebo nežidovské svaté knihy. Dala se na to téměř bez vady aplikovat Archimedova poučka, že těleso ponořené do kapaliny vytlačí tolik tekutiny, kolik samo váží. S hrubostí a krvelačností je to asi stejné. V tuhle chvíli si tím Herš Ringle nelámal hlavu. Pominul i to, že by psice, která prostrčila zvenku plotem tlamu, po něm mohla chňapnout.

Měl jí dát ještě jednu ránu, nebo snad dvě? Nebylo to zapotřebí, fena ležela, tlama zůstala otevřená, už mrtvý jazyk visel ven. Dodýchala rychle. Měla štěstí.

Nechal ji viset v drátech. Nepěkně se zamotala. Ošklivě se chytila. Psí osud. I hyenám by dalo práci dostat psici ven, budou ji muset ožírat tady. Zase jedna noční hostina hyen a šakalů. Smlsnou si krkavci, vrány, kdejaká havěť. Odhodil klacek. Pořád ho doprovázela ta americká melodie z Bejrútu. Na konci klacku, který ležel v prachu jako had, byla krev.

Napadlo ho, že šakalové chodí ve smečce, málokdy sólo. Ringle šel potmě. Znal na letišti každý koutek.

Na patře měl chuť pomeranče, v nose pach psice. Jak v horku smrdí psi a krev. Došel k dílně, ke svému stroji.

Přál by si poručit si nebo přesvědčit sám sebe. Mohl si představit, co vypráví Cohen dopisovateli o Kleopatře. Sloužili spolu už na letišti v Berševě na okraji negevské pouště. Cohen si v tom libuje. Došla přes poušť do Adenu pěšky? Co mu na tom přišlo k smíchu? Nebyla první, kdo nevěděl, kdy se narodil. Má oči jako nějaká bohyně blesku? Když přišla, neuměla ani číst, ani psát, Cohen jí zařídil, aby ji učila Magda Wilderová jako v první třídě kašičce. Její tři bratři na tom se školním vzděláním nebyli líp. Oser ji strašil, že ji po válce pošlou do anglické nebo francouzské školy učit se jazyky. Všichni viděli, jak tahala Johnyho z kabiny, když nouzově přistál bez podvozku, překlopil se na předek a nikdo se už neodvážil přiblížit, protože mašina hořela. Na to, jak byla urostlá a pěkná, měla ještě kuráž a schopnost dát přednost pokusu o nemožné než myslet na svůj krk. Vyléčila mu vyrážku mezi nohama. (V tom si Cohen liboval.) Neměl šanci se s ní vyspat, leda by si ji vzal.

Cohen nevěděl, co mu Kleopatra řekla, než odešel z večírku: „Když ti chlap slibuje pomstu, jdi si klidně lehnout. Až se ti bude chtít pomstít holka, zůstaň vzhůru.“

Jednou mu taky řekla, že cizinec k cizince má blízko, že je to v lidské povaze. Všechno měla ráda černobílé. Buď, anebo. S morálkou to měla ráda jasné a jednoduché. V noci prý chrupala a chrápala.

Cohen o ní mluvil otevřeně, trochu se tím kasal: Tělo jí pár měsíců říká, že už není dítě, a zkušenost ji přesvědčila, že nikdo není nedotknutelný. Zároveň mohl říci s Jankelem Loewym: Žena oficíra je taky oficír. Nepřipadalo mu tak směšné, že nevěděla, kolik jí je. Moc přes osmnáct to není. V biografu se lekala stínů, které na plátně ožívaly. Alespoň si Cohen užije.

Když mají holky z Jemenu krámy, stahují se do ústraní, jako by byly ještě ve stanech svých otců a bratří. Matku její přítelkyně, nežidovku, ukamenovali, že při menstruaci vyšla. Zakládají si na tom, že mají hezké nosánky. Ringle věděl, podle čeho všeho se porovnává velikost nosu u kluka.

Otřel si zkrvavený ret. Bude mít o jizvičku víc. Trofej to není. Hodí se to k rozbité chrupavce. Přinejmenším na velikost nosu si nemohl stěžovat. Zapajtloval si rozbitou chrupavkou bříškem ukazováčku.

Bože, pomyslel si Herš Ringle Harry Morgenthau. Nebyly to jen Klea a Akácie. Měl na letišti mezi zdravotníma sestrama a holkama, co se pletly mechanikům do řemesla, pár karambolů. Co ženské od chlapa očekávají, když mu jednou dají, a podruhé ne, a jestliže si to vezme sám, tváří se jako znásilněné? Jak má někdo poznat, co je nesouhlas, co dráždění, legrácka a koketování, když je to od holky, která si už jednou nebo párkrát dala říct? Co je v pořádku, a co ne? Herš Ringle na to neměl odpověď. Napadlo ho, jak by si počínal, narodit se jako holka. Znamenalo by to jednou nebo párkrát dát, a pak už dávat napořád?

Myslel na Johnyho Cohena. Kolik si dal času. Bücker stočtyřka ještě nedostal přídavnou nádrž. Kulometné pásy už byly na svém místě, dohlížel na to Džinží. Džinžího nemělo smysl se ptát. Mlčel, jako by si zalepil pusu leukoplastí.

Viděl, že tlusťoch Borge dal Cohenovi přednost. Mohl si představit, jak z Borgeho teče.

XIII

Později večer pozval Johny Cohen Danyho Polnauera do ordinace, kde zrovna nikdo nebyl. Cohen se uvelebil na operačním stole. Vytáhl ze zadní kapsy kalhot peněženku a z přihrádky s dokumenty opatrně svazeček potrhaných dopisů.

Dany Polnauer se posadil vedle spakovaných vaků vrchní zdravotní sestry. Johny Cohen se vracel dílem v duchu do Prahy a do Brna, kde nechal pár holek, a těžko by mohl místopřísežně prohlásit, kdo víc tesknil, on po nich, nebo ony po něm. S Kleopatrou to myslel vážně, ale i s Magdou Wilderovou, kdyby si dala říct nebo se vzdala svého velitele severní fronty (nebo on jí). Bylo podivuhodné, kolik se mladýmu klukovi vejde do srdce holek. Kdoví, jestli jsou na tom děvčata podobně. Pak myslel na svou soukromou misi. Na zemi by potřeboval jednoho muže. Měl by požádat Danyho? Neplatí i pro dopisovatele, že mají ochutnat, o čem píšou, z první ruky?

„Víš, co nás učili v kurzu v Olomouci? Uhodit bez varování a pak se ztratit jako kouř. Instruktor znal historii Hunů, Attily a rozpadající se Římské říše.“

Když byli takhle sami, vycházela z Johnyho Cohena tichá nebo neokázalá sebedůvěra nebo vyrovnanost, vlastnost, pro kterou ho na Hajarkonu pokládali za jednoho z lepších, ne-li nejlepších pilotů. Mít větší kázeň, nehněvali by se. Starší důstojníci měli za to, že potřebuje pár let: vstřebat do sebe sůl země a vyšší morální měřítka, pro která v sobě musí nastřádat o něco delší zkušenost. Nedalo se říci, že v mladé zemi jsou všichni mladí. Ale dětinskost mnohých, bez ohledu na to, co měli za sebou, se také nedala popřít.

„Na co rád vzpomínáš?“

„Jak jsem v deseti hrál za školní mužstvo a moc jsem předtím kopané nedal. Někdo mi nahrál na malej čtverec a viděl jsem v brance prázdné místo, kopnul a dal gól. Po tom se toho stalo hodně, ale na ten gól pořád vzpomínám. Vidím to, jako bych si to promítal na vnitřní stranu čela, úplně jasně. Běžím, nevím dost dobře co a jak a najednou mám před sebou balon, branku, a vypálím bodlem a je branka. Na co si vzpomínáš ty?“

„Na hodiny náboženství. Rabín si ošklivil vychvalování Abrahama ve Starém zákoně. Ptal se, víme-li, co bylo s Abrahamovou ženou, když se vydal s oslem, s nožem za pasem a s nejmladším synem, aby ho podřezal a obětoval Bohu, a dokázal tak svou oddanost. Myslel si, že těm, co to sepisovali, se konec nezdál. (Prý se to už tenkrát pár rabínům nezdálo a namítali, aby se to do Starého zákona vůbec nedávalo.) Tak to zamlžili, že Bůh už od samého začátku věděl, že to odvolá. Kdo ví? Abrahamova manželka to tedy nevěděla. Kdyby to skončilo, jak začali, určitě by se lidi ptali, jestli to je to, co od Boha lidi očekávají. Rabín se nás ptal, co si myslíme, co mezitím asi udělala Abrahamova žena. Neměla tušení, co bude. Manžel jí to neřekl. Jen si vzal nejmladšího a vyrazil. Dozvěděla se co a jak, když už byli dávno na cestě. Klepla ji pepka. Potom se Abraham asi bál, že ho za jeho oddanost nepochválí, a utekl do Egypta. Tam se bál, že se jeho žena zalíbí faraonovi a ten ho dá odstranit, aby si ji vzal, a tak Abraham uprosil manželku, aby se vydávala za jeho sestru. Rabín už nemusel jít do podrobností, co s jeho domnělou sestřičkou faraon dělal. Pokud jde o mne, lámal jsem si šišku, kolik měl můj praotec žen.“

„Tak to mám s tím svým prvním gólem jednodušší,“ uculil se Cohen.

Pak řekl: „V Arabech se tak rychle nevyznáš. Jedna ošetřovatelka, která tu nebyla, se jmenuje Nada. Je z poloviny maronitka a z poloviny po tátovi ortodoxní katolička. Narodila se v Libanonu. Nemají rádi, když je bereš za Araby. Tvrdí, že jsou potomci Féničanů, že ani natolik nejsou Arabové. Šilhají po všem, co je francouzské. Míchají do arabštiny spoustu francouzských slov. Řada z nich o arabštinu ani nestojí. Nada je podobná Kleopatře, vysoká, s lícními kostmi hodně nahoře, s velkýma tmavýma očima, s pěknou plnou pusinkou, a nic jí nedělá tak dobře, jako chodit s některým z našich kluků. Úplně ji to fascinuje, zaplétat se s nepřítelem. Oser jí věří. Je idealista. Ta jeho nedůvěra a pochybnosti jsou často fasáda. Chtěl by to tu mít jako v ráji, aby si všichni rozuměli, tygr s jehňátkem a krokodýl s veverkou a tak. Nada už jako holka věděla, že by námi měla pohrdat, když ne rovnou nás nenávidět. Přitahuje ji židovina. Tak se s ní pár kluků už vyspalo, na to si můžeš vsadit. Nemá toho nikdy dost. Má malý prsa. Asi jako dvanáctiletá. Mě se ptala, proč jsem nezůstal v Čechách. Chtěla vědět, jestli žít v diaspoře je něco jako bydlet v hotelu, takže je jedno, jestli jsi v Čechách, ve Francii, v Itálii nebo v Americe. Zajímalo mě, proč si to myslí. Protože je to protiklad vlastní země Palestiny, nebo teď Izraele, kde jsi už doma napořád.“

„Je v tobě to, co bylo, silnější než to, co je nebo co teprve přijde?“

„Je ve mně obojí. Nepřekáží si to. Asi je vždycky silnější, co je, ne co bylo nebo možná bude. Třeba to závisí na věku, a mně je teprve dvacet. Nepřipadám si jako mašina s uvolněnými šrouby, abych je musel pořád utahovat.“

Cohen držel v ruce svazeček dopisů, jimiž si mohl ušetřit mnohá složitá vysvětlení, a také to udělal. Odhadoval Danyho Polnauera pohledem. Nemělo by mu to být tak vzdálené. Měl rád lidi, kteří byli jako karty vyložené na stole. To, co člověk vidí.

„To znáš? Učitelka ukazuje na výletě žákům netopýra. Roubíček, co to tam visí za ptáka? Prosím, paní učitelko, visí tam za ptáka netopýr.“

„Znáš fór, jak v Německu jde Epstein v tvrďáku pomalu po Unter den Linden a najednou zastaví černej mercedes, vystoupí Hitler, vytáhne luger a ukáže na hromádku, co tam nechal pes, a poručí Epsteinovi, aby to sežral. Teď, hned! Epstein nechce, ale Hitler hrozí, že ho zastřelí. Tak si Epstein klekne a začne. Hitler se může uřehtat. Upadne mu pistole, Epstein ji zvedne a nařídí Hitlerovi, aby to dorazil. A Hitler se cpe, aby ho Epstein nezastřelil. Epstein se chvíli dívá, Hitler se cpe, nekouká kolem a Epstein se rozběhne a utíká a zahazuje pistoli do kanálu. Přijde domů a manželka říká, kdes byl, co se dělo? Nebudeš tomu věřit, miláčku, s kým jsem dneska obědval.“

Otevřeným oknem ordinace sem proniklo syčení kyslíkového hořáku. Edgar Atlas si nedal pokoj. Z Bejrútu hráli Růži jižních moří a pak Tango Bolero.

„Znáš ten starej českej šlágr Vím, že tě nepřivolám?“

Zabroukal to. Dalo se to poznat.

Potom: „Tohle je moje stará korespondence.“ Podal Danymu Polnauerovi první dva listy.

Stálo tam: Pamatuješ na dvacátý březen? To byl pátek. Hráli Dárek na památku. Už to bude rok, co se to stalo poprvé. Víc než pět měsíců, co naposled. Proč všechno krásné už bylo? Možná, že ještě bude. Ráda bych tomu věřila. Ale není. Když jsi mi napsal, kam jedeš, byla jsem zoufalá. Po druhém přečtení jsem zuřila. Při třetím jsem se rozbrečela. To jedeš někam, kde tě můžou každou vteřinu zabít, aby ses cítil bezpečnější? Vrať se, nebo se vdám. Je mi jedno za koho. Usychám. Nemůžu se v noci objímat s polštářem. Miluju tě, Marta Maria.

Na druhém listu bylo: Mám strach, že to není, jak říkáš. Je sedm a nebyla celou noc doma. Pláču a nelži, Jaruška.

To byla ta fáze Cohenova života, když se v létě 1945 vrátil z Anglie a pozvali ho, podobně jako Danyho Polnauera, na tábor pro židovské sirotky v Ostravici na Moravě, v beskydských horách. Zacházeli s nimi jako ve vatičce, jako předtím, když gestapo arizovalo židovskou vilu, se synem generála Heydricha. Americký Joint, podpůrná židovská organizace, je zásobil sardinkami, máslem a čokoládou. Pro kluky a děvčata, kteří se vrátili z lágrů, to byl ráj na zemi. Dospělí byli samý úsměv a zároveň věděli, že tohle jsou zbytky, protože nacisti zabili půldruhého milionu židovských dětí. Nikdo o tom nemluvil. Kolik životů má vlastně člověk? Počítá se, co zapomene, nebo jen co si pamatuje?

„Pamatuješ na Maryčku Lewyovou?“ zeptal se Johny.

„Aby ne,“ odpověděl Dany.

„Už jí bylo šestnáct?“

„Skoro.“

Když se nechtěla líbat, hráli s ní na fanty a skončilo to tím, že jí naházeli šatečky do strže. Dalo se tam slézt, ale bylo to ozlomkrk. Zůstala jen v košilce.

„Dneska bys jí to asi neudělal, ale tenkrát nám to nepřišlo.“

„Jasná zpráva,“ řekl Cohen.

„Ani se nás moc nebála. A její tatínek pak říkal, jak je rád, že má takové kamarády. To bylo velkorysé, že si papínkovi nestěžovala.“

„To byly psí kusy.“

„Jasná zpráva!“

„Jak jsme jednou z legrace načurali do hrnce na čaj.“

„Ale pak jsme to vyvařili.“

„Vyvařovalo se to denně.“

„Dora Salamonovičová po tobě trochu šla, nemyslíš?“

„Byla to vdova. To své škvrně v lágru zachránila. Připomínal jsem jí manžela, který tam zůstal. Černé vlasy, černé oči, jen se tam asi jako já denně neholil.“

„Doufám, že si mezitím koupili novej hrnec na čaj.“

Cohen mu podal zbytek dopisů, asi sedm.

„Všechny moje romány až k tomu poslednímu.“

Myslel na to, že za hodinu vyletí. Už stokrát probral všechna pro a proti.

„Teď tam prý do vily jezdí hluchoněmí,“ řekl Dany Polnauer.

„Než vyrostou další židovští sirotci?“

„To bych se divil, kdyby k tomu mělo zase dojít.“

„Tady jistě ne. Tady to skončilo tou první fází. Za mě jsme s konečným řešením skončili.“

Ačkoliv byla válka a příměří jen jednou z tváří války, snažili se lidi, které Dany Polnauer potkával, rozptýlit to ještě něčím jiným.

„Jasná zpráva,“ použil Dany Johnyho vejšplecht.

Pro Cohena to byly holky, ty přítomné, minulé a jistě i ty budoucí. Podle štěstí.

„Chtěl bys letět se mnou?“

„Máš noční let?“

„Jo, do té vesnice, cos mi nad ní málem pozvracel mašinu.“

„Pardon, pardon. Nepozvracel. Šlo to ven. Myslíš, že podruhé už nebudu zvracet? Neměl bych.“

„Už ses ostřílel. Jasná zpráva.“

„Kdy?“

„Za hodinu.“

Podíval se na hodinky. „Co k tomu potřebuju?“

„To hlavní máš.“ Podíval se na pistoli u jeho pasu. „Té poslední žábě jsem zpíval Miluška moja, prečo ma nemáš ráda… Jak se rozejdeme, jako jsme se sešli. Dá se to předpovědět. Taky ta slovenská Poprosme hvězdy. A ten šlágr Co se mi může stát?“

Dany Polnauer se neptal, potřebuje-li Cohen povolení. Stačilo jeho svolení.

„Budem o tom vědět jen my dva a Herš Harry Ringle a Gugenheim. Když to vejde ve známost jako úspěch, máš sólokapra. Jestli ne, budeme mít buď nového velitele, nebo pohřeb.“

„Jasná zpráva.“

O pilotech u kůlu Johny Cohen nemluvil. Dany Polnauer se k tomu vracel. Setkali se očima.

„Nechci, aby letěli Ringle nebo Gugenheim. Promyslel jsem to. Chtěli, jak jsi viděl. Tři by byl tribunál. Ale Oser by v tom viděl spiknutí. Vojenskou vzpouru. Trojnásobné porušení řádů. Proto.“

Pak se zeptal: „Znáš ten šlágr Nečekej ma už nikdy? A Tu červenou sukýnku?“

„Cos odjel, chodil jsem hlavně do Kosího hnízda.“

Na to řekl: „Žít ve vatičce je nuda. Do Kosího hnízda jsem zabloudil s Jaruškou. Měla hodně přísného tatínka. Myslím, že na mě párkrát číhal, ale naštěstí mě zmeškal.“

Nakonec: „Olomouc a Žatec, to jsou moje města. V Žatci to bylo kapku ušmudlaný. Vedle letiště rozbili tábor cikáni. Jedna holka mě učila jezdit na koni bez sedla. Jezdili jsme po setmění. Seděla za mnou. I když jsi ji měl za zády, cítils, že je docela beze všeho. Voněla kořením, ohněm a někdy vodou. Přitiskla se na mě jako pijavice. Obtočila se jen starou krajkovou záclonou. Chtěla, abych uhodl, kolik má peněz, ale to byla habaďůra, jen aby mohla hádat, kolik mám v kapse. Čekal jsem ji vždycky na kraji pole. Dál byly chmelnice. Vyjížděla z ležení jako uragán. Objevil se mrak prachu. Koně zarazila na krok přede mnou. Táta a bratři byli klempíři. Kradli po hospodách vidličky a nože, aby měli slitinu, kterou měnili za mosaz. Nechali v autě, co tam bylo, když ho vypáčili, stačil jim drát. Pak jsem tam znal blondýnu v červeném jarním kabátku se třemi bílými knoflíky. Hezky se smála a měla vlčí zelené oči. Jmenovala se Karla.“

Tři z dopisů byly od ní. Žila s atletem, obrem se slepičím mozkem. Měla s ním tři děti, spala vedle něj nahá a nedovolila mu, aby se jí dotkl. Rozvedli se a vzala si maličkého doktora, že by se do jejího bývalého vešel šestkrát. Myslel na Magdu Wilderovou, co od ní chtěl a sápal se na ni.

„V tělesné lásce je hodně barbarství.“ A dodala: „Nejhorší je jedno: Jsi svědkem něčeho ošklivého a je ti to jedno.“

Nebylo to poprvé, co jí hned napoprvé nerozuměl. Ten večer, co ji pozval do Atary a pokoušel se o ni, bránila se: „To je to niterné, co ničemu a nikomu nedovolí tě ovládnout nebo znásilnit.“

„Chtěl bych tě po dobrém,“ řekl. Pro Cohena to byl nejinteligentnější příslušník útvaru. Naštěstí měl v zásobě Kleopatru.

Na oplátku jeho přání dobrou noc ho Magda Wilderová pozdravila: „Láska je stejně záhadná jako smrt.“ A otázala se: „Proč se lidé tolik bojí vznešenosti?“

Cohen oknem sledoval reflektor. Za čelem se mu táhla tajemná pohoří paměti. S blondýnou mu to vycházelo líp, než si kdy myslel. Až na to, jak se rozloučili. Ráno ve čtyři je probudili a přečetli jim rozkaz. Proběhlo to v poplachové rychlosti. Plnou polní, cigarety a zákaz psát. Heslo letu: Vylodění. Tajdůvmop. Poslal jí prstýnek s tyrkysem a knížku, kterou dostal na slavnosti leteckého pluku, o měšťanské lásce, Jarní vody, Ivan Turgeněv. Proč dá vášnivě zamilovaný mládenec přednost kurvičce z hereckého ansámblu, chviličce před hlubokým citem, ryzí touhou. Jen musel vytrhnout první stránku s věnováním a razítkem pluku.

Nasedli do aeroplánu a letěli čtrnáct hodin bez přistání. V Jugoslávii a Bulharsku na ně stříleli. Naštěstí měli mušku jak z Kašparovy krávy.

Zase se podíval, kolik má času. Stíhačky Arabské legie byly touhle dobou v hangárech.

„Blondýna byla všude. Seznámili jsme se na loveckém plese u Elektrických podniků. Byla to kamarádka mé jiné kamarádky. Nic zlého ji v životě nepotkalo. (Kromě nevydařeného manželství.) Děsilo ji, co se stalo: konečné řešení. Kolik lidí žije v ukradených židovských bytech s nábytkem, stoly, židlemi, šatníky. Ta lhostejnost, s jakou brali, když jim odváděli souseda, rodinu, půl baráku. A když se někdo náhodou vrátil, obsadil jeho byt už někdo jiný a nedostal ho. Strašilo ji množství zabitých. Nechtěla na to ani myslet. Jak si mohli Němci myslet, že vylepší svět, když zabijou ty, co jim ho podle jejich názoru kazili? A zbytek žil bezbolestně a snažil se, aby mu do toho nic nevlezlo, a ideálem většiny bylo mít se jako v bavlnce. Cítila se vinna, že přežila válku, ve které ji nepotkalo ani to nejmenší. Bála se, že se rouhá, a aby se nic nepřihodilo jejím dětem, rodičům, známým. Její táta byl policejní inspektor. Dostal od Němců odměnou Blaupunkt, čtyřlampovku s vykuchanými krátkými a dlouhými vlnami, aby nemohl poslouchat Londýn nebo Moskvu. Jen Wagnera a Hitlera. Řekl jsem jí, že bych měl rád tátu naživu, i kdyby byl policejní rada.“

Borge a mechanici protáčeli motor bückera stočtyřky. Cohen poslouchal.

„Dobrý,“ řekl.

Pak: „Dám ti tři zásobníky a rezervní náboje.“

A nakonec: „Měla hrůzu, že rychle stárne. To některý holky mají. Nebo že si jí děti nebudou vážit. Na manželovi jí nesešlo. Měla vážné oči jako vlčice. Napadlo mě, že by nemusela být vždycky tak přehodná putička. Říkala – potom: Mlč, nebo všecko zkazíš. Jako by kluk nesměl utrousit ani slovíčko. Bála se, aby do toho nepřišla. Tři děti je až dost. Pak by se musela vyspat se svým mužem. To by mi neodpustila. Říkala, že v noci vedle něj stárne, vedle mě mládne. Lhal jsem jí, že ji budu omlazovat do nekonečna. Jednu věc přitom neměla tak ráda jako já. Ale když viděla, jak mi to dělá dobře, dala si říct. Radši by polykala pelyněk. Párkrát se dala ošidit. Uzavřeli jsme cikánské manželství. Polibek, svatba. Zívnutí, rozvod.“

„A já si myslel, že jsem první, kdo vynalezl zelenej cikánskej vůz.“

„Jasná zpráva.“

Další bylo psaní šestadvacetileté židovské holky, které se zdál opuštěný, nesobecký. Vzala by si ho, být mu alespoň osmnáct. Pak se provdala za stejně starého inženýra, který měl za sebou tři roky lágrů. Nechali si u něj dělat snubní prstýnky. Na večírku jí oznámil, že odjíždí do nového státu v Palestině. Zarazilo ji to. Už se neviděli.

„Co ještě říkal váš roťák?“

„Neuč pití mluvit. Neotáčej se, zkameníš. Ve dne jako v noci.“

U Jarušky měl strach z jejího tatínka, řezníka, obra s rukama jako lopaty. Jednou mu řekla, že to s ním má úroveň. Vysoká holka s brýlemi. Věřila, že židovští kluci jsou dobří milenci. „To byl pro mě cennej předsudek. Pak si vzala tenistu, udělal jí dvě krásné děti. Schůzky jsme měli v noci. Brala si kabát přes noční košili, šálu kolem krku a vyběhla z domu. V lese nás načapal venkovský strážník. Málem jsme platili pokutu.“

Marta Maria ho pustila k vodě. Měla prsa, že se mu tajil dech. Měl strach, že se mu dá, a zároveň mu to vyčte. Někdy se milovala tak dlouho, že jí jednou usnul na prsou. Říkala, aby přišel, nebo se utopí, a když přijde, utopí se stejně, ale ve víně. Naposled přišla, elegantní jako pokaždé, spustila si černou sukni ke kolenům, vykročila z ní a vkleče si přetáhla přes hlavu bílou blůzu. Najednou se rozplakala. Bál se, proč pláče. Nevěděl to dodnes. K Vánocům mu dala dřevěnou kočku a jmelí. Šišky a jmelí vydržely déle než jejich vztah. Nebo to trvalo jen tak dlouho, co spolu mohli zůstat?

„Před některou holkou se stydíš i za to, co bys s jinou dělal při otevřeném okně.“

Měl na mysli Magdu Wilderovou? Neřekla, že i ti nejotrlejší, když sem přijdou – bez ohledu na to, ze kterého kouta východní Evropy, kde byla válka – se promění v děti? Přidává jim nebezpečí na bezstarostnosti?

„Tiká nám to ke startu.“

Potom: „Některým věcem neporozumíš ani za sto let.“

„Ani za tisíc.“

„Jasná zpráva.“

Potom se zamyslel nad něčím, co chtěl Danymu Polnauerovi svěřit. Čím si připadal sám, i když byl málokdy sám. Proč měl někdy chuť zavraždit půl světa, včetně Angličanů, kteří mu za války poskytli útulek a rozhodně to neměli lehké a nikdy by neřekl, že snad selhali, protože neselhali. Bylo to jen větší než on, aby rozuměl koloběhu světa. A včetně Němců, s nimiž neměl nic společného a ani se s nimi nedostal do styku. Proč člověk občas dělá, co nechce, a nedělá to, co by chtěl. Kde se v něm sbíral vztek, z jakých zdrojů? Co ho povzbuzuje, z čeho se napájí? Nepřipadal si jako záhada ani pro sebe sama a přijal, že o ledasčem ví málo, jako neví o světě, když spí. Jen podvědomě, aniž to mohl vysvětlit, cítil, jak to souvisí s děvčaty, s Araby, s Izraelem, s létáním.

Proč si myslel, že kdyby tu měl střílet Araby jako na pouťové střelnici růže na špejli, nebo pro ně stavět lágry, vystěhoval by se do Austrálie? Jako poštovní pilot by se snad uživil. A jak odmítl na celé čáře, co udělali jejich dvěma pilotům, jeho kamarádům. Nemohl k tomu zaujmout postoj armády. Nezmeškat pro menší záměr ten větší. Věděl, že nelze vygumovat sto šedesát milionů Arabů za smrt těch dvou.

Ve svých hnědých očích měl to dospělé, i dítě, kterým si mohl dovolit být až tady, protože v Anglii své dětství zmeškal. Cosi se v jeho hlavičce skládalo a rozkládalo, s čím se potřeboval vyrovnat.

„Trochu se soustředím.“

„Jasně,“ řekl Dany Polnauer.

„Co to znamená – normální?“

„Jedna maďarská doktorka mi řekla, že normální znamená průměr.“

„Když se Tanenbaum zřítil a vytáhli ho z moře a dali dohromady, chodil se zadrátovanou lebkou. Poškodil si přední mozkovej lalok – jak mi pak řekl – a ze všeho začal bejt vybíravej v jídle. O ničem se nebaví víc. Nevědět co a jak, řekl bys, že je odborník na vybranou krmi, hotovej gurmán. Ale sní, co mu dáš na stůl. Kabala zase hledá, kdo má boule na lebce, aby si dal bacha a nenechal se od něj ošidit. Edgar Atlas odhadne vteřinu předem, než někoho popadne amok. Takže – normální? Kdo je normální?“

„Nemám rád průměr,“ řekl Dany Polnauer. „O tom nemáš co napsat, aby to lidi zajímalo.“

„Tak to jsi na správném místě ve správnou dobu,“ zaculil se Cohen. „Ale pro mě je tu normální, že nemusím nikomu, ani sobě, dokazovat, že sem patřím.“

„Není to sionismus v akci?“

„Spíš v hlavě. Jasná zpráva.“

Na okamžik měl skoro dětský výraz, odněkud zevnitř ho proniklo štěstí nebo vyrovnanost. Netrvalo to dlouho.

„Kdo potřebuje bejt normální?“ vzdychl si. „Ty nejnormálnější a nejcivilizovanější, co si nastudovali Hand Book for the English Gentleman ze sedmnáctého století a za každých okolností věděli co a jak, že při jídle nemlaskáš, nešeptáš a pouštíš ženskou do dveří zásadně napřed a podobně, nakonec zabili fotra, jako tvýho fotra, a matku a spoustu matek a brášku, byli normální nebo si to mysleli anebo to o sobě prohlašovali. To už nikomu nežeru. Oficíři, co trénujou Arabskou legii, jsou taky normální. Průměr, jak říkáš. Nemáš, co bys jim jinak vytknul. Takovejch Angličanů jsem už za války potkával dvanáct do tuctu. Máme tu taky pár kluků z Ameriky. Ti si zase museli vtloukat do hlavy Rules of Civility, základy zdvořilosti, George Washingtona.“

Pak se zeptal: „Myslíš, že jsme fakticky všichni tak jedineční, každej jinej, a zároveň stejní jako otisky prstů? Je člověk normální ve chvíli, kdy se zabouchne? To ti budu vyprávět jindy.“

Měl zasněné oči. Díval se zase jako zaskočené, překvapené nebo poučené dítě. Přestupoval nějakou mez ve svém nitru, kde nikdy nebyl, kde je člověk sám sobě tajemstvím. Sevřel skoro pevně rty. A najednou se usmál, jako by tu hranici překročil nebo ji něco v něm překročilo samo.

Vzal si nazpět ty rozhadrované dopisy, papírové panoptikum vybraných děvčat v jeho dvacetiletém životě. Vraceli se skrz jídelnu. Zastihli vrchní zdravotní sestru, která si přicházela pro své saky paky.

„Co děláte v ordinaci?“ chtěla vědět.

„Bavíme se o ženských, co mají mohutný prsa,“ řekl Johny Cohen hodně přátelsky, jen trochu drze, jako by to sváděl na lehkou opilost pivem.

„Nevěděla jsem, že jsi odborník i na to.“

„Jen do podprsenky na tři knoflíky. Čtyři jsou pro mě už většinou dvě ženský.“ Cohen ráčkoval. Mluvil střídavě anglicky a hebrejsky.

„Nestydo, nestydo,“ řekla vrchní sestra, ale z hlasu to neznělo. Měla za to, že ještě potřebuje pár jar, aby dospěl. Aby dělal nálety, na to už byl dospělý, soudila Ruth Cipora Majerovičová v duchu. Riskovat život, na to už byly plnoleté i děti.

Cohen shledal, že Džinží už tu není. Dobře, myslel si. Věděl, kde bude. U Borgeho a bückera stočtyřky. Ringle Herš Harry Morgenthau se vracel ze své procházky. Asi se mu ještě nechtělo do pelechu. Čekal tu na něj Gugenheim.

„Na Hajarkonu to potvrdili. Máš to tu na povel,“ řekl Cohenovi. „Bereš to?“

„Když tak ráno,“ pravil Cohen.

„To mezi tím bychom vzali s Gugenheimem za tebe.“

„Není nutno.“

„Oser obchází tvůj stroj.“

„Jak to víš?“

„Byl jsem se projít.“

„Asi se mu nechce spát.“

„Co ti tam Borge dělá?“

„Přídavnou nádrž. Džinží má na starosti, abych měl plnej palubní kulomet. Mašina stoprocentně v pořádku.“

„Jo. Do rána nic nevím.“

„Bezva.“

„Chceš je naložit a přivézt?“

„Ještě nevím.“

„Ta skála je ošemetná.“

„Nejdu hned dolů. Pak vás budu potřebovat.“

„Ti kluci v B-17 napočítali v trupu sedmnáct děr.“

„To musí bejt sakra šťastný číslo. Osmnáct je podle Kleopatry život.“

„Máš pohonný hmoty na čtyři hodiny,“ řekl Herš Ringle.

„Gugenheime, tobě díky za všechny údaje,“ řekl Cohen.

„Tady máš novou mapku,“ řekl Gugenheim. „Adresy, jména. Kde bydlí ty dvě běhny. Waffa a Raffa.“

„Spočítám jim každou kapku,“ zazubil se Cohen. „Beru si Džinžího se psem. Bude mít čtyři oči místo dvou. Umí to drátem i provazem, o kudle nemluvě. Je to střelec.“

Podíval se na Polnauera.

„Přemýšlel jsem o tom. Ty se mnou taky nemůžeš.“

Dany na sobě pocítil pohled všech tří.

Jen kývl.

„Počkám.“

„Jasná zpráva.“

Měsíční koule se trhala mraky na obloze dál a výš, ze západu na severovýchod. Chamsín se vlnil nocí se svými miriádami droboučkých písečných zrníček. Bílé měsíční světlo zrcadlilo noc, tmavé skvrny, obrysy téměř tělesných rozměrů, odraz pouští a moří a horstev.

Cohen si prohlížel mapku s údaji.

„Dobrý, díky.“

„Za málo,“ řekl Gugenheim. „Je pořád hodně světla.“

Vrchní sestra na ně kývla a odcházela. Byli už skoro poslední.

„Budeš na mě čekat; můžeš mezitím spát.“

V očích Johnyho Cohena bylo zase dítě i stařec. To dospělé nebo předčasně dospělé, co mu pomůže zvládnout, co by ještě včera nezvládl. Co spojovalo a oddělovalo všechny čtyři, jak tu chvíli stáli beze slov. Snad se o něčem nehodilo mluvit, jen to udělat. Mohli si představovat, každý po svém, co se stane – nebo nestane. Čím, jako prve Cohen, nikomu nemuseli dokazovat, že sem patří. Obsahovalo to vyrovnanost, kterou mají rebelové, pokud dělají, co vždycky dělali, a mohou předpokládat, že to povede k žádoucímu výsledku. Jak si přáli, aby se viděli a aby je tak viděli i ostatní.

„Nechceš, aby mě zašili, co?“ zeptal se rozverně Cohen Polnauera.

Pak se ho zeptal: „Dokázal by sis vzít ženskou, jen aby ses přesvědčil, jaká je v posteli?“

„A ty?“

„Myslíš, že to jde do krajnosti i bez toho? Jak říká Beduín: Musíš obětovat mouchu, abys chytil rybu,“ cenil zuby Cohen.

Gugenheim soudil, že u holek z Jemenu je kluk chlapem teprve tím, co dokáže, včetně jít do akce, postavit si dům, riskovat, že ho někdo sestřelí. Udělat si pověst. Dokázat, že jeho slovo platí. A taky, že je schopen jí dát pár facek.

Chemda se jí se smíchem zeptala: „Chce se ti někdy umřít?“

„A tobě?“

„Občas,“ a pořád se smála.

Na to se ptala i Johnyho Cohena.

„Budu o tom přemýšlet,“ odpověděl.

„Když mi zabili v okupačním území rodiče ve Francii. V lese našli vesničané zkrvavené cáry.“

„To znám,“ řekla Chemda.

„Kdo to nezná,“ řekl Johny Cohen.

Venku se procházely Kleopatra, Batševa a Chemda s Doriskou, přidaly se Debora a ty dvě, Klea a Akácie, a další ošetřovatelka, Jasmína. Zastavila se u nich vrchní sestra.

Dany Polnauer si připočítal tyhle, včetně těch, co už odešly, k tomu, o čem mluvil Gugenheim. Důvod, proč jdou do války, zabít, nebo se nechat zabít, holky, které viděl u vysílaček, jako Magdu Wilderovou.

Magda Wilderová se s Johnym Cohenem shodla v tom nejdůležitějším: nemusela tu nikomu dokazovat, že sem patří. Všechna zkušenost diaspory se jí vtělila do diskuse s holkou u jednoho stolu v levném hostinci na okraji Budapešti, kam šla na rybí polévku, halászlé, o které pak tady snila. Ta holka před válkou studovala americkou literaturu, židovské spisovatele. Magda Wilderová jí nesměle doporučila Michaela Golda, Židé bez peněz. To taky existuje? zeptala se ta holka. Postěžovala si, že musela změnit předmět studia. Teď se zajímala o maďarskou a německou a italskou literaturu mezi dvěma válkami, a o japonské klasiky; znala vůbec první romanopiskyni, paní Šikibu Murasaki, členku císařského dvora v Kjótu roku 1008. Příběh prince Gendžiho o piklech dvorních dam. Spisovatelka tenkrát soudila, že by se to nemělo zapomenout, čímž se pasovala mezi kronikáře, vypravěče legend a autory krásné literatury. Magdě Wilderové přeběhl mráz po zádech. I v roce 1944 si ještě někdo může myslet, že Židé bez peněz je protimluv? Svou zkušenost si přinesla sem. Zařekla se, že už nikomu nedá příležitost pomlouvat. Viděla, že ani nacismus, německý a maďarský, fašismus a japonská klasika, nejzbabělejší, nejhnusnější a nejpodlejší křivdy a vraždy nemohou vyvrátit, z čeho se napájí antisemitismus, bez ohledu na to, jak si Židé a židé stojí, co dělají, jako by nebyl rozdíl mezi těmi, co vraždí, a těmi, kteří jsou vražděni. Ta holka by si to myslela, kdyby z Budapešti odtransportovali i posledního žida.

Znepokojilo ji to už jednou provždy. Věděla, kam patří, i proto, že věděla, kam nepatří. Místo Židé bez peněz budou příští autoři psát o antisemitismu bez židů. Odtud jí to už bude smět být lhostejné, co budou psát nebo říkat v hospodách nebo odkudkoli. Pokud si budou chtít zchladit žáhu na Izraeli, prosím, ring volný.

Staronová země byla pro Magdu Wilderovou tlustá čára za vším. (Třebaže to byla poněkud průhledná čára, za kterou viděla položky, které se snad ani nedaly sčítat. Znovu jí šel mráz po zádech.) Dojedla svou rybí polévku jen proto, aby nebyla té holce podezřelá. Podzemní hnutí ji využívalo, protože nevypadala na svou rasu, na kterou byla pyšná, třebaže si někdy přiznávala, že je to z nouze ctnost.

Nemuseli se přespříliš přesvědčovat mezi sebou, že sem patří. Někdy jí bylo líto těch, kteří to dosud nenahlédli. Měla pocit, že se před ní svět obnažil. Všechno najednou viděla nahé. Nebyl to hezký pohled ani pocit. V tom se od Johnyho Cohena lišila. Cohenovi to bylo jedno.

Vyjádřila se, že tu s horkým vzduchem vdechuje duchovní cítění nové židovské doby. Povídali, že mu hráli, odsekl jí na to Cohen.

„Copak já vím, co je to renesance?“ opáčil Johny Cohen.

„Jsou věci, které nemusíme vědět, protože je vnímáme,“ řekla Magda Wilderová.

„Jasná zpráva. Smrtka je tu jen přízrak.“

„Proč se na mě tak díváš?“

„Sleduju, o čem jsme se jako kluci učili ve škole: Malou a Velkou uherskou nížinu.“

„Myslíš, že se někdy polepšíš?“

Za okamžik byl Dany Polnauer rád, že mlčel.

„Když jsme sloužili s Kleopatrou v Berševě,“ začal Cohen pro jeho uši, „na polním letišti, kde bylo víc kamení než písku a víc písku než betonu, vytáhla před mýma očima z hořících trosek dva piloty. Musel bys ji vidět v akci. Nestrká ti jen teploměr mezi zuby. Slyšels, co je plochá vývrtka? Musela vyprostit z kabiny mrtvolu cukráře z Moravy, moc hezkýho kluka, co na ni dělal oči. Poučila mě, že je nesmím podceňovat. Přišli sem ze Saná i s babičkou a dědkem. Nenechali tam ani duši, asi jenom ty duchy, čarodějky-lidožroutky a příšery v horách. Když mi to vyjde, udělám jí tři zebry. První se bude jmenovat Vltava, druhá Bohémia a třetí Sněžka.“

Vložil se do toho Herš Ringle Harry Morgenthau: „To by snad už bylo lepší dát jedné jméno Prdelka, nebo si nedělat holky.“

Všichni čtyři se stavili v místnosti, kde stálo nad kamenným žlábkem na černém térovém papíru, páchnoucím čpavkem: Přibliž se bez obav. Není to tak dlouhý, jak sis myslel. A nad tím, už na zabílené zdi: Místo, kde držíš budoucnost lidstva ve vlastních rukou.

XIV

Trvalo pár vteřin, než se bücker stočtyřka ztratil ve tmě.

Bylo půldruhé po půlnoci. Cohen napsal Borgemu do papírů: Průzkumný let. Rychle vyšplhal do tisíce metrů. Zamířil na severovýchod, kde visel měsíc. Svítil jako mořské oko, obrovský, vzdálený i blízký, záhadný a povědomý. Nahoře se Johny cítil jako v jiné říši, oddělené od všeho dole neviditelnými síty, spojené horkým vzduchem, než zledovatěl. To pozemské sem pronikalo pojmy, které měly pro Cohena tvář, podobu, tvrdost nebo velikost nebo bezvýznamnost a smrskávaly se na spravedlnost, pomstu, možnost a nemožnost. Připadal si jako vzdušná ponorka s mnoha komorami někde v sobě, kde byly nejrůznější rysy jeho povahy a podoby existence, každá jiná a všechny v jednom těle nebo v jedné hlavičce, v té jeho. Měl na sobě haubnu, nemohl si bezděčně prohrábnout vlasy, odstranit zrníčka písku, která ho občas svědila. V duchu měl narýsovanou cestu, kterou se blížil k cíli.

Džinží toho nikdy moc nenamluvil. U Džinžího nohou se krčil pes, ve vzduchu vždycky trochu nesvůj. Svým psím rozumem nechápal rozdíl mezi vedrem dole a chladem nahoře. Nevěděl, čím se liší takové nahoře a dole, kam ho jeho pán bral. Psi nemají lidskou představivost. Nepřenášel se ke skále uprostřed návsi Kasib al Sámid jak Cohen.

Johny Cohen nevěděl, jak jeho návštěva proběhne. Leda v hrubých rysech. Věděl jen proč. To proč bylo bytostné do té míry, že by ani nebyl s to je vyslovit, ani shrnout, koho všeho to zahrnulo. Tonulo to v obrovském vesmíru, který neměl začátek ani konec, jen barvu noci a teplotu a chlad řídnoucího vzduchu.

Johny Cohen se podíval na palubní desku. Držel se čárečky 18.

Tohle byla jeho akce. Věděl, čeho se dopouští, a cítil, jak se to ostatní dočasné vydělilo ze všeho, k čemu se zavázal. Jsou věci, které člověk musí udělat, aby mohl žít sám se sebou, bez ohledu na následky. Byla to bezohlednost k sobě. Na zlomek vteřiny mu vytanulo Tanenbaumovo rčení: Dress british, think jidisch. Odívej se anglicky, přemejšlej židovsky.

Myslel na piloty, kteří přiletěli se sedmnácti otvory v trupu. Znal Izáka, kterému čeští židovští kluci říkali Icik, ve druhé světové válce pilota na B-17, který sem přijel ilegálně, stejně jako sem propašovali letoun. Byl krátký vzrůstem, přidělili ho do otáčivé střelecké věže pod břichem stroje. Vyprávěl, co dělá psychologie. Všichni měli padáky, kromě něj. Z věže se nemohl dostat. Oslovil posádku i s velitelem: „Pánové, rozmyslete si dvakrát, kdybychom to dostali, že vyskáčete a mě necháte ve věži. Budu mít pořád ještě dost času, abych vás postřílel.“ Co je žertem, to je s čertem. Muselo jim to strašit v palici. Byli sehraní. Ze všeho vyšel se zdravou kůží.

Taky se původně jmenoval Tanenbaum, na Long Islandu mu to zkrátili na Tanen a pak dál na Tenen. Jako Tenen přijel i sem. Když nastoupil, dala mu posádka láhev francouzského koňaku. Nikdy nepil. Dá si až po první akci. Pěkně se líznul. Příští den se necítil. Nadporučík mu dal volno s tím, že poletí další den. Ti jeho se nevrátili. Od té doby věřil na osud. Nalétal dvacet pět misí. Všichni to máme napsané v Knize osudu nebo Knize života. Nikdo nezná tu příští stránku, jen tu dnešní.

Johny Cohen se nikdy nevracel až na začátek, tentokrát ano. Měl povahu po mamince? Po otci? Maminka brala věci, jak přicházely. Otce změnila malárie. Maminka si dala od otce ráda opakovat, že kdyby chtěla, mohla by zpívat v milánské opeře. Nebo přinejmenším v brazilském Národním divadle. Chtěla, aby se Johny naučil hrát na tahací harmoniku nebo na kytaru. Dělala báječné buchtičky se šodó. Kleopatra zase měla ty své čarodějnice-lidožroutky. Johny Cohen si ty dvě v duchu propojil, jako by je představoval jednu druhé.

Zas si vzpomněl na ten výslech. Nebylo to tak dlouho, co seděl v kanceláři protišpionážní služby a německý židovský plukovník Karl Rositzke mu dával otázky, na které nedovedl odpovědět. Příčily se mu. Chtěl, aby mu věřili stejně, jako on musel důvěřovat jim. Dal plukovníkovi najevo, že jeden výslech mu stačí.

„Otravuje tě, že se ptám?“ chtěl vědět plukovník. Byl to židovský emigrant z Berlína, přijel už v roce 1936. Zaryl svůj lví dráp už do anglické mandátní Palestiny a po vyhlášení státu Spojenými národy do Erec Izraele. Měl za to, že jeho domovské právo tu už je nesporné a nezvratné.

„Jo,“ přisvědčil Johny.

Neměl rád dotěrnost. Vlezlost. Co mu připomínal plukovník. Otázky ho spíš odradily, než zavazovaly.

Myslel na otce, matku, co to znamená bránit se ve světě, kde je židovská krev méně než voda, kde zabít beztrestně jejich člověka nebylo nikdy nic moc. Nemusel číst dějiny pogromů, aby věděl svoje.

Ale plukovník Rositzke, který v Heidelbergu začal studovat německou lingvistiku, věděl, o čem mluví. Pár jeho úsudků si Johny Cohen zapsal za uši. Dodatečně mu dával za pravdu, třebaže mu k srdci nepřirostl. Ocenil, že se od rodičů naučil trochu hebrejsky. Nakonec se tu narodil. Byl sabre, podle květu kaktusu, navrch pichlavý, uvnitř sladký. Co tu potřebuje, je štěstí. Rozum. Co neudělá rozum, udělá čas. Plukovník si myslel, že nikdo nepřijde neposkvrněný. Lidi nejsou lilie. Když se ráno podívá do zrcadla, není si jistý, že ho nevyměnili. Pro Němce měli jeho rodiče a bratr větší cenu mrtví než živí. Sionismus byl pro plukovníka tráva, která vyrůstá zelená a na slunci vyschne dohněda jako sláma. Zaprší, a zase se zazelená.

Cohen neřekl, že jsou to blbosti.

Slyšel biblické Nemiluj příliš! Starý zákon může brát jako manuál. S vyhrnutými rukávy a rozepnutým límečkem, se zarostlou hrudí vypadal silný. Na plukovníka Karla Rositzkeho, který pak studoval špionáž na Hajarkonu, udělal stejný dojem jako předtím na českého doktora.

To byly pro Johnyho Cohena taky blbosti. Jasná zpráva: Moc lásky škodí, a žádná jakbysmet. To ví každá holka. Velká láska, řekla mu jedna, se nedá vydržet. Chtěl snad plukovník Rositzke vyzvědět, jak je na tom s děvčaty? Je to, jako když na někoho padá skála. Rositzke se mu pořád nelíbil. Měl o sobě pochybnosti, které důstojník podtrhával nebo připomínal.

Zařadili ho. Izraelci byli vděční za všechno, co mělo křídla a létalo. Mohli závidět mašiny, které měli arabští piloti. Ze tří starých mašin sestavili jednu, která se vznesla. Kanibalizovali. Nedívali se na to jako na veteš.

„Nenávidíš toho, koho se bojíš,“ řekl plukovník. „Nemít strach tě otevře. Smrskne se ti to na akci, přijít a odejít. Mezitím udělat, co je tvůj úkol.“

Jasná zpráva, chtělo se Johnymu říct.

Po prvních akcích si ho plukovník Rositzke zavolal na Hajarkon znovu a povýšili ho. „Máš za sebou křest ohněm,“ řekl ten německý židovský plukovník, kterému nemohl Johny Cohen přijít na chuť ani na jméno. Cítil, co mu chybí. Nemusel se teprve tady učit mít radost z toho, že dýchá, pije, jí. A občas ty druhé, příjemnější záležitosti. Přehnané sebevědomí nemusel vylučovat pro ty špatné důvody. Myslel na Martu Marii, která mu řekla, když ho naverbovali, jak cítí, v čem se změnil. Našla to v jeho hnědých očích. Připadal jí jiný než včera. Byli z něj pro ni najednou dva. Ne že by ji už nechtěl. Byl jiný.

Vychutnával svou koženou leteckou bundu na zip, se dvěma velkými kapsami vpředu. Báječnou sametovou podšívku, snad dvojitou, aby hřála. Své těsné kalhoty s opaskem izraelské armády.

Jednou ho Magda Wilderová pozorovala, jak si utahuje opasek o další dírku. „Jsem jako vychrtlá krysa.“ Nevěděl, že si plukovník Rositzke napsal: Výbušného naturelu. Touha po životní plnosti. Kritický. Narušený, ale nerozložený. Rozporný.

Nikoho by asi nenapadlo, že na ni myslí právě teď a snad proto, kam letěl. Po prvních bombách, kulometném ostřelování zákopů jí mohl povědět, co cítil: „Jsem vrah. Na to, kolik mi je, jsem už zabil hodně lidí.“ Nedoplnil, kolikrát mohli zabít jeho. V kurzu tady studovali americkou válku Severu proti Jihu. Jak se může bránit vojsko třicetkrát menší než armáda nepřítele. A tenkrát řekl německý židovský plukovník Karl Rositzke, že mozek je pro Izraelce málo. Potřebujou svaly a umět válčit. Kleopatře Johny Cohen napoprvé řekl, že vypadá jako Kleopatra. Chtěla vědět, kdo to je. Nějaká česká holka? Pověděl jí, kdo to byl. Jak si nechala plazit hady mezi ňadry, když měla všeho dost. Od té doby jí tak říkali skoro všichni. Co se ti na mně líbí, chtěla vědět. Co tobě na mně? Nemine den, abych na tobě něco neobjevila.

Džinžímu se zdál při startu zamyšlený i roztěkaný. Plukovník Oser měl za to, že má noční cvičení. To se rozplynulo ve vzduchu.

Džinžímu připadal zamyšlený. Domyslel si proč.

Ta důležitá čárečka na palubní desce byla stále, s nepatrnými výkyvy, na čísle 18.

XV

Pro Danyho Polnauera ležel nad Jeruzalémem vesmír. Město znamenalo střed. Snad je to tak pro každého člověka, kdekoli je. Dany oknem pozoroval hvězdy. Ty nejnižší, velké, světlemodré jako démanty, na které klenotník svítí, a ty nejvyšší, které se sypaly jako písek. Město se zdálo menší, než bylo, díky obklíčení. Nízké kamenné domy, ulice a náměstí, kostely a zahrady a srázy a vrcholky kopců. Nebe rozpřahovalo svou náruč a opalovalo si cokoli, co tu bylo, světlo, tma, hvězdný prach, arabské ohně na planinách nejvyšších vrchů. Podobalo se to ohnivému prstenu. A vítr přinášel a odnášel pachy a vůně a zvuky a ticho města.

Už měl schopnost se orientovat, kde je. Věděl o okrajových čtvrtích podle jména: Katamon, Geula, z druhé strany Mea Šarim, čtvrť pobožných, kde se – válka neválka – od pátku večer první hvězdy na obloze až do první hvězdy v sobotu nepohnulo ani peříčko.

Stráže s puškami a posádky u děl na arabské straně se vyměnily. Arabské ohně neúnavně polykaly noc, jako noc polykala je. Vítr přenášel přes město vůně nasládlého a štiplavého dýmu, spáleného jehněčího, skopového a nafty. Vojenské polní kuchyně nezahálely.

Stroj Johnyho Cohena se pohroužil do šera, kde utichl, proměnil se ve vítr. Bylo slyšet řičení koní, štěkot psů, mňoukání koček a pištění myší. Vytí šakalů. To také vyvrhovala a polykala noc.

Tam někde – až daleko – se nocí trpělivě provrtával bücker stočtyřka, někdejší německá mašina v izraelských rukou. Všechno tu bylo nové, zajímavé, podnětné a inspirující.

Vymykalo se to všednosti. Danyho Polnauera napadaly desítky začátků, které ještě neměly pokračování, co napíše. Nejprve to musí prožít. Je na správném místě, se správnými lidmi. Bylo skoro směšné, jak málo se podobali šabloně, ani světci, ani naopak. Živí jako Kniha života. Nebe se podobalo mihotající se spoustě světel. Cohena pohltila tma, dálky a dohady.

Z místnosti Johnyho Cohena a rabína, námořního letce, kapitána armády Spojených států Henryho Skirbala odhadoval Dany Polnauer začátek, pokračování a konec rozjezdové dráhy. Vtisklo se mu to do paměti. Řecká podložka, rezavá ocel, prach. Na kraji ranveje byly na ocelových hácích rozvěšené petrolejové lampy. Byla to zrušená, pak prodloužená a rozšířená silnice.

Jako fatu morgánu si představoval arabskou vesnici Kasib al Sámid. Viděl ji z ptačí perspektivy. Potřeboval by ji vidět z té žabí. Mohl si představit vlnění vedra, lidi i hovada, strouhy a těsné příbytky. Děti, které neusnou vedrem. Plno much, brouků a škvorů.

Byl tu už pět týdnů. Snažil se zemi vstřebávat do krve, aby to, co napíše, bylo autentické. Spousta vojáků tu nebyla déle. V mladé armádě měl hromadu známých z Terezína, z Osvětimi-Březinky, z Buchenwaldu. O minulosti se nemuseli bavit. Ležela za vším nebo pod čímkoli, co se dělo, co říkali, chtěli, čím tady žili. Bylo to východisko, i když tomu tak neříkali.

Němci ve své protižidovské válce posunuli hranici zla na samo dno. Hlouběji to už nešlo. Zbožštili zlo. Nikdo tomu nerozuměl, protože zlo je nesrozumitelné. Židé, Izraelci, mohli od čáry, kterou udělali, jen stoupat. Dostávat se výš. Ochutnali, jaké je to na dně. Všichni věděli, oč jde. Pokud člověk prožívá to dobré nebo to čisté, nikdo ho nemusí přesvědčovat, ví to sám.

Od beztrestnosti zabíjení přešli bez vyhlášení k posvátnosti každého jednotlivého života. Odsoudili beztrestnost. Povýšili odhodlání bránit se nad všechny modlitby. Bránili a modlili se válkou, kterou jim vypovědělo pět zemí. Ale umírali, jako umírali ve válce i ti nejstatečnější, ti beze strachu, ti nejlepší.

Byl by to rád napsal, aby to neznělo pateticky, aby to bylo přesvědčivé jako houska na krámě.

Věděl, že to bude těžké pro důvody, o kterých také Dany Polnauer mluvil s Magdou Wilderovou.

Už tu prochodil jedny podrážky. Nemohl spát. Koupil si podobné sandály, jaké měla Magda Wilderová a Johny Cohen. Ty nejlevnější, ačkoli mezi těmi nejdražšími a jejich opakem nebyl takový rozdíl.

Bude to socialistická země? Vtisknou jí svůj punc kibucy?

Probíral zdravotní sestry. Dozvěděl se něco navíc o Magdě Wilderové. (Podle Gugenheima i Herše Ringleho Harryho Morgenthaua jí naroste zadek. Jak to mohli vědět?)

Do jaké míry potlačuje válka žárlivost? Moc asi ne.

Odháněl komára, který ho už asi patnáct minut obtěžoval. Komár vydával zvuk odlétajícího letounu. Nedalo se říci, že je tichá noc.

Dany Polnauer nevěděl, jak dlouho bude Johny Cohen pryč. Mluvil o ránu. Snad to stihne před úsvitem. V uších mu zůstal klapot motoru bückera stočtyřky, rytmus válců připomínající plechové žabky pravidelně tisknuté silnýma rukama. Nebo auto, jemuž se rozbil hrnec, výfuk i roura.

Cítil zemi jako zvíře své dávné území. Neprožívají minulost, starají se o mláďata. Nemohl měřit, co cítil a vnímal, ale pracovalo to v něm. Byla to krev, která je spojovala, a zemi s nimi? Nechtěl se podobat Němcům, co věřili v Blut und Boden a vyvraždili ty, které prohlásili za nepřátele. Znásobovala to noc, čekání na Cohena.

V duchu se přenášel do vesnice, kam se Johny Cohen vydal se svým obřím zrzavým pomocníkem Džinžím. Nechtěl si představovat piloty, kterým vesničané vyrážejí zuby, propichují bubínky, protože bez bubínků už pilot ví, že nevzlétne. Ani s roztřískanou lebkou se nedá létat. Nenechali jim ani jazyk, aby křičeli. Odřízli jim rty, jako když obřezávají arabskou holku, dole. Nikdo si nechtěl představovat, jak starosta, muchtár, a jeho bratr vkládají do ohně své damascenské nože, aby je rozžhavili do ruda a modra, a pak je přikládají k očím letců.

Cohen věděl, že porušuje rozkaz ve jménu něčeho většího, než jsou vojenské řády. Strategie, která pomíjí jednotlivé případy, aby zahrnula všechny. Potřeboval si věci zmenšit do jejich původních rozměrů, aby je pochopil. Bylo to jedna a jedna. Černé a bílé. Nemohl, nechtěl to nechat neoplacené. Přenechat armádě, která, jak řekl plukovník Oser, si vyřizuje účty s armádou. Necítil se bezmocný, jako asi jeho starší bratr v podzemní převlékárně v Auschwitz-Birkenau. Vědět o tom a nevyvodit z toho důsledky by si vyčítal. Jít do toho na vlastní triko nepokládal za nemravné ani za nesprávné. Byl to jeho způsob, jak se podřídit kázni, bez které, jak uznával, je armáda jen sbor dobrovolníků pochybné hodnoty.

Pro Cohena to bylo víc než pomsta, ačkoli by to nedovedl nahlas nikomu vysvětlit, ani plukovníku Oserovi, Magdě Wilderové nebo vedoucímu letecké kontrarozvědky plukovníku Karlovi Rositzkemu.

Bylo půl čtvrté. Za dvě hodiny budou vstávat nové zdravotní sestry v nemocnici Elišá, založené židovskými doktory v jižní Africe.

Noc v dálce začala blednout.

Dany Polnauer si třídil dojmy z večírku. Herš Ringle Harry Morgenthau přebral mladšímu bratrovi nevěstu, kterou si pak nevzal, jen svedl. Oba boxovali ve velterové váze. Hodně židovských kluků boxuje, aby se neříkalo, že jsou padavky. Proto byla spousta židovských kluků z Podkarpatské Rusi v Americe v jednom spolku s italskými gangstery. Jako židovští gangsteři si nechtěli zadat, takže patřili k nejhorším. Pak se divili, že se jim němečtí židé, jako byl plukovník Karl Rositzke, vyhýbali a nechtěli s nimi přes všechnu pokrevnost nic mít. Jeden z leteckých instruktorů, v Terezíně madrich – vychovatel na L 218, v Domově chlapců – byl na cestě z tábora pro bezdomovce v západním Německu do Austrálie, ale s manželkou už v devátém měsíci přerušil cestu a zakotvil tady. Ze stejného důvodu jako Herš Ringle boxoval, chtěl být Johny Cohen v dětství kovářem. Tatínek jeho kamaráda, Oty P., nechal své tři kluky boxovat, jako jiní tatínkové objednávají do rodiny učitele klavíru nebo holiče. Kdo byla ta holka, která dostala Cohena do postele a jíž potom tolik pohrdal, že byl schopen ji pomočit?

Než Johny Cohen poprvé odletěl, šli spolu na záchod a nechal se slyšet: „Tady neplatí násobilka roj krát tři je letka krát tři je peruť.“

O aeroplánech, které dosahují výšky deseti kilometrů a rychlosti, která se měří rychlostí zvuku, se jim zatím smí zdát. Všechno bude, říkal Jankele Loewy Kabala. Na začátku neměli ani revolvery. Přistát nouzově v poušti se pořád ještě rovná v devíti případech z deseti zahynout žízní.

O kámen z pouště měl Johny Cohen opřený obrázek Magdy Wilderové. Pamatoval si, co řekla: Láska je stejně záhadná jako smrt. Svěřila se mu, že pro ni přítel není ten, koho nejčastěji vidí, ale na koho nejčastěji myslí.

Na Cohenově stole ležela tuba s lepidlem. Používal ji jako těžítko na papíry. Staré rozkazy, hlášení, instrukce, informace, oběžníky. Rezervní letecké brýle. Tajdůvmop. Na okraj obrázku Jeruzaléma připsal Cohen neumělým písmem: Nelituj se. Cohen mu tu nechal pár jiných dopisů. Podobaly se jeden druhému, formou i obsahem. Láska, iluze, stesk. Věděl, kdo to byl, kdo opěvoval cikánské manželství. (Ta všude plavovlasá.) Slibovala mu, že si vynahradí jeho minulé zoufalství. Vyslovila hrůzu, že by mohl ukončit jejich cikánské manželství. Přála si slyšet jeho hlas, cítit na sobě jeho ruce, jeho tělo. Kostrbaté řádky prostupovala tělesnost: „Miluju, jak mě miluješ. Myslím, že tě miluju už provždy, do konce života. Modlím se, abych tě neztratila.“ Její první a poslední myšlenka patřila jemu.

Jeruzalém, tak jako začátkem noci zmizel, se vynořoval od hotelu King David z bludiště ulic, chrámů a domů, v ulicích, které se do středu města zužovaly přes Herodotovu bránu, dál na sever od Wadi el Joz k hoře Scopus, kde byla nemocnice a univerzita. Byly vidět obrysy Katamonu a vrchy v Beit Hakerem. V hangárech plápolala světýlka nočních mechaniků. Vítr občas zalomcoval dřevěnými vraty stájí. Koně se začali plašit. Proč? Bylo slyšet psy, šakaly. Do toho vpadl křik, rozkazy plukovníka. Dřív než úsvit přicházela písečná bouře.

Zvedla se mračna prachu, která vše zatemnila. Víko z krabice od bot s pravidly pokeru spadlo ze stolu. Ve stájích se utrhli dva koně. Běželi napříč letištěm a nazpět. Džinžího pomocník je to nechal několikrát zopakovat, aby se vyčerpali, a chytil je a odváděl ke stájím.

Bouře trvala do čtyř. V dunách se za chvíli začalo rodit slunce.

Slamník, na kterém Dany Polnauer ležel, byl plný roztočů, klíšťat a čmelíků, sametek a vší a pouštních písečných blech. Po Cohenovi nebylo na nebi ani stopy. Dany Polnauer si představoval Cohenovy hnědé pozorné oči. Posměšek na rtech. Načesané černé vlasy. V duchu ho slyšel: Co začne, skončí. Co je moc nahoře, spadne. Buď jsi vlk, nebo ovce. Pes, nebo kost. Medicína, na kterou nemáš nebo ti je moc drahá, ti není k ničemu. Když usneš, začne se ti zdát všechno v klidu.

„Co je horší než strach?“ zeptal se Dany.

„Úzkost. Strach ze strachu,“ řekl Johny.

„Co tě tu nejvíc drží?“

„Že to bude zejtra lepší.“

„Všechno?“

„Máme dobré velení. Nehrajem si na Bohy.“

Mohl si přehrát, o čem mu Cohen vyprávěl: Jedna ze zdravotních sester měla rodit. Požádala Cohena, aby jí asistoval. Byla už rozevřená na dva prsty. Na koruně zdi leželi arabští ostřelovači. Umyli si ruce. Měl ošetřovatelce roztáhnout nohy. Žena křičela, děťátko přicházelo. Nůž, nůžky, pupeční šňůra, krev. Cohen cítil plnost, která se rovná prázdnu a jíž nerozuměl.

Dany Polnauer si poznamenal skoro všechno, co mu Johny Cohen říkal. Myslel na dítě učitelky v ozdravovně v horách, s níž se vyspal, skoro proti své vůli, a která pronesla dítě peklem, o němž starší svědkové pekla neměli ponětí. Vysledoval v Cohenovi tichou posedlost, která se nevyjadřovala slovy ani výrazem. Snad rozpouštěla strach, který má každý, a přidávala kuráž, které má málokdo dost. V čem nebyl sám, kdo chtěl letět. A vycítil zamilovanost Johnyho Cohena do Magdy Wilderové. Psala mu krásné dopisy. Ty si četl jen sám.

Zapsal si větu, kterou mu řekl plukovník Oser: „Jestli je na válce něco prospěšného, je to to, co donutí i toho nejlehkomyslnějšího člověka, aby vážil, co je dobré, špatné, spravedlivé a nespravedlivé, co je správné i za cenu nejvyšší oběti a co nestojí za to, aby člověk mrknul okem.“

Ano, řekl si, tak to je. Na to je válka dobrá. Jinak na ní není dobrého nic. Ani na té nejspravedlivější, nejoprávněnější. To, jak je válka hnusná, věděl už devátého května 1945, když do Prahy přijely ruské tanky a němečtí vojáci odcházeli po břehu Vltavy do zajetí. Co nevěděl, bylo, že za tři roky, s rozdílem týdne, vypukne nová válka, která se ho bude týkat stejně jako ta předešlá. Jako jezdec na dobrém koni, který uhání k cíli deštěm střel a protivenství, chápal rozdíl mezi oběma válkami.

Bylo tu něco, co mu říkalo, že to dobře dopadne. Až na to, že určitě ne pro všechny. A co říkal Johny Cohen. Ve válce se člověk rychleji zamiluje, a spěchá i s tím ostatním, protože neví, v jakém stavu se vrátí, pokud se ještě vrátí. Ve válce jde vůbec všechno rychleji a to, na co myslí nejvíc, se zrychlí a zhustí, když k tomu dojde. Ale často se to neopakuje. Věděli oba, že Magda Wilderová v Budapešti ovdověla. Asi nebylo snadné pálit za sebou mosty. Vzpomínka a zapomnění nejsou bratři ani nepřátelé. Se svou oduševnělou, oválnou tváří s výraznými rysy nezapřela charakter. Působila čistotou pohledu a výrazu. Nebylo divu, že se do ní kdekdo zamiloval. A nebylo divu, že její váhání nebo odmítnutí vypadalo na první pohled příkře. Snažila se, aby to bylo co nejlaskavější. Ale šetrnost ani lítost často nepomáhaly. Víc ji těšilo, když se jí vojáci dívali na prsa nabo zadek a začali hvízdat. Dávat vojákům košem jí nedělá potíže. Jako žena nechtěla být obětní zvíře.

Dany Polnauer pak myslel – jako Cohen – na pokušení, lákavost a úděl ženy. Na Magdu Wilderovou. Na Džinžího vlčáka Abdalu. Kde se prolínají pomsta se spravedlností. Na Cohenovu pistoli. Na zásadu Attily Huna. Židé se postarají o horší pověst. Ne jako obchodní tunel Evropy. Na to, že tři tisíce roků nebyl Jeruzalém ani minutu hlavním městem Arabů. Na koně, které měli křižáci. Lotrovské tváře, lůza, šli od porážky k porážce. Co mu řekla Magda Wilderová: „Jakmile jednou zabiješ, jsi někdo jiný.“ To ženské v ní bylo to prosté. To prosté se podobalo starozákonním prorokům. Bála se, že zabijáci mají v každé válce přednost. Taky řekla: „Tělo? Nejde mi to bez lásky.“

„Nestačí přátelství?“ chtěl vědět Johny Cohen. Srovnal si to s postřehem Ruth Majerovičové, že ženy chtějí milovat a muži jsou radši milováni. V tom byly trošku obojetné.

Oba se snažili vymazat válku, bylo příměří, i tu válku předtím. Takových bylo víc. Písečná bouře odešla stejně náhle, jako přišla. Vzduch se vyčistil. Na letišti zpívali ptáci, druh kvíčal, cikády. K zemi začala padat řiďounká mlha. Modravé hranolky světla, nádherné bílé vlnění, jiné vůně.

Světélka, která se cedí z nebe, než se zacelí jako průhledný koberec, nekonečné síto. V jídelně pouštěl Edgar Abraham Atlas ve svých krátkých kalhotách nad kolena naplno izraelský rozhlas. Ha Palmach.

XVI

Johny Cohen se snažil vyčistit si mozek od všeho, co k jeho akci nepatřilo. Džinží měl poučku Attily Huna v krvi. Udeřit bez varování. Ustoupit jako kouř. Zub za zub, krev za krev. Byl chladnokrevnější než Cohen.

Patřil k těm, co se kamaráda po návratu z akce ptali: Koliks jich zabil? Hladil Abdalu po srsti. Pes se celý let chvěl.

„Nikdo nemá rád všechno, co dělá,“ utrousil Džinží spíš pro sebe.

„Snesu se bez motoru,“ oznámil Johny.

„Jsme těžší než normálně.“

„Už ne.“

Bylo špatně slyšet, motor hučel.

„Člověk míní, okolnosti mění,“ prohodil Džinží.

„Neboj,“ křikl Johny.

Litovat se neměli v Anglii v osnovách. V tom byli Angličané dobří. Nemyslel na nic, co by mu připomnělo, že ztratil rodiče a bratra a jak. Ani ho nenapadlo pokládat Anglii a školu za ztrátu. Naučil se anglicky. Prokoukl tu první vrstvu farizejství, kterou má asi každá společnost. Doktoři na všech rovnoběžkách mu opakovali, jak je zdravý a při síle. Žid a zdráv, opakoval Jankele Loewy Kabala. Škoda, že Britové neztráceli své impérium tak gentlemansky, jak chtěli od těch druhých, aby se k nim chovali. (Stačilo podívat se na Džinžího. Chvíli ho sledovat.) Tady gentlemani většinou nebyli. Nemohli si to dovolit. Izraelci z nich vytlačili slova, za která by se nestyděli ani nacisti. Po akci Begina a jeho Irgunu v hotelu David si už nikdo nedělal iluze. Kolem sta mrtvých.

Džinží byl ochoten i schopen zabít osla, psa, šakala. Zabíjel výstřelem mezi oči Arabům osly a stačil mu nejlepší důvod, když kradli kukuřici. Provokovali svým mazaným způsobem, aby při tom vypadali jako chudinky. A jestliže potřeboval důvod, měl ho vždycky po ruce.

Johny Cohen měl deset důvodů, proč si s sebou Džinžího vzal. Ten první přicházel z místa nejhlubších instinktů.

Ale některé myšlenky mu přece jenom zavířily hlavou. Němci nemuseli nenávidět jako Džinží, aby zabíjeli. Stačil jim rozkaz. Poslechli, protože nesplnit rozkaz bylo horší než zabíjet. Dokazovali si svou oddanost a tu správnou otrlost každým dalším zavražděným. Zvládli umění krutosti, pokud se tomu dalo říkat umění. Líp by sedělo řemeslo. Krutost ve válce se rovnala úspěchu. Dílny nestačily vyrábět železné kříže. Tady si i Džinží myslel, že zabíjí v sebeobraně. Sebeobrana je široká náruč. Bere si na pomoc nejrůznější zřetele nebo výmluvy. Je to šedá zóna. Nezabíjí za nepřízeň, nevoli, ale zabíjí. Musí. Johny Cohen se často ptal sám sebe, jestli musí. Arabové tvrdí, že rádi bojují, ale není to vždycky pravda. Mezi květnem a červencem viděli hodně vojáků, kteří neradi bojují, ale rádi zabíjejí.

Už s Magdou Wilderovou věděl, že kdo zabije, je jiný, než byl, dokud nezabil. Rovnice zabít, nebo se dát zabít se mu příčila jako kost v krku. Nikdo by nevěřil, že nerad zabíjí. Jen musí. Nikdo by mu nevěřil. Ani v Anglii, ani v Čechách. Němci nachytali lidi jako jeho bratr mazanou lží: Nebraňte se, nikdo vám neublíží. Chceme vás přesídlit. Umožnit vám pracovat v Polsku. Zároveň ukazovali svou sílu, aby zmenšili těm, co se mohli bránit, naději na úspěch. Trvalo dlouho, než oběti nahlédly, že Němci nepotřebují důvody, že zabíjejí bez důvodů. A nakonec bez výjimky. Zrzka by už nenachytali. Ve válce se cena lidí jako Džinží zvětšila přímo spirálovitě.

Kleopatra na to, že v Jemenu nechodila do tanečních, tančila hezky. Dávala Johnymu Cohenovi na vybranou. Pokud si ji nevezme, neuvidí, v čem se shodnou nebo neshodnou. I v Jemenu holky věděly, čím jsou v nevýhodě. Přátelství kluka a holky je pro muže snadnější potom. Pro děvče předtím.

Stroj proplouval nočním vzduchem, propadal se a vyrovnával. Motoru se Johnovy myšlenky nedotýkaly. Ujišťoval ho každou otáčkou, pohybem válce. Dobrá německá mašinka. Stroj chtěl jen správné zacházení, vést k cíli. Dát mu dost plynu.

Nesměl vesnici probudit. Ale nesměl ani přistát příliš daleko, na vzdálenější straně pole. Odpoledne viděl, kde už nejsou melouny.

Přistihl se, že na každou misi bere do kabiny rodiče a bratra. Jen jejich ducha. Letěli s ním. Nechal je přidávat, ubírat plyn, shazovat bomby, tisknout kohoutek kulometu.

Kleopatra by si to snadno vysvětlila. Asi neškodí občas věřit na skřítky, duchy a šotky. Na démony nebo skřety. Se zrůdami to bylo snadnější. Těch byla plná Evropa. Střední i Blízký východ, sousední země.

Výbavil si obraz falešných hráčů. Opíral se o sedátko a cítil, jak se potí. Napětí ani nervozita by mu nepomohly. Nechtěl mít mozek jako mozaiku, ze které vypadávají kamínky. Nepřipouštěl si, že z času s malým se stane čas s velkým písmenem. Nebo čas, který mají pozůstalí. Vidinu tváře, pohybů, šatů, zvyků, ale jen jako vzpomínku. Nechtěl se cítit jako v Londýně: krčit se pod lavicí, když piloti Luftwaffe, kterých měl Göring deset tisíc, a Britové seškrábali sotva dvanáct set, ukazovali shora těm dole, jak vypadá peklo na zemi. Londýn hořel. Hitler doufal, že se Angličani vzbouří.

„Doufám, že starosta i jeho bratr budou doma.“

„Měli by,“ řekl Džinží.

„Jasná zpráva. Doufám, že se postil. Uvidíme, jak mu budou věřit zítra. Bude mu horko. Najdu ho, i kdyby byl menší než jehla v seně.“

„Beseder, v pořádku,“ dal se slyšet Džinží.

Beseder, beseder, beseder. Tkalcovský člunek Johnových úvah si to předl podobně. V Londýně cítil při náletu strach v žaludku, odkud stoupal i klesal.

Matku jednoho pilota utloukli Arabové za nepokojů tři dny potom, co ho osmý den po narození obřezali. Isra chodí se sádrovým nákrčníkem. Na večírku nebyl. Pechstein stejně. Aharon se škrábe, jako by měl blechy. Má pocuchané nervy. Ze zdravotních důvodů na večírek taky nepřišel. Jizchak má oči zelené jako tygr. Až na to, že jedno je skleněné. Meteorologovi zmlátili Britové otce. Na odpoledne nechali svoje Rules of Civility doma.

„Budu přistávat, drž psa.“

„Beseder,“ řekl Džinží.

A pak: „Nauč je tančit, i kdyby neměli nohy. Jako když škrtneš sirkou a dostaneš oheň. Vidí se jako levhart, a jsou menší než ještěrka.“

„Slona bych dlouho nehledal.“

„Ukaž jim, odkud fouká vítr.“

„Bez starosti,“ utrousil Johny Cohen. „Ta dnešní polívka jim zůstane nesolená. Budou mít špatnou noc. Doufám, že příštích padesát let.“

„Udělej jim z noci den a z rána večer.“

„Před dobrým rybářem se ryba neukryje ani u dna a v bahně.“

Pes zakňučel. Klesali. Džinží ho sevřel mezi koleny. Cítil živočišné teplo a chvění zvířete. Jeho hustou srst, sílu.

Johny Cohen vypnul motor. Vrtule udělala ještě několik obrátek, než zmrtvěla. Nebylo vidět, ale oba věděli, kde jsou. Pes se uklidnil. Nevrčel. Plachtili nad polem, aby se dostali proti větru. Klesali poměrně rychle. Podvozek se dotkl brázdy pole melounů po délce. Kodrcali, než zastavili.

„Mecuian, výborně,“ dal se slyšet Džinží.

Vylezli z kabiny. Pes skočil poslední. Splýval s tmou. Čenichal a větřil, ucítil feny.

„Mic,“ šeptal mu Džinží.

Džinží nechal pootevřená dvířka.

„Zůstaneš u stroje,“ řekl Cohen Zrzkovi. „Leda bych zahvízdal – třikrát dlouze, jednou krátce.“

Pak řekl: „Abdala jde se mnou.“

„Beseder.“

Johny Cohen a pes se pohroužili do temna. Ještě pár kroků cítil Cohen vůni leteckého benzinu, pach aeroplánu.

Pohladil pažbu revolveru. Zvíře bylo pořád s ním. Rozepnul si kombinézu. Jen mu blesklo hlavou, jak si jako kluk hrál na slepou bábu. Jednomu zavázali oči. Včera ještě před Polnauerem si obletěl vesnici sám. Obhlédl skálu, muchtárův dům.

Pod kopcem a nahoře na skále byli vojáci. Stříleli po něm. Zdál se nízko, ale byl dost vysoko, aby ho nezasáhli. Vrátil jim dvě tři kulometné dávky. Odletěl. Věděl, že nemají protiletecký kulomet, jen pušky. To si propočítal tak na sto k jedné.

Objímali se na návsi, jako by ho těmi pár výstřely zahnali. Dobře, uvidíme, kdo se bude smát naposled.

Neměl potřebu jim to vyvracet. Jediný automobil měl starosta a bratr. Viděl pár velbloudů. Včera vypadala arabská vesnice Kasib al Sámid jinak. Teď špínu a strouhy pohltila tma. Pokosená pole se ztrácela v šedých a černozelených odstínech. V noci se nikdo nezabývá polem, leda milenci. Na to už je chladno, pomyslel si Cohen. Také bylo pozdě na vysedávání pod mandlovníky, fíkovníky a jabloněmi. Nebyl už čas hledat stín. Zaznamenal pár koček rychlými kroky nebo skoky prchajících před psem a nočním hostem. Johny Cohen natřel kombinézu tekutinou, která je pro psy neutrální. Vesnice spala.

Cohen ve tmě tušil dva kůly u skály na návsi. Kdyby jen přeletěl, probudilo by se pár lidí, než by se znovu uložili ke spánku. V arabských končinách byl zvyklý, že se i v noci vysoko ozývá slavík. Tma halí začátek i konec všech věcí. Mohl tu být před tisíci nebo za tisíc let a nic by se nezměnilo, pomyslel si. Pro vesnici se svět rodí s úsvitem. Přidají se k tomu kohouti. I ozvěna větru, chamsín zní v noci jinak. Nikde nikdo nehlídal. Jestliže tu byli vojáci, spali. Děti spí spolehlivě. Probudí se s nudlí u nosu, kdy budou chtít. Johny Cohen v duchu rozmlouval se starostou a jeho bratrem a se sebou samým současně. Ale čím blíž byl ke skále, tím víc se odpoutával od všech jiných myšlenek než dostat se k cíli. Zabít člověka je snadnější než zabít zvíře, říkal starostovi. To jsme se naučili od vás. Kolik proto má každé arabské proč? Prošel od návětrného kopce pole kryt třtinou kukuřičných klasů. Opakoval starostovi, co říkal Magdě Wilderové: Zabil jsem už víc lidí, nejen než jsem chtěl, ale i než jsem si jich dovedl představit. Nerad si k mrtvým představoval tvář.

Za chvíli věděl, že starostu nenajde, jen jeho bratra. (Už se chystal k oběma vesnickým děvkám, Waffě a Raffě.) Byl starosta mimo vesnici? S tím nepočítal. Zaznamenal první minus své mise. Rozhlédl se kolem. A se psem u nohy vstoupil do domu starostova bratra.

XVII

Vyhnal starostova bratra z postele a prstem na rtech mu ukázal, aby byl zticha. Pochopil to. Díval se na vyceněné psí zuby. Na pistoli v Johnově ruce. Podle pachu mohl Johny Cohen říct, že to starostův bratr pustil do kalhot. V očích měl hrůzu. Měl měkké zelené oči a slzel, ale neplakal. Třásl se strachem. Zpotil se na čele a pod krkem. Bylo vidět, že chce něco říct, ale s prstem na rtech Johnyho Cohena si netroufal.

„Přišel jsem si pro pár informací,“ řekl Johny Cohen. „Hledám pravdu.“

V domě bylo noční ticho, až na kuchyň. Johny Cohen věděl, že v kuchyni jsou ženy dost dlouho do noci.

„Mluvíš hebrejsky?“

„Ken, ano.“

„Chci to vyřídit jen s tebou, nikoho nevolej.“

Starostův bratr ze sebe nevydal ani hlásku. Jen přikývl. Měl na sobě velké bílé pyžamo s tenkými modrými proužky.

„Mluv tiše, šeptej, když zvýšíš hlas, vystřelím.“

Bratr starosty vyvalil své zelené oči.

„Jestli ti něco dlužím, přišel jsem zaplatit.“

Zůstával nehybný, jen se chvěl. Třásly se mu ruce i kolena. Ve vzduchu cítil smrt. Neodvážil se ani pohlédnout do chodby, která vedla ke kuchyni, vydlážděná velkými bílými kameny. Ohledával letce očima. Podle kombinézy poznal, kolik uhodilo. Nenapadlo ho to ve snu, jako by to nepřišlo na mysl ani jeho bratru muchtárovi. Vracel se mu obraz dvou židovských letců u kůlů. Přehrál si to v setině vteřiny. Proniklo jím neblahé tušení, očekávání věcí příštích.

„Kdo je v domě?“

„Žena, děti a služky.“

„Nelžeš?“

„Nelžu.“

„Budu se tě ptát. Chci slyšet pravdu. Odpovídej mi krátce, hned. Než napočítám do tří. Rozumíš?“

Kývnutí.

„Viděls naše dva letce?“

Bratr starosty mlčel.

„Raz, dva…“ Hlaveň pistole v Johnyho ruce se o centimetr pozvedla. Mířila na srdce starostova bratra.

Přitakání. „Ken.“

„Stříleli na vás?“

„Ne.“

„Přišli jako nepřátelé?“

„Lo. Ne.“

„Jak se sem dostali?“

„Měli nehodu. Porouchal se jim motor. Přistáli.“

Hlas starostova bratra Hamida se chvěl, v hrdle mu kolotala slina, kterou nespolkl. Slova ze sebe soukal pomalu. Tišil hlas.

Pach se rozšiřoval do celé místnosti. Pes zůstával u Cohenových nohou.

„Spadli,“ opravil ho Johny Cohen.

„Spadli,“ přisvědčil starostův bratr.

„Co bylo dál?“

„Zajali je.“

„Kdo je zajal?“

„My.“

„A potom?“

„Přivázali je ke kůlu.“

„Jednoho po druhém?“

„Jednoho po druhém.“

„Pak?“

Starostův bratr mlčel. Díval se do hlavně pistole. Na psa. Před Johnyho pohledem sklopil oči, které mu kalněly.

„Pak… raz, dva…“

Než mohl Johny Cohen vyslovit tři, otevřel bratr starosty ústa, chvěly se mu rty a třesoucím se hlasem ze sebe vyrazil:

„Čekali.“

„Na co čekali?“

„Na výslech…“

„Kdo mluvil první?“

„Nevím, nemluvili.“

„Nemluvili.“

„Nemluvili…“

„Kdo je vyslýchal?“

„Můj bratr. Starší vesnice.“

„Na co se ptali?“

„Neptali se.“

„Co se dělo?“

„Čekali.“

„Na co čekali?“

„Až je zabijou.“

Cohen mlčel.

„Zabili jste je?“

„Zabili je,“ vyrazil ze sebe starostův bratr, jako by Johny Cohen nerozuměl nebo neslyšel.

„Jak jste je zabili?“

„Sekerami.“

„Kdo?“

„Muži. Vojáci. Lidi. Starci.“

„A děti?“

„A děti.“

„Zabili jste je.“

„Zabili je…“

„Tys u toho nebyl?“

„Ne hned…“

„Co to znamená?“

„Přišel jsem, když už byli mrtví.“

„Když už je ubili?“

„Když už je ubili.“

„Co tomu předcházelo?“

„Přivedli je z pole.“

„A potom?“

„Potom můj bratr oba obžaloval a odsoudil.“

„Říkali něco?“

„Ne…“

„Kdo jim vyříznul jazyk?“

„Nevím. Přišel jsem až potom… Muži, starci a děti…“

„Kdo jim propíchl bubínky?“

„Starci… a děti…“

„Poznal bys je podle tváře a jména?“

„Snad…“ soukal ze sebe starostův bratr.

„Kdo je zmrzačil dole?“

„Starci, muži a děti.“

„Starci, muži a děti…“ opakoval Johny Cohen a spolkl slinu.

Pak: „Co mi k tomu ještě povíš?“

„Co chceš vědět?“

„Za co je tvůj bratr odsoudil?“

Bratr muchtára mlčel.

„Chceš mě informovat…? Nebo budeš zapírat a lhát…?“

„Mám rodinu…“ zašeptal.

„Máš rodinu… Máš rodinu…“

Potom: „Co se stalo s letadlem?“

„Vykradli ho děti a starci.“

„Muži se letadla nedotkli?“

„Vojáci. Sebrali papíry a odešli.“

„To je všecko, co víš?“

„Všecko… Přísahám…“

„Víc nevíš?“

„Víc nevím, přísahám při matce, otci, dětech, ženě…“

„U toho jsi nebyl?“

„U letadla jsem nebyl.“

Ještě ze sebe vytlačil: „Víc nevím… Řekl jsem všecko…“

Páchnul. Každým slovem a každou další vteřinou přibylo třesu všeho, co se v něm mohlo chvět, od očních víček, rukou, ohryzku, kolenou a těla mezi tím. Třásly se mu prsty na rukou. Nemohl to zastavit. Začaly mu cvakat zuby.

„Jak zabili prvního? Znáš jeho jméno?“

„Ne, nevím.“

„Přišels, až když zabíjeli toho druhého?“

„Nebyl jsem u toho.“

„Byli už nazí?“

„Byli už nazí.“

„Kdo je polil medem?“

„Už měli med na sobě, když jsem přišel.“

„Lezly po nich mouchy a hmyz?“

„Lezly…“

Bratr starosty se tvrdošíjně držel toho, o čem si myslel, že mu pomůže. Cohen věděl, že si nemá kde ověřit ani slovo z toho, co říkal, protože to, co neříkal, chtěl Johny Cohen vědět. V něčem chtěl mít jistotu, ačkoli zbytek stačilo si domýšlet.

„Starci otevřeli včelín…“ řekl starostův bratr.

„Tebe včely nepobodaly?“

„Mě ne.“

„Ty se nebojíš včel, když je pustí z včelína?“

„Ne tolik…“

„Odvázali jste je, když už byli mrtví?“

„Ne.“

„Jak dlouho jste je nechali u kůlů?“

„Než se mrtvoly začaly rozkládat vedrem.“

„To vám už nevonělo?“

„Ne.“

Johny Cohen vycítil, že se starostův bratr začíná vykrucovat. Rostlo nebezpečí, že ženy v kuchyni vyruší nebo probudí i jejich tichý hlas. Johny Cohen se divil, kde se v něm brala trpělivost vyptávat se i na to, co věděl. Starostův bratr věděl od první vteřiny, kolik uhodilo. Měl nutkání vykřiknout, zařvat, aby ho slyšeli, ale věděl, že to nemá cenu. Byl by v každém případě první, kdo dostane kulku. Bál se psa, byl to židovský pes. Napadlo ho, že tu pilot nemůže být sám. Také ho napadlo pozdvihnout nenápadně hlas, aby ho ženy v kuchyni zaslechly a došly pro pomoc. Tady byl pilot sám. Bez ohledu na to, kdo čekal venku ve tmě. Pochyboval, že by letec střílel na ženy. Nebo na děti. Přinesli si z Evropy nebo z Ameriky nebo z Austrálie jiné zvyky. Byly to cizí národy v arabské zemi. Hledal štěrbinu, kterou by se prokousal jako krysa. Díval se na letce, nevítaného a nečekaného hosta.

Bezděčně si cosi vytíral z koutku oka. Cítil, jak slzí. Věděl, že hlídky spí, přiopilé anýzem. Jinak by se sem letec nedostal.

Vlasy mu slezly, čelo zbrocené potem se zdálo vysoké, zbytek vlasů mu trčel nahoru hrůzou, zepředu vypadal jako skalpovaný.

„Kdo to řídil, říkáš?“

„Bratr.“

„Kde je?“

Nechtěl odpovědět. Domyslel si, že letec bude chtít vědět, kde je jeho bratr. To byla ta jediná možná štěrbina. Bleskla mu hlavou zrada. Ještě si může zachránit život. Uvolnilo to v něm zbytek obsahu střev. Z nohavice bílého pyžama mu vytékala břečka a zbarvovala tkaninu dohněda.

„Počítám do tří…“

„U Waffy a Raffy…“

Jeho hlas se propadl do nížin, ze kterých pramenil jeho strach. Místnost naplnil pach močůvky. Bylo nepříjemné vdechovat. Kromě toho, co z něj vytékalo a co neudržel, se pyžamo starostova bratra promáčelo potem. Teklo z něj, doslova.

Johny Cohen k tomu připočítal jeho zelené oči. Bezděčně se opřel ramenem o dřevěnou stěnu. Starostovu bratru se podlamovaly nohy v kolenou. Strach mu vysoušel hlas. Snad by jen šeptal, i kdyby chtěl křičet. Chrapot přecházel v pískot. V koutcích úst mu cukalo. Ale v jeho očích se objevily malé blesky. V duchu spřádal svou zradu slovo od slova. Nezachrání-li bratra, vyvázne alespoň sám. Nemyslel na rodinu. Myslel na bratra a co udělá židovský letec, když bratra prozradí. Jeho oči zeskelnatěly. Ještě si nebyl jist, že se zachránil. Jen se toho dotkl. Vzápětí věděl, že mu svítá naděje.

„Dovedeš mě k němu.“

„Teď?“

„Hned.“

„Vezmu si kabát.“

„Půjdeš, jak jsi.“

Pak: „Půjdeš přede mnou, po špičkách. Už nepromluvíš. Jdi!“

Starostův bratr pomalu rozhrnul záclony s korálky, opatrně, aby necinkaly. Zarazil se. Z nohavice mu vytékala nahnědlá břečka.

Johny Cohen mu přitiskl hlaveň pistole do středu zad. Někde se ozvala psiska. Džinžího pes nereagoval.

U dveří sykl: „Otevři.“

Z mandloně na zahradě vylétli ptáci.

Šli ke stavení obou sester. Vyvstala otázka, je-li tam starosta sám. Cohena nezajímal tajný neřestný život vesnice. Byl z něho v tu chvíli někdo jiný. Vedla je strouha, v níž teklo stále méně bláta, než vyschla. Cohen byl rád, že se zbavil pachu uvnitř. Dýchal ústy, aby to necítil. Vrhal pohledy do tmy zleva, zprava, aby se ujistil, že nejde do léčky. Stejně znenadání se ocitli před stavením prostitutek. V domě byla tma, až na dolní místnost, hned za předsíní.

Pes se držel Cohenových kolenou.

Popostrčil starostova bratra pistolí.

Nikde tu nebyly dveře. Prázdnou výplň místo dveří zakrývaly tmavomodré závěsy s ručně našitými stříbrnými kosočtverečky. Cohen si pomyslel něco o štěstí. Se starostou tu nikdo z mužů nebyl. Byli jen tři, starosta a obě ženy, uprostřed malé hostiny. Seděli na nízkých vypletených stoličkách, uprostřed stejně vyplétaný stolek.

Cohen popostrčil starostova bratra, aby pokročil tři kroky před něj, zašermoval pistolí a všem čtyřem nařídil, aby zůstali zticha.

Pes oběhl místnost s vyceněnými zuby. Díval se divokýma očima. Překvapení to bylo dokonalé. Johnymu Cohenovi také pomohlo nedbalé starostovo oblečení. Oběma prostitutkám Johny nařídil, aby si lehly na břicho. Starostovi ukázal pistolí ke stěně. Bratra postavil vedle něj. Rozmyslel si to a poručil oběma ženám, aby si s odstupem metru stouply každá z jedné strany vedle starosty a jeho bratra. Šermoval hlavní, aby věděli, že je má pod kontrolou.

Ze starosty vyklouzlo: „Co je?“ Neotesanost muchtára nezakryla směšnost jeho situace. Johny Cohen se ho zeptal, jestli umí hebrejsky. Uměl. Snad mu to bylo před prostitutkami trapné nebo mu bylo nepříjemné, že ho přistihli se staženými kalhotami. Nebo se ještě zcela nevzpamatoval z překvapení. Snažil se natáhnout si košili přes břicho a zapnout. Cohen sledoval jeho prsty. Starosta měl jiskrné černé oči, černé vlasy. Košile nešla přes velké břicho zapnout a Cohen mu poručil, aby se nehýbal. Ve starostovi bylo, navzdory rozepnuté košili, cosi velkopanského. Jak ho tu našli? Kde byly stráže? Psi? (Kromě židovského vlčáka.) Výcítil, co se zvrátilo, neblahý osud.

„Co se děje?“ opakoval starosta.

„Nevíš?“

„Ne…“

„Uvidíš.“

Muchtár měl silný, zvučný hlas. Spíš křičel, než mluvil.

„Co chceš?“ tázal se. Pistole mu odpověděla důrazněji než slova.

Oči mu náhle přestaly jiskřit a jeho hlas se ztlumil. Procedila se do něj úzkost. Domyslel si, že ho bratr zradil. Starostův bratr vypadal jako oušlapek. Výměnili si pohledy. Bratr sklopil oči.

„Co to má znamenat?“ zeptal se starosta tím druhým hlasem.

Cohena napadlo, že měl v hlase to, co bratr v kalhotách pyžama. Na stolečku stály nedopité sklenice s červeným vínem a talířky s kávou s kardamomem, sladké malé zákusky, baklava a láhev anýzu.

Starosta si všiml bratrových kalhot. Vdechl pach. Zpozorovaly to i obě sestry. Starostův bratr se díval před sebe skelnýma, skoro mrtvýma očima. Kdyby neslzel, mohl vypadat jako mrtvý.

„Nevím, co ode mě chceš.“

Starosta měl prohnané, přivřené oči, ve kterých jen probleskovala bezradnost, zlost a strach. Jeho rty chtěly vytvarovat slovo peníze. Kesev. To se mu zdálo východiskem. Spolkl ho, než mu je slina přinesla na jazyk.

„Přišel jsem si pro pravdu,“ řekl Johny Cohen. „Nechci zůstat nikomu dlužen.“

Opakoval si to předtím v duchu tisíckrát. Nahlas vyslovené to znělo mnohem ubožeji. Nebyla v tom velkolepost, kterou to mělo, když si to opakoval pro sebe.

I obě prostitutky zjevně rozuměly hebrejsky.

Bylo to skoro stejně ubohé jako to, co potkalo Ehrlicha s Morgensternem u kůlů. Jaké byly jejich poslední myšlenky? Jak se tvářili, když viděli sekery a nože, polití medem, ožíráni ovády, se sluncem v podhlavníku, žhnoucí paprsky na nahé kůži, rozbolavělí, mrzačení kousek po kousku, shora dolů? Bylo téměř nevkusné si to chtít znovu představit. Bylo to hnusné.

Starostovi bylo něco přes padesát. Podsaditý, s mohutnou zarostlou hlavou, zdravě opálený, s tvrdými napomádovanými vlasy a býčí šíjí, se silnými svalnatými stehny a černavým pohlavím, jak si nestáhl podolek košile.

Starostovu bratru mohlo být pětačtyřicet. Snad měli jednu matku a dva otce. Nebyli si podobní, kromě zátylku.

Konečně se starosta přemohl a dostal ze sebe: „Chceš peníze? Kesev?“ Rukama udělal gesto, že má na mysli hodně peněz.

A vzápětí: „Mám tu peníze.“

A aby to dovršil: „Dám ti všechny peníze do posledního pětníku.“

Vnikalo to do pachu z pyžama jeho bratra.

„Nech si svoje peníze,“ řekl Cohen. „Nepřišel jsem si pro peníze. Nepotřebuju tvoje peníze. Přišel jsem ti zaplatit.“

Ještě řekl: „Zaplatím ti správně. Ani míň, ani víc. Nezůstanu ti nic dlužen.“ Cohenovi se zdálo, že skoro moc mluví. Říkal to úsečně, přidušeným hlasem. Vůně nevěstince, zapálené svíce a homolky arabských kadidel, jimiž obě dámy vykuřovaly svůj salon, a naparfémovaných umělých květin v porcelánových vázách vytlačily ten druhý pach, nebo se s ním smísily.

Cohen měl pocit, jako by to všechno, co říkal a dělal, dělal zároveň někdo jiný. Skoro soudil i sám sebe. Jak se tváří a co dělá, když ho nikdo nevidí. Vnímal psa vedle sebe. Utajenou sílu zvířete, které čekalo na povel. Byl by to už měl rád za sebou, ale věděl, že to sotva začalo. Jenom si musel pospíšit. Muchtár se díval na něj a zároveň do ztracena, jako by místo Cohenovy tváře viděl plovák na vlasci nad udičkou. Nebo kulečníkovou kouli, která se zastavila na zeleném suknu těsně před otvorem, do kterého měla spadnout. Díval se dopředu s vystrčeným čelem, ale skloněnou hlavou, jako s kamenem na krku. Vynikal jeho zátylek.

Strhnout z hrnce poklici, opakoval si Johny Cohen. Hlavou mu bleskla představa Edgara Abrahama Atlase. Plukovníka Osera. Měl pocit, že má vnitřnosti plné dynamitu. Naskládal to do sebe a teď vybuchují bez doutnáku a zápalné šňůry jeden za druhým.

Starosta vyčkával. Tak příkré odmítnutí nečekal. Peníze jsou vždycky peníze. Neříká se, že jimi tihle lidé nikdy nepohrdnou?

V očích starostova bratra se objevil jantarově žlutý opar, jako by oslepl.

„Byla to slavnost?“ zeptal se Johny Cohen starosty.

„Myslíš tady?“

„U kůlů, vedle skály.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ řekl starosta.

„Zeptej se bratra, o čem mluvím.“

„Jsem starosta. Musím být u vesnických věcí.“

„Tys je soudil a odsoudil.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

Pak dodal: „Dělám, co musím.“

Mladší bratr prohodil něco arabsky, jako by zasténal.

„Mlč!“ poručil mu Cohen. „Mluv, až ti řeknu.“

„Řekl jsem, že jsem přišel až potom,“ řekl starostův bratr.

„Byla to záležitost vesnice,“ řekl chraptivě starosta.

„Tys poručil, aby je zabili. Bezbranné.“

„Nade mnou je rada starců.“

Starostův bratr se třásl. V poloslepých očích se mu kmitla naděje, že se vymluvil. Přišel až potom. Opakoval si to, jako by to tím byla pravda, o které přesvědčil Cohena, bratra i sebe. Jestliže je chce letec popravit, bude lepší, když zahyne jeden, a druhý se zachová staré matce a dětem. Vesnici. Starcům. Arabské věci.

Johny Cohen si přál to zkrátit. Nebylo to ani stručné, ani důstojné, jak chtěl. Rád by tu měl Džinžího. Zrzek by je postřílel možná beze slova.

Ale to bylo Johnymu Cohenovi málo. Viděl, že ho oba bratři odhadovali podle Džinžího psa. Pocítil ke zvířeti vděčnost. Za sebe by je neměřil hrnci v kuchyni. Nemohl si dovolit mrhat časem.

Místnost osvětlovaly kromě svící tři olejové lampy. Všechno se snažily provonět kadidla a vonné oleje. Cohen zaznamenával pohyby i nehybnost tváří obou žen. Nevypadaly vyděšeně, stály s pokorně svěšenými hlavami. Čekaly to stejně málo jako starosta.

Johny Cohen uvažoval, má-li vzít do bückera stočtyřky jenom starostu. (Proto nechtěl vzít ani Gugenheima, ani Herše Ringleho Harryho Morgenthaua, ani Danyho Polnauera.)

„Tys je odsoudil,“ řekl Cohen. „Ano, nebo ne?“

„Ne. Byli to všichni.“

„Kdo mluvil?“

„Vždycky mluvím. Musím mluvit. Čekají ode mě, že budu mluvit.“

„Kdo stál vedle tebe?“

„Všichni stáli vedle mě.“

„Tvůj bratr?“

„Všichni, jak říkám. Bratr, starci, ženy a muži a děti.“

„Shromáždils všechny na návsi u skály a kůlů?“

„Nemusel jsem. Stalo se to najednou, beze mne. Přidal jsem se.“

„Díval ses?“

„Všichni se dívali.“

„Dals odsouzencům poslední slovo?“

„Ne, nemluvili.“

„Víš, proč nemluvili?“

„Nemluvili.“

„Měls v ruce nůž?“

„Vždycky mám u sebe nůž.“

„Kdo ještě měl u kůlů nůž?“

„Všichni muži mají nože.“

„Celá vesnice má nože?“

„Muži i ženy, ženy v kuchyni.“

„Kolik lidí žije ve vesnici?“

Starosta chraptivě vyřkl číslo. Tři sta dvacet osm.

Zvenku byly slyšet kroky. Někdo sem běžel. Cohen ustoupil, aby viděl do záclon ve vchodu. Říkal si, že by neměl hýřit časem.

Byla to starostova žena. Byla bosa. Lem dlouhé černé sukně si držela zvednutý, aby jí nepřekážel v běhu, a teď ho leknutím svírala v křeči. Rozhrnula závěs. Strnula. Otevřela ústa. Překvapením nemohla vydechnout. Konečně pustila sukni k zemi.

Starosta projevil duchapřítomnost přistiženého manžela. Teď to nebylo ani stručné, ani důstojné, ale směšné.

„Jsem starosta,“ opakoval muchtár, asi pro ženiny uši. „Musím být u vesnických záležitostí.“

Pak řekl: „Je válka, byli to zajatci. Stříleli na vesnici.“

„Lžeš,“ řekl Cohen. „Nestříleli.“

Starosta se chytil naděje.

„Nic jsem neudělal,“ lhal. Věděl, že vypálil letcům oči, stejně jako jeho bratr. „Můžu ti vydat jejich dokumenty.“

Padala jiná slova, než Johny Cohen čekal.

„Jsem nevinný,“ řekl starosta.

„Jsem taky nevinen,“ připojil se bratr.

„Proboha,“ řekla starostova žena. „Máme děti.“

„Mám rodinu,“ řekl starostův bratr. „Devět dětí.“

Cohen se nezeptal, kolik žen.

„Máme šest dětí,“ kvílela manželka starosty.

Padla na kolena. Dívala se na manžela v košili, na obě ženy. Johny Cohen se bránil přívalu myšlenek na rodiny pilotů, pokud nějaké měli. Tady by nebrali v úvahu, že většina z nich je bez rodin. Nebo co se dozví Morgensternova rodina. (Ehrlich nikoho nemá.) Dostalo se to daleko od zubu za zub, oka za oko, doslova. Krev za krev. Starosta a jeho žena a bratr – všichni – se dovolávali rodiny. Nebylo to divné?

„Připravte se,“ řekl Johny Cohen k oběma mužům.

Starosta klesl na kolena proti své ženě. Také jeho bratr poklekl. Stát zůstaly jen obě prostitutky. Starosta se kryl svou ženou. Ta mu objala nahá kolena a nepřestávala kvílet. Držel si ruce v klíně, aby se zakryl.

Starší ze sester Raffa řekla: „Alláh je velký. Allah akbar.“

Připojila se její sestra Waffa.

Z nohavic starostova bratra vytékalo zelenohnědožluté bláto, řiďoučké loužičky.

„Nezabíjejte mě, mám peníze,“ chrčel starosta.

„Máš rád židovskou krev?“ zeptal se Johny Cohen.

Vážil, kolik má času. Jestli by zvládnul spoutat starostu a bratra a naložit je a odevzdat plukovníku Oserovi do kanceláře. Co kdyby na cestě k aeroplánu někoho potkali? Musel by jim nechat volné nohy, svázat jen ruce. Chtěl říct starostovi, že při popravě jejich kluků měl sílu za sto, dneska ani za deset, ani za jednoho, za sebe. Co za něj neudělá sekera a nůž, nesvede. Má na to lidi. Vesnické starce, ženy a děti. Starostovy kalhoty z drahé látky visely na věšáku.

„Viděls už hodně zabitých,“ řekl Cohen ke starostovi.

Pak řekl jeho bratrovi: „Svině se ráda válí v bahně.“

Starosta zavřel oči. Jeho žena teď vzlykala. Starosta znovu otevřel oči a bylo vidět, že přemýšlí. V letcových slovech slyšel bezedné opovržení. Cítil z místnosti smrt. Viděl Cohenovu pistoli, psa. Obě prostitutky se začaly modlit.

„Mám tu hodně peněz a dám ti je všechny,“ opakoval.

Nepřestával mu nabízet peníze. Znamenalo to dostat se k saku nebo do kapsy u kalhot. Držel se peněz, utkvělé myšlenky, své stěžejní možnosti, které málokdo odolal.

„Nezabíjej mě, mám peníze,“ opakoval. Venku slyšel vítr.

„Stůj,“ křikl Johny Cohen.

Starosta se nezastavil.

Natáhl ruku k věšáku a strkal obě ruce do kapes u saka, jako by nevěděl, ve které kapse je má. Hlavou mu hučelo arabské přísloví, že ještě nepršelo, ale už viděl mraky.

„Mám váček s penězi,“ mumlal.

Měl skutečně váček s penězi, z něhož chtěl zaplatit prostitutkám. Ale také pistoli s pažbou z bílé perleti.

Johny už neměl na rozmyšlenou. Byly to zlomečky vteřin. Byl jeden na dva muže a tři ženy. Nemohl uvažovat o starostově srdci ze zlata a svědomí ze stříbra nebo olova. O lvu vesnice, který v žádné bitvě nevypustí duši, jsou-li zajatci přivázáni ke kůlu a nemohou se bránit. Uřízne jim pohlaví. Nemá kolem sebe hory, ale sám sebe jako horu vidí. Čím chce být, vítr v bezvětří, co pro starostu znamená horda vesničanů, aby se zdál pevnější než skála a nikdo z něj nevylomil ani křemínek.

Džinží u bückera stočtyřky se zrovna díval na hodinky. Není tam Cohen příliš dlouho? Nevyskytly se tam nepředpokládané zádrhele? Najednou uslyšel štěkot, v němž poznal svého Abdalu, a slyšel dva výstřely rychle za sebou a potom tři dlouhé a jeden krátký hvizd.

Pes přiběhl rychleji než Johny Cohen. Stačil ještě oběhnout místnost, přičichnout ke krvi, jíž se smáčela starostova žena, když jí manžel padl v košili hlavou do klína, tváří do její černé sukně. Pes větřil pachy voňavek obou sester. Obě se opřely zády o zeď, než se objaly, šťastné, že zůstaly naživu. Vyběhl společně s Johnym, ale byl rychlejší. Oba zmizeli v šeru, které začalo řídnout, člověk a zvíře. Johny Cohen jen letmo uvažoval, kolik lidí výstřely vyplašily.

Na obzoru se začala sbírat písečná bouře. Měli nejvyšší čas odletět.

XVIII

Přistávali minutu nato, co jádro bouře přešlo a vítr ředil písek. Snažili se bouři obletět. Nad Jeruzalémem měl stroj poruchu.

Džinží se ani moc nevyptával. Čekal, co mu Johny Cohen svěří. Být po jeho, nemazlil by se s nimi. Z vesnice sotva odstartovali. Cohen nešel rovnou nahoru, kvůli něčemu se ploužil nad poli a pustinou. Zápasil s bouří a soustředil se na to. Nebo s ním lomcovalo, co se stalo? Aeroplán se houpal ze strany na stranu. Chvílemi se propadali a Zrzek by byl radši o pár set metrů výš. Pes skučel a chvěl se. Džinží ho vzal mezi kolena a tiskl.

„Čeho se bojíš?“

Džinží Abdalu rozmazloval. Krmil ho italskou čokoládou, uzenkami z arabských řeznictví v Haifě nebo řeznických krámů ve východním Jeruzalémě, dokud to šlo, někdy škvarky, pokud je nezhltl sám.

Johny Cohen a bücker stočtyřka zápasili s nečasem. Motor dostával zabrat.

„Zas jedna ruská ruleta,“ okomentoval to Zrzek.

„Vždycky je to složitější, než čekáš,“ hučel Johny Cohen.

Pomohlo jim, že letěli bez nákladu. Neměli zbytečnou přítěž. Džinží říhal.

„Zvracet budu až dole,“ soudil.

Navzdory přídavné nádrži jim docházelo palivo. Pak začal unikat benzin a selhávat plyn. Přicházelo to pokaždé najednou, trojice poruch ještě nebyla nejhorší. Johny Cohen se dovolával své slunné povahy, kterou dostal spíš od maminky než od tatínka. Nerad střílel do lidí, ale musel. Poškodila se jim přídavná nádrž, teklo z ní.

„Beseder,“ opakoval Johny Cohen. Ještě se drželi ve vzduchu. Kdyby to padalo, oznámil Zrzkovi, nestačí se ani posrat. To Zrzka povzbudilo. Uchechtl se, jako by letěli na polštáři.

Přistávali s potrhaným trupem. Z toho neměl (později) Viktor Borge radost. Ujišťoval je, že po válce s tím praští. Leda by mu zvedli apanáž. V něčem se Borge proti Cohenovi zatvrdil. Vylezli z kabiny v podroušení. Kupodivu to na pevné zemi přijal nejlépe pes. Otřásl se, zavrčel a byl navýsost spokojen.

„Co bylo?“ zeptal se Borge, na obrovité postavě obrovitou hlavu, velká ústa a ještě větší šedé oči, zrudlé únavou. Nespal. Čekal na ně nerad, ale čekal. Nemusel.

„Podívej se na to,“ řekl Cohen. „Sotva jsme doletěli.“

„Proletěli jste tou bouřkou? Tak to bude nažrané písku.“

„Je to nažrané písku. Promluv tomu do duše.“

„Aeroplán nemá duši.“

„Když myslíš.“

„Když to tak vidíš,“ přidal se Zrzek.

„Podívám se na to ráno.“

„Fůra času. Když nevypukne válka,“ řekl Cohen.

„Jdu se vychrápat,“ oznámil Džinží. „Potřebuješ mě?“

„Zatím ne,“ řekl Cohen.

Zrzek se obrátil na Borgeho: „Abys našel čerta, musíš do pekla. Nerad říkám ráno dobrou noc, lajla tof. Ale co se dá dělat.“

A šel se psem po boku do svého baráku. V místnosti přehlédl Johny Cohen obě postele. Obě byly prázdné. Dany Polnauer seděl u jeho stolu. Nespal. Deky ležely, jak je večer opustili.

„Přinesl jsem ti parádní arabskou pistoli.“

„Dík.“

„Pozor je nabitá, nemá pojistku.“

A pak: „Tamtu mi musíš vrátit, ta je armádní. Tuhle mám navíc.“

Bílá perleť se leskla. Byl to nový kus, ještě neohmataný. Hlavní prošlo jen pár střel.

„Ta pistole je ještě panna. Nebo skoro.“

„To jde?“ chtěl vědět Dany Polnauer.

„Všechno jde, když se chce.“

„To jsme zpívali v Terezíně,“ řekl Dany.

„V Anglii to byla reklama na margarín pro lidi, kteří si ho ze začátku ošklivili.“

Zívl.

Začal se svlékat.

„Ráno se sejdeme na kafi.“

Dany Polnauer si prohlížel pistoli, ze které Johny Cohen vyjmul náboje a dal je stranou na stůl.

„Vyrobili to v Anglii pro nějakého arabského šejka. Byl by si do mě rád střelil, kdybych ho nechal. Taky abych nevnuknul nějakej špatnej nápad těm dvěma prostitutkám, o kterých mě zpravil Gugenheim. Ví, kde co na které adrese najdeš. Co kdyby je napadlo zastřílet si?“

Ospale prohodil: „Pro vojáka je zbraň jako ruka. Čistí ji, plive na ni, krvácí na ni. Původně jsem ji chtěl dát Džinžímu. Nechci, aby s ní někoho dostal. Je tvoje. Dělej si s ní, co chceš.“

„Dík,“ opakoval Dany Polnauer.

„Šlo to jako po drátku,“ lhal Cohen.

Pak řekl: „Voják dělá dvě věci: zabíjí a umírá. Zbabělec dělá jen jednu: přežívá za větrem.“

„Na tos přišel sám?“ zlehčil to Dany Polnauer.

„Usilovným přemejšlením.“

Na stole viděl své dopisy, které tu Danymu nechal na přečtení. Ten navrchu mu něco říkal. Očima zavadil o řádky.

„To je fakt, že když je něco doopravdy, je to napořád, i když lidi jsou každej už někde jinde. Holky v Čechách si v dopisech rády povídají. Tady je to věcnější. Jaká země, takové zvyky. Různá psychologie.“

Podíval se na druhou stránku psaní: „… Je krásný den. Ležely jsme tu s maminkou na prknech na vodě. Cítím slunce jako tebe a nechce se mi dovnitř. Každou chvíli zavírám oči a ty mě líbáš a miluješ… Je mi, jako bych se dotkla tvojí ruky nebo si položila hlavu na tvoje ramena a cítila tvoje ruce kolem sebe. Ráno, když se probudím, se mi zdá, že všechno, co dělám, má smysl, jen když mě máš rád…“

„Hm…“ zamumlal. Znělo to unaveně.

Pak: „Nechci, aby se mi život rozštěpil na tady a tam, ale asi se nedá nic dělat.“

Nakonec: „Duše a tělo. Pro Borgeho nemá aeroplán duši.“

Potom si šel opláchnout hlavu a ruce a řekl: „Ty dvě kurvy budou vidět můj ksicht před sebou dlouho. Taky ta starostova ženská. Načapala ho in flagranti. To jest kalhoty dole, sako na věšáku, jen v košili. Péro na klobouku… cha cha… Šla za ním do hanbince. Někdo ho udal a poradil jí, aby tam nechodila hned, ale až dlouho po půlnoci. Nečekala, že ho uvidí s kalhotama dole. Naštěstí u toho nebylo jeho šest dětí, jen ona.“

Ještě řekl: „Měl by ses zeptat, jestli nemám výčitky svědomí.

Mám, vždycky, ale nikdy ne dlouho.“

„Byla to dlouhá noc.“

„Jasná zpráva.“

Ještě utrousil: „Ručím ti za to, že ty dvě běhny odpřisáhnou, že starosta a jeho bratr umřeli jako mučedníci… Všichni si dopisujou Tisíc a jednu noc, pohádky pro dospělé.“

Na Johnyho Cohena čekala obálka s podpisem plukovníka Osera na zadní zalepené straně, na přední se slovem Důvěrné. Rozvědka zjistila, co se stalo pilotům Ehrlichovi a Morgensternovi po nouzovém přistání ve vesnici Kasib al Sámid. Selhal jim podvozek. Letadlo si rozbilo předek. Vesničané je vytáhli dřív, než se aeroplán vzňal.

Cohen si spočítal, proč mu to Oser nedal, než vyletěl. Uváděly se tu podrobnosti. Ubodali je vidlemi. Než jim vyřízli jazyk, prosili, aby je nechali naživu. Těch pár slov uměli arabsky. Starostův bratr a starosta křičeli, že nejsou ovce. Mají svou čest. S vlasy jim urvali i skalp. Řvali, čím je pro ně půda svatá. Uřezali jim pohlaví. Na chuchvalce krvavého masa se seběhli psi, kočky a krysy, v noci šakalové. Muži pili, jedli a krkali. Děti zpívaly vlastenecké písně, které je naučili ve škole, se slovy o hrdosti, cti a odvaze. O činech příštích legend. Byly u toho ženy, kromě dvou prostitutek, které vesnice vyvrhla ze svého středu. Pak starosta a jeho bratr uspořádali hostinu pro celou vesnici. Dětem se z přejedení nafoukla bříška… a tak dále a tak podobně, až do konce.

Cohen zastrčil hlášení zpět do obálky. Ano ano, ne ne. Jak říká JLK, všechno je tu naštěstí černobílé. Horší by bylo, kdyby pro každou akci byly nejrůznější varianty, místo jedné možnosti – ejn brerá – dvě.

„Kdy tu byl Oser?“

„Nebyl tu.“

„Kdo mi to položil na stůl?“

„Dal mi to pro tebe.“

„To už ti teda věří.“

Cohenovi se něco nelíbilo. Napadlo ho, že se možná nelíbí sám sobě. Jeho kombinéza se válela uprostřed místnosti, kde ji ze sebe setřepal.

„Byli tu Herš Ringle a Gugenheim?“

„Ne.“

„Kleopatra nebo Lehava?“

„Ne.“

„Nikdo?“

„Vypadá to tak.“

Cohen říhnul. „Musím mít v břiše žáby. V písečné bouři bych ti nedoporučoval lítat. Neposlal bych ven ani psovody. V přídavné nádrži se udělala díra, ani na nás nemuseli střílet. Ještě že tu nemáme Alpy nebo Mount Everest.“

Opasek s pistolí si pověsil na lenoch židle. Podíval se do skříně na své čisté složené košile. Ale zůstal nahý a vlezl si do postele a přetáhl přes sebe prostěradlo.

Myslel na Kabalovy průpovídky. Ryby nespolkne loď. Kdo loví s kočkou, uloví krysu. Nezabíjej víc masa, než stačíš osolit. Z každé tvářičky se do rána může stát bílá kost.

„Splašili se koně,“ řekl Dany Polnauer. „Běželi napříč letištěm.“

„Vidíš, pořád se tu něco děje.“

Vysvětlil Danymu, že při přistání se dosedá na tři body. Na všechna tři kola najednou. Do té doby se stroj podrovnává, aby se dorovnal do horizontu, a ubírá se plyn, aby stroj klesal rovnoměrně k těm třem bodům.

„Nepřišel ani Tanenbaum?“

Okusoval si nehty.

„Ne, co jsem tu byl.“

„V Anglii hrál na housle. Dostal správnou Kinderstube. Jak se na anglický židovský chlapečky sluší. Než tenkrát letěl, uložil si housličky do skříňky, aby je měl jako ve vatičce. Po náletu potřeboval minimálně šest dní, aby z nich vyloudil tón.“

Prohlížel si, jak si okousal nehty. Skoro do krve.

„Příměří ti radí zahodit kompas, že už ho nebudeš potřebovat. V nebezpečí ho nepustíš dvacet čtyři hodin z ruky.“

Ještě se zeptal: „Myslíš si, že budeme žít jednou v míru se Sýrií, Egyptem nebo Irákem a Filištínci?“ A pak: „Chtěls být taky pilotem?“

„Řekli mi, že nemám nejlepší oči. Leda bych byl navigátor.“

„Můžu tě naučit lítat, jestli chceš.“

„Dík.“

„Nejdřív se musíš naučit skákat. Z okna, ze střechy. To je ta snadnější část. Nesmíš roztahovat nohy, když dopadáš. Nebo zůstat štajf. Mně přivazovali k noze esšálek, aby to při dopadu cinklo. (Abych to snad nezmeškal.) Nebezpečí se dá zvládnout nejlíp, když mu rovnou vlezeš do zadnice.“

Usínal s pocitem prázdna, kterému nikdo nerozumí, a naplnění, jímž si nemohl být jistý.

Spali dvě hodiny. Ve slunci a chamsínu se spát nedalo.

XIX

V jídelně u snídaně se Johny Cohen nechal slyšet: „Zhaslo mi to nad Givat Šaul. Najednou nešlo přidat ani ubrat. Odhadnul jsem vítr a přistál zprava.“

Meteorolog Schlagendorf kýval. Myslel na to, co Cohen říkal, a na tisíc dalších věcí. Navigátor Tanenbaum si vzal cukřenku.

„Přijela loď z Marseille, cukru dost.“

„Tak na tři dny,“ řekl Šraga Schlagendorf.

Navigátor si přitáhl ještě slánku s olejem. Při snídani si počínal obřadně. Byla to pravda: měl Kinderstube. Ovládal Rules of Civility. Nemlaskal a nešeptal si u stolu se sousedem a držel lokty u těla. Oslazoval si čaj, rozkrájel si rajčata na půlky, pak čtvrtky a osminky a nechal je padat do polévkového talíře. Zamíchal to lžící, aby se olej dostal na dno.

„Viděli jsme to,“ řekl Cohenovi.

„To jste hotoví vyzvědači. To jste snad nešli spát?“

Najednou viděl, že to nebylo takové tajemství, jak původně chtěl. Borge? Herš Ringle Harry Morgenthau? Gugenheim? Oser? Kleopatra nebo Lehava, Ruth Cipora Majerovičová? Jankele Loewy Kabala?

Cohen se obrátil k Polnauerovi: „Při přistání musíš mít vyhlídnutý místo a výšku. Snažil jsem se to udržet nahoře, než se udělá světlo. Mít spojení bylo to jednodušší. Jeruzalém je shora přehlédnutelné městečko. V Olomouci nás učil instruktor čekat, až dojde benzin. Zmenšíš tím nebezpečí exploze.“

„Dávám ti trojku z mravů,“ řekl meteorolog Šraga Schlagendorf, jako by špatně odhadl počasí. „Dvojku z přistávání. Viděl jsem to.“

„Slušný lidi ráno spí,“ pravil Cohen.

Tanenbaum žvýkal způsobně svoje ranní rajčata, aby do sebe dostal vitaminy.

„Jak říkal roťák v Žatci: Matko, rozsviť, jsem posranej, nebo tonu v krvi. Vyšetřovali by to na dlouhé lokte. Než by dospěli k názoru, že to zavinil pilot. Jako obvykle, když se nemůžeš bránit. Vždycky jde o velký peníze.“

Jídelnu plnily vůně posledních jídelníčků: včetně hadru, kterým Edgar Abraham Atlas vytíral podlahu. Chraptěl a ohrnoval své velké rty a funěl.

Cohen pozoroval dvojici Gugenheim Morgenthau, jak se blíží k jídelně. Pět metrů v závěsu za nimi šel plukovník Oser s cizím důstojníkem z Hajarkonu. Toho tu ještě neviděli. Přicházelo pár holek z dílny mechaniků. Uměly spravit všechno.

„Vidíš ty vyměřovací kolíky?“ zeptal se Polnauera. „Na polním letišti v Berševě,“ dodal Cohen, „se přes noc ztratily. Vytrhal je kluk jako ty, novej přistěhovalec, se svou milenkou, kterou si potom vzal. Stavěli jednomu paďourovi zeď, aby přehradila nehašený vápno od hašenýho. Neměli ani kýbl, ve kterým by míchali cement. Nemluvě o vodě. Jen trochu dříví. To ukradli a rozřezali telegrafní sloup, naštěstí teprve položenej, připravenej k zapuštění do země. Někdo jim musel pomoct ty kolíky vyrvat. Nejspíš jeden jejich známej mladej pilot, to zase jako já. Objeli to v jeho džípu. Z lásky k nový vlasti vytrhali jen asi každej třetí. A pak hloubili tu grůbnu. Ten kluk chtěl tý frajli dokázat, že se o ni bude umět postarat, ale musí mu kapku pomáhat. Vodu si brali bez dovolení u souseda asi padesát metrů, polovinu jí cestou vybryndali a celí se pocákali a byli veselí. Za tři dny to měli zhruba hotovo. Až na to, že ta zídka spíš připomínala věž v Pise. Aby to nespadlo, než je vyplatí a oni zmizí, vyztužili to zbytkem kolíků. Nenechali tam ani jeden. Snad ta holka potřebovala ještě prádlo nebo spravit zuby, co já vím. Dostali deset anglických liber. Moc se jim to nelíbilo. Ten kluk řekl, že líp to nešlo. Taková kurvička.“

„Kdo?“ vložil se do toho Tanenbaum.

„Neměli si co vyčítat,“ vycenil zuby Cohen.

Gideon Ewald Oser s důstojníkem a dvojice pilotů už už vcházeli do jídelny.

Danymu Polnauerovi svitlo. Cohen se díval svýma rošťáckýma černýma očima. Trochu mu v obou kukadlech popraskaly žilky.

„Jestli mě nejdou zavřít, tak mě povýší,“ dodal. „To bych byl ode dneška král. Melech. Le roy. The King. Nebo králík. Nedám nikomu ani kolík. Natož abych objížděl letiště a mohli mě obvinit coby spolupachatele.“

Bral si chleba. Bylo vidět, jak si v noci okousal nehty. Měl strach, že ho degradují? Izraelské letecké síly neměly piloty nazbyt. Cohen patřil k těm lepším.

Edgar Abraham Atlas mu přes rameno podával čerstvou horkou kávu v plechové konvici.

„Co hlásí v rádiu?“ chtěl vědět Cohen.

„Máme se stáhnout ze všech míst, která jsme obsadili, nebo nás nakrmí pískem a kamením a takhle vytížený, jako vlka v Červený karkulce, hodí do moře. To bych asi klesnul ke dnu, počítám.“

Gugenheim, Herš Ringle a plukovník s důstojníkem vstoupili.

„Stáhnu si leda kalhoty,“ řekl Cohen.

„Ne tady, prosím tě,“ pronesl meteorolog Schlagendorf.

Herš Ringle a Gugenheim si podali ruce s Cohenem. Pozdravili se s Danym Polnauerem. Za neznámým důstojníkem z Hajarkonu vcházel Džinží s vlčákem Abdalou. Oser se zdravil se všemi. Herš Ringle si upravil nosní chrupavku zleva doprava, pak špičku maličko vrátil. Sedli si ke Cohenovi na volné židle u stolu.

„Ty tvoje kurvičky byly doma, Gugenheim, ale neřeks mi, že už mají po sezoně. Vyřídil jsem jim tvoje srdečný pozdravy. Byly dojetím bez sebe. Obě slzely. Kdyby sis udělal volno, šly by s tebou obě najednou.“

„Dlužíš mi tři aspiriny,“ řekl Gugenheim.

„Dal sis na čas,“ utrousil Herš Ringle. Rozevřenou košili byly vidět čtyři řady bradavek. Musel na ně být pyšný. Fakticky vypadal jako vlčí samice.

„Nemáš snad dost času? Kdo tě honí?“ zeptal se Cohen.

Podíval se na plukovníka Osera. (Ten druhý důstojník byl taky plukovník.)

„S ženskýma mi to pořád v noci ještě nevychází. Když slyší tu francouzskou gramofonovou desku, cos mi věnoval, padnou sice do postele, ale buď už spím, nebo u toho nejsem, nebo je to někde jinde s někým jiným.“

Dany Polnauer si všiml, že když Johny Cohen bral z košíčku chleba, chvěly se mu prsty. U stolu panovalo všeobecné porozumění.

Ztlumené uznání něčeho, s čím souhlasili. Edgar Atlas poslouchal rádio, kdy se to dozví oficiálně. Čekal na jméno Kasib al Sámid. Zaznamenal zprávy z míst, kde se zastavila fronta, kolikrát kdo porušil příměří. Plukovník se s tím druhým plukovníkem bavil plynulou hebrejštinou.

„Nenapsali ti náhodou do posudku, že máš potíže při sžívání se s personálem?“ zeptal se Cohena Gugenheim. „To mi totiž napsali, když jsme měli za úkol zalesnit prales Boubín.“

Vložil se do toho Herš Ringle Harry Morgenthau: „Tu sexuální referentku, která tě měla na starosti, pošli školit do Švédska.“

Plukovník Oser si najednou vložil tvář do dlaní, opřen lokty o stůl. Mlčel a v duchu analyzoval družnost nebo náladu, které nemají barvu ani vůni, ale jsou, jen se nedají vzít do rukou, ochutnat. Čekal, až mu kuchař přinese konvici s kávou. Vedle plukovníka se usadil mechanik Viktor Borge. Rozhlédl se kolem stolu.

„To je můj bratr, Franz Borge.“

Důstojník se pousmál a uklonil jen hlavou.

Bylo cítit čerstvou praženou kávu. Byla to silná, příjemná vůně. Plukovník dal Cohenovi ruku kolem ramenou. Jako student fyziky četl Dostojevského Zápisky z podzemí. Vštípil si do paměti řádky, že člověk není jen rozumová bytost. Nedá se vypočítat dopředu. Nelze s ním manipulovat proti jeho vůli, i kdyby to mělo sloužit k jeho prospěchu, ve jménu vyšší myšlenky nebo pokroku. Uvažoval, jestli to má dát Cohenovi na vědomí. Bohužel, myslel si plukovník Oser, to platí pro všechny, včetně přátel i nepřátel. Příznivců i soupeřů. Nejsme všichni předvídatelní a nevyzpytatelní? Myslel si plukovník. V armádě některá tajemství lidského mozku pomáhá vyřešit rozkaz. Jeho účel je jasný. Společný rozum. Pokud něco takového existuje. Protože některé rozkazy vojáci přehlížejí, jako kdyby nebyly nikdy vydány. Například pokyny o kázni. Všechna proč s tím spojená, aby vedla k nezvratným proto.

„Ve vojsku jsem, s kým musím,“ zavrčel Viktor Borge na Johnyho Cohena.

„Děláš to dneska s kardamonem?“ zeptal se Cohen kuchaře.

XX

Pracovní den na letišti ve válce i v příměří začínal ve čtyři ráno. Dany Polnauer sledoval vedle Johnyho Cohena východ. Slunce se vylouplo z řiďounké a průhledné jitřní mlhy, ze světla bez stínů, a všechno se rozsvítilo maličko do ruda. Ale jen na pár vteřin. Potom protkalo slunce světlo stříbrem a jasnými démanty. Včera si Dany Polnauer zapsal, co si myslel, že by potřeboval. Pochyboval, že by na to hlavní mohl zapomenout, ale dával přednost černému na bílém. Vnucovalo mu to stručnost nebo věcnost, podle hesla méně je více. Párkrát začal, a zahodil to. Až když měl za to, že se chytil, psal dál. Šel si pro to do války a dávalo mu to příjemný pocit, že si za každou řádku platí. Mělo by to být znát, možná mezi řádky, duší slov. To jeho byla jen loďka, země a válka byly moře, po kterém se plavil. Slunce se objevilo jako královská koruna v podobě koule na kopci, zalilo růžovým, nazlátlým světlem Jeruzalém, polní letiště a vrchy kolem.

„Za chvíli bude vedro,“ prohlásil Cohen prorocky. „Jasná zpráva.“

Pak: „Ta moje holka fakticky věří v ty potvory, jak si to v Saná namlouvají od dětí až po stařečky. Duchové, příšery a zrůdy řádí v nedostupných horách. Slyšels o těch, kterým říkají tahi? Já ne, až od Kleopatry. Ty žerou lidi, kromě panen. Věří v neviditelné ostrovy, které je chrání před nájezdy nepřátel. To by ses nasmál. Bere to doslova. Ty čarodějnice-lidožroutky, co otěhotní, rodí kočky s obrovským pohlavím. Skoro se stydí o tom mluvit. V lepší společnosti by o takových vyprávěnkách pomlčeli. Je to legrácka, když se jí na to vyptávám. Není to žádnej folklor, je to svatá pravda, tvrdí. Ví, že skončím u těch koček, u toho, co mají dole tak velké. Některé z těch příšerek a strážných duchů jsou vegetariáni. Nežerou ani ryby. Ojídají listí kolem kytek a jsou chlupaté. Ale většina jich je na maso. Mají pohlavní styk s otcem a bratry. O tom tam dole se zásadně nebaví. Když o tom začnu, tváří se, že mi dá facku.“

„Holky jsou někdy upjaté,“ soudil Dany Polnauer.

„Já tomu říkám jinak. To není její případ. Má svoje svatyně, do těch tě nepustí a nenechá na ně dopustit. Nevěří, že by ji to duchovně povzneslo, kdyby to hodila za hlavu nebo zapomněla. Kino je jen kino. Na plátně jsou stíny a světla herců, dvacet čtyři obrázků za vteřinu, aby se to hejbalo. Je to pro ni živé. Nedá si říct. Mě viděla: měl jsem ty vyrážky. Tváří se, že ví o mužském těle víc než chlapi. Možná. Za sebe znám její tělo jen zvenku.“

Potom: „Za tisíc let se toho v tomhle směru moc nezměnilo. Leda prádlo a mejdlo. Ruth Majerovičová vykládá holkám o vyšší duchovní energii ženy. Holky jí to žerou. Chlapy z těch senzací vylučuje. Vykládala, že to není náhoda, když Máří Magdalena, vyhlášená běhna, byla tomu se svatozáří nejmilejší. Armádní rabín jí doporučil, aby si vybírala vhodnější symboly. Vrcholem lidskosti ergo kladívko tělesnosti je pro ni matka. Posvátnost ženského těla, porody, děti, samozřejmě to předtím, ale jako slavnost. Nic, co by mohlo připomínat zvíře. Proklet budiž, kdo by opovrhoval chlupy. Proti tomu nic nemám, třeba jsem si svou matku moc neužil.“ Dodal: „Jaktěživ se nezamiluje, ale holduje občas tělu. Jak se říká: Když chytne stará stodola, je to fofr.“

„Takových je hodně,“ prohodil Dany Polnauer, jako by se za to současně omlouval. „Jasná zpráva. Všecko se nakonec točí kolem genitálií. Jankele Loewy má pravdu. Na Freuda nedá dopustit. Mužství a ženství. To žádná válka ani náboženství nevygumujou. Ošemetná zbraň všech holek. Zdroj moci. Kam se hrabou ty jemenský čarodějničky, co všechno sežerou, jen panny nechaj stát. Je to posvátnej střed všehomíra.“

„Oltář,“ přisvědčil tlumeně Dany Polnauer.

„A kdo by to haněl, je vůl.“

„Někdo má sex místo modlitby.“

„Ty?“

„Leckdo.“

Usadili se na konec stočených gumových hadic na benzin. Cohen vyzvedl u Edgara Atlase dvě americké plechovky s kávou, která se ohřála, když konzervu otevřeli.

„Amerika,“ řekl Johny Cohen.

Kousek od nich plnili zbrojíři a mechanici nábojové pásy do palubních kulometů. Cohen s Polnauerem museli Kabalovi podržet konec řemenu, na kterém si brousil břitvu, ještě z Polska. Odstávaly mu uši jako honícímu psovi. Při holení, s malým obličejem jako zestárlé děcko, pronášel průpovídky zahrnující řecké filozofy, římské kronikáře, židovské učence starověku i středověku, proti kterým se nemohla namydlená oběť bránit. Začal v Sosnovicích, kde se narodil. Židy tam neměli rádi, dokud žili, i potom, co už nežili. (Až na světlé výjimky, ale to by nesměl nikdo nakouknout do nejvyšší hierarchie.) Mělo to své přednosti. Stačí vzít v potaz počasí. Deset měsíců deště, krupobití, hromy a blesky ve dne v noci, zbytek slunečné léto, asi pět dní. Notorické problémy socialismu: jaro, léto, podzim, zima. Písečnou bouři mohli zažít tak virtuálně na stránkách a obrázcích zeměpisného časopisu. JLK prorokoval, že se nadále nebudou číst romány, ale knihy se budou podobat magazínům, všehochuť. Eseje, životopisy, lékařské nálezy a podobně. Pár notorických míst upadá pomalu, ale jistě v zapomenutí. Ti, co tam byli, si to oškliví podnes, a co tam nebyli, těm to bylo už tenkrát šumafuk. Jen místa na mapách: Treblinka, Auschwitz-Birkenau. V předválečném městečku Osvětimi se narodil mechanik Gabriel, jehož rodiče se sem včas vystěhovali, aby jim náhodou nezapálili stodolu i s rodinou, jak se občas v Polsku odehrálo. Občan všechno snese, včetně střídání režimů a vlajek z hranic, ale nebude vracet nikomu, k čemu si jednou pomohl. JLK si občas připadal nepřípadně, mládež si na vzpomínky nepotrpěla, dobře jim tak. Lidi si chtějí žít svůj život pokud možno bez výstřelků. Život jde dál, není-liž pravda.

Nebude je tím mlátit jako klackem přes hlavu, mají svých starostí dost. Ale stejně, soudil Kabala. Měli by vědět, že jsou v Polsku poválečná místa, kde zabili lidi, kteří přežili lágry, protože chtěli zpátky své věci.

V Evropě se na to taky brzo zapomene, na to by mohl dát Jankele Loewy pravičku do ohně. Na řeči v hospodě u piva to není. Úroda se vyvedla, pole byla správně pohnojená. (Popel je taky hnojivo. Nemluvě o té spoustě mrtvých, kteří nemají hrob a utěšeně hnijí.) Půda je celkem úrodná. Vydatné deště pomáhají. Stačí krátké léto, aby se úroda stačila svézt pod střechu. Všude rostou jako z vody nově vysázené lesy, ty staré, husté a voňavé, už jaktěživy nevydají svá ponurá tajemství. Ptáci létají a prozpěvují nad místy, kde ještě nedávno byly lágry s ostnatými dráty, jimiž proudilo deset tisíc voltů. Masové hroby, o kterých už nikdy nikdo nebude vědět. Vlaky uhánějí ve všech směrech větrné růžice, jako kdysi vyklápěly svůj lidský materiál a vracely se do svých překladových stanic prázdné. Někdy si vesničané vykládají u stakanu vodky o vojenských nevěstincích, kde sloužila polská, česká a francouzská a židovská děvčata. Kabalovi to vyvracelo poučky učenců, že zatímco holka za devět měsíců otěhotní jen jednou, může mít její protějšek stovky a tisíce partnerek, doslova donekonečna. Bavit se o množení nikdy neomrzí. Skladník si lámal hlavu, proč se paměť podobá motýlímu letu, cedníku na děravé síti. Pro něj to byl trychtýř, jímž se mu prolévalo do mozku to nejhorší vedle toho nejlepšího. Slzy vysychají rychleji, než by si kdo myslel. Jako když sprchne a rázem přestane, spadne jen pár kapek. Zapomnění je šlágr současnosti. Zapomenout znamená zradit, zpronevěřit se. Nechat zabít ty mrtvé podruhé. Tečka.

„Dej si na mně záležet,“ žádal Cohen.

„Pro koho jsi tak důležitej?“ Dodal: „Pro sebe bez pochyb. Máme tě rádi, Johny, a ty se máš taky rád, co?“ Utrousil: „Velitel, nebo maník, bez starosti. Všem stejně. Každému, co si zaslouží, i těm, co se flákají, podle jejich zásluh a potřeb. Někdo ví, jak jíst datle, a neplive pecky pod stůl, jiný umí házet kamením jako to práče David, ještě než se zkazil na trůnu. Kovář nemusí bejt lepší než syn kováře. Nechoď před koněm a před nadřízeným, jestli nechceš, aby tě kopli. Když jsi kovadlina, čekej, jestli jsi kladivo, uhoď.“

„Nekopals náhodou za Makabi Haifa, Kabalo?“

„Od rána jsem si ještě neleh.“

Oholil Cohena a začal ho stříhat. Cvakal tupými nůžkami, které si taky přinesl ještě z Polska. Podezírali ho, že byl v Polsku holičem, ne bankovním úředníčkem v okresním městečku Sosnovicích. Byl rád, že se mu na lodi Caserta, kterou přijeli, neutopily i s živým nákladem. Řekům a Italům, pokud šlo o námořní dopravu, nedůvěřoval. Vypravili by na širé moře i slupku nebo skořápku z vlašského ořechu, aby nepřišli o zlatku. Lidi se můžou utopit, jen když si pojistili plavidlo. Některé zloděje neodstraší ani oprátka. Na peníze je každý jako chrt. Vyplatí se z toho udělat čistě židovskou vlastnost, aby se pozornost odvedla jinam. Kabala ještě zkřížil Arlasarova s Freudem, Herzla s Marxem a Masaryka s Trumpeldorfem. A šel dál. Křížil Casanovu s Donem Juanem, neboli hodně ženských bez lásky, nebo jednu pravou ořechovou místo všech ostatních. Někdo si dělá vroubky jako pan Casanova, a jiný se pídí po čisté lásce jako ten bloud Don Juan. Usoudil, že v příměří odhaluje armáda své ledví. Tři zřetele, podle kterých se to pozná: komu se líp daří, stěžuje si na blbosti. Důstojníci si začnou rozdávat medaile, povyšovat, nosit lepší uniformy. Převahu mají vatikové, starousedlíci.

„Poslyš,“ obrátil se JLK na Danyho Polnauera. „Když už jsme v tom: kolik slov potřebovali naši koumesové, aby napsali bibli? V aramejštině osm tisíc. Překladem do hebrejštiny jsme to zeštíhlili. I tak je to tlustá kniha.“

„Dobrá zpráva,“ vložil se do toho Cohen.

Dany Polnauer nevěděl, že vatikové jsou přistěhovalci, kteří sem přišli první.

„Díky, Kabalo.“

„Zásadně neděkuj nikomu, kdo drží nůžky. Přináší to smůlu. Aby nepřestříhnul přátelství.“

A vzápětí: „O Chemdě ti jednou řeknu svoje.“

„Myslel jsem, že o vagíně se zásadně nebavíš.“

„Na některou exkurzi mě neužiješ. Nepřijel jsem sem – jako ty – holdovat prostopášnostem. Jsem k ženskému pohlaví uctivější, oč jsi ty a tvoji kumpáni rozpustilejší, a nemyslím si, že je to vždycky tak roztomilé. Moje tělo toho taky tolik nechce jako to tvoje. Kdybys rodil, díval by ses na ženské tělo jinak. Hledej ducha, nejenom vagínu. Mysli na ně jako na sebe.“

JLK měl potíže s močovým měchýřem. Než oba oholil a ostříhal, třikrát si odskočil. Bylo snadné uhodnout, co Kabalu inspirovalo. Cohen mu dal balíček cigaret za oba. Ocenil, jak po vojensku ostříhal Polnauera.

„Za to o mně napiš.“

„Jasná zpráva, Kabalo,“ ujistil ho Cohen místo Danyho Polnauera.

K Polnauerovi Kabala připojil: „Mohlo by tě zajímat: dámy, které změnily, co se jim příčilo. První Ester, takzvaná královna, ve skutečnosti holka v harému, ta favoritní. Přiměla perského krále Xerxese, aby radši zakroutil krkem spiklenci a pomlouvači Hamanovi než jejímu strejčkovi a vzdáleným příbuzným. Potom soudkyně, věštkyně a protřelá ženská ve vojenských záležitostech Debora. Zorganizovala koalici proti Kanaitům. Do třetice Jael, která odkrouhla generála. Ještě Judit, krásná vdovička. Svedla generála Holoferna. Trochu ho lízla. Po hlavě.“

„Haman byl žabař,“ prohlásil Cohen. „Vymejšlel si a nikdo ho nakonec nebral vážně. Do všeho strkal nos. Není divu, že to s ním špatně dopadlo. Kdo jinému jámu… a tak dál.“

Potom: „Kam na to chodíš, Jankele, když říkáš, že máš ve skladu práce nad hlavu?“

„Kup si zánovní Starej zákon. Talmud. Uvidíš. Přijde to na míň než flaška whisky.“

Pak řekl: „Odcházím do knesetu. Mám z vás průjem.“

Nelhal. Kvapně se vzdaloval, na svých krátkých nohou dělal podezřele dlouhé kroky.

Cohen se přečísl hřebínkem ze želvoviny. Koupil dva. Jeden dal Kleopatře. Měl ještě starý evropský hřeben s vylámanými zuby, který dostal od Jarušky, jejíhož tatínka se bál.

„Chemdu si pamatuješ z večírku, ne?“ zeptal se Cohen Polnauera. „Tu odbarvenou plavovlásku, vlasy jako krvavej pomeranč, oči jako zelený mořský řasy a tělo jako řecká socha, vylovená z vody. Většinou je takhle bledá. Na kluky se tváří nevšímavě. Žádný legrácky. Pár klukům zlomila srdíčko. Tanenbaum je poslední. Potkala Hitlera. V noci spolkla a zapila šestatřicet prášků. Měla polskou židovskou maminku, tatínka rybáře z Jamajky. Jak se tady našinci párujou. Lhala, ale byla to nemoc, ne charakterová vada. Chtěla zvrátit něco, co se nedá. Nechtěla vypadat jako židovka, a tak se odbarvovala naplavo. Kdyby zaměnila matku za otce, nebyla by židovka. Počítá se to podle matky. Nesnášela zdejší matriarchát. Proč by měla trpět za tisíc roků blbostí. Židovský mýty chtěla prohodit za svoje. Pár lidí je tu nemocných. To jako host neuvidíš. Musel by ses s tím sžít. Tanenbaum se jí zeptal, proč mu to nechce udělat k vůli. Vrátila mu dotaz, jestli si myslí, že je kurva. Náhodou si to o ní myslel. Nebyl sám. Řekla mu: Nechci bejt zvíře, jen jíst, pít a kurvit se. Chci žít jako člověk. Rozumíš tomu?“

A ještě: „Ta skála byla prázdná. Ani kulomet, ani dělo. Drží se tam kozy. Spí tam ovčák a žebráci. Někdy pálí oheň. Dřevěné uhlí.“

Pak se vracel do Londýna za druhé světové války, jak to asi shora viděli piloti Luftwaffe. Vypadali neporazitelní, ale nebyli. Nikdo není. Hodně jich spadlo do kanálu La Manche. V zimě zledovatěli, v létě se utopili mírumilovně.

Vylíčil Danymu Polnauerovi noc, než odjeli s brigádou. Jeden z letců se tam vyspal se švagrovou. Všichni tři přespávali v jedné posteli. Ráno šel bratr do práce.

Taky mu stálo za zmínku, jak sám udělal stojky před Živnobankou u Prašné brány, kde byl ústřední výbor Komunistické strany. Strážníkovi vysvětloval, že se učí číst pozpátku, hebrejsky, vzhůru nohama. Strážník ho ujistil, že změní utopii v dialektický materialismus navzdory živlům jako Johny Cohen. A chtěl pokutu za rušení pořádku. Jako kdyby si na pořádek tolik potrpěli.

„Hrálo si to s jejím mozkem,“ řekl Johny Cohen o Chemdě. „Poslala tělo na dovolenou. Duši pozvala na výlet do ztracena. Kdoví, jak to měla s vagínou. Tanenbaum by nám to asi nepověděl.“

Dlaní zabil škvora na hadici.

Nakonec se zeptal: „Půjdeš mi za svědka?“

Dany Polnauer se dovtípil: „Proti Kleopatře?“

„Přihořívá. Nemá krásný chlupatý nohy?“

„To ti vadí?“

„Dokud jsou k mání žiletky, ani tolik ne.“

XXI

Desátý den Danyho Polnauera na polním letišti v Rechaviahu letěli s Cohenem na opraveném bückerovi stočtyřce. Cohen ho naučil nahodit vrtuli. Vysvětlil mu, co je to relativní vítr, stát na brzdách, přidávat na maximum. Pod sebou viděli spletenec ulic a uliček a zakroužili nad Sionským náměstím nedaleko ulic Ben Jehuda a Jaffa. Domy, chrámy, zahrady. Zákruty Jeruzaléma. Podchody, zdi. Dany Polnauer se na ulici Ben Jehuda snažil přečíst nápis na kavárně Atara. Cohen přeletěl přímkou dlouhatánskou třídu King George. Nad zazděnou stranou. Pak se pustili na severovýchod, kolem Kasib al Sámid. Viděli bílé hřbety koz, šedé hřbety mezků. Koně, velbloudy. Před barákem starosty stál automobil. Tři vesničani drželi velblouda. U stromu na návsi postávaly ženy. Podle zprávy Mosadu měl starosta dvě sestry. Manželka čtyři. U skály trčely do vzduchu dva holé kůly. Vesnici krájely strouhy. Johny Cohen obrátil stroj nosem k jihu.

Okénkem kabiny ukazoval pravičkou Danymu Polnauerovi domek Waffy a Raffy. Podél kukuřičného pole utíkaly děti.

Vesničanům se asi zdálo, že se vrací. Cohen letěl tak, aby ho nepřekvapila střelba. Zdálo se, že extrémní živly ve vesnici zvolily nenápadnost.

„Tomu se říká nízkej profil,“ řekl Cohen.

„Respektují příměří?“

„Jen když musejí. Poslouchej rádio.“

Na jednom z kůlů byla vyhláška.

„Jsem jenom širokej, ani dlouhej, ani bystrozrakej.“

Přeletěli ves od severu a vzdalovali se jižním směrem. Cohen nastavil kurz na čárečku 18. Na palubní desce mezi přístroji vykuchanými Viktorem Borgem z jiných vyřazených letadel měl vylepené obrázky z časopisu Icare, francouzské válečné letce z první světové války na strojích Ch ze série Spad 1 a Spad 3, které mu dal plukovník Ewald Oser. S bílým čápem na trupu, jeden s dívčím jménem Annette, společně s portréty francouzských válečných letců Alberta Deulina a George Guynemorda. Výstřižek z Palestine Post:

Generál Sawat prohlašuje: Armády arabských států vpochodují den po ukončení mandátu do celé Palestiny. Jednou divizí zničíme Židy v Jeruzalémě, druhou, to přísahám, zaženeme židovské vojsko do moře. A pak: Zabíjíme Židy, kdekoli je potkáme. Postupujeme všemi směry. Nešetříme děti, ženy ani starce. Zabíjíme bez milosti. A do třetice: Džemal el Huseini: Rozhodnou zbraně.

„Když jsme přijeli, měli jsme za to, že je to jen rétorika,“ řval Cohen.

„Není?“ křičel Polnauer.

„Co myslíš?“ řval Cohen.

Pak křičel: „Všechno se to podobá jako vejce vejci. Nejdřív je odřízneme, pak zabijeme. Odříznout, izolovat, zničit. Útočit, napadat, rozvrátit. Podmanit, ponížit, zpustošit. Nenapadne je, že se to všechno od nich naučíme? Je jich pořád dost. Jsou ochotní vycedit tvou i mou poslední kapku krve.“

Kuchař Edgar Abraham Atlas dal ráno Cohenovi krabici od nudlí, aby si nalepil záplatu na roztržené plátno dvířek ze své strany.

Nedovařené nudle jsou příliš tvrdé, převařené rozměknou.

A stránku z kuchařské knihy: Nevýhodou rybího masa je, že podléhá rychle zkáze. Proto zabitou rybu ihned vyvrhneme. Ryba má křečovitě otevřená ústa a skřele. Ryba v rozkladu má zapadlé oči, rohovky potažené slizem, který páchne, a šupiny a kosti uvolněné, maso změklé. Mladé ryby nestahujeme. Stahujeme jen ryby staré, velké a ty, co mají příliš silnou, těžce stravitelnou kůži.

Vzdušné proudy rozhoupávaly stroj. Měli pod sebou hory. Ve středu se rozkládal Jeruzalém. Nepříliš daleko leželo moře. Prolétali drobnými bílými mračny. Začali se propadat a zas dorovnávat.

„Chtějí nás dostat do kouta,“ křičel Johny Cohen. „To se jim nepovede.“ Kontroloval přístroje.

„Znáš nějakýho ruskýho generála, když jsi odtamtud?“ řval Cohen.

„Dva,“ křičel Dany Polnauer. „Jeden osvobozoval se svou divizí deseti tisíc vojáků Auschwitz-Birkenau. U bran, než jimi prorazil, už jich měl jen dva tisíce.“

„Co ten druhej? Ten to uhlídal?“

„To byl generál zdravotní služby. Druhej den po válce vstoupil do Terezína, když tam vypuknul tyfus.“

„Znáš je jménem?“

„Jo,“ křičel Dany Polnauer.

Pak chtěl vědět, proč tam nepustili Rusové pár bomb, dokud se ještě kouřilo z komínů a každý plátek popela znamenal jednoho zavražděného. Proč se to vyčítá jen Angličanům a Američanům?

„Rusové tam měli statisíce zajatců. Němci zaplynovali tři miliony Rusů, jako moje rodiče a tvého brášku.“

Cohen řval a ráčkoval, jako by měl v hrdle struhadlo. Zvedl stroj do tisíce metrů. Jednou na ně vystřelilo dělo z jordánské strany. Prolétali nad judejskou skalní pouští. Cohen šel níž. Zahlédli pohybující se stíny. Naložené osly, muže v bílých pláštěnkách a kufiách na hlavách, podloudníky. Vrhali stín na protější skály. „Pašujou prasata, hašiš a meče,“ řval Cohen.

Stíny, muži i zvířata, zmizely. Jediný stín vrhal bücker stočtyřka. Prolétali vlnami horkého větru. Stín stroje se lámal, kouskoval, ploužil po strmých stěnách skal, mezi údolími, na délku i na šířku, sceloval.

„To jsme my, ty a já,“ řval Johny Cohen.

Potom: „Nikdo nezná kraj líp než oni.“

A za chvíli: „Tohle je Mrtvý moře.“ Podobalo se olověnému zrcadlu s prasklinami, mělké, občas s viditelným dnem a kameny a bahnem u břehu. „Masada.“

Cohen si vyhlédl místo u skály, kde se dalo přistát. Vedro pod úrovní mořské hladiny se na ně položilo jako horká ruka. Vyrazilo to z nich dech. Skoro bolelo dýchat.

„Není to nahoře pohodlnější?“

Omračovalo je to. Obestřely je chuchvalce vlnícího se rozpáleného vzduchu.

„Je to jak mraky,“ poznamenal Cohen. Vdechl vedro a odfrkl si. Myslel na čas, na zem, kde se narodil a kde dlouho nebyl. Dalo se uhodnout, co měl na mysli.

„Dej mi to.“

Dany Polnauer mu vrátil psaní. Bylo už skoro nečitelné. Cohen to položil navrch dokumentů.

Díval se na stroj odspodu. Křídla připomínala dětského draka. Upřel zrak na skálu rozkládající se do daleka a poměrně vysoko, na rozlehlou náhorní planinu s obrysy rozpadlých staveb a hradeb.

„Nic tu nemáš zadarmo.“

Pak řekl: „Sto padesát babiček dozadu chtěli ti dole dostat ty nahoře.“

Díval se na žluté skály s plošinami a rozeklanými skalami, z nichž někdejší kameníci prorazili brány a z kvádrů postavili domy a chrámy.

„Vystřelovali na ně kameny z praků. Ti nahoře je chytali a házeli nazpět. Dole měli víc času, víc vody, víc jídla. Politbyro Říma usoudilo, že mají čas vyhladovět pár tvrdohlavých židáčků. Zapojili službu pro falešnou informaci. Nabízeli jim amnestii. Výjezd z impéria. Kus slavičí paštiky by se pro ně taky našel. Kdo je z tý skály nahoře slyší? Volnost je hloupost. Nedá se prodat, jíst, pít. Chtěli je normalizovat. Přizpůsobit k svému obrazu. Strašili je nedozírnými následky. Místo aby se vzdali, udělali ti nahoře kruh. Stoupli si jeden za druhého, aby dosáhli nožem na ledviny. Čekali na východ slunce. Pak každej bodnul toho před sebou, syn matku, matka syna, otec dceru, dcera otce. Snad při tom zpívali.“

Skála vypadala jako bábovka s uříznutým vrškem. Z boku vedly nahoru terasovité schody. Nahoře vířil okrový prach.

„Co jedli a pili?“

„Rosu. Manželky a dcery je kojily.“

„Jak dlouho je obléhali?“

„Roky. Přesně to nevím. Naživu nechali stařenu, aby to dala dál. Možná, že to byl stařec. Nebo dítě.“

Opřeli se vsedě o podvozek stroje.

„Můžeš o tom napsat,“ řekl Cohen.

„Divil bych se, že by o tom už někdo nenapsal.“

„Napsat to znovu. Mejma nebo tvejma očima. Po Auschwitz-Birkenau. Po vyhlášení Izraele jako samostatného státu, po dvou tisících letech. Po zkušenostech mýho fotra a matky, brášky.“

Pak řekl: „V čem je všechno pro každýho vždycky prvně.“ Říkal to věcně, jako když chtěl podat u stolu slánku, olej či rajče. Ráčkoval.

Od Mrtvého moře sem prašný horký vítr přivál pachutě soli, síry, potaše. Cohen si začal prozpěvovat Červenou sukýnku. Smísilo se to s větrem a vedrem. Prach shora vál ze starých zasypaných studen nebo nádrží, lůžek a modliteben. Pak si Cohen broukal Pod starou lucernou. Aeroplán jim poskytoval děravý stín.

„Stýská se ti?“ zeptal se Dany.

„Nechci, aby nová země byla rakev té staré.“

A dodal: „Ještě tomu nerozumím. Je to jinej svět. Ale zvykám si a naučím se rozumět. Co se dá jiného dělat?“

Napili se z polní láhve. Johny vytáhl dva chleby se sýrem, rozlomil je napůl a podal Danymu. „Ubrousky nemám.“

„Lepší než v Auschwitz-Birkenau,“ ušklíbl se Dany.

„Moc o tom nemluvíš.“

„Nechce se mi.“

„Co sis odtamtud odnesl?“

„Že někoho potkáš a může to být naposled.“

„Naučil ses něco?“

„Co jsou lidi. Jak umírají.“

„Už se ti někdy chtělo umřít?“

„Někdy.“

„To taky znám,“ řekl Johny, „s každým, kdo se ztratí, odejde i kus tebe.“

„Kdo ne? Komu ne?“

„Udělal jsi někdy chybu?“

„Štítil jsem se nemocných a raněných. Už ne.“

„Člověk se spíš štítí a bojí nemocí a strach z raněných může být obava, aby tě to taky nepotkalo.“

„Asi,“ řekl Johny. „Trvá to jen do té doby, než tě to potká.“

„Bojíš se něčeho?“

„Aby mi neonemocněl mozek. Mám nemocného kamaráda.“

„Já taky. Jmenuje se Ota. Ztrácí se mu jeho já. Má bludy. Vidí, co neví, nevidí, co je. Naštěstí to vždycky přejde.“

„Máš z něj strach?“

„Jen o něj. Ale mít děti, měl bych.“

„Hodně lidí má zraněné srdce,“ řekl Johny. Myslel na Magdu. To už nevyslovil. Věděl o jejím osudu v Budapešti.

„Co ses tu odnaučil?“

„Štítit se všeho. Nemyslet na ty druhý.“

„Co bys na sobě změnil?“

Johny na Danyho vrhl udivený pohled.

„Těžko říct. Chtěl bych mít víc štěstí u holek, ale nestěžuju si. Bohužel u nich neplatí vždycky pravidlo, že nejkratší vzdálenost mezi dvěma body je přímka. Je to povaha. Je to kůň. Jedeš na něm a on na tobě. Řídíš ho a řídí tebe. A kluše si po svém.“

„To jsme jen zajatci své povahy?“

„Hodně.“

„Co by na tobě chtěli změnit oni?“

„Velitelé? Abych byl ukázněnější. Jsou pro svobodu, ale všeobecně. Osobně by ti nejradši nasadili svěrací kazajku. Ale v boji chtějí, aby ses rozhodoval volně. Bez napětí, s rozmyslem. To děláš stejně. Jde ti o kejhák.“

„Co by byl pro tebe největší trest?“

„Přestat létat.“

Zeptal se, proč to Danyho zajímá.

„Seš upřímnej.“

„Jednou mi citovala Magda, bohužel ne v posteli, že pravda je matkou upřímnosti.“

„Nebo obráceně? To asi ne,“ řekl Dany.

„Je to vždycky buď láska, nebo zločin a trest,“ pokračoval Johny. „Jak tebe a ty druhý chce pořád někdo krotit, ovládat a šíbovat s tebou jak s nákladním vagónem. Jako bys byl pořád na rozmezí zákona a běda, kdybys přešlápl. To bys snad za trest musel shořet.“

„Je ti něčeho líto?“

„Lítost je překonání sobectví.“

„Co bys na sobě nezměnil?“

„Sebe.“

Pak se zeptal: „Co Němci?“

„Museli prohrát.“

„Byli to prasata. Válčili proti celému světu. To nejde.“

„Porušili zákon člověka.“

„Jak říká Magda, boží zákony.“

Dodal: „Nejlepší by bylo vyřídit si to s ní v posteli.“

„Určitě,“ připustil Dany.

„Jak se ti to překládá z češtiny do hebrejštiny?“

„Něco hůře. Je to zátěž. Musel mi pomoct Jankele Kabala: Prd je znamení, že je hovno v zátočině.“

„Co tě nejvíc zajímá o tom rozhodujícím okamžiku. Ten okamžik. A potom, jestli někde existuje, nebo neexistuje. Nebo co to vlastně je.“

Dojedli své chleby a hezky se na sebe usmáli, jen s rychlým, pomíjivým stínem žárlivosti.

„Stačí ti ji vidět a obživneš. Dává ti sílu, abys přešel oceán. To některá ženská má. Alespoň na chvíli.“

„Jak ses dal na to, co děláš?“ zeptal se Cohen.

„Bál jsem se tuctového života.“

Cohen vyplivoval píseček. Vousy mu rašily rychle, protože byly černé.

„Máme v tomhle písku bunkry. Je to peklo. Zrníčko ti do hlavně revolveru vyreje drážku jako oranici. Zvětší ti kalibr a pistoli můžeš zahodit.“

Pak dodal: „Můžeš napsat, že izraelskej voják vydá za čtyřicet arabských. Musí. To nemůže vydržet dlouho.“

„Počítáš do toho i Tanenbauma?“

„I kdyby se už neměl nikdy vysrat.“

Zase si vlezl do kabiny. Dany Polnauer mu nahodil vrtuli. Povedlo se mu to napodruhé. Odstartovali. Uvolněné západky, čepy a svorníky se hlásily o své.

Johny Cohen otevřel plechová dvířka přihrádky, kde měl papíry k letu a dopis jedné ze svých starých lásek, jen na papíru. Podal ho Danymu Polnauerovi.

Miláčku. Nemůžu to ani vypovědět, jak jsem šťastná, že o tobě vím. Chybíš mi, miluju tě tak hluboce. V myšlenkách jsem stále s tebou. V koutku srdce vím, že jednoho dne budeme spolu. Něco je ve vzduchu, co mě povzbuzuje. Chybíš mi strašně. Jen těžko vydržím čekat, než tě uvidím. Být bez tebe se mi zdá skoro nesnesitelné. Miluju tě celou svou duší a zůstanu vždycky tvoje.

„Sleduj mě,“ křičel Cohen. „Strč si nohy na pedály. Ujmi se kormidla. Budu si hledět kulometu. Drž si výšku tisíc metrů. Nekoukej do slunce. Sleduj, jestli nás nikdo nesleduje. Kolik máš benzinu?“

„Půl nádrže,“ křičel Dany Polnauer.

Dany Polnauer věděl, že ho Johny Cohen hlídá. Poprvé v životě vedl letadlo. Sledoval oblohu. Cítil se součástí něčeho, co bylo větší než on, než všechno, co znal. Co mělo význam, pro který neměl jméno. Co se dotýkalo nesmrtelnosti nebo nekonečnosti a zároveň to mohl sevřít pocitem, myšlenkou. Nemělo podobu, začátek ani konec. Dotýkalo se to všeho, co bylo mimořádné, protože to pro něj bylo poprvé, a zároveň všední a čím si mohl připadat lepší, než byl ještě před minutou. Myslel na všechno dobré, co se mu v životě stalo, třebaže to nevytlačilo to špatné. Na platnost věcí, v nichž si člověk najde místo. Proč je mu někdy smutno, když promarní jeden den, noc, kousek sebe, protože čas nestojí. To, co se nedá obelhat ani odložit, jen zmeškat.

Cítil závrať, ve které měl přehled. Odpovědnost za svůj život. Kdyby ho v tuhle chvilku někdo požádal o litr krve pro neznámého vousáče z Casablanky nebo negramotného koňaře z PKR, odpověděl by, ať si vezmou všechnu kromě té, kterou potřebuje, aby zůstal naživu.

Cohen s rukama na rezervním řízení začal hulákat:

„Já ti ho tam našroubuju, já ti ho tam dám, dřív ho nevyndám, než ti ho tam vybryndám…“

A když takhle vyvedl verzi polky Josefa Poncara, zvané Chodouňská, přezpíval si to s Danym Polnauerem znovu a řvali jako na lesy.

Dany Polnauer vedl letoun k severu. Cítil, tisíc metrů nad judejskou skalní pustinou, proč člověku může být dobře, i když je válka. Pak letěli nad mořem a Johny Cohen převzal řízení a spustil stroj asi na dva metry nad hladinu. Viděli bílé hřebínky pěny a měli pocit, jako by si do moře namáčeli nohy a zadky. Bylo to šílené. Johny Cohen zpíval české šlágry a Dany Polnauer nevěděl, že v ten okamžik se ocitl v nebezpečí. Letěli jako podle pravítka, drženi neviditelnou andělskou rukou, nad modrou vodou, ve které byla nevyslovitelná, neporazitelná síla. Snad to bylo něco, v čem se síla jednoho znásobuje nebo podpírá silou toho druhého, známých i neznámých, kteří, třebaže sami o sobě slabí, se společně podobají moři mužů a žen a dětí a starců ochotných za to zaplatit. Tím, co má každý jen jednou. Tím, co riskuje, i když v ten okamžik, jako Johny Cohen zbytečně. Ale takový byl a za chvíli se vznesl a letěli domů.

Oba se opírali o rozviklaná sedátka. Košile se jim lepily na záda. Z obou teklo.

„Nechceš to zase na chvíli?“

Johny Cohen si četl v papírech. Dany Polnauer se držel v kurzu vyznačeném čárkou na čísle 18 (osmnáctka je život, řekl skladník Kabala, čti si víc v talmudu) modravou plání toho stejně modrého moře nahoře, jako bylo moře pod nimi, už mezi Mrtvým mořem z židovské strany a Jeruzalémem také z té izraelské strany. Odevšad bylo kamkoli jen kousek. Nikdo to nevěděl líp než piloti. Když cvičili, pouštěli se na moře.

„Víš, jak dlouho trvá, než nejseš nebezpečný sobě, svým kamarádům, ale nepříteli?“

Potom vytáhl řídicí kolo. Zvedl stroj nosem vzhůru. Nahnuli se na pravém křídle. A potom si to řezali na plný plyn až nad kopec u Givat Šaul.

„To se musí při přistání tak vzpínat?“ zeptal se už na zemi Dany Polnauer coby letecký učeň.

„To jsem zvrzal,“ připustil Johny Cohen. „Je to tu krátký.“

A: „Ještě bys tam mohl napsat, že jsem izraelský letecký eso.“

Šli podél petrolejových lamp.

„Ty nám půjčujou, asi na věčnou oplátku, civilisti. Někdy si je berem sami. To by ti asi žádnej pilot v Evropě nebo v Americe nevěřil.“

Před stájemi očistil Cohen hadrem kulomet.

„Byl by z tebe možná slušnej poštovní letec. Nebo alespoň pingl v letecký kantýně.“

XXII

„Budu mít vyšetřování,“ řekl Cohen věcně. „Moc si od toho neslibuju.“

Pili pivo na podlaze v Cohenově baráku. Jeho velitelský post se maličko zakymácel, ačkoli trval krátce. Uvidí se. Právníci v letectvu to rozdělí na dvě fáze: nedovolený let, sebeobrana. Z toho se dá vybruslit. Nikomu ani muk, všechno je tajdůvmop. Pivo zteplalo. Od vedoucího technické základny Izi Freye si Johny vypůjčil kufříkový gramofon. Na obehraných deskách, které tu nechal kapitán Skirbal, zpíval mužský sbor Červené údolí, My darling Clementine a Dobrou noc, Ireno. Písničku o medvědovi, co vylezl na kopec, aby viděl, co je na druhé straně, a uviděl druhou stranu kopce. Možná že to udělalo pivo v horké izraelské noci, ale znělo to chytře. Škoda, že se to nepovedlo všem medvědům. Ve druhé sloce se medvěd pustil přes řeku, aby se podíval, co je na protějším břehu, a spatřil protější břeh. To bylo na tom medvědovi v té písničce dobré, že čekal překvapení, i když bylo všechno, jak mělo, každý hrnec měl dno, každý krajíc chleba dvě kůrky. Hezká byla písnička Už koníček pádí. Cohen pil, říhal a zpíval si s deskou, chvílemi všechno najednou.

Mezitím řekl: „Co je to spravedlnost? Holoubek bílý, který uletěl?“

Pak si zpíval Hej bába rýba…, což byla původní Hey bop a rebop, pro ráčkování hotové hody.

Arabská vesnice Kasib al Sámid byla včera jeho. Může to odpudit a zároveň sevřít neviditelnou obručí. Válka znamená vyhrát, nebo prohrát. Johny Cohen už věděl, co je mezi tím. Jak řekl plukovník Gideon Ewald Oser, myslet si, že jsou imunní, protože jsou momentálně lepší, nebo že to půjde snadno, by byla iluze. Neškodí myslet na ty padlé.

„Zatím spím dobře,“ utrousil.

Dany si dosadil, co to vyvracelo. Před sebou měl dvě tváře Johnyho Cohena. Vražednou i tu nevinnou, co je v každém člověku. Nebe bylo poseté hvězdami. Teplý vítr přinášel písek. Nebylo nic mimořádného, aby chamsín trval deset nocí.

„Je hezké, když ti někdo napíše, že by chtěl umřít, kdybys ho zradil. Jak se mu o tobě zdá. Nebo že je krásné cítit, co k tobě cítí někdo jiný, jako by to bylo tvé vlastní. Nebo že mu chybíš. Potřebuje tě, zoufale. Nebo alespoň chce o tobě slyšet.“

Odmlčel se, než dodal: „Nebo si vybavuje, jaké to je, když se jí dotýkáš a objímáš ji. Četla mé dopisy cestou z pošty desetkrát. Já nejmíň milionkrát.“

Dalo se uhodnout, co mu šlo hlavou. „Dal jsem jí prstýnek s tyrkysem. Už ho nesvlékla z prstu. Psala, jak ji to ke mně připoutává hřejivým pocitem jistoty. Obloha nad jezerem se jen snaží napodobit jeho barvu. Už navždy to bude její nejdražší poklad. Byla nedočkavá. Milost ji rozesmutňovala…“

„Kolikrát jsi byl cikánským manželem?“

Zdálo se mu nestydaté počítat to?

„Jednou mi napsala, že musí být nejšťastnější děvče na světě, mít tři děti a muže, kterého miluje. Jen škoda, že nejsou všichni v jedné rodině. Jsem vrah i romantik. Nevím, co přesně. Třeba jsem někdo jinej v Čechách, v Anglii, nebo tady. Možná že jinak bych tu nebyl. Jak ses tu zabydlel?“

„Až na vedro a moskyty.“

„Jedný český holce jsem domlouval, že možná trochu spěchám, ale stejně by mohla být vlídnější. Proč? Protože na holku jako ty jsem čekal čtyři sta roků.“

„Co na to řekla?“

„Zejtra je novej den. Měla krásnou škatulku, jak říkají američtí kluci.“

„Škatulku?“

„Jo, tu krásnou krabičku tam dole.“

„Hm,“ řekl Dany Polnauer jako někdo, koho právě osvítili.

„Víš, co mi vytknul JLK?“

Dany Polnauer čekal na odpověď.

„Že jsem moc robustní.“

„To byla kritika?“

„Možná.“

„Časná jitra jsou tu krásná, slunná a tichá.“

Ještě se zeptal: „Granáty ti nevadí?“

A nakonec: „Jak byla stará ta vdaná?“

„Nejstaršímu klukovi bylo čtrnáct. Nepočítal jsem jí roky, vyhovovalo mi to. Připomínal jsem jí její svatební den, možná noc. Říkala, že se se mnou cítí jen o málo starší než tenkrát.“ Pak řekl: „Měla takové rčení: Jestliže nepíšeš dopisy, žádné nečekej. Sama psala o sto šest.“

Nakonec: „To její psaníčko si vozím v papírech na aeroplánu, v rozvrhu letů.“

Ozval se telefon. Nebyla to Kleopatra. Nedal najevo zklamání. Hlas na druhém konci drátu říkal, že „viděla světlo a chtěla mu povědět, že je ráda, že se vrátil v pořádku“. Byla to jedna z ošetřovatelek. Na večírku na něj dělala oči. Kleopatra o ní řekla, že „nenávidí každou holku, která je hezčí“. (To se dalo říci i o Tanenbaumovi. Díval se křivě na každého, kdo měl střeva a svěrák zadku víc v pořádku než on.) Líp to maskoval. Jmenovala se Ela Morseová. Měla jmenovkyni, zpěvačku, jejíž šlágry hráli v rádiu. Mlíkaři, nech ty flašky na pokoji, Pět na pět nebo No love, no nothing. Položil sluchátko o vteřinu dříve, než měl.

„Věříš v horoskopy?“

„Ne moc.“

„Můj horoskop včera byl študuj, nehraj kanastu, hlídej si čas a nevyhýbej se novým známým. Abych se držel čísla tři…“

„Ty v to věříš?“

„Když mi to vychází. Kdyby mi dneska radil vyhýbat se tlusťochům, nepochyboval bych.“

Pak řekl: „Nemám rád nic, co mě straší. Nebo co by mi mohlo zmrzačit duši. Škoda nechat si zkazit den nebo hodinu, minutku.“

Danymu Polnauerovi se hlavou mihla obrovská postava Viktora Borgeho. Něco Cohen Borgemu neodpustil, ale bylo to vzájemné. Jisté bylo, že lepší nádrž mechanik neměl. Souviselo to s prostřílenou nádrží, kterou opravoval Herši Ringlemu Harrymu Morgenthauovi? Vyměnil je?

„Něco nemůžeš svádět na horoskopy. Jen něco, na čem nezáleží.“

Pokračoval nahlas ve svých myšlenkách: „Když byl tvůj táta krokodýl, je pravděpodobné, že budeš taky krokodýl.“

A pak: „Nejlepší by bylo dělat si některý věci sám.“

Nečekal odpověď.

„Nedělám si starosti, kde mě pohřbí.“

Dospěl na konec nějaké vnitřní křižovatky. Vzalo mu to něco z dítěte, na které si částečně hrál a jež v něm bylo nejenom pro to, co zmeškal, ale co dostal po matce a po otci a co si připomínal ze svého staršího bratra Egona. Něco tím vyrovnával. To vážné, čemu říkal, že vraždí.

Nepomohla mu žádná válečná doktrína. Od začátku do konce to v tomhle ohledu bylo na něm. Nepomáhala mu Kabalova přísloví, spíš duchaplná než úplně pravdivá. Neskáču do vody, když neumím plavat. Mám zahánět hlad tím, že jsem jedl včera? Nebo: Radši bych byl kráva, abych si mohl ocasem odhánět mouchy? Do paměti se mu zařízlo jedno: Když chceš ulovit chameleona, musíš do džungle. Otloukalo se mu to ve spáncích. Rosa ještě není déšť. Zbabělce nemusí člověk přesvědčovat, že je zbabělec, ví to o sobě sám. I kdyby se tvářil jako slon, ví, že je menší než veš.

Dany Polnauer se domýšlel.

„Bodnul by ten polštář, se kterým se objímala ta tvoje Marta Maria,“ zívl Dany Polnauer.

„Víc než do smrtelného těla se zamilovala do nočního nebe, kytek a hvězdiček, nebo milostných psaníček, která mi psala. Žádná sexuální revoluce. Někdy jí trvalo pětačtyřicet minut, než se jí zahřál motor. Párkrát jsem ji převez. Stačilo na ni promluvit. Pohladit. Obejmout.“

Potom řekl: „Měla krásný chladný prsa. Má už asi dceru, nebo dvě. Malou hraběnku, kterou nosila pod srdcem a krmila vlastní krví. Škoda, že nemá ani jednu se mnou. Kdo ví? Vzpomíná asi, jak jsme si chutnali. Dávali jsme si to nejlepší. Možná že kvůli ní už vím, proč někdy holky bez důvodu brečí. Není to asi tak bez důvodu, jsou jen neviditelný.“ Říhnul.

Na budíčku dozorčího drnčelo půl třetí. Hvězdy začaly blednout. Šli spát, aby na úsvitu vstali čerství.

XXIII

V dopise, který Dany Polnauer napsal Magdě Wilderové tužkou Johnyho Cohena ráno, než odjel z letiště, a který se ztratil ve vojenské poště, se zmínil, jak tu noc také zahynuli Harry Morgenthau zvaný Ringle a jeho nejbližší kamarád Janoš Gugenheim. Chtěli snad ještě jednou navštívit vesnici, o které psali v novinách? Psal o tom, že spravedlnost není jako salám, nedá se krájet na kousky, buď je, nebo není. Je možné pomstít smrt šesti milionů židovských vězňů a šesti nežidovských? Těch více než padesáti pěti milionů mrtvých druhé světové války?

Jednoho z pilotů, kteří byli na večírku ošetřovatelek, vyhodili ze svazku letectva, druhý se žení. Johny Cohen je trochu v limbu. Čeká, co bude. První vozil velitele pěší brigády do Negevu. Vynechal mezipřistání. Selhalo mu rádio. Vypnul motor, aby mohl křičet instrukce a slyšeli ho na zemi. A motor, jak počítal, mu už nenaskočil. Rozmázli se o stany, naštěstí prázdné a ne z velké výšky, vadila jen rychlost. Velitel nosí sádrový nákrčník, má osm zlomených žeber, pilot pár odřenin. Manželka druhého letce se bojí, že nebude mít ani na černé šaty. Až na další bude vážit kufry u letecké společnosti El Al.

Popsal návštěvu u arabského důstojníka Arbida ve východním Jeruzalémě s Johnym Cohenem. Škoda, že se nikdo nemůže zaručit za příměří, jak dlouho bude trvat.

Domek byl skoro bez nábytku. Dvě místnosti, předsíň, tmavě rudé kamenné dlaždice. Na zdi, téměř u stropu, visel obraz jejich zemřelého otce, aby zakryli díru. Matka důstojníka Kamila Arbidová s dcerami Nur, což znamená světlo, a Cosimou je hostila jehněčím, vepřovým na rožni, plackami pečenými v popelu na dřevěném uhlí, pivem a anýzem. Museli utratit rodinné jmění. Důstojník byl letec, kterého sestřelili, a když se vracel, zatkli ho Kawkjiho lidi pro podezření, že je špion.

„Žijeme všichni na rozhraní. To máme společné,“ řekl důstojník.

Nur jim hádala z kávové sedliny. Utahovali si z toho a maličko trnuli. Dany Polnauer by se mohl stát spisovatelem, když mu budou hvězdy příznivé. Chtěl vědět, kolik hvězd… Má bujnou fantazii, tvrdila Nur. Nerad poslouchá nadřízené. Bude mít tak ošklivou nadřízenou, že ji bude až litovat, ale ta mu bude dělat největší potíže. Její jméno začíná na B. Neměl by podceňovat význam peněz. A odpovídat na dopisy. Čeká ho rychlý úspěch způsobený revolučními změnami a zklamáním, kolik toho zůstává mimo jeho dosah. Láska k vdané ženě, dvě děti, chlapec a děvče. Ztráta tří drahých lidí: prvního při autonehodě, kterou nezaviní, druhého pro nemoc, které nikdo nerozumí, třetího zavraždí. Podala talířek matce, která ho omyla. Nic nešlo dokázat, vyvrátit, opakovat.

„Když připlácneš včelu na stůl, musíš čekat.“

Cosima si vzala do práce Cohena. Několikrát se odmlčela, aby neřekla nic nedobrého, ale Johnymu Cohenovi to stačilo. Neměl by podceňovat psy, karty a noční zábavy. Prorokovala mu tři dcery. Bude mít na rukou krev, nebude se mu to líbit, a to další radši hned neřekne… Kamila Arbidová se usmívala. Inšala, dá Bůh. Byla středně velká, s nachýlenými rameny, hnědýma očima a černými prošedivělými vlasy. Danymu připomínala matku. Když člověku zemře matka, vidí ji skoro v každé starší ženě. To je život mrtvých. Připomínají se v živých, usazují se v paměti. Mění paměť v oživlý hrob.

Johny Cohen se Cosimy zeptal, co pro ni znamenají dveře.

„Málo a všechno. Dveřmi přijdeš a odejdeš.“

„To je všechno?“

„Zatím,“ řekla Cosima.

Cohen litoval, že židovský stát nevznikl na půdě Německa. Kromě Němců by nikdo neprotestoval a ušetřila by se hromada střelného prachu.

Dany do obálky přiložil z novin vystřižený obrázek El Tela a Dayana, jak se poplácávají po zádech. Lámání ledů. El Tel říká, že by neměli střílet na Omarovu mešitu, štáb Arabské legie se už dávno odstěhoval. Důstojník Arbid říká: „Měli byste dokázat, že jste sem přišli žít s námi, ne místo nás.“

Cohen pak říkal: „Když budou mluvit, necháme je mluvit. Když budou křičet, necháme je křičet. Když budou střílet, budeme taky střílet. Když budou zabíjet, budeme taky zabíjet.“

Myslel na Magdu Wilderovou, když nespal dlouho do noci, každou noc. Zdálo se mu o ní. Napadlo ho, že láska a modlitba jsou sestry. Čím je láska a dobro. A co je pravda? A čím je láska a dobro a krása, a když se to sečte, smysl a šílenství i rovnováha. Trvalost, skoro věčnost. Viděl v duchu její tvář, prsa, rty. Měl pocit, jako by se modlil s otevřenýma očima do světlé tmy a vedra.

Radši než v jídelně čekal Dany Polnauer před barákem Johnyho Cohena na džíp, který ho odveze do Rechaviahu na druhou, civilní stranu.

Prohlížel si Cohenovy fotografie. Na jedné se mu o rameno opírala Magda Wilderová. Prostovlasá, v bílých podkolenkách stočených ke kotníkům, ve vycházkových polobotkách. Měla silnější kotníky, od nártů k lýtkům. Nikdo by neřekl, že je to mladá vdova. Neměla v úsměvu osud. Piloti, kteří padli, označil na obrázku inkoustovou tužkou křížek v kroužku. Na jiné fotce držel Johny Cohen v Anglii deštník nad hlavou třináctileté dívky, ačkoli nepršelo. Oba se smáli do objektivu.

Připomnělo mu to šlágr: Je možné, aby dva muži milovali jednu ženu?

Přišlo mu na mysl, že takhle uvažuje o Magdě Wilderové možná i Johny Cohen, s nímž ho pojilo bratrské přátelství. Mohli by být tři? Proč ne? Viděl ji tak jako on. Krásnou. A nahou? Dělal s ní v duchu totéž, a ona s ním, už jednou vdaná, žena, která ví co a jak? Izraelští důstojníci a vojáci nebyli andělé. Sloužila v oddíle, kde se líbila veliteli severní fronty.

Jednou společně pili v kavárně Atara na Ben Jehudově třídě pomerančovou šťávu s ledem. Znala se s číšnicí Ilonou a pozdravily se hebrejsky, maďarsky a slovensky. Přijala objednávku a za chvíli se vrátila. Rozhlížela se spokojeně po nabitém lokálu. Seděli, jedli a pili tu vojáci, vojačky, děvčata s vojenským doprovodem a dělníci v bílých a strakatých košilích s krátkými nebo vyhrnutými rukávy, zaměstnaní řečí, smíchem, rozbory vojenské situace.

„Žijeme, vidíš,“ řekla Ilona hebrejsky a přešla do slovenštiny. „Freud řekl: Jsme a zůstaneme Židy. Ti ostatní nás jenom využívají, nikdy nás neocení.“

„To zní bolestínsky,“ komentoval to Johny Cohen.

„Jak komu,“ odvětila Magda Wilderová.

„Budeme žít i bez nich,“ řekla Ilona, „židovství není potupa.“

„To zní bolestínsky,“ zopakoval Johny.

„S tím využíváním, co Čechoslováci? Čím bys válčila bez pušek, kulometů a letadel?“

„Zaplatili jsme zlatem. Nůšemi zlata,“ řekla Ilona.

„Slyšelas pohádku o soli nad zlato? Nejsou letadla nad zlato? Zadarmo ti nikdo nic nedá. Tak to na světě nefunguje.“

Bylo vidět, že se Johnymu Cohenovi Ilona líbí.

„Nehledám tu válku, ale klid duše,“ řekla.

„Tady ti spíš zničí mozek,“ pravil Johny.

„Musím sloužit. Ty venku stejně pořád tahá ďábel za nohu,“ podotkla Ilona a odešla brát nové objednávky a peníze za účtenky a děkovala za spropitné. Měla hezké nohy.

„Tebe myslíš ne?“ zavolal za ní Johny.

„Mě ne, žiju tady. Jinde už nechci,“ stačila odpovědět. „Zbytek rozvrátí čas.“

„Co se dá dělat,“ řekl Johny, „mohlo to být horší.“

„Věci se mohly přihodit i jinak,“ pravila Magda.

„Má hezké pozadí,“ prohodil Johny.

Magda mu věnovala mírně vyčítavý pohled.

„Pilot, reportér a já,“ řekla.

„Všechno je láska,“ vypustil Johny, „a osud.“

„Bůh,“ doplnila ho Magda.

„Co je víc?“ zeptal se Johny.

Od začátku léta sloužil v letce francouzský válečný pilot Aron Xavier de Borgnene. Jankele Loewy mu přidal jméno Moše. Fotografoval. Udělal dva obrázky Magdy, s úsměvem a něžnou. Johny i Dany o ně požádali a oběma dal fotografii. Byla na obou krásná.

„Ještě každému jednou,“ zavolal Johny Ilonu. „Všechno je to na mě!“

„Ken, ano, hned,“ odpověděla Ilona.

„Škoda, že se to nedá pít s whisky v tom vedru,“ řekl Johny.

„Bylo by ti špatně,“ slyšela ho Ilona.

„Všechno chceš dvakrát,“ pravila Magda, „mám taky už osudově vše dvakrát.“

Už se neusmívala. Atara, stolky a hovory jí připomněly povinnost poslouchat, o čem se baví angličtí důstojníci. Bílou knihu, zákaz přistěhovalectví, deportaci všech, co prodělali v Evropě lágry a chtěli se tu vylodit a usadit do lágrů na Mauritius. Tady se Britové nechovali jako džentlmeni na svých ostrovech. Často se podobali maďarským nebo slovenským fašistům.

Škoda, že i tu nepěknou minulost nejde uložit do rakve. Myslela na Budapešť. Na ztraceného muže Viktora, kterého Šípové kříže oběsily. Plavovlasý, modrooký a vysoký se vydal pozdě večer k Dunaji, aby získal německou uniformu. Nebyl sám, kdo to v těch dnech udělal. Knokautoval příslušníka SS. Svlékl ho, převlékl se a vzal si jeho dokumenty. Odebíral Šípovým křížům židy zavlečené k Dunaji, aby je hodili do vln, utopili se a odpluli kdovíkam. Některé propašovali sem. Přála si nemožné, aby tu seděl v Ataře s nimi. Proč to nemohlo být? Na to se ptá hodně lidí. Tak se z minulosti stává přítomnost. Chtěné i nechtěné. Na Budapešť nelze zapomenout. Věci se mohly odehrát jinak. Někdy si myslela, že jen ta první láska je opravdová. Kdoví?

„Jsme kamarádi,“ řekla a znovu se usmála, jako na fotce Moše Arona Xaviera de Borgnene.

„Alespoň něco,“ řekl Johny.

„Samozřejmě,“ přidal se Dany Polnauer. Rychle dopil sklenici, aby nebylo vidět, jak zrudl.

„Myslíš, že se té Iloně tady všechno tak výhradně líbí?“

„Asi jako mně,“ řekl.

„Je to pravda.“

„Pravda je matka všeho,“ prohodila, „mně je tu taky lehko na duši.“

Johny zaplatil. Bylo vidět, že ho to těší. Na to žold bohatě stačil.

Rozloučili se s Ilonou. Kavárna byla obsazena do poslední židle.

„Máš to tu těžké,“ řekla Magda.

„Vůbec ne,“ pravila Ilona.

Na letišti načmáral Johny Cohen na pánské toaletě na térovou stěnu na druhém konci chodby od jídelny velkými písmeny, hebrejsky a česky: Pro pány piloty a personál. Přistupte blíže, není to tak dlouhé, jak jste si mysleli.

A pod to nejprve česky, pak hebrejsky ve vlastním překladu: Jsme všichni v prdeli, pravil kapitán, a loď se potopila. Anachnu kulánu, amar kapitan, ve onia tava.

Tak propojil minulost a přítomnost a obohatil svou starou vlastí tu novou.

Cohenovo prádlo ve vaně, naplněné sluncem ohřátou vodou z plechového, až po okraj plného sudu na střeše začalo čpět jako předtím prádlo a košile námořního letce rabiho Skirbala. Slunce za oknem se odráželo od nisonky ze zinkového plechu.

Z rádia v Tel Avivu hlásili, co se stalo před šesti měsíci. Jih Evropy sužoval krutý mráz a sněžení. Vydatné sněžení paralyzovalo celé čtvrti tureckého města Istanbul. (Přesně sem, do Istanbulu, před čtyřmi roky za druhé světové války pašovala Magda Wilderová ilegální přistěhovalce.) Město zahalila dvaceticentimetrová sněhová pokrývka. Dva mosty přes Bospor, spojující Evropu s Asií, se pokryly ledem a úřady je pro provoz uzavřely. V Rusku byl kvůli velkému množství sněhu zastaven provoz na letištích. Sníh komplikuje život Čech a Moravy. Následovala kronika dne.

Hlasatel se smál do mikrofonu. To jim tu nehrozilo.

Dany Polnauer se svlékl do půli těla. Nalétali sem moskyti, ovádi, lezli brouci. Ještěrky seděly na zdi a mravenci se rozlézali po stole mezi papíry. Dany Polnauer se pustil do prádla stejně, jako to udělal Johny Cohen před deseti dny.

Pak ho rozvěsil po zaprášených větvích obou oleandrů s opadanými bílými květy, které zušlechťovaly konání pod malým okénkem koupelny. V něčem, co bylo těžko vysvětlit, ho to uspokojilo.

V duchu si opakoval, co soudil Johny Cohen o spravedlnosti. Je to pro každou generaci bílý holoubek, který uletěl? I nespravedlnost si Johny Cohen definoval po svém: lupič vstoupí do salonu plného nic netušících lidí s pistolemi v rukou. Uspěje, pokud ho neodzbrojí. Případ od případu, pomyslel si.

Potom si zpíval Hej bába rýba… Připomnělo mu to Cohenovo ráčkování.

Znělo mu v uších, co o sobě Johny Cohen řekl, když čekal, že shrne svou životní filozofii; všechno, co ho rušilo a čím se opíral o zabíjení, protože byla válka. „Bez podpatků to dotáhnu skoro na sto sedmdesát tři centimetrů. Na váhu mám slabých sedmdesát kilo.“ A věcně a skoro mimochodem: „To hlavní tě tu naučí sionisti první den. Savlanut. Trpělivost. Nejpoužívanější hebrejské slovo hned po dvojčatech Ejn Brerá, nemáme na vybranou.“

Ediční poznámka

Text našeho elektronického vydání je převzat z knižního vydání z roku 2007, kdy autor ještě bděl nad konečnou podobou díla. Vzhledem k tomu zachováváme pravopis tam, kde jde o jevy potenciálně zahrnující ve způsobu užití pravopisných pravidel i mimojazykové faktory autorova postoje, přitom respektujeme i kolísání (zejména Žid/žid a místní jména, cizojazyčné výrazy). Opravili jsme pouze zjevné překlepy (např. Gauleiter m. Gualeiter).

Redakce MKP

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová

Nadační fond Arnošta Lustiga,

www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig

Nemáme na vybranou

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce Naypong Studio / Shutterstock.com

Korektura Tereza Česáková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4923-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4924-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4925-5 (prc)

Obsah

1. I

2. II

3. III

4. IV

5. V

6. VI

7. VII

8. VIII

9. IX

10. X

11. XI

12. XII

13. XIII

14. XIV

15. XV

16. XVI

17. XVII

18. XVIII

19. XIX

20. XX

21. XXI

22. XXII

23. XXIII

24. Ediční poznámka

Table of Contents

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

Ediční poznámka