Lea z Leeuwardenu

Arnošt Lustig

Židovská trilogie I.

Znění tohoto textu vychází z díla Lea z Leeuwardenu tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 2005.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Lea z Leeuwardenu), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.1

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.2

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová
spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga
7. 5. 2025

1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2 Ibid.

I

„SS má měkké srdce a tvrdé srdce.
Záleží na vás, které srdce vám ukážu.“

SS Sturmbannführer Karl Bergel
v Terezíně – Velké pevnosti

Pracoval jsem v září 1944 v terezínské pevnosti jako dělník na železnici, s pneumatickou vrtačkou. Schylovalo se k dešti. Ten den, v neděli, jsem sbíral spadané hřebíky do pražců. Měl jsem na to dva kbelíky, už plné. Němci chtěli mít přípojku z pevnosti na hlavní trať; tak jsme stavěli koleje, po kterých, jen co je doděláme, budeme jezdit na lince Terezín-pevnost – Auschwitz-Birkenau přímo do osvětimské kotliny – bez zpátečního lístku. Prázdné vagony, někdy s nápisem napsaným tužkou nebo křídou zevnitř na stěnu (Máňo, nejezdi, je tu plno), přijedou zpět, aby se znovu nacpaly lidmi. (Nepochopitelné čmáranice, které na první pohled postrádaly smysl: Pozor, je tu plyn!) Práce mi šla od ruky; dostával jsem příděly jídla pro těžce pracující. Začátek září přinesl mírné počasí, než se to v polovině zlomilo. Nebe nad pevností bylo modré, v noci svítily hvězdy; v dálce na severu se tyčily hory. Kdo by věřil, že Němci vraždí plynem lidi, kteří pracují pro jejich zbrojní průmysl, šijí uniformy a loupou slídu do hajnkelů, mesršmitů a junkersů Luftwaffe? Kdo by zabíjel tolik nadaných, nebo přinejmenším užitečných?

A tu jsem zahlédl na kraji kukuřičného pole ze všech lidí zrovna Viliho Felda. Měl společnost, než se vzápětí, co jsem se objevil, ocitl zase sám.

„Bude pršet,“ řekl.

„Vypadá to tak.“

„Tak vida, kde všude se potkáváme,“ snažil se.

„Mám vás asi ve své knize osudu.“

Překvapil jsem ho, stejně jako sebe. Snažil jsem se ho odhadnout. Ve tváři měl neklid. (Kromě starostí, které tu měli všichni. Mohl jsem si domyslet, že uprostřed té velké německé války si vede ještě tu svou, malou, soukromou.) Jeho oči se podobaly třpytce. Energii hvězdného prachu. (Čekal jsem, že prohodí pár slov, aby zakryl, o čem opravdu uvažuje.) Díval se na mě i za mě a zároveň dál a někam dovnitř. Znal jsem ten kukuč z hřiště pražského Hagiboru, když mi bylo patnáct. Pohled člověka, jemuž do cíle chybí pár metrů. To začala válka a vypadala, že za pár měsíců skončí. Oblečen byl solidně, třebaže daleko od nedbalého přepychu, na který si potrpěl. V ghettu nás Němci nechali chodit v tom, co jsme si přivezli. Ti, co ještě neodjeli na východ, si zvykli. Nenormální se stalo normálním a normální výjimečným.

„V noci pršelo. Každou chvíli se to spustilo. Už je chladno.“

„Vlhko je skoro horší než mráz,“ prohodil. Mluvil se mnou, jako bychom se rozešli včera.

Usoudil, že jsem – mezitím, co mě rok neviděl – vyrostl a zesílil.

„Díky,“ řekl jsem.

„Je psí počasí,“ opakoval, aby řeč nestála. „To horší nás teprve čeká. Ale zvládnem to. Kdo už se tu neotužil?“

Vytušil jsem, že ho zaměstnává něco jiného. Snažil jsem se během vteřiny vyčíst z tváře V. F., co on chtěl současně vyčíst z mojí. Měl modré kruhy pod očima, maličko prořídlé vlasy za vysokým čelem a na dozadu protáhlé štíhlé lebce. Nesl si pár zim navíc a svět, který se rozpadl a v jehož ruinách teď žil (jako všichni ostatní), aniž mu rozuměl. Svědomí prodělávalo zatěžkávací zkoušku. O nejmenší rozdíl v postavení musel člověk zápasit, a stejně nevyhrál. Ghetto se rozdělilo na řadové vězně a prominenty a mezi tím byl nespočet variant. Blázince byly stejně nabité jako nemocnice, starobince a půdy, kasárna, někdejší obytné domy a domky, školy. Všechna povolání spojená s transportem (kdovíkam), zásobováním a udržováním města pracovaly ve dne v noci. Místo původních pěti nás tu bylo napěchováno přes šedesát tisíc. (Na ústav pro choromyslné dohlížel Heinrich G., šéflékař z vídeňské kliniky Am Spiegelgrund; pomáhal vytvářet čistou rasu a zasloužil se o usmrcení sedmi tisíc slabomyslných rakouských a německých dětí. Rodiče dostali oznámení, že dítě umřelo na „zápal plic“.) Náhodou jsem šel prve do práce kolem blázince v kasárnách Kavalír, někdejší pekárně, kde se kdysi pro armádu upeklo na sedmdesát tisíc vek chleba, a nemocní zpívali:

Alte meinen Entchen
schwimmen auf dem See…

Něco, co se nedalo předvídat, přibylo. Co všechny spojovalo, bylo čekání na konec války. Účty z Belgické 24 se překryly spoustou jiných událostí. (Vybavil jsem si malátné oči Utinky Winternitzové, kterou mi ještě v Praze odlákal a svedl.)

Počasí v září bylo rozmarné. Z deště a větru, které přinesl podzim, se stala přítěž. Ostraha českých četníků zpřísněla. Měl nepromokavý plášť, gumové boty a vlněnou šálu. I kdybych nevěděl, že je na stavbě větší zvíře, poznal bych to podle výstroje; nenosil nástroje, lopatu, krumpáč nebo kladivo. Zahlédl jsem jeho ruce.

„Jak dlouho už děláte na trati?“ zeptal se.

„Pět dní. A vy?“

„Dva roky.“ Oba jsme to měli spočítané.

Usmál se: „Pro každého se tu něco najde. Zatím to nebylo nejhorší.“

Rozpršelo se.

„Dlouho to nikdy nevydrží.“ Podíval se na oblohu.

Setkali jsme se za tratí, na okraji kukuřičného pole, protože jsem si potřeboval odskočit. Stál – než jsem přišel – vedle dvou žen, vysoké blondýny (nejlepší ovce, nejzručnější kožešník) a druhé bez klobouku, se zplihlými mokrými vlasy, pláštěm a kulatou sponou na klopě červeného vlněného cestovního kostýmu. Obě vypadaly nevyspalé, nervózní, zároveň s výrazem vzepětí a smutku. Kolem se válela mokrá sláma, zbytky shnilého listí. Polámané klasy a lodyhy kukuřice. Bláto, kusy křemene. Za zády jsme měli rozkopaný terén, neodvezené drny, pokroucená železa, odřezky kolejnic. Do toho pršelo.

Ženy předaly Vili Feldovi vestu s kontrabandem. Neměl jsem moc času na pozorování. (To mi došlo ve vteřině.) Kukuřičné pole je krylo ze stran. (Až na tu moji.) Objali se a rozloučili okamžitě, jakmile mě zaslechli. Asi jsem je popohnal. Nebo už byli se svými záležitostmi hotovi. Ženy pozadu ustoupily a teprve v kukuřici se otočily a spěchaly pryč. Slyšel jsem šustot, jak se prodíraly vysokými klasy. V. F. mi buď odpustil, že jsem ho vylekal (rozhodně jsem vyděsil ženy), nebo to přešel. Byli jsme naštěstí sami. Věděl jsem, že je šachista a přemýšlí pět tahů dopředu. (Takový byl vždycky a nic jiného mu nezbývalo.) V očích žen se na vteřinu objevila panika, výraz ohrožení, a vzápětí bezmocnost a odhodlání zároveň. (Uklidnila je asi žlutá hvězda našitá na mém kabátě. A také familiární postoj V. F. k mé osobě. Na konci pohledu žen byly zlomky něčeho, co jsem si mohl jen představit, mlhavý odlesk stesku i nečitelné signály, dvojakost všeho, přerušení něčeho, co stejně nemohlo pokračovat.)

Přehodil si vestu do levé ruky. Snažil jsem se – stejně rychle – odhadnout, co asi vesta obsahuje. Vajíčka? Mouku? Cukr? Cigarety? Sbíhaly se mi sliny. Marky či anglické a americké peníze? Pašovalo se sem kdeco a kšeftovalo se tu se vším možným. I tady obstál, kdo se nebál. Kdo riskoval víc, ztrácel méně, leda by ztratil všechno. Kdo neriskoval, splynul s beztvarou masou, o kterou nikdo nedbal. Většina těch zmatených a dezorientovaných, kteří nikoho neznali. Čekal jsem, co mi řekne. Přišlo to vzápětí.

„Kdybyste mi s tím pomohl, máte u mě stovku cigaret.“

Ženy spěšně odcházely. Bylo slyšet doznívající chrastění v kukuřici. Polykal a přehlušoval je déšť. Napadlo mě, jestli v pevnosti přespaly. Nevěděl jsem, kde V. F. teď bydlí. Nebyl by to první případ, kdy ženy, oddělené od svých mužů, přicházely na noc nebo několik dnů do pevnosti a zase se vracely – bez ohledu na nebezpečí. (V jednom z pokoutních kabaretů na tenhle námět složili šlágr.) Některé ženy – ze smíšených manželství – překvapily své muže vytrvalostí, bez ohledu na překážky, a překvapily asi i české četníky, pověřené ostrahou pevnosti, i Němce. A po jiných, jimž muži odešli, se slehla zem. Většinou to byly nežidovky nebo položidovky bez víry a děti z rozvedených manželství. Některé přinášely jídlo a jiné – na pár hodin – sebe. Hodnota oběti vyvážila riziko. Nebo to bylo ještě něco jiného.

„Odkdy dokdy tu byly?“

„Ne dlouho,“ vyhnul se odpovědi.

„Přespaly tu?“

„Ne tentokrát.“

„Schoval jste je někde uvnitř?“

„Ne tentokrát,“ opakoval.

„Doufám, že jsem je moc nevylekal. Nebo nevyplašil vás.“

„Ne tentokrát,“ usmál se do deště.

Domýšlel jsem si.

Na posekanou část pole za námi usedaly vlaštovky. Chvílemi vzlétaly do deště, tak nízko, že se skoro setmělo. Obloha připomínala sklo polité mlékem. Přišly ho ženy vyzvat k útěku? Nabídly mu útulek venku? To byla ta třetí, nejzazší možnost. Pár ponorek zůstalo v Praze nebo na venkově, Němci za to všem dávali provaz nebo sekeru. Napadlo mě, že počkají v kukuřici, a jestliže půjdu po svém, za chvíli se vrátí. Měl jsem mu závidět?

„Cigarety jsou uvnitř.“

Cigarety rovnalo se peníze. Asi jako zlato nebo drahé kamínky. Opakoval jsem si jeho: Ne tentokrát. Bylo to s ním vždycky tak. Pokaždé zbývalo, co jsem si neuměl vysvětlit. Měl oteklá víčka? Nebo to byla dešťová voda?

Ženy pohltila kukuřice. Lilo teď jako z konve.

Proč se V. F. ještě nepohnul? Mohli jsme je pořád ještě ohrozit jako ženy nás. Vybavil jsem si oteklé kotníky jedné z nich. Klestit si v dešti cestu kukuřicí jsem jim nezáviděl. Také na železnici nebyla nouze o německé inspekce. Němci popravili sedm mužů za to, že psali rodinám, které zůstaly mimo pevnost. Pak pověsili devět dalších. Jiné popravili v Malé pevnosti za menší přestupky než dopis nebo setkání. Přišla se za nimi zvenku podívat árijská matka, milenka, kamarád. Nebo je zabili za pohlednici, na které poslali pozdrav a připsali, že to tu ujde. (Mají dvě ligy kopané, chodí na přednášky evropských kapacit a občas se sežene vstupenka na kabaret. Snad by přilepšení ke stravě neškodilo.)

Pořád lilo. Pro déšť se mi těžko mluvilo. Voda mi bublala mezi rty.

Zase si přehodil vestu do pravičky. Byl šlachovitější, svalnatější a asi zdrženlivější než v Praze. Šedé oči, kterýma si člověka přidržel jako neviditelnou třetí rukou, hledaly v mé tváři. Věděl jsem, že by si dokázal odnést vestu sám. Zamíchal jsem se mu do toho náhodou.

Byla neděle; šichta navíc. Musel si spočítat, čím jsem se mu hodil, nevítaný svědek. Ocitl jsem se nechtěně na té výhodnější straně. Násep s železnicí svítil do deště načervenalou změklou hlínou. Koleje se leskly, stejně tak pražce. Chybělo pár týdnů do konce stavby. Němečtí inženýři se už v duchu viděli jinde.

„Vypadaly, že vědí, co dělají,“ řekl jsem. „Všechna čest.“

Sfoukl jsem si déšť ze rtů. Mohl to brát jako ocenění. Slyšel jsem v paměti čvachtání ženských holínek v blátě. Šustot kukuřičných klasů, kapky deště. Musely překonat hodně strachu už předtím. Vítr nám bral slova od úst. Hluk vyvolávaly jen spršky vody a vítr.

„Za třicet minut by tam měly být,“ řekl.

Domyslel jsem si – na nádraží.

Díval se na hodinky. Stála mi stovka jeho cigaret za to? Váhal jsem. Co může být hodně, když je protiváhou oprátka? Malá pevnost, odkud se nikdo nevrátil? Transport na východ s nacistickým „konečným řešením“, které si pobytem tady člověk prozatím odsunul? Napadlo mě, že je to zázrak, že si všichni ještě nezpíváme nahlas Alle meinen Entchen. Přišlo mi to k smíchu. Tak jsem svou úvahu zamaskoval. Chtít ještě neznamená mít. Nabízel mi příležitost, něco za něco. Proč mu mám jít na ruku, i když tím samozřejmě půjdu na ruku i sobě? V pozadí byla krutost Němců, kteří zabíjeli za každý přestupek nebo podezření. Nikdo nikdy zatím neopovrhoval židovským životem tak jako Němci.

Nevypadal špatně, s vestou v ruce, zvlhlý i navzdory gumáku. Působil dojmem člověka, který si ví rady. To byla vlastnost, ne ctnost. Ve třpytce jeho očí byl ten kousek, který zbývá doběhnout do cíle, jako kdysi na Hagiboru, kdy vyhrál svých patnáct set metrů. Nebo sváděl holky víc než o polovinu mladší. Zvykl si na to, že mu všechno projde? Přenesl si to i sem? Bylo to potřetí, co jsme se v pevnosti potkali.

Řetězy stráží SS a četníků byly v neděli řidší. SS to nechávala sedmý den týdne na protektorátním četnictvu. Ať ukážou, jak si zaslouží důvěru Třetí říše. Němci se v neděli oduševňovali v Kameradschaftsheimu. Poslouchali Richarda Wagnera a večer Petera Kreudera a jeho orchestr. Zpívali si k pivu Trink, trink, Brüderlein, trink nebo Ein Heller und ein Batzen. Hulákali s chechotem hai-li, hai-lo. V očích Němců to měli Češi lepší, než si zasloužili. Pokud i Čechy čekal židovský osud, mělo to být až po válce. Velký rozdíl mezi oběma národy Němci nedělali. Zatím nechali Češíky vyrábět tanky a letadla a miliardy nábojů.

Pole mokvalo. Nebe vypadalo na spadnutí. Ptáci brázdili mlhu a déšť.

Za chvíli jsme shledali, že stojíme v louži, která tam prve nebyla. Utopila slámu.

„Měli bychom se ztratit,“ navrhl jsem.

Vlaštovky přelétaly se svými modravými křidélky a bílými podbřišky.

„Jo,“ kývnul. Dával ženám čas. Už jsme je neslyšeli.

Zhluboka jsem se nadechl vlhkého vzduchu. Měli jsme nejvyšší čas se pohnout.

Oba jsme dostali gumové boty. Byl jsem už skoro stejně vysoký jako V. F. Vzal jsem si od něj vestu. Pomohl mi svléknout kabát, abych si ji nasadil. Zapnul jsem si knoflíky.

„Přibral jste,“ usmál se.

„Jo, tentokrát,“ řekl jsem.

Vykročili jsme na cestu k četnické budce. Oba jsme měli podepsanou pracovní propustku. Příslušná razítka.

„Vy to jen držte, já obstarám mluvení,“ řekl.

Zvykal jsem si na vestu na těle. Nebyla nejlehčí.

„Dva se spíš přeřeknou.“

„Jak chcete,“ souhlasil jsem.

Vlaštovky nás oblétly.

„Dnešního četníka neznám,“ řekl. „Přejme si jednoho z lepších.“

Uplivl si do bláta. Při mluvení nám do úst vnikala voda.

„Kdo si bere službu v neděli?“

„To bych taky rád věděl.“

„Na žádného bych nevsadil.“

„Ani já ne,“ utrousil, „doufejme v to lepší.“

Šlapali jsme do louží. Kromě vesty jsem nesl v každé ruce kbelík s posbíranými hřeby do pražců. Víčka se mi lepila deštěm. Bahno bylo hluboké. Každý další krok těžkl. Čvachtal jsem blátem. Myslel jsem na to, jaký bude četník. Bez ustání lilo.

„Už vidím šraňky,“ hlásil V. F.

Budka a šraňky prosvítaly deštěm. Oblévaly je proudy vody tím hustší, čím jsme přicházeli blíž.

„Zkusím s ním promluvit první,“ opakoval V. F.

„Jo.“

Klopil jsem hlavu. Déšť jsme měli proti sobě. Vítr vytvářel vodní clony. Železniční násep a koleje prodělávaly zatěžkávací zkoušku. (Přijeli další němečtí inženýři z říše, zástupci Deutsche Reichsbahn.) Když se to sesune, budou říkat židovská práce. Pokud to vydrží, smetanu slízne německý dohled. Hauptsturmführer Heindl. Komandant Rahm. Vídeňská škola.

Cítil jsem napětí v žaludku. Mohl jsem si domyslet, že V. F. cítí totéž.

U šraněk stála budka protektorátních četníků, pověřených ostrahou Velké pevnosti – ghetta, zatímco Malou pevnost – politické vězení (politikou bylo pro Němce za války všechno) měly na starosti Waffen SS a gestapo z Prahy. Četníci byli smíšená společnost. Měli mezi sebou staré kádry z první republiky a posily z druhé. Nacistům ušetřili vojáky na frontu, hlídání továrních objektů v Protektorátu Böhmen und Mähren. Říšští bojovníci mohli převzít úkoly na západě i na východě.

Bleskla mi hlavou myšlenka na Malou pevnost, kde vězňové museli kamenovat u zdi své druhy, kteří se pokusili o útěk nebo se dopustili přestupku. Někdy se na to dívaly komandantovy tři dcery. Bylo to buď, anebo: ukamenovat vlastní lidi, nebo jít na šibenici u druhé zdi. Nikdy se nestalo, že by odsouzené neukamenovali. Pro ty tři holky nechal tatínek-komandant vybudovat dřevěný balkonek jako divadelní lóži.

V budce stál strážmistr s vyzáblou tváří, vyrážkou a zvrásněným čelem. Vyhlédl z okýnka. Před sebou měl seznam s odškrtanými jmény a ořezanou žlutou tužku, jaké jsme používali v Belgické 24. Byl jsem s to slevit z předsudků o lidech s vyrážkou a rozpraskanou kůží. Studoval jsem ho jako měsíční krajinu. Nechá nás projít jen s odškrtnutím na listině? Mohl, nemusel. Co si na kom vezme, když ho chytí? Byl tu sám. Nemusel se bát, že bychom to o něm roznesli.

Ulpěl jsem pohledem na tužce. Jak dlouho už jsem neměl nic, čím se dalo psát, v ruce? Vzdělávání se v pevnosti nepěstovalo, o školách nemluvě. Židům, jak tvrdili rasoví odborníci, stačí počítat do sta. Umět číst a psát je zbytečné. V. F. měl tvář hráče pokeru. Soustředěný, na pohled klidný, třebaže už dávno ne bezstarostný. Vrátilo se mi v duchu – spíš než výčitky prve – v čem je na něj spolehnutí. Měl vlastnost člověka, který váží před každým slovem dobré a špatné. (Co se mu hodí, nehodí. Bezpečné, riskantní.) Svůj rychlý úsměv. Včetně hádanky každé tváře, pro kterou někomu důvěřujeme a jinému ne. Měl jsem důvody mu věřit – v tomhle – nic jiného mi už nezbývalo. U mužů se dovolával svým kukučem mužnosti, u žen toho, co v nich bylo nejženštější. (Čemu se říká esence ženy.) Čeho se chtěl dovolat u strážmistra? Myslel jsem na ty dvě ženy.

Byla to rozehraná partie. Už se nedalo ustoupit. Zvažovat, kdo víc riskuje. Byli jsme v tom společně. Vzal na sebe vzezření člověka, který pamatuje. Upoutá četníka třpytka v jeho očích? Nehypnotizoval kdysi mě? Ve vzduchu byla cesta na Malou pevnost nebo na východ. Za chvíli se to rozhodne. Jak hraje člověk, který nemá nic, proti někomu, kdo má všechno? Strážmistrův výraz byl jako vajíčko, které se musí nakřápnout, než uvidíme, co se vylíhne. Četník znal víc, než jsem mohl vědět. O dopisech propašovaných ven i sem. Koho zavřeli a co následovalo. Měl už svůj názor, co je obětavé nebo hloupé, vypočítavé nebo zrádné, výhodné, sebevražedné. Jak to chodí u hradeb, když se k nim odváží árijská maminka nebo tatínek, bratr, sestra. Žena ze smíšeného manželství nebo manžel, kteří zůstali doma. Připadal mi jako fotbalový rozhodčí, jemuž nezáleží na tom, kdo vyhraje, nebo prohraje, jen ví, že každé jeho slovo platí. Německé mlýny nemlely pomalu, ale nepředvídatelně. Nacistická mašina byla nečitelná. Měla jinou logiku, než je logika obětí. Nacisti dělali i z toho nejběžnějšího tajnosti. Nevyjevili nic slovem dříve než činem. Nemluvili o nenávisti. Převtělili ji do skutků, když se jim to zdálo příhodné.

Oba jsme věděli, že četníci nezabíjejí. Jen to nahlásí výš a Němcům. Ti určí podobu, místo a čas trestu. Četníci jsou telegrafní stroj, text telegramu.

Natahoval nás na skřipec? Nač myslel? Na rasové zákony Třetí říše? Co na nás nachystal Hitler? Něčím nás mátl. Věděl, že pro Němce ani Češi nemají na svém území mezi horami co pohledávat? Neměl by strážmistr mít blíž k nám než k Němcům? Z nás nemohl získat nic, z Němců zatím všechno, co měl, odpověděl jsem si v duchu.

Strážmistr nespěchal. Odhadoval jsem, jakou má povahu, v jaké je náladě. Proč jsem musel záviset na neviditelných starostech, zklamáních, démonech neznámých lidí? Jak se asi choval strážmistr ve škole? Měl sestry, bratra? Mohl mít tajné židovské předky, což se v Čechách od porážky na Bílé hoře a vítězství katolíků nad protestanty stávalo poměrně často? Nezbývalo mi nic jiného, než se něčeho v duchu dovolávat. Neměl jsem vzdělání, abych se vracel až ke Keltům a Teutonům. (To přišlo později.)

Soustředil jsem se na dlouhou žlutou tužku a papír se seznamem odškrtnutých nebo ještě neodškrtnutých jmen. Červeň strážmistrovy brunátné tváře, zeleň uniformy, černou kůži bot. Vnímal, kolik měl předností ve srovnání s námi? Asi ano.

Strážmistrovi bylo kolem čtyřicítky. Měl svrasklou pleť, napuchlá víčka. Ustupující bradu. V očích mu ležela četnická zkušenost. Odhadoval jsem jaká. Kolik lidí potopil? Kolika pomohl? Mohli jsme se s V. F. jen domýšlet. V panenkách se četníkovi odrážela tvář V. F. Měl kulatou hlavu. Zvídavé oči. Byl v něm kousek všeho, co znamenala tato země. Čemu se musela tahle krajina staletí bránit. Co na ní zanechalo stopy i skvrny. (Co říkali zdejší obyvatelé už tisíc let svým dětem: My musíme sloužit přesile. Jsme okupovaní, pokořili nás. Nezbývá než držet krok, hlavu nad vodou. Hrbit se. Nemá smysl jít hlavou proti zdi. Musíme říkat a dělat, co se nám nařídí. Lhát, překrucovat pravdu, ponižovat se a sebezapírat. Vy ji jednou budete moci vyslovit bez zábran, jak vám zobák narost. Až na to, že takhle pokrouceně to musela říkat i další pokolení, když děcka dorostla.) Měl strážmistr děti?

Viděl jsem zmoklé a lesklé ukazatele cesty: Litoměřice – Praha. Plzeň – Karlovy Vary. Byli jsme šedesát dva kilometrů od Prahy. Tabule s nápisy byly pro nás spojení se světem. Strážmistr stál jednou nohou tady, druhou tam. Svět se mi rozpadl do mlhy a deště; do zlomků, ve kterých se mi ztrácel. Nedalo se přidržet ničeho, co bylo.

Čekal jsem, kdy mě rozbolí břicho. Podobalo se to proudu, který stahuje plavce pod vodu. Slině, kterou vyplivl nebo spolkl nemocný. Cítil jsem, jak mě to tlačí do kouta. Přicházelo to jako déšť, bez ustání, a tlačilo to do člověka bezmocnost jako piliny do hadrového panáka. Marný hněv, který ještě oslabí; vědomí ubohosti, které nikomu nepřidá. Bylo by to k smíchu nejít hned o krk. Co četník chtěl?

Kdo nevěřil, že terezínská pevnost je jen předpeklí, neměl tušení, z jakých vrstev se skládá peklo. (Ještě jsme nebyli v Auschwitz-Birkenau, varšavském ghettu nebo Treblince.)

Pořád lilo. Napadlo mě, že z každého strážmistrova oka vyskočí žába. Připravoval jsem se v duchu, jak řeknu, že nic nemám. Nic nenesu. Nikomu jsem nic neudělal. Nikoho jsem nezabil. (Jako by to stačilo.) Byl bych v stavu vylhat se ze všeho, abych vyvázl. Každá lež měla víc práva na existenci než nejvznešenější pravda.

Držel jsem oba kbelíky posbíraných hřebů. Pronesly se. Přál jsem strážmistrovi chodit s nimi v blátě. Kromě hřebů se do kbelíků nachytala voda. Co bude chtít četník vědět? I to, jak mi smrdí nohy?

Už jsem promoknul. Nepostavil jsem kbelíky do bláta, abych vnuknul strážmistrovi myšlenku podrobit je prohlídce. Může se podívat až na dno. Pod hřebíky nic není. Držel jsem kbelíky, dokud mi četník neřekne, abych je pustil.

Prostupovalo mě horko i chlad. Kdo říkal, že vlaštovky, nenajdou-li své hnízdo, páchají sebevraždu? Žít bylo břímě, těžší o každou hodinu, kterou člověk přežil. (Málokdo v těch časech nemyslel na sebevraždu.) Nemá smysl o tom mluvit, protože žít je víc než nežít. Ale trochu s tím flirtoval každý. Bylo to jako stín, který jsme si vlekli v sobě. Jako zkouška zralosti, kterou si denně opakovali i ti nejstarší.

Přál jsem si četníka odhadnout, abych věděl, co mě čeká. Pořád pršelo. Nikdy jsem nezabil vlaštovku. Jen jsem z nich jedl sulc. (Dostával jsem ho od košíkáře, který je lovil na Třetí baště. Pracoval jsem za něj na kopání protileteckých krytů. Deset deka paštiky za dvanáctihodinovou směnu. Dělil jsem se s Adlerem.) Život byl podivná slitina. Nedalo se to měřit a vážit. Hrdost vystřídalo ponížení, sebevědomí pocit méněcennosti; málokdo viděl ve věcech příštích to lepší. Zbývala naděje – úleva ubohých.

Snažil jsem se nemyslet na nejhorší. Čas se zastavil. Jak kdysi říkal Adler: Trus víš, trus smíš a trus tomu rozumíš. (Dobře, že mě tu Ervínek Adler neuvidí, aby se mi vysmál, jak jsem starému známému, Vili Feldovi, sedl na lep.) Srdce mi tlouklo rychleji. Sváděl jsem už dopředu na V. F. něco, čeho se ještě nedopustil? Už bych měl vědět, že nic není zadarmo.

Strážmistr vylezl do deště. Věcně mě odhadl. Zeptal se, co nesu. Nahlédl do kbelíků. V očích měl výraz lidí, kteří se naučili říkat něco jiného, než si myslí, a totéž očekávají od druhých.

Déšť četníka nerušil. Na budce byl český a německý nápis: Nevstupovat. Tabule: Ghetto Theresienstadt. Festung. Eintritt strengstens verboten. Pevnost – ghetto Terezín. Vstup co nejpřísněji zakázán.

„Co všechno tady máme?“ chtěl vědět četník.

„Hřebíky, pane strážmistře.“

Byl jsem ve střehu.

„Nic, co se nesmí?“

„Nic, pane strážmistře,“ lhal jsem. Snažil jsem se být věcný. Slyšel jsem svou klackovitost. Mohl by mi věřit.

Nedalo se odhadnout, co si strážmistr myslí. Neděli měl zkaženou, i kdyby nepršelo. Musel už vědět, co dokáže udělat z lidí strach, hlad, bezvýhlednost. Strach pronikal a obestíral vše jako neviditelný jedovatý plyn, a k tomu hlad. Stál ve vysokých šněrovacích botách s celtovými chrániči na holeních. (Jednou nohou v blátě.) Hrubou flekatou kůži měl i na rukou. Byl bych rád věděl, jaká bude moje cena za minutu. Snažil jsem se odevzdat se něčemu lhostejnějšímu, než je čekání na výprask, zastřelení, na smyčku na krku. Transport na východ nevypadal jako to ze všeho nejhorší. Od výkonu trestu oddělila člověka ještě cesta. Nevěděli jsme, jak dlouho se jede, kam. Co se mohlo během cesty stát. Často, jak se ukázalo, byla neurčitost lepší než jistota. Cítil jsem pořád, jak mi tluče srdce, zrychluje se puls. Nemyslel jsem si, že jsem taková padavka.

Okénkem jsem zaznamenával na přepážce budky seznam jmen, tu žlutou tužku, noviny – Expres – a dalekohled. Na stolku v budce ležela krabička vlast, krabička zorek, popelník s několika špačky a zápalky. Na druhé straně mastný papír od svačiny. Měl strážmistr chleba se špekem nebo šunkou? Tlačenku? Nakrájela mu do toho manželka kroužky cibule? V duchu jsem ucítil vůni škvarků. Polkl jsem naprázdno.

Vítr hnal déšť do strážmistrových zad a tříštil se o budku. Mně šel déšť do očí stejně jako V. F.

Četník nespěchal. Na zahnědlých rtech měl smítka tabáku, zuby zažloutlé od nikotinu. Obrátil se ode mě na Vili Felda. Díval se soustředěně.

„Nic zakázaného? Žádný kontraband?“ zeptal se strážmistr Vili Felda. „Nic na prodej?“

Měl chraptivý hlas. Vrásky u vnějších koutků očí a úst mu zvlhly. Hluboké rýhy podél tváře se naplnily stékajícím deštěm. Proč se ptal? Snad ani nečekal odpověď.

„Jaké je to uvnitř?“ zachraptěl četník. „Někdo na vás čeká?“

„Starší bloku, pane strážmistře.“

„Trochu jsme se zdrželi.“

„Všechno při starém?“

Nedokázal jsem odhadnout, co vkládá četník do hlasu. Měl svou vlastní řeč. Různé nápěvy pro rozličná slova.

„Dá se to vydržet, pane strážmistře. Je to pořád nahoru a dolů.“

„Hitler sem posílá prominentní židy nad pětašedesát. Zasloužilé bojovníky v německé armádě z první války. Jsou mezi vámi pořád ještě velcí páni.“

Slova se nesla do deště, kde se utopila.

„Historie vás párkrát spráskala,“ dodal četník. „Máte toho za sebou hodně. Jste na to zvyklí. My ještě ne.“

Pak řekl: „Všechno, čím vás strašili, se už stalo. My ještě nevíme, co nás čeká.“

Zněla z toho výčitka? Bylo snadné všechno zpřevracet naruby, vzhůru nohama.

Nevadilo mi, že si mě teď četník nevšímá, naopak.

V mysli jsem si udělal výlet nazpět do hodiny dějepisu za dob Plešouna Leoncavala v Belgické 24. Spráskala nás historie? Nebylo to vždycky lidskou ručičkou? Bude nám vyčítat, že jsme nomádi, nikde doma, v žádné zemi trvale, jako by to záviselo na nás? Kolikrát jsem tohle už slyšel od nežidovských kamarádů. Na pohled nevinné předsudky s dalekosáhlými důsledky. Nestačí zůstat v jedné zemi tisíc let? Přál jsem si uplivnout.

„Za vás to už rozhodli,“ pokračoval četník. „Víte od prvního do posledního, na čem jste. To o sobě říct nemůžem. Sčítali vás. Kolik vás tu vlastně je?“

„Šedesát tisíc, zhruba, pane strážmistře,“ odpověděl Vili Feld. „Přesné počty má komandatura.“

„Desetkrát tolik, než když jsem nastoupil. Co to bylo za pohlednice, co našli u těch devíti oběšených?“

Někde daleko zazněl hrom, padl sem odlesk vzdáleného blesku. Četník sklouzl pohledem po hlavni své pušky. O budku stála opřená lopata. Znovu se blýsklo a zahřmělo.

„Je uvnitř hodně míšenců? Co smíšená manželství?“

„Jenom židovská polovina, pane strážmistře.“

„A ta druhá?“

„V Berlíně prý ještě nerozhodli, jaké postavení přiřknou polovičním, čtvrtečním a osminkovým míšencům, až k těm šestnáctinkovým. Znamenalo by to hodně rozchodů a rozvodů. Mischling des ersten Grades se oficiálně nazývají ti poloviční. Může se stát, že jeden bratr je tady a druhý ještě doma.“

Četníka to zaujalo.

„Co když má někdo židovského předka, řekněme, ještě z dob křižáků?“

V. F. pokrčil rameny. Rychle a zdvořile se pousmál.

„Tak daleko bych se neodvážil, pane strážmistře.“

„Co pijete?“ pokračoval četník. „Voda se prý nedá dost dobře pít. To by byla kalamita. Slyšel jsem, že se dovnitř pašuje. Cigarety, tabák a alkohol.“

„Nevím, pane strážmistře. Je to možné.“

„Pamatuju na černý trh ještě v Praze. Prosakuje to až sem.“

Napadlo mě, že přihořívá. Četník věděl, nač se ptá.

„Vyprázdní se to tu,“ řekl potom.

Mísily se do toho proudy vody a vítr. Déšť pleskal do louží a bláta.

„Ve vnitrozemí vás už moc není. Kolik vás u nás žilo?“

„Tři sta padesát tisíc, pane strážmistře.“

„Hodně z vás si v roce 1936 zvolilo při sčítání německou národnost.“

„Národnost nebyla zločin ani hřích, pane strážmistře. Židovská otázka nebo německá otázka a česká otázka – to je jen statistika. Do čeho se člověk narodí a na jakém místě.“

Strážmistr řekl pomalu: „Uvnitř je hodně zlata. Spousta peněz a dobrých věcí. Sakra kvalitních věcí.“

„Asi ne tolik, pane strážmistře, jak si lidi venku myslí a jak by si leckdo z nás přál,“ dodal V. F. Usmívat se ho muselo stát úsilí. Připadalo mi, jako by četník kroužil kolem svého cíle. Připomínal mi káně, když zvysoka krouží a snáší se k zemi, kde vylezla z díry myš. Dvě myši.

„Přijde tu život draho?“ zeptal se četník. Znělo to dvojsmyslně.

„Museli jsme odevzdat všechno, co je ze zlata, odbočce Říšské banky v Praze, pane strážmistře, už v roce 1942. Co si lidi přivezou, rychle spotřebujou. Je to jako žít z hotového, pane strážmistře.“

„Tys všechno odevzdal?“

Vestu s nákladem jsem měl pod kabátem. Bolely mě svaly v ramenou, zápěstí a prsty a břicho. Mohl bych omdlít? Chvíli ještě vydržím. Myslel jsem na to, že pod námi je pevnost podkopaná stovkami kilometrů katakomb, které vedou bůhvíkam. Je tam vlhko, ale neleje. Stavělo to, někdy před půl druhým stoletím, sto čtyřicet tisíc dělníků deset let. Zase se blýsklo a na úpatí hor zahřmělo. Déšť ztemněl.

„Pár lidí uvnitř má spolehlivé skrýše, spojení ven a dlouhé ruce.“ Vzápětí to zamluvil. „Co si berou lidi na východ?“

„Co mají na sobě, pane strážmistře,“ odpověděl V. F. „Řídíme se skautským heslem ‚Buď připraven‘. Příruční kufřík, krabici. Víc se nepovoluje. Říkají, že co potřebujeme navíc, tím nás vybaví na východě.“

„Co se děje se zbytkem těch svršků?“

„Komandatura to zabírá pro Zimní pomoc, pane strážmistře.“

„Skladujete to pro Němce sami?“

„Šatstvo, boty a svetry. Prádlo. Módní a kožené doplňky. Zbytek kožichů. Rukavice.“

V. F. to říkal do deště. Cítil, že musí udržet četníkovu pozornost, aniž vyvolá podezření. Napadlo mě, že bych mohl postavit kbelík, ale pořád jsem si namlouval, že můžu vnuknout četníkovi dojem, že by nás měl už propustit. Taky V. F. se snažil vzbudit v četníkovi něco, na čem by se shodli.

„Říkáš Zimní pomoc, hm… Nás se tak nebojíte, co?“

Říkal to četník z dlouhé chvíle, kterou tím zabíjel? Přijímal nás jako zkažené počasí? Čůrky deště? Určitě mu neušlo, co říkalo protektorátní rádio, co psaly dnes a denně noviny, pro něž byli obřezaní zkázou světa. Co se neslo – neviditelné – přes naše hlavy, co jako jed zasahovalo srdce.

Myslel jsem na vestu s kontrabandem. Na tenounkou hranici mezi bezpečím a katastrofou. Proč i za to nejmenší člověka očekávají nedozírné následky. Jak malou cenu má život.

Hlas V. F. se snažil strážmistra nedráždit.

Četník řekl: „Máte uvnitř prominentní figury. Rakouského generála Sommera. Ministra francouzského obchodního loďstva. Bývalého českého ministra spravedlnosti Meissnera. Čtvrtina lidí uvnitř prý přestoupila na jinou víru, než jakou vyznávali, než je deportovali.“

„Nebylo jim to moc platné,“ řekl to V. F. četníkovi, jak nejzdvořileji mohl.

„Asi ne,“ potvrdil strážmistr. „Na člena mezinárodního Červeného kříže to v červnu udělalo dojem. Myslíš, že takovéhle lidi nechá svět padnout? Cizí rozhlas se zastává vrchního rabína z Berlína, aby mu nezkřivili vlas na hlavě. Je taky v Radě starších?“

„Zametá ulice,“ řekl V. F. (To jsem mohl potvrdit, protože jsme s ním s Adlerem pracovali v čisticí koloně.) Ráno rozvážel v pohřebním kočáře chleba a kávu z pražených dubových žaludů a uhlí do pekárny nebo trámy do truhlárny. Zametal, aby ho nevzali do Rady, kam nechtěl. (Stejně ho jmenovali čestným členem.) Ve špíně na ulici si připadal čistší.

„Máte spojení – všude. Tisíce let a celý svět, to už je hodně dlouhý tunel.“

„Jsme odtrženi, pane strážmistře. Pořád se všechno mění. Čekáme ve dne v noci se sbaleným kufrem.“ Ještě řekl: „Máme vždycky za pět minut dvanáct, pane strážmistře.“

„Všichni o vás vědí. Tím vědí i o nás, jestli rozumíš, co tím chci říct. Jak proběhla ta návštěva mezinárodního Červeného kříže? Delegát ze Švýcar se prý zdržel půl dne.“

„Stařeny umyly chodníky. Opravilo se dláždění. Zedníci omítli domy. Děti se učily odříkat: Strýčku SS Heindle, strýčku SS Rahme, to máme zase k večeři sardinky? Děvčata a mládenci dostali lístek do kavárny, kde hrálo duo Meyer–Sattler německé taneční skladby.“

„Něco jsem slyšel.“

V. F. mlčel.

„Předseda Rady starších je rabín? Je to pravda, že se mu říká Murmelschwein? Znáš ho?“

„Od vidění.“

„Jeho ženu? Není jí moc přes dvacet. Má to být maďarská židovka. Kdekdo se mu prý nabízí. Co ho vyneslo tak nahoru?“

„Napsal dva svazky židovských dějin. Ve Vídni se prý osvědčil jako funkcionář, musel chodit na gestapo.“

„Je to tlusťoch,“ řekl strážmistr. „Párkrát jsem ho viděl. Na rabína, dějepisce nebo seladona mi připadal nudný.“

Pak řekl: „Zahnali vás do stáda. Už jste si asi zvykli.“

(To mi znělo dlouho v uších. Byl by na našem místě jiný?) Napadlo mě, že se na nás strážmistr dívá jako na jateční dobytek, stejně jako Němci. Jen mluví naším jazykem. Nedalo mi práci smazat mezi nimi rozdíl.

Neměli jsme Murmelsteina rádi. Spolupracoval s Němci víc, než bylo nutné. Nikdo nevěděl přesně, kolik musel a co by dělal jiný na jeho místě. Toho před ním Němci popravili. Říkalo se, že má vynikající paměť.

„Slyšel jsem jeho přednášku o Josefu Flaviovi.“

„Kdo to je?“ zeptal se četník.

„Židovský generál. Velel židovské pevnosti ve válce proti Římu a vzdal se. Nechal se zajmout s posledními, když už většinu obránců zabili. V Římě mu dali římské občanství a nechali ho napsat dějiny války.“

Snažil se, aby to neznělo jako poučování. Stavěl to proti strážmistrovu tvrzení o stádu?

Odumíraly mi ruce. Podlamovala se mi kolena. Zase se blýsklo a zahřmělo. Slyšel jsem, že komisi ze Švýcar doprovázeli dva noví esesáci z Berlína, Roland Scheidegger a Eugen Ringfeder, sturmbannführeři. Z franštiny tlumočil oberführer Horst Sismondi. Adler znal tahle jména od písařky z Rady starších.

„Když vám řeknou, abyste připravili tisícovku lidí do transportu na východ, připravíte – s Murmelsteinem v čele – dvě,“ řekl četník. „Vaši vedoucí ušetří z přídělů pro pevnost vagon chlebové mouky měsíčně; vracejí ho říši. Psali o tom v oběžníku, který dostává četnictvo.“

Byla to pravda. Hospodářství v ghettu svěřili nacisti německým židům. Zařídili, abychom to nejhorší dělali sami sobě. Ještě jsme nevěděli, jakých krajností to dosáhne v Auschwitz-Birkenau, kde židovské Sonderkommando bude nahánět do komor i příbuzné a matky a otce, než je za šest neděl vystřídá čerstvé Sonderkommando, v koloběhu dalších a dalších šesti neděl, jak dlouho potrvá válka. Ten člověk, který šetřil už dvanáctý měsíc z přídělů vězňům, se jmenoval doktor Friedman. Věděl, že si tím odloží cestu na východ. Čím víc ušetří mouky nebo obilí, o to později ho vymění.

Dovolával se četník mravnosti? Horlivost vedoucích byla pochopitelná i nemístná. Krmili pohádkového draka buď přímo princeznami, nebo alespoň chlebovou moukou. Měli pod palcem starobince a nemocnice, kojenecká zařízení pro matky, které porodily na cestě z Berlína, Kodaně nebo Amsterdamu, Prahy, Florencie, než odjedou dál. Chtěli dokázat nacistům, že jejich pokus se samosprávou se zdařil. Nechtěli odjet na východ. Snažili se být Německu prospěšní. Volili ze dvou zel pro sebe to přijatelnější.

„Všechno má dvě strany,“ podotkl četník. „Někdy tři nebo čtyři. Máte svým způsobem štěstí. Volbu, na čí stranu se přidat, vyřešili Němci za vás. Za nás ne.“

V. F. sevřel rty. Pochopil, že ho četník zkouší. Ne z filozofie.

„Stálo by za to vědět, kolik je uvnitř zlata, našich, německých i jiných peněz,“ vrátil se četník ke svému. „A kolik dynamitu.“

V. F. stál pořád v pozoru; voda mu stékala za krk. Vnímal dvojznačnost strážmistrových dotazů. To nevyslovené. Se svěšenýma rukama vypadal jako boxer. Připomínal mi dobu, kdy jsme na hřišti Hagiboru boxovali, abychom si připadali otužilejší. Začalo mi třeštit v hlavě. Musel jsem myslet jen na kbelíky. Na to, jak najednou začne člověka opouštět síla, i když si ještě před chvílí připadal zdravý.

„Hodně toho zůstane ve skrýších, až se to tu vyprázdní,“ předl četník svou nit. „Nikdo nebude vědět, kde co je. Spousta toho přijde nazmar. Zlatu se nestane nic. Dynamit zvlhne. Peníze propadnou. Kromě anglických, amerických a švýcarských. Nebo to tak není?“

Díval se na nás jako na potopenou loď, ze které šlo – přece jenom – dostat na povrch nějaké poklady, než se propadnou do bahna? Než je sežere rez?

„Není to škoda?“ Přešlápl si. „Stálo by za to prohledat celé to hnízdo, dvě stě devatenáct domů na pěti osminách čtvereční míle,“ dodal četník. „Metr po metru, byt po bytě, půdu po půdě a sklep po sklepu. Kdoví, co zůstane zašité v šatech po lidech, co už odjeli? V zubních pastách, v podpatcích. Za trámy nebo pod podlahou, zazděné.“

V. F. mlčel.

„Jak jsi tu dlouho?“

„Dva roky, pane strážmistře.“

„Za dva roky se v tom člověk naučí chodit, ne? Musíte mít sakra zkušenost. Co se ztratí, málokdo asi najde. Škoda.“

Ani teď se V. F. neodvážil otevřít pusu. Znamená to, že s námi četník končí? Soustředil jsem se zas na jmenný seznam a tužku.

„Pozoruju tě,“ dodal četník, jen si utřel nos. „Mluvíš, ale neříkáš, co si myslíš. Poslouchám tě, ale moc neslyším. Jen co chceš ty, ne co chci já. Máš to pod kůží, za nehty, za ušima.“

Znělo to jako obvinění i varování. Četník si vzdychl. Změnilo se to ve hvízdnutí. Nebylo v tom porozumění. Nechal projít kroužkem rtů zvuk, který znamenal asi sto věcí. Napadlo mě, jak bezpečně se cítí četník ve své uniformě, ve svých pevných botách. Nemusí myslet na to, kam nepatří. Nevidí svět jako rozbité hodinky. Snadno se mu mokne, když ví, že za hodinu, nejdéle dvě, bude v suchu. Kdo říkal, že lidi jsou si rovni, lhal.

Bolela mě hlava. Svaly na rukou mlely z posledního. Všechno topil déšť. Za chvíli dostanu křeče. Nikdy jsem před V. F. nechtěl vypadat jako padavka. Člověk nenávidí toho, kdo ho ponižuje i kdo je toho svědkem a do třetice sebe. Neměli jsme na sobě rádi, čím jsme byli.

„Buď je to tak, jak se na to ptám, anebo se dobře neptám na to, co je,“ řekl četník.

Zahrnulo to několik jeho žebříčků pašujících.

Bylo slyšet krákání vran. Představil jsem si, jak by to zachrastilo, upustit kbelíky. Je někde kniha osudů, jak věří zbožní, soupis dobrých a špatných skutků, která se píše sama? Cítil jsem, jak se zevnitř i zvenku zmenšuju. Měl jsem se dovolávat Boha? Kdyby mi to pomohlo, proč ne? Našeho Boha Němci nebrali. Asi nebyl tak všemohoucí, jak si pobožní přáli. (Ještě jsem nevěděl, kdo mi to za pár dní řekne a za jakých okolností.)

„Kolik lidí je na pracovišti?“

„Jsme poslední, myslím, pane strážmistře,“ odpověděl V. F.

Četník si odfoukl ze rtů kapičky deště. Snad už to chtěl mít za sebou a dát se vystřídat.

„Víš to jistě?“

„Mám staveniště na starosti, pane strážmistře.“

„Slyšel jsem, že vás chodí navštěvovat milenky, ženské a známí – až dovnitř. Sestry, ženy nebo kurvy. (Jako když mi táta vyprávěl o Tonce Šibenici. Posílali ji k odsouzencům. Chtěla sama.) V Malé pevnosti vlezla ženská – oba zavření – ke svému manželovi. Manžela zastřelili. Ji utloukli. Mají syna v Anglii, pilota Královského letectva. Nedej bůh, aby ho sestřelili nad Německem. Dá se sem pořád ledaskdo propašovat – skrz psinec. Ven se dostanou četnickou brankou. Uvnitř si nasadí hvězdu, venku ji odpářou. Taky u Ohře a u jatek si dávají lidi schůzky. Někdo má vždycky roupy. Nedíváte se vlevo, vpravo. Děláte nám to těžší. Nám taky říše nic nepromine. Někdo si nedá pokoj, dokud si nespálí prsty. Kdo shoří s ním, na tom mu už nesejde.“

Strážmistr si zapálil vlastu. Dlouhou službou otrnul. Dával nám čas, abychom si to přebrali? Vyfukoval do deště obláčky dýmu. Odplivoval smítka tabáku. Chtěl po nás poslat do ghetta vzkaz? Nebo nám říkal, co všechno je možné?

Držadla kbelíků se mi vryla do dlaní. Čekal jsem, kdy mě ochromí křeč a vzdám to. Zdálo se mi, že se v dešti mihlo velké bílé zvíře. Měl jsem hlad, byla mi zima a neviděl jsem to růžově. Myslel jsem na německou telefonistku z komandatury, která se projížděla kolem pevnosti na koni. Dlouhé plavé vlasy jí při jízdě vlály a důstojníci ji fotografovali. Proslýchalo se, že je milenkou komandanta doktora Siegfrieda Seidela. A že jí nadbíhá nový důstojník z Vídně, Anton Burger. Ubil dvacet nemocných židovských dětí lopatou; střílel na lidi na nádraží za krádež kusu uhlí, špalku dřeva, brambory nebo kousku chleba. Postával na hradbách a baštách. Pak jsem myslel na německého židovského prominenta, který dostal pokoj v Magdeburských kasárnách, s umyvadlem, ale bez záchodu, a močil do lavoru. Říkalo se, že má dva doktoráty a umělecké sklony. Nosil prý v diáři založený chloupek německé zpěvačky Zarah Leandrové. Bolest v dlaních se mi připomínala silněji.

Soustředil jsem se na strážmistrovy boty. Měl jsem pocit, který člověku ve zlomku vteřiny umožní, aby se viděl těsně před tím, než se vzpamatuje, anebo naopak vteřinu po tom, co už selhal, ale je ještě blízko okamžiku, kdy se rozhodoval. Záleželo mi na tom, abych obstál v očích V. F. Ve svých očích. Nakonec i v očích četníka. Přál jsem si, aby V. F. uznal víc, než že jsem jenom vyrostl a zesílil. Bože, jak to má člověk udělat, aby obstál?

Před námi se tyčily hradby. Cihly, původně rudé, vybledlé a rozdrobené. Pevnost se dala už odtud i v dešti a mlze rozeznat. Bašty a příkopy z doby před sto padesáti roky, kdy se ještě Rakušani báli Pruska, v dobách koní, syfilidy a houfnic, mizerné kanalizace a legend o císařovně Marii Terezii, která se údajně vzrušovala údem koně a neměla ráda židy, jako je potom naopak měl o to radši její syn. (Vrátil jim práva, která jim jeho matka nedala nebo vzala.) Cítil jsem, že kbelíky už dlouho neudržím. Železo se zdálo čím dál těžší.

„Máš u sebe peníze?“ zeptal se náhle četník V. F.

Začínal zase od začátku?

„Bohužel. Ne.“

„Jídlo, alkohol, cigarety?“

„Ne.“

„Léky?“

„Ne, pane strážmistře.“

„Nic ze zlata?“

„Ne.“

„Co by mě mohlo zajímat?“

„Bohužel, pane strážmistře. Nebo bohudík. Ne tentokrát.“

„Nikdo ti nic nepřinesl?“ Četník se zamýšlel. „Ještě mi můžeš říct něco z ghetta, o čem nevím? Co všechny ty evropské herečky a zpěvačky, ze kterých si můžete vybrat? Volná láska?“

Nemusel jsem si připomínat, co bylo ve vestě. Zahrnulo to stovku cigaret pro mě. Cítil jsem, že ztrácím, co jsem ještě neměl.

„Víte už, kam jezdí většina vlaků?“ zeptal se najednou četník.

„Mluví se o východě, přesídlení a normalizaci.“

„Na Drážďany,“ dodal strážmistr. „Na Krakov. Do osvětimské kotliny.“

V. F. mlčel. Něco jsme už zaslechli, ale nic s adresou.

„Slyšels o tom?“

„Nic určitého.“

„Musejí to být obrovská sídliště, podle toho, co tam už odjelo vlaků. Všechny se vracejí prázdné. Co myslíš, že tam s vámi dělají?“

„Má tam být průmysl, plynárny. Textilky. Truhlářské dílny na nábytek. Strojírny. Mluví se o budování továren, škol a zemědělských usedlostí. O možnosti pracovat a vydělat si peníze. Založit si rodinu. Některé transporty odsud odvážejí stroje a nářadí. V některých jsou jen dělníci do třiceti let.“

„Německo získalo hodně nových území.“

„Je to tak,“ řekl V. F.

„Slyšels už výraz konečné řešení?“ Strážmistr nečekal na odpověď. „Jak to, že tolik vašich lidí zůstalo trčet jako pecka na místě? Proč neodjeli, dokud ještě měli možnost, čas a peníze?“

„Měli tu rodiny, známé. Děti, rodiče, prarodiče. Majetek, ke kterému lidi přilnuli. Držela je naděje, že se věci vrátí do svých kolejí. Vědomí, že tu žily a rostly celé rody.“

„Mohli jste být v Americe, v Anglii, v Austrálii,“ řekl četník. (Asi mu nevadilo, co se mnou dělá tíha hřebíků.)

„Málokdo věřil, že to dojde tak daleko.“

„Vaše éra tady skončila. Němci udělají všechno, aby měli Evropu judenrein. Jste na ráně. Mají vás jako na pekáči.“

Na to Vili Feld už mlčel. Neřekl, že lidi se marně ucházeli o víza nebo že ne všichni zájemci o vystěhování na to měli. Strážmistr už se zeptal skoro na všechno.

Potom se zajímal: „Půjde transport?“

„Nevíme.“

„Jak dlouho už nic neodešlo?“

„Většinou nás nenechají dlouho čekat. Sjede to vždycky jako blesk z nebe. Sedíme na kufrech.“

Němci si dali záležet, aby transporty na východ připadly na ten nebo onen židovský svátek. Nejvíce lidí odešlo na Den smíření, Jom kipur. Data nástupů se i Rada starších dozvídala na poslední chvíli. Němci měli rádi organizovaný spěch. Šup, šup, než se lidi vzpamatujou.

„Máte už horečku?“

Vili Feld se dovtípil. Bylo to něco jiného než cestovní horečka. Báli jsme se svátků. Škodolibost byla jen jedna z německých schválností. Ohryzek se mu prohnal dolů a nahoru. Zdálo se mi, že třpytka v jeho pohledu zmatněla. Věděl strážmistr něco, co my ne? Byla to otázka, nebo sdělení? O Polsku už nemluvil.

„Kdyby vám nařídili vymřít, vymřete,“ řekl četník. „Jste jako ovce.“

„Jsme jako naklepávané vídeňské řízky, pane strážmistře. Tenčí a tenčí.“

„Řízky? Roštěnka,“ opravil ho strážmistr.

Viděli jsme se sami jako ovce.

Ani doba mezi transporty neznamenala klid, ale transport rozrušil všechny vazby. Němci hráli simultánní partii s šedesáti tisíci obyvatel pevnosti. Byli o rozhodující tahy napřed. Do plánů jim nikdo neviděl. Neustále je měnili. Byli vynikající hráči. Drželi v ruce trumfy.

I v mozku komandanta a jeho adjutantů se míchala zkušenost, rasa a kultura. Plnili příkazy Berlína. Vtiskovali tomu svou osobnost. Vlastní iniciativu. I výhra jednotlivců znamenala v takové konstelaci jen odklad. Pro zbytek to byla plavba na moři do neznámého přístavu. Zásoby jídla a pitné vody chyběly už od začátku. Měli závidět ti, co jeli, těm, co zůstávali, nebo naopak? Nikdo nevěděl, co si přát. Bezvětří bylo špatné, vítr horší.

„Tady to alespoň už známe,“ řekl V. F.

Strážmistr měl pravdu, dřív či později bude Evropa judenrein, židůprostá. To slovo mi znělo ve spáncích. Málo jazyků má tolik složenin jako němčina. Kam půjde strážmistr sloužit, až to tady s námi skoncují? Měl za to, že ho navlékli do četnické uniformy z boží milosti? Má snad každý, co si zaslouží?

„Máte fešácké vězení,“ řekl nakonec strážmistr. „Měli byste olíznout všech deset. Dokud jste roštěnky a naklepávají vás, neměli byste si stěžovat. Ti, co už odjeli, na tom asi tak dobře nejsou.“

„Kdo by nebyl radši tady než na východě, pane strážmistře,“ souhlasil zdvořile V. F. „Tady jsme ještě částečně doma.“

„Sakra,“ řekl četník. „My měli za atentát na Heydricha stanné právo, vy máte Strassensperre, Lichtsperre. To by ti mělo něco naznačit.“

Za přestup zákazu svítit nebo vycházet do ulic od osmi večer do pěti ráno byly tresty. Esesáci podnikali výlety do ghetta. V trestání a šikanování se vyžívali.

Elegán Heindl vyjížděl do pevnosti na běloušovi. Nechal prvního žida, aby mu podržel koně za uzdu. Jemně, kůň není prase, du Schweinehund. Přišlo mu směšné, že se někdo bál jeho koně. Půjčoval bělouše plavovlásce z komandatury.

Anton Burger projížděl ghettem na traktoru. Vědělo se, že kvůli nikomu nezastavuje, žádnému se nevyhýbá. Pro nás platilo stanné právo trvale. Nám nepřestávali ukazovat, jak opovrhují naším životem. Pro ně byla židovská krev voda. Anton Burger řekl židovskému nejstaršímu: „Váš život je hnus. Měli byste nám být vděční za smrt. Je hezčí a lepší než váš mizerný život.“ (Nejstarší musel odpovědět: „Ano, Herr Oficir.“)

„Něco se tam u vás pod pokličkou vaří,“ řekl četník.

Na co narážel? Odmítl by snad střílet, kdyby dostal od Němců rozkaz? Proč to pořád protahoval?

Byl se snad podívat v Zeuglingsheimu na batolata, která se narodila v pevnosti navzdory zákazům otěhotnět? Co mu leželo na dně srdce? Šel by s námi, kdybychom se rozhodli vzít útokem německou komandaturu? Co by se dělo rozutéct se šedesát tisíc lidí do protektorátu? Nebo kdyby si každý desátý řekl, že bude Samson.

„Asi víte, co se stalo s předsedou Rady starších Epsteinem.“

„Jen pověsti, pane strážmistře.“

„Zastřelili ho v Malé pevnosti.“

Pak řekl: „Měl milenku. Co se s ní stalo?“

V. F. mlčel. Ukázalo se, že odjela i s Epsteinovou ženou transportem. Četník musel vědět, o čem mluví. Jak to, že to ghettu ušlo? Mělo se za to, že Epsteina uvěznili. Věděli jsme tak málo ve srovnání s četníkem i proto, že jsme nechtěli všechno vědět? Spokojili jsme se s iluzí, protože nás opouštěla naděje?

„Je to pravda, že máte potíže s pohřbíváním?“

„Kvůli spodní vodě,“ odpověděl V. F.

„Nevadí to stavbě?“

Všichni tři jsme už byli promočení. Četník si povzdechl. Napadlo mě, že vypadá jako papoušek. Proč si s námi hrál?

„Co kupujete za svou vlastní měnu v pevnosti?“

„Hořčici,“ odpověděl V. F. „Šaty z buničiny. Můžeme si koupit ramínka na šaty, hořčičná semínka.“

„Máš nějaké ghetto-peníze u sebe? A ty?“ obrátil se na mě.

„Jsem na tom stejně,“ zavrtěl jsem hlavou.

Napadlo mě, že četník musí vychutnávat možnost tykat Vili Feldovi, lidem dvakrát starším, francouzské, české nebo německé aristokracii, francouzským i německým židovským generálům.

Strážmistr mi konečně pokynul, ale ne, aby nás propustil. (To jsem pochopil okamžitě.) Řekl, abych rozpažil. Postavil jsem kbelíky. To byla úleva, třebaže jsem se zároveň zhrozil. Četník mě začal beze slova rozepínat. Mezitím, co se vyptával, si mě dobře prohlédl a nebyl včerejší. Ukázalo se, že ani když mluvil s V. F., nezahálel, pokud šlo o mě.

Myslel jsem na to, jestli budeme s V. F. viset v Malé pevnosti vedle sebe nebo nás utlučou jako tolik jiných za menší přestupky. Poručí starším vězňům, aby nás ukamenovali u zdi v koutě? Na Malé pevnosti popravovali Němci i vlastní lidi, vyznamenané vojáky a důstojníky z fronty, zasloužilé bojovníky z první světové války. Pošlou nás na východ? To se mi zdálo ještě nejmírnější. (Mohli jsme jenom tušit, co je Auschwitz-Birkenau. Nevěděli jsme ještě, co je to peklo.)

Objem i obsah vesty strážmistra překvapil.

„Znám pár vzorků jako vy dva. Myslel jsem si to. Stačí se na vás podívat.“

Pořád lilo.

„Co si uvaříte, musíte dojíst. Ještě pořád se vám nechce slevit z toho, nač jste byli zvyklí.“

Bez nás by si Němci ani četníci nemohli připadat tak důležití. Stačilo být árijec, aby měl strážmistr všechnu moc a převahu světa.

Došlo mi, že po telefonické informaci si obě ženy vyzvedne na příští vlakové stanici gestapo. Dostane četník odměnu? Plešoun Leoncavalo v Belgické 24 mi prorokoval, že koho mají oběsit, ten se neutopí. Dělal jsem všechno, abych se nelitoval. Nebylo by mi to stejně nic platné. Už jsem věděl, co prohrávám. Vzrušení ve mně opadlo, jako když se vylije voda. Mohl jsem jen čekat, co bude.

Strážmistr měl pokroucené prsty s pečetním prstenem. Ve tváři nafialovělé žilky. Záda jako podle pravítka. Už dokouřil, zahodil malého špačka do bláta. Kapky pleskaly o budku, čepici, četníka. Voda stékala po lopatě, po hlavni a pažbě jeho pušky.

Ve vestě bylo kakao van Houten, plechovka s Nestlé kávou, lahvička s Alpou, kelímky s karamelem; zploštělé, aby se jich do obou křídel vesty vešlo víc. Všechno, co nedostatkem zdesateronásobilo svou hodnotu. Vesta měla délku teplé podšívky, kterou si všívají Rakušani a Němci do nepromokavých kabátů. Byly v ní ještě cigarety, dvacetidolarová bankovka a brožura André Bretona a Leona Bronsteina-Trockého o umění, kolínská, cukr, mýdlo, čaj, sůl, sušené houby. Všechno v dvojitě prošitých lněných sáčcích, nahoře převázaných bílou tkanicí. Obě ženy si s tím daly hodně práce. Napadlo mě, co je to láska. (To, o čem Adler tvrdil, že nikdy nebude mít definici, jako spravedlnost.) Nebo solidarita. Věrnost. To pohádkové, čím dokáže člověk stokrát poražený postoprvé nakonec zvítězit. Jen jsem momentálně nevěděl jak.

„Cukr, kafe, voňavka,“ řekl četník. „V noci máte ghetto v ruce. Teď ho chcete mít i ve dne?“

Narážel na mlčení obou.

„Má v tom prsty ženská?“

Měl jsem říct, že jsem vestu našel pohozenou v kukuřičném poli? Udat Viliho Felda, nebo Vili Feld mě? Pokud si to četník nechá, můžeme z toho vyváznout se zdravou kůží. Nikomu bychom nežalovali. Opět mě naplnila hrozba Malé pevnosti. Transport. Vytáhnou z každého, co chtějí. Buď ho zabijou hned, nebo ho pošlou do Polska. Dostanou všechno z V. F., i kdyby zkoušel zapírat. A potom to vyždímají ze mě, z obou žen. Asi si nepřekousnu jazyk, jako to chtěl udělat Weltfeind Flusser, kdyby ho dostalo gestapo, aby vykrvácel dřív, než na sebe a ty druhé něco řekne. Měl jsem četníkovi říct, že kdo má jídlo, žije? Pokud někdo onemocní, bez jídla nemá naději. (Ani zdraví a ještě silní nemají bez jídla naději.) Před cestou na východ je dobře se alespoň najíst. Začalo mě bolet břicho. Nechtěl jsem, aby se stalo to nejtrapnější. A pak jsem slyšel svůj hlas jako hlas břichomluvce; ve mně a za mě mluvilo mé druhé já – a nevím, jestli to horší.

Odpověděl jsem strážmistrovi, že za mnou byla v kukuřici matka. (Slyšel jsem svůj hlas. Ten klackovitý tón. Tu věcnost, z níž zněla lhostejnost, pokud ne obvinění ze všeho, co se dělo. Jako bych zbytek všeho házel za hlavu. Nepoznával jsem ho.) Začal jsem mu malovat straky na vrbě. Mám každou krvinku jinou, když přijde na čistotu krve. Proto jsem tady, a ne venku. Nebyl bych tu neztratit se mi otec dřív, než měl. A tak dále. Ze dna paměti mi vyšlehl Bobeček Lenta Mahler z Belgické 24 se svou svatou inkvizicí, jak mučili odpadlíky a ti se přiznávali i k tomu, co neudělali. Připadal jsem si jako myš, kterou v Belgické 24 Pračlověk Flusser chytil do pytle a pak točil nad hlavou jako lasem, aby se nemohla prokousat. Děti bez rodičů si musejí, jak říkal ředitel Freundenfeld v Belgické 24, poradit samy.

Připadal jsem si ubohý. Styděl jsem se sám před sebou.

„Mám oči, abych viděl, a uši, abych slyšel,“ řekl četník.

Nepodobali jsme se generálovi a lidem z židovské pevnosti, z kterých udělali římské občany, když se vzdali Římanům. Ani povstalcům kolem Judy Makabejského, ani sebevrahům z pevnosti Masada v dávné Izraeli, kteří se po hrdinském odporu radši zabili, než by se vzdali. Zatelefonuje strážmistr svým polním telefonem pro posilu, aby nás eskortovali do Malé pevnosti k výslechu?

„K čemu to může být dobré?“ zeptal se strážmistr spíš sám sebe. Stáli jsme schlíplí v dešti.

„Zapněte se, oba. Běžte,“ řekl četník.

Měl jsem pocit člověka, který se topil a náhle se může nadechnout. Díval jsem se na zfaldovatělou, svrasklou strážmistrovu kůži, na jeho papouškovitou uniformu. Na jeho kouřem zahnědlé a rozpraskané rty.

Ze strany jsem viděl V. F. Taky ještě nevěřil tomu, co slyšel. Nebo to čekal? Třpytka jeho šedých očí zjasněla; jeho výraz pokerového hráče změkl. Obdivoval jsem jeho otrlost? Musel jsem zrudnout. Stoupala ve mně vlna horka, než mi přejel mráz po zádech.

Strážmistr řekl: „Hlídal jsem v Lidicích, když postříleli muže a vesnici srovnali se zemí. Ženy a děti odvezli do lágrů v Německu a Polsku a zvířata, koně, krávy a kozy a slepice sem.“

„Jednu noc jsem je pohřbíval,“ řekl V. F. (Neřekl jsem, že jsme tam byli pohřbívat – na druhé straně vesnice – s Adlerem také. Snad se naše skupina střídala s tou jeho.)

„Chtěli jsme to všichni mít co nejrychleji za sebou.“

„My taky,“ poznamenal četník. „Hlídali jsme mrtvou zem.“

Strážmistr se ujal pušky, kterou prve postavil pod stříšku, aby mu nenapršelo do hlavně. Jeho oči pořád připomínaly papouška. Až později mě napadlo, jak málo se pozná z toho, jak člověk vypadá. Nebo i z toho, co říká, a snad i chce, nebo nechce. Nebo jestli vážil i měřil rychle to horší, než nechal to lepší v sobě vyhrát.

„Jsme všichni jednou nohou v pekle.“

Nakonec řekl: „Jděte. Ať vás nepotká německá patrola. Nebo můj šéf Janeček. A kdyby – sakra…“ Do hlasu se mu vrátila věcnost.

Zapínal jsem si vestu, kabát, knoflíky každá ves jiný pes. Strážmistr mě pozoroval ospalýma očima pod promodralými víčky, ve zvrásnělé kůži s vyrážkou. Všechno bylo jiné, než se dalo čekat, včetně toho, co zůstávalo pořád stejné. (To, co bylo ve vzduchu, trvalá změna.) Najednou se mi už nezdál jeho knírek tak dobře zastřižený.

„Cítím krev,“ řekl četník. „Ještě nikdy jsem necítil tolik krve.“ A nakonec, asi jen pro sebe, protože to v dešti bylo sotva slyšet: „Sejdeme se v pekle.“

Chopil jsem se držadel kbelíků. Už se mi nezdály těžké. Byl bych s to je nést na konec světa. Vykročili jsme do bláta.

Nevěděli jsme, jestli se dívá. „Nechte upadnout tu velikou krabici kamelek,“ sykl ke mně V. F.

„Vraťte se, něco vám vypadlo,“ zavolal strážmistr.

Šli jsme dál. V. F. se neohlédl. Lilo hustě. Hřmělo. Vítr to odnášel k horám.

„Chytit ty dvě dámy gestapo, spadla na ně těžká klec,“ utrousil jsem.

Cítil jsem, jak se mi ulevilo. Opět to nabralo tu lacinou nebo věcnou polohu doby. Nebyly to jen Feldovy pletky, jeho způsob existence, jak zapřahal do svého kočárku lidi jako koně, třebaže se nevyhýbal riziku. Myslel jsem na obě ženy. Co jsem nenáviděl na četníkovi, protože to nenávidím na sobě. A co je stejné s Vili Feldem. Co máme v povaze. (Co bychom raději nechtěli mít.) Znal jsem jeho klíče. Neznal jsem jen, ke kterým dveřím a které z nich si nechává otevřené. Bezpečí vykupoval nebezpečím. Byl hotov jít do krajnosti?

„Je to pořád hop, nebo trop.“

„Vypadá to tak,“ snažil jsem se.

„Plakat by bylo pozdě,“ řekl potom V. F.

„Jo,“ souhlasil jsem. Pořád mi ještě nebylo do smíchu.

„Nemělo by to cenu.“

„Ne.“

„V noci na dnešek se mi zdálo o lokomotivách.“ Najednou to dávalo smysl.

Nepřestávalo cedit.

„Víte, jak se vestoje pronesou hřebíky?“

„Vynahradíte si to.“

„Jasně.“

„Nikdo nejsme imunní.“

„To sakra ne.“

„Učil jsem se v lyceu o Angličanovi, pro něhož je štěstí slepé, ne neviditelné. Věci, pro které nemáme pojmenování. Znám v Radě starších Gottlieba Fabera, který tvrdí, že většina vesmíru je neviditelná. Víte, co chci říct, ne?“

„Ne tentokrát,“ zahrál jsem si na něj.

Pořád pršelo. Měli jsme před sebou ještě chvíli cesty.

„Žádné zemětřesení se neopakuje stejně.“

Stalo se mu to už s jiným četníkem?

Zbytek cesty vedle něj jsem v duchu vedl rozmluvu s matkou, kterou jsem viděl jen na fotografii. Šlo se mi líp, navzdory blátu. (Ještě jsme neměli tušení o Auschwitz-Birkenau.) Najal jsem si – v představě – pokoj ve venkovském hostinci u Litoměřic; přijela mě navštívit. V místnosti byla vydrhnutá dřevěná podlaha, bílá kachlová kamna až ke stropu, manželská postel s vysoko nastlanými duchnami. Matka mě líbala na rty. Byla ráda, že jsem se nenechal ubít, ani vlastními lidmi. Nechtěla mě vidět na kolenou. O Vili Feldovi jsem ji zběžně informoval. Matka už dosáhla stupně, kdy člověk hledá zlo spíš v sobě než v těch ostatních. Tak daleko ještě nejsem. V. F. mi svedl přítelkyni, než jsme odjeli z Prahy, Utinku Winternitzovou. Nezapomněl jsem na to. Matka byla unavená, lehla si do postele, kde líhali esesáci. Hostinský přestýlal pro každého; pronajal komukoli, kdo zaplatil.

„Někdy jsem skoro rád, že tu jsem. Ne pro ty špatné věci. Asi víte, co myslím.“

„Jo,“ řekl jsem.

„Potkal jsem také lidi, které bych asi jinde nepotkal.“

Nositele Nobelovy ceny za matematiku, medicínu, obřezané, hlavy věhlasných evropských univerzit? Asi jsem podceňoval, co to znamená vědět, než mě odprásknou jako psa, že kromě Mléčné dráhy jsou miliardy galaxií v nekonečnu, jehož jsem částí, ale k němuž mám stejně nekonečně daleko? Nebo že japonský císařský rod, nejdelší dynastie pod sluncem, sahá sto dvacet čtyři císařů nazpět, dva tisíce pět set padesát roků k bohyni Slunce? Nosí stejný střih hedvábného kimona dvanáct set roků, a co? Bylo mi všechno jedno. Staral jsem se o svou kůži.

Myslel na matku? Na otce? Svou malou sestru, která zmizela někde na východě a o kterých nemluvil?

„Slyšel jsem v rádiu Hitlera. To mi zatím stačí,“ začal jsem.

V. F. si ode mě vzal jeden kbelík. Ulevilo se mi. Šli jsme po třídě L (Lange Strasse) a pak po ulici Q (Quer Strasse) k Hasičskému domu, v jehož sousedství měl V. F. půdičku s mansardou pod střechou s vikýřem. Patřil k prominentům druhé nebo třetí třídy. Dopracoval se k tomu díky Gottliebu Faberovi. Dělil se na nižší úrovni o protekci s někdejšími generály a vysokými vládními úředníky. Minuli jsme zrušený katolický kostel s věží a hodinami, které jednou týdně v doprovodu poddůstojníka Waffen SS natahoval český a potom německý hodinář z Litoměřic. Vnímal jsem tvář V. F. Myslel na ženy ve vlaku, kde už budou? Kdo v tom všechno jel? Ve hře toho bylo hodně. Němci dokázali proměnit normální ve zrůdné, běžné v nebezpečné. (Včetně četníků.) Změnit náklonnost a věrnost nebo družnost v riziko. Omotali si náš svět kolem prstu a věděli už, že mohou všechno, i to, co předtím ani nikoho nenapadlo.

„Připadám si jako francouzská šlechta,“ řekl jsem.

„Snad ne kvůli mně?“

„Pořád v tom dovedete chodit.“

„Snažím se.“

„Je to o zlomkrk.“

„Alespoň se nenudíme.“

„To tedy ne.“

„Něco vyhrajete, něco prohrajete,“ řekl.

Ulice vedly dvěma směry. Přímo a napříč. Třídy L a Q vytvářely ve městě-pevnosti dojem mříží. Ghetto svíraly hradby a staré příkopy, ve kterých tlela už jen dešťová voda, která páchla a k níž přibývala nová. Kdysi vojáci příkopy zavodňovali, aby se útočníci zarazili před hradbami. Až na to, že pruská vojska, co si kdo pamatoval, o pevnost ani nezavadila – stačilo ji obejít. Míjeli jsme most, pod kterým tekla Ohře, a pak jednotlivé ulice, bloky a domy. Někdejší mlýn. V jednom domě byl kdysi pivovar a palírna. Ještě později – asi před sto lety – udělala vojenská správa z hostince kasino a hned vedle, aby důstojníky nebylo vidět a neměli to daleko (a nikoho to nepohoršovalo), nevěstinec s devětatřiceti prostitutkami.

Nebyla to velká pevnost. Měla tvar kamenné hvězdy. Ulice byly poloprázdné. Nikdo si nás nevšímal.

Napadlo ho, že bych mu s vestou mohl také utéct?

„Život je švindl,“ dodal.

„Někdy,“ uznal jsem.

„Dokonce i když je všechno pravda.“

V tu dobu, jak jsme se později dozvěděli, zlikvidovali nacisti v pecích Auschwitz-Birkenau židovské obyvatelstvo dvou slezských městeček – Sosnovic a Bedzinu – od prvního nemluvněte do posledního starce za to, že u někoho našli střelné zbraně. Nepřežil nikdo. V obsazeném Polsku řádily německé Einsatzgruppen SS, oddíly A, B, C a D, které nakonec zabily jeden a půl, ne-li dva miliony lidí. Stříleli z nejbližší vzdálenosti, děti, starce, ženy; nechali muže kopat hromadné hroby, a nakonec stříleli ty, kteří je zasypali. Tak začalo německé konečné řešení židovské otázky. To, čemu tady ještě říkali přesídlení nebo normalizace. Entjudung. Vyžidění. To, na co jsme tu – poměrně pohodlně – čekali.

Uvažoval jsem o četníkovi. S jedním kbelíkem se mi šlo dobře. Přehazoval jsem si ho z ruky do ruky. Četník se mi pomalu rozpouštěl v útrobách. Už to nebyla jen puška nebo tvář, uniforma. To, že mluvil česky. Věděl, co nikdo jiný. (Připomněl jsem si ho později, když se ukázalo, že Němci popravili čtrnáct četníků z pevnosti za to, že pomáhali židům.)

„Díky.“

V. F. si pomalu hřbetem ruky otíral rty a oteklá víčka.

„Takhle dobře jsem se naposled cítil na Isola Bella v Itálii,“ přeháněl.

Byli jsme oba zmoklí a zablácení až po kolena. Stejně zablácená byla pevnost.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se.

„Jak to myslíte?“

Mohl bych pracovat v jeho oddílu, kdybych chtěl. Klást kolejnice. Je to snadnější než pneumatická vrtačka. Chtěl mě ukonejšit slibem a nedat, co jsme si domluvili? Znovu pohledem ocenil moje tělo, svaly.

Pozval mě k sobě na půdu.

„Můj rabínský dědeček Leo citoval Maimonida, lékaře těla, duše a zdravého rozumu: ‚Všechno, co jsem udělal včera, bylo špatné, a zítra ztratím jistotu, kterou jsem měl dneska.‘ (Myslel na to, jak odpovídal četníkovi?) Většinou si ověřuju, na co mám sklon hned po činu zapomínat: Člověk je vlna v řece, než se rozbije o kameny na břehu. Zrno vymláceného obilí, prach pod holínkou četnického strážmistra.“

Nadechl se a odplivl déšť ze rtů.

„Už jsem na to zapomněl,“ lhal jsem.

„Jasně, co jsme si uvařili, to sníme.“

Připadalo mi, že jsem víc než vymlácený klas. Bolely mě ruce. Udělal jsem si nové mozoly. Zítra z nich budou puchýře a až se mi otevřou, zkrvaví, než normálně za pár dní ztvrdnou. Vem to čert. Nohy mi ještě sloužily. Otrnulo mi. Přidali jsme do kroku. Čvachtali jsme do louží. Voda nám pleskala pod nohama. Byly to skoro veselé zvuky. O nic už nešlo. Jen o to, dojít. V duchu jsem viděl svoji stovku cigaret.

Kráčeli jsme, pořád po třídě L (Lange Strasse), a minuli bývalou jízdárnu, kde byla truhlárna, domov děvčat a Hasičský dům. V neděli večer, v lijavci, byly ulice prázdné. Zahnuli jsme z úzké uličky Q, kousek od blázince Kavalír, do ještě užší a zastavili před jednoposchoďovým barákem, kde V. F. bydlel spolu s asi stovkou lidí.

V chytrých šedých očích měl svou starou třpytku. Zase hřmělo, už daleko, a proto tlumeně. Připadal mi znovu jako kočka s devíti životy. Snad jsem byl také kočka s devíti životy. (To se teprve mělo ukázat.) Možná že jsme byli všichni kočky s devíti životy.

„Pokud jde o štěstí, měl váš Angličan pravdu. Dá se vzít do ruky.“

„Díky,“ dodal jsem.

„Jen co to občas stojí.“

Napadalo mě, čím by to bylo bez ponížení.

„Nerad vypadám jako zmoklá slepice,“ řekl jsem.

Najednou se mi zdálo, že to nebyl déšť, ale pot, co měl na obličeji. Myslel na obě ženy? Kde už byly? Přijedou příště? Záviděl jsem mu? Žárlil jsem na něj? Chtěl jsem se podílet na jeho ctižádosti, jeho dílu štěstí? Trochu jsme se zase sblížili. Byla to směšná alchymie. Družnost i nevole. Co jsem ho znal, všechno se mu nakonec povedlo. Nebylo to zadarmo. Tak úplně bezstarostně taky nevypadal.

„Je toho málo, co se dá předvídat,“ řekl.

„Čtete mi myšlenky.“

„Můžete jen hrát s kartami, které vám namíchali a rozdali.“

Z pevnosti vál vítr. Všechno zvlhlo. Stavby z červených cihel a nízké střechy bičoval déšť. Ke staršímu blátu přibývalo nové. Přejel mi mráz po zádech. Cítil jsem, že mám pořád ještě v životě štěstí. Vracela se mi síla. Ochladilo se.

II

In unruhiger Zeit wünschen wir für unsere Geste
ruhige Tage und Stunden im kommenden Jahr.
(V neklidné době přejeme svým hostům
pokojné dny a hodiny v přicházejícím roce.)

Z novoročenky komandanta
Auschwitz-Birkenau, Vánoce 1944

Na zařízení půdičky – čtyři stěny, dvě dřevěné, zděná, trámy a vikýř a heraklitová deska – byla znát ženská ruka.

„Lea,“ představil mi ji. Mluvila německy, holandsky a francouzsky.

„Jak to šlo?“ zeptala se.

„Kdo by si stěžoval?“ odpověděl V. F. „Jsme tady.“

O ženách v kukuřici se nezmínil.

„Bylo to nebezpečné?“

„Víš, jak to je.“

„Snažím se,“ řekla jako prve V. F. ke mně.

„Ne tentokrát,“ řekl.

„Chvála bohu,“ řekla.

„Máme to za sebou.“

Hezky se usmála, nervózně svraštila čelo a udělala krok k němu. Napadlo mě, že mají podobný slovník. Co od něj asi odkoukala.

„Jsem nerada sama. Měl bys mě příště vzít s sebou.“

„To bys chtěla?“

„Skoro.“

První, co mě napadlo, bylo, jak je pěkná. Pocítil jsem její dívčí vůni. Ve skutečnosti jsem žasnul. Byla krásná. Porcelánová pleť, mladá a svěží, dokonalé tělo, bosa, v mikině ze světle modrého třecího ručníku a bílé lněné sukni z ubrusu, jak se to v pevnosti nosilo v roce 1944. Ještě jsem takhle krásnou ženskou zblízka neviděl. Zrychlilo se mi srdce, jinak než prve. (Měla souměrnou tvář, štíhlou postavu, altový hlas a pleť jako z růžových lístků.) Pozorně, třebaže trochu roztržitě, se na mě podívala. Slyšel jsem šramot vedle, hluk domu. Cítil jsem, že jí stačí vteřina. Taky mně stačila vteřina. Měla zlaté, nezvykle sestřižené vlasy, hezké ruce. Dlouhýma nohama připomínala klisničku. Nevím, jestli jsem měl připsat její štíhlost hladovění. Neměla ani gram tuku navíc. Příroda ji na ničem neošidila. Vstřebal jsem její obraz stejně rychle, jako Lea přijala můj. Cítil jsem její tělesnost, jako člověk vnímá horko nebo zimu, vlhko nebo vyprahlou pustinu. Syrovost četníka a napětí vystřídala její sličnost a smetanová pleť. Letmo jsem zaznamenal, co řekla, spíš barvu hlasu než slova. Stála, pak vykročila a zarazila se s jednou nohou vpředu, v koutě půdičky u okna ve vikýři, po němž zvenku stékal hustě déšť jako na nějakém severním výběžku.

Postřehla hned, že na sobě mám vestu s propašovanými věcmi, ještě než jsem si svlékl kabát.

Vyměnili si s V. F. pohledy.

„Ve dvou se to lépe táhne,“ řekl V. F. německy.

„Vítejte,“ řekla. Také německy, abych rozuměl.

„Byli jsme na to dva,“ dodal jsem. Bylo mi trapné mlčet jako ryba. Zvykl jsem si domlouvat se německy. Bylo to naše esperanto. Rozuměla už pár slov i česky.

„To si dovedu představit,“ usmála se.

Zhoupla se v bocích, než vykročila, a podala mi ruku. Sukně jí přilnula k bříšku a stehnům a na vteřinu jí zvýraznila klín. Prostoupila vše svým tělem. Stačil jsem na ní zaznamenat tvář, zlaté vlasy a hruď, oči i klín. Bál jsem se, že rudnu. Měl jsem pocit, že ji hltám. Dal jsem si pozor, kam uhýbám pohledem. Vnímal jsem její hlas, kterým člověka hladila. Směs uznání i přezíravosti nebo ironie. Měla v hlase něco, co překonala, co bylo ještě před chvílí, než jsme přišli, a čeho se zrovna zbavila. Přijala samozřejmě, že jsme dva, jako by to čekala. Napadlo mě, že nevychutnává, jak je krásná, třebaže musela vědět, co to znamená pro lidi jako Vili Feld. Měla přátelský stisk ruky. Nechala si mou mokrou dlaň ve své o něco déle? Prošlo z ní do mě její živočišné teplo. Setkali jsme se dlaněmi podobně jako očima. Ocenil jsem její dotek. Najednou jsem měl dojem, že ji znám odjakživa.

„Vždycky tak spěcháte?“ zeptala se.

Nerozuměl jsem. Zdálo se jí, že jsme byli venku déle, než čekala?

„Jsem nedočkavá.“ Nemusela dodávat, že si v duchu představovala, co se mohlo stát.

Venku stále lilo. Políbila V. F. na rty. Byl to hezký polibek. I v něm bylo celé její tělo. Měla v políbení a na pootevřených ústech něco celistvějšího nebo staršího, než byla sama. (To se za chvíli ještě zvýraznilo.)

„Teče z vás.“

„Poslední tři dny nám hází klacky pod nohy i počasí.“

„Nevíš, co to pro mě znamená, když to přineseš a jsi celý a zdravý, ruce, nohy a hlavu na krku.“

Zahrnulo to uznání. Ocenění, jímž se žena odvděčí muži, který ji zaopatří. Schopnost muže být záštita. Poskytnout jí, co může, a nemusí. (Co nevylučuje tělo jako odměnu.) Vztah, o němž jsem se mohl domýšlet.

„Ráda bych byla statečnější. Abys mě vzal s sebou.“

„Stačí být opatrná. Umět čekat.“

„Ani to neumím,“ řekla. „Jste gladiátoři.“

Přijela z Leeuwardenu přes Westerbork holandským transportem v zimě 1942. Přede dvěma roky, jak jsem si spočítal, jí nemohlo být víc než šestnáct. Také Westerbork byl tranzitní tábor, napodobenina existence, která měla lidi připravit, než je později na východě oklame podzemní svlékárna, koupelna a kropičky ve sprchách, ze kterých nepůjde voda, ale cyklon B. Rovněž Westerbork byl lágr, který zplodili Hitler a Goebbels a Heinrich Himmler. Imitace samosprávy včetně židovských úředníků, architektů a ekonomů, kteří směli fungovat, dokud sloužili německým záměrům. Bratr neznal bratra, bez ohledu na to, jak se kdo tvářil nebo co hlásal. Klín, který nacisti vrazili do židovské pospolitosti i tak dost vratké, protože neměla organizaci ani zázemí. (Jak řekl Vili Feld už v kavárně Ascherman začátkem roku 1942, skoro všichni četli Niccolu Machiavelliho, Fridricha Velikého a Karla von Clausewitze.)

„Je těžké se opírat, když ze židle zmizelo opěradlo,“ řekla.

„Ani nepotřebujem židli, abychom seděli.“

„Jsem netrpělivá,“ řekla Lea z Leeuwardenu. „Musím se polepšit.“

Rozpřáhla ruce, jako když se člověk protahuje. Snažil jsem se orientovat. Její úsměv měl v sobě něco staršího než její oči a tvář.

Potřebovala kysličník, aby byla tak plavá? Kde ho tady brala? Z napětí venku u četnické stanice se to přetočilo na jiné, kterému jsem se rád poddával. Zkoušel jsem si něco na ní zošklivit. (Jako to provozoval Adler.) Trochu jsem překonával rozpaky. Nečekal jsem, že bude tak pěkná. Stále mi připomínala někoho, kdo stojí jednou nohou ve včerejším světě, který jsem si leda představoval. Jak asi získala V. F.? Kde potkal V. F. ji? Nevypadala, že mu zobe z ruky. Prsty si prohrábla vlasy. Měla řasy a obočí jako ze lnu. Malé uši, rovný nos a výrazné velké modré oči bez vrásek nebo kruhů pod nimi. Párkrát přešlápla dlouhýma nohama. Stála na kamenné podlaze. V rohu ležely dřeváky bez pat. Znovu mě napadlo, že je pod šaty nahá.

Začali jsme se svlékat z plášťů a bot.

„Zdrželi jste se, ale už je to v pořádku,“ řekla. „Jsem nervózní holandská židovka,“ usmála se.

„To jsou ty nejhorší,“ usmál se V. F. „To se ví, že bych se k tobě radši vracel s kyticí růží a dřív.“

„Nechci panikařit,“ řekla. „Občas mi i v tichu praskají bubínky. Pár minut mi připadá jako deset let. Ani na mě nemusí nikdo křičet. (To obstarají ti vedle.)“

„Proto mě máš, ne?“ řekl V. F.

„Jsem ráda, že to tak vidíš.“

Byli samý úsměv. Mluvil s ní jinak než s četníkem nebo se mnou. Vrátilo se mu sebevědomí, možná falešná elegance nebo přehnaný klid, ale vyvrátilo to její nejistotu. Třpytka v jeho šedých očích. To starší, co přešlo z ní znovu na něj. Vypadala pod dojmem jeho slov velice dívčí, ne bezstarostná.

„Máme to za sebou,“ řekl. „Četník u budky nám ledasco naznačil. Nemáme ty nejpřesnější informace. Dal se slyšet, že vymřeme.“

„To se říkalo v Leeuwardenu o blondýnkách.“

V hlase měla ladnost, jako v pohybech.

„Nikdo mi nevěřil, že nejsem odbarvená.“

Byl to zlomek vteřiny; snad ozvěna obou žen v kukuřici – jiných žen Vili Felda, jejichž existenci nebo přítomnost vycítila a za kterou se Vili Feld zbavil už dopředu viny. Dali mi pocítit něco mezi svazkem na okamžik, pár dní, a něčím jiným. Patřilo to k pravidlům života v pevnosti. Všechno bylo prozatímní. Nic se nedalo pokládat za trvalé. Vycítil jsem to. (A potvrdil si to později.)

Měla příjemný hlas, dokonce i když v něm znělo napětí.

„Připadám si jako v cizím jazyku, jemuž nerozumím.“

„Nevím, jestli to tentokrát bylo horší, protože my jsme horší, nebo to bude příště lepší, protože i my budeme lepší,“ usmál se V. F. „To závisí i na těch druhých. Nejhorší je, že je (myslím četníky) neznáme.“

„Jsem unavenější,“ řekla.

„Nejsme všichni?“

„Nesmím si to připouštět.“

„Neměla bys.“

„Asi bych se ti už nelíbila.“

Napadlo mě, že jsou chytří. Zamlouvalo se mi, jak mluvili. V mém světě nebylo nic zadarmo. Někteří to mají lehčí. Za sebe jsem dával přednost těm, co byli dobří a kterých jsem se nemusel bát. Pomíjel jsem ty, jimž se dalo závidět.

„Není život džiu-džitsu?“ usmál se V. F. „Braň se jak umíš?“

„Než nás odpočítají, obě lopatky na žíněnce, nebo my odpočítáme je? Kolo za kolem.“

Z truhly u zdi nám podala ručníky. Nad bednou visela polička s knihami. (To byl luxus.) Měli tu německý Úvod do filozofie, svazek se jménem Sigmunda Freuda, pár románů nebo povídkových knih ve francouzštině a němčině a několik tlustých starých časopisů. Věděl jsem o V. F. z Prahy, že rád čte. Jednou mi na hřišti Hagibor doporučil Válku židovskou Josefa Flavia. (Mluvil o něm prve se strážmistrem.) Půjčil mi v Praze román o Novém Yorku Město se vzdává od Abena Kandela, dítěte rumunských přistěhovalců, který zhltal Adler i Flusser, Černý Pepe a půl sirotčince.

Otřel jsem si ruce a tvář, vlhkost pod krkem a na hrudi.

Podala V. F. jeho a mně svůj koupací plášť.

„Doufám, že vám nebude malý. Musíte se usušit.“

V. F. udělal z houně španělskou stěnu. Zavěsil ji na háčky v trámu. Mohli jsme se převléknout. V. F. vypadal svalnatější a hubenější než před pár roky na Hagiboru. (Vybavila se mi zase Utinka Winternitzová, kterou mi svedl.) Lákala ji tehdy jeho dospělost? To elegantní a zajištěné, třebaže se ukázalo, že ne na dlouho? Co na ní lákalo jeho? Vracelo se to k instinktům. Moje nepromlčené účty. Zase jsme mohli soutěžit. Byl to zárodek myšlenky. Kdo mi v Belgické 24 líčil, jak se rve smečka vlků o samičku? (Opsalo to kruh až sem.) Doplatí na to nejslabší nebo nejstarší. Převlékl se rychleji než já.

„Jsem ráda, že jsi zpátky.“

Ještě řekla: „Sama asi nejsem ta nejstatečnější.“

„Znáš mou zásadu: neobviňovat se.“

„Potřebovala bych dobré zprávy.“

„Nikdy není pozdě,“ řekl V. F.

Zaslechl jsem z jejího hlasu bezbrannost nebo pohrdání, kterým se ženy obrní. Napadlo mě, jak se asi cítila, než jsme přišli, sama, s vědomím nebezpečí, které V. F. podstupoval a které zahrnulo i druhou možnost, že by se nevrátil. Nemělo to co dělat se zákonným manželstvím. S prodejem těla. S morálkou, jak ji znal svět po potopě, před lágry, před pevností. Věděla, jaké jsou tresty a za co a že se z Malé pevnosti lidi nevracejí. (A když, zbití, aby nastoupili do transportu na východ.) Vyvěrala z ní ženskost, pro kterou jsem neměl pojmenování. Síla, která je i v dívčí slabosti. Nedokázal jsem si to definovat. Mluvila ke mně, jako bychom se znali už dávno. Měla na pažích modřiny? (Asi to byly modřiny. Kde – a jak – k nim přišla?) Těch jsem si všiml až teď.

Řekl jsem skrze houni své jméno. Kde bydlím. L 218, Domov chlapců, pokoj číslo 16.

„Jsme známí už z Prahy,“ řekl V. F. „Náhodou jsme se setkali. Jak se tu už lidé potkávají.“

„Nevěděli jste, že se potkáte?“ zeptala se.

Na to jsem radši neodpověděl.

„Potkávám stále méně známých,“ dodala. „Někdo tu je, zítra už ne. Pozítří řeknete, že někoho, kdo už není, jste ještě včera viděl. Nechci být morbidní.“

„Už ses dostala hodně daleko,“ řekl V. F.

„Tolik lidí odešlo.“

Co jsme měli na sobě, se dalo ždímat.

Plnila mansardu sama sebou, tím, co říkala. Odlehčila to svým pochybovačným úsměvem, který mívají ženy v přítomnosti mužů. Vlnění, jež muži vnímají ve společnosti ženy. Struna, která se rozezní, aniž se jí někdo dotkl. Kde k ní V. F. přišel? Když se převlékl, vyšel zpoza houně. Pohladila mu tváře oběma dlaněmi.

Za dveřmi, zasazenými do železných pantů, hlučeli starci. Zbytek domu sloužil jako starobinec. Snažil jsem se nevšímat si zvuků; dost dobře to nešlo. Byl jich plný dům. Mohl jsem si představit, jak se ti staří tísní, štěnice, ztuchlinu, pach. Kufry, připravené a převázané, pro každý případ. Starobinec udělala Rada starších z domu už předloni. Z komandatury zněl Sondermeldung, znělka z Franze Liszta. Vznášelo se to nad pevností. Pak přišly zprávy v podobě splývajících slov, jimž nebylo rozumět. Podle fanfár to muselo být o německých vítězstvích.

Vestu jsem podal V. F. Položil ji na papírem podloženou postel s mohutným čelem, největší kus nábytku v místnosti. Ve světle zkrášlovaly Leu i pihy. Pod vikýřem jsem zahlédl bedýnku s kosmetickými pomůckami v papíru od margarínu. (Napadlo mě, že ženy v kukuřici, které propašovaly vestu zakázaným územím do ještě zakázanějšího, sotva asi věděly, kdo se bude na jejím obsahu podílet.) Pevnost mě naučila nepodceňovat pohodlí. Líbilo se mi, co řekl V. F. o tom, že jsme staří známí? Co by se muselo stát, aby řekl, že jsme přátelé?

Připomínala oživlou porcelánovou figurku. Dělala se starší, protože byla tak mladá? Na zdi viselo staré zrcadlo, v dřevěném rámu. Ukazovalo rozmazaně. Prohlížel jsem si ji v jeho odrazu. Co v ní bylo starší, než na kolik vypadala? Výsledkem toho byla myšlenka na úklad, kterým bych si vyřídil s V. F. starý účet. (Utinku Winternitzovou.) Vrátila se mi Belgická 24 a o čem jsem si myslel, že mu dlužím a co dluží V. F. mně. (To řekl správně, že ještě nemáme díry v paměti.) Chtěl mi to – tím, že mě pozval nahoru – vyvrátit nebo připomenout? Byli jsme skoro stejně vysocí. Mohli jsme soupeřit, v čem se předhánějí dospělí. Nedělal jsem si iluze. Vnímal jsem přítomnost Ley. Namlouval jsem si něco? Cosi v ní ke mně volalo pojď, přijď, zkus to. Neboj se – ničeho. (Nebo něco takového volalo ve mně.) Prostoupilo mě vlhko. Kručelo mi v žaludku. Za co jsem se cítil obviněn, aniž bych se ještě čehokoli dopustil, kromě myšlenky? Snad jsem měl horečku a zimnici zároveň.

„Měli jste potíže u šraněk?“

„Prošli jsme,“ odpověděl V. F.

„Díky bohu.“

Přemýšlel jsem, k jakému druhu děvčat Lea patří. Najít příznivce, který měl kontakty, aby dokázal vytáhnout z evidence kartičku se jménem a za někoho, na koho to už padlo, jel transportem na východ jiný, protože někdo – to byl německý zákon – jet musel. Málokdo se dal odradit výší ceny nebo hodnotou pověsti. Zpochybnilo to měřítka hříchu. Co ještě byl, nebo už nebyl hřích. Pud sebezáchovy omlouval, i kdyby stovky hlasů tvrdily opak.

Kdo v pevnosti řekl už na začátku, když přijely transporty AK1 a AK2, Aufbau Kommando, které budovaly ghetto, že čest a charakter mají váhu i tady, lhal. Nebo si to přál. Zároveň to byla pravda. (Jak řekl prve V. F. Stačí, když se člověk nenávidí alespoň o něco méně, než ho nenávidí ti druzí. Na co mohou sázet holky jako Lea než na to, jak se mamince a tatínkovi povedly?)

Z vikýře sem proudilo světlo tlumené deštěm.

„Bez potíží to nejde,“ odpověděl V. F. „Je těžké krást, když je i hostitel zloděj.“ Usmál se svým slovům. „O zmatky není nouze,“ dodal. „Nic nevíš předem.“

„Stejní lidé jako minule?“

V panenkách se jí odrazil déšť, pruhy nízkých mraků. Věděla o jeho transakcích svůj díl. (Ne všechno.) Vzal mě V. F. nahoru, abych viděl, s kým se dělí, nebo abych se usušil, anebo aby Lea z Leeuwardenu viděla, že na transakci s vestou se podílely kalhoty vedle sukní? Znovu mě napadlo, jak je hezká a co to pro něj znamená.

„Když čekám a nejdeš, trhá mi to duši na kusy, jako když otec sázel v Leeuwardenu na koně a bral mě s sebou.“

Na to, že venku pršelo, toho neměla při otevřeném vikýři moc na sobě. Kde přišla ke svým modřinám? Upadla? Nebo ji někdo napadl?

V neděli nechávali Němci pevnost Terezín-ghetto v klidu. Dopřávali si odpočinek.

Bylo nepravděpodobné, že by V. F. ještě dneska zavolali do práce na železnici, přestože se to nedalo vyloučit. Přivírala víčka. Napadlo mě, že se tváří jako někdo, kdo usíná nebo se probouzí. (V. F. tomu říkal „ložnicové oči“.) Její tvář, způsob chůze, řeč a jak působila. Malba, se kterou si hraje světlo. (Později řekla, že je napojena na světlo a tmu jako zvířata nebo brouci; nebo lidi na počasí.) Zvuk deště se mi měnil v představu, jak jí pod šaty vlhne kůže. Byl bych ji rád zahřál svým živočišným teplem. Vybavil jsem si barák vedle v bloku, kde byla kdysi palírna, výčep a potom kasino a ob dům nevěstinec. Také z toho udělali starobinec. Bylo tu stále více starých. Mladší zařazovalo vedení do pracovních transportů na východ nebo do Německa. U starých se nemuseli bát rebelů. (Pracovní transport – tisíc mužů – se z Wolkova vrátil. Vyprávěli, jak nálety drtí Německo. Vracejí válku, odkud vzešla. Němci v Německu jsou pokornější. Na ty naše tady to neplatilo.)

Starci vedle se znovu připomněli.

„Cítí to ve vzduchu,“ řekla.

„Slevili.“

„Není to velké štěstí, zestárnout,“ řekla. (Ještě jsem nevěděl, jak to vztahovala na sebe.)

Nedalo se rozumět, o čem se starci vedle přeli, kromě německého slova verschwunden, zmizelý nebo pohřešovaný. Začátek spojení slov verschwundenes Glück, ztracené štěstí. Potom se dala rozeznat slůvka jako verschwollen, oteklý, verschwitzen, propotit, a slovo versickern, prosáknout, a slovíčka uřvanec, Verplärrter, a úpadek, Niedergang. Znělo to jako vyčpělá ozvěna časů, kdy je nezajímala válka, trh nebo peníze, vládní záležitosti. Zvali si domů hosty, obklopeni pohodlím, a ve vzduchu byl předem daný účel. Platila pravidla, nebo si to alespoň mysleli. Právo a zákony je chránily. Najednou se ze všeho vytratil smysl. Měli místnosti vystlané slámou, víc slamníků a postelí se už do pokojů nevešlo. Zvykli si na pach čpavku.

Byli kulturou i pamětí víc Němci než židé. Nacisti jim udělali čáru přes rozpočet. Do všeho vstoupila rasa. Mají židovskou krev. Nepocházejí po předcích z německé půdy. Židé jsou neštěstí Německa. (Julius Streicher, Der Stürmer.) I kdyby se narodili před rokem 1775. Ve Třetí říši nemají co dělat. Mýlili se, když věřili, že „tady se to nemůže stát“. Přijeli lůžkovými vozy. Na zavazadlech měli adresu Bad Theresienstadt. Kufry jim ukládali do sítí v kupé důstojníci Waffen SS. Auf Wiedersehen. Připomínali teď ryby plující na povrchu odlehlé tůně ve společnosti jiných leklých ryb obrácených břichem vzhůru. Seděli na židli, která stojí jen proto, že se opírá o zeď.

Lea znala starce, který byl v Heidelbergu profesorem astronomie. Zkoumal pravděpodobnost života na vzdálených planetách. Vykládala si karty s Rozálií Ganziovou. Přivezla si z Kodaně obrázky všech svých milenců. Dívala se na ně skelnýma očima. Ve tváři měla snění a neklid, které jí ukrádaly spánek. Přála si přežít ghetto, aby mohla umřít doma. Doma jedla vybranou dietu, aby zhubla, a tloustla. Tady si denně bříšky prstů počítala žebra. Nikdy předtím na omak necítila kosti.

Pomalu řekla: „Nalákali sem hodně starců se zásluhami o Německo. Jeden má střevní katar. Slíbili jim lázně a výsady. Doktor? Můžu si představit, co pro ně znamenal německý jazyk, kterým mluvili. Slíbili jim, že odtud už nikam nepůjdou. Půjdeme za ně my. Na jejich údajném židovství jim nezáleželo. Mají výčitky svědomí? Proč mají teď dvoj a trojnásob trpět. Jsou v cizině, cizinci. Sami.“

„My jsme snad doma?“

„Odejdeme do Polska všichni?“

„Trochu optimismu by ti neuškodilo.“

Pohybovala se ve světle, sama světlo. Nechtěl jsem na ni myslet jako na někoho, kdo se prodal. (Kdyby na to přišlo, neprodal bych se taky? Celý svět byl na prodej, i ti nejpoctivější.)

„Vykládala sis karty?“

V. F. pohlédl na bednu, kde ležely rozházené taroky.

„Padaly mi ty nejhorší.“

„Přeháníš, jako obvykle.“

„Je zabít člověka jako zabít celý svět? Zachránit jednoho jako zachránit celý svět? Ráda bych věděla. Ráda bych byla milá na ty staré vedle. Nevyčítám to nikomu. Jenom to nechci.“

Dívala se z vikýře. „Od rána leje. Nepadaly mi ty správné karty. Nemám nervy. Neříkej, že jsem hysterická.“

Podívala se do deště.

V. F. byl urostlý; pomohla mu – stejně jako mně – těžká práce; vedle Ley nenesl navenek stopy úrazů nebo strádání a starostí na stavbě železnice. Měl hustší vrásky nad kořenem nosu a u koutků úst, ostřejší rysy, vysoké čelo. Svou dozadu ustupující lebku, načechrané kaštanové vlasy, na spáncích maličko prošedivělé. Vlasů mu nepřibylo.

Hustě pršelo. Vikýřem bylo vidět ven. Cítil jsem tělesnost Ley, i když jsem se na ni nedíval. Připadal jsem si, jako když plaveme pod vodou a snažíme se jeden druhého dotknout. Proud nebo vír, který mě stahoval. Nehmatatelný magnet, jenž mě k ní přitahoval. Příliv a odliv, který nás přibližoval a vzdaloval. Nehmatatelné spojení. Doteky vln. Muselo to být prolínání, jako se spojuje v jedné místnosti teplota. Cítil jsem se jí blízko. Přišlo to rychle – jako se sbližují lidi, kteří nemají čas. Asi bych prohrál, kdybych sázel na to, že V. F. to nevnímal. Už v Praze mě naučil nikoho nepodceňovat. Nechtěl jsem narazit. Řekla párkrát „já“ a pokaždé to znělo jinak.

„Je příjemnější dívat se na hezkou tvář než naopak,“ řekl.

Po stropě se vraceli dva dlouzí švábi. Na zdech zely tmavé skvrny, rozmáznuté kapky krve. Stěny byly z heraklitu, presované slámy s cementem. Zeď z neomítnutých cihel byla tmavší. Dveře netěsnily. Muselo tu být vlhko i v létě. Lehká cementová směs se zaschlou slámou v kombinaci s prkny oddělovala půdičku od starců, kteří se nepřestávali připomínat. Byla to jen částečná izolace. Zval jsem ji v duchu k sobě. Dívala se do deště.

„Mám radši slunce,“ řekla. „Trávila jsem léto u babičky na statku s rybníkem. Usazovala jsem se do rozsedliny v lomu. Večer jsem doběhla ke skále říct slunci dobrou noc, ráno dobrý den. Žárlila jsem na děti, které obdivovaly slunce stejně. Chtěla jsem mít výsadní postavení. Byla jsem jedináček; doma mi všechno odpouštěli. Když je málo slunce, jdou na mě nejhorší nálady.“

Odpustil jsem si prohodit něco o slunečnicích.

„Za počasí neručím,“ řekl V. F. „Na to jsou krátcí i Němci.“

Starci vedle se přeli. Někdo říkal někomu, aby si vzal jiný podnájem, když se mu tady nelíbí, nikdo ho nehodlá obsluhovat jako v hotelu. Obořil se, že jsou jako vši a lezou po sobě. Jeden napadl druhého, že se pomočuje i ve dne.

„Připadám si jako ve špatném hotelu na Měsíci,“ řekla. „Vidím je bez vlasů, bez zubů, hladové a zanedbané, pohřbené v netečnosti, vinné bez viny, zbité i bez ran. Nemohou spát. Někdy to neudrží, než sejdou dolů na latrínu. Co bych si počala na jejich místě?“

Přistoupila ke zdi z neomítnutých cihel. Zamáčkla štěnici. Otřela si palec o hadr na vikýři.

„Už byla mrtvá,“ řekla.

„Škoda, že to nemůžeš říct o jejích sestrách,“ prohodil V. F. „Kde se pořád berou?“

„Fuj.“ Prohlížela si palec. Něčím mě mátla. Vesta ležela na posteli, už suchá. To se o nás dvou s V. F. říct nedalo. Spočítal jsem si, jak dlouho to může trvat. Nemělo smysl si říkat, že se to nedělá. Chtěla zabít čas, než mi uschnou věci? Přivřela oči, pootevřela rty. Připisoval jsem jí vlastnosti, které neměla? Chtěl jsem jí říct, jak je hezká, ale dal jsem si práci vypadat zdrženlivě. Odpustil jsem si lichotku, pro kterou bych v očích V. F. upadl do podezření.

Představil jsem si Leu v Leeuwardenu v domě, kde má každý svůj koupací plášť a denně se převlékají cíchy, prostěradla a povlaky na polštáři. Všichni mohli všechno mít hned. Lea mezitím utírala pytlovinou loužičky, které jsme nadělali.

Odvedle sem pronikalo pokračování hádky, nebo už nový spor, potom nepříjemné ticho. Zvýraznilo to výhody, které měla mansarda a oni dva – tady. (To příjemné, co si lze uvědomit přítomností nepříjemného.)

„Je tu zima,“ řekla. „Je mi to líto. Nemám čím topit.“

„Dá se to vydržet,“ řekl jsem.

„Je tu vlhko.“

„To je všude.“

„Co mohou ti staří ještě dělat, je kravál,“ řekla. „Podle kraválu ještě žijou.“

„To dává smysl,“ řekl V. F. „Třeba ho ani neslyší.“

„Jsou sami.“

„Dřív nebo později budeme všichni.“

„Nechtěla jsem být sama.“

„Nejsi.“

„Nemůžou spát. Stařena vedle dostala žaludeční vředy. Jiná žaludeční vředy ztratila. (Není nad pravidelnou stravu.) Zato má průjem. Musí na latrínu, do deště, do zimy. Stěžovala si, že si nikdy nezvykne.“

„Kdo by si tu chtěl zvykat?“

„Já,“ řekl jsem.

„Jste šťastná povaha.“

Věřil, že si tu chci zvyknout?

„Nemají průjem všichni?“

Podíval jsem se na jejich knížky na polici po straně, spíš z rozpaků než ze zájmu.

„Chtěl byste si něco přečíst?“ zeptala se.

Byla to šance se sem podívat, až nebude V. F. doma?

„Henry Miller,“ ukázala na jeden ze hřbetů, aniž jsem se mohl z té dálky pěti kroků podívat. „Žil dlouho v Paříži. Psal otevřeněji než zbytek jeho generace.“

„Nevybíral si zrovna výrazy,“ řekl V. F. „Nepouštěli ho do vybranější společnosti.“

„Já bych ho pustila.“

„Tvoje tolerance nezná mezí,“ řekl V. F.

„Ani moje upřímnost, v tom ohledu,“ a slyšel jsem sarkasmus v jejím hlase.

Po hřbetu knížky se procházel škvor. Neobtěžovala se ho zabít. Promáčkl jsem střed brouka bříškem ukazováčku.

„Kdoví, co se bude psát o tom, co je tady a teď,“ řekl V. F. „Doporučil bych jim námět o krasavici, která stárne rychleji, než odpovídá času. O kamarádkách, budoucích nevěstách, které se nestačily provdat, a nápadnících, kteří se nemohli k ničemu zavázat.“ Taky ze slov V. F. čišel sarkasmus.

Mohl jsem odhadnout, čím opovrhovala. Později mi ukázala svazeček, brožovanou knížku, Fiestu Ernesta Hemingwaye s podtitulem I slunce vychází.

„Ztracenci. Nebo si to mysleli. Neměli srovnání.“

„Je to vždycky tak,“ řekl V. F. „Něco v poměru k něčemu.“

Vyvolalo to ve mně vzpomínku na Utinku Winternitzovou. Podíval se na mě. Zase jsem zrudnul.

„Nepotřebuješ vyšší dívčí. Stačí někomu něco povědět, aby si myslel, žes ho uhodila do brady nebo na solar plexus. Viděl jsem boxera, který praštil čelem soupeře do nosu a pro krvácení musel sudí zastavit zápas. Mohu si představit ty kůry andělské, které tomu druhému zahrály.“

„Mám tady Johna Gunthera Evropa, jaká je a Asie, jaká je. Můžeme si to doplňovat. O Gretě Garbo, Charlie Chaplinovi a Theodoru Rooseveltovi a malíři z Vitebska v Bělorusku, Marcu Chagallovi, který žil v Paříži. Maloval milence, ještě než je pasovali na rabíny, kantory už dávno po tom, co přestali zpívat. Doby, kdy se lidi radovali ze života.“

„Nikdy není pozdě,“ dodal V. F. „Budeme mít co dohánět.“

„Pozvu vás na novoroční večírek,“ řekla Lea, aby převedla řeč.

„Ten poslední jsme měli ve dvou, příští můžeme slavit ve třech.“

„Ráno vyvěsili z okna kus černého hadru, aby lidi ze samosprávy viděli, že musí někoho odnést. Zatím cos tu nebyl, přinesli z bloku dotazník. Poslouží komandatuře další statistikou. Jak to mají ti staří vyplňovat?“

„Mohou mi být ukradení,“ usoudil V. F. „Jediný, kterého nepočítám mezi ty mamlase, je Gottlieb Faber.“

Rozvěsili jsme si věci na druhém trámu pod střechou. Všiml jsem si zase modřin na Leiných pažích a štípanců na lýtkách. Až kam sahala – pro mě – její nedostupnost? Nebo co mi naopak nabízela svojí přístupností? Vysnil jsem si nahou Leu z Leeuwardenu, v mansardě starobince, oblečenou, bez prádla? Bez Vili Felda? Pokud to bylo v myšlenkách, dalo se to. Neslevil jsem.

„Stáří zbavuje lidi studu, síly se stydět,“ řekla. „Taky nemám ráda, když se mi loupe kůže, tvrdnou vlasy a tváře mám jak ze smirkového papíru.“

Připomínala mi hladkost bílého porcelánu. Vnímal jsem mezi nimi napětí. Na každém jsou hezčí a horší rysy. Co dokáže člověk udělat se svou tváří, co udělá tvář s ním. Co z něj vyvěrá – pro toho druhého. Podobná alchymie, jakou cítila Lea se sluncem, světlem a tmou? Bojí se tmy a deště, jako se bojí děti noci? Vyčerpává ji, jako když pozorujou svět slepí? Umírala ve tmě vteřinu za vteřinou? Měnil se pro ni čas ve tmu? Možná že uplývající a uplynulý čas je tma nebo šeření. Nořila se do šera své paměti, jako kdyby sestupovala po schodech do neosvětleného sklepa? Zajímalo mě toho na ní čím dál tím víc. Byl bych dal hodně za to, vědět o ní víc. Za chvíli jsem věděl, že mě na ní zajímá všechno.

„Máš stoprocentní pravdu. Můj život je šílenství, myslím. Dřív mi to, čemu nerozumím, bylo směšné; později mě to strašilo; teď mi to začíná být lhostejné. Nenapadlo mě, že si i tady budou lidi závidět, žárlit na sebe, dělat jeden druhému to horší. Jak se někdo – i tady – může držet staré ctižádosti, kterou si přinesl z domova, a byl nespokojenější, než kdyby se vzdal?“

„Cos čekala? Že nám budou otírat zadek?“

„Musím si víc listovat v bibli,“ přešla jeho výpad.

V. F. se na ni podíval. To byl jeho způsob výčitky? Nebo napomenutí?

Měřila svým zdravým rozumem svou, nebo snad jeho dávku šílenství? Jisté je, že měla nervy na krajíčku. Připadala si jako květina, která uvadá dřív, než je to vidět. Zračilo se jí to v očích. A zároveň provázela své poznámky úsměvem.

Vzápětí jsem věděl, že to hlavní o ní nevím. Málokdy jsem byl sám, a i když jsem byl, nevadilo mi to. Věděl jsem, že to není na dlouho. Obnovovala v ní samota nemoc, pro kterou lidé ještě nemají jméno? Bylo to neviditelné jako bolest. Jak může někdo existovat, když to odmítá jako vlastní já? O jakém šílenství mluvila?

„Celou dobu, když tu nejsi, si představuju, že jsem dcera otce, kterého po válce zastřelí. Smazává to i vzpomínku na stáje, kde se mají i staří koně líp než tady lidi.“

Nastražil jsem uši. Zatahovala sem otce, o kterém už V. F. pravděpodobně věděl.

„O tom bych na tvém místě zbytečně neuvažoval,“ řekl.

Dodala (snad ke mně): „Když jsem byla malá, dal mi otec perlu. Věnovala jsem ji žebrákovi. Ať ji prodá a koupí si chleba a boty. Otec mi vynadal. To bylo v den, kdy doporučil matce, aby se rozhodla. Buď bude milovat Boha, nebo jeho. Nepřišel tu noc domů, až ráno. Řekl matce, že by se pro ni už neobětoval. Mohla si své panenství strčit za klobouk.“

„Slyšel jsem, jak se rodí perla,“ řekl V. F. „Ústřice se brání příživníkovi a vylučuje perleť, kterou ho obalí. Z ošklivosti a nemoci vytvoří perlu. Naštěstí neexistuje jenom jeden druh krásy.“

O otci, kterého po válce zastřelí, neřekla už nic. Za co ho mají – po válce – zastřelit? Naznačila, že matka se to jitro urazila a přivezli si to – přes Westerbork – až sem a odsud do Polska. Byla v pevnosti už přes rok sama. Rodiče odvezli na východ. Co se tu naučila? Rouhat se. Říkat, co si myslí. Napadlo mě, že si nebere servítky.

O starých vedle Lea poznamenala: „Nepoznám na nich, kdo je muž nebo žena. Vypadají a mluví stejně, zhrubly jim rysy i hlas.“

V. F. do toho skoro vpadl: „Moc je pozoruješ.“

„Mám je bez přestání na očích. Co mám dělat?“

„S nimi si nemusíš dělat starosti,“ řekl V. F. „Oni si je o tebe také nedělají.“

Obrátila se ke mně.

„Muži už ženu neobdivují, když stárne. Většina z nich měla děti. Kde jsou?“

„Nestárneš ani hůř, ani víc nebo rychleji než všichni,“ řekl V. F. „Znám lidi, kteří by stárli rádi v tvojí kůži.“

(„Já,“ řekl jsem si v duchu nestydatě.)

Lea zamáčkla další štěnici. Přitiskla bříško palce na záda štěnice jako pečeť. Namočila prst do lavoru s nachytanou dešťovou vodou. Otřela si palec a ostatní prsty do sukně. Shýbla se a lekl jsem se, nakolik cípy sukně zvedne. Maličko odkryla stehna.

Pak řekla: „Byli Bohu tak blízko, jako je jim teď daleko.“

„Asi to nebyl ten správný židovský pánbíček,“ řekl V. F.

„Ta stařena – jmenuje se Krausová – tvrdí, že není židovka.“

„Chápu, že je jí to nepohodlné.“ (Takových tu potkal víc. Někteří – zřídka – měli pravdu.)

„Ptala jsem se jí: vy opravdu nejste? ‚Ne,‘ vyjekla. ‚Nejsem.‘ (Jako bych ji snad z toho obviňovala.)“

„Tady jí lhaní už nepomůže. Není asi sama, kdo se stydí nebo nenávidí svůj původ.“

„Nemůžeš obviňovat ji.“

„Ne, ale je to ubohost. Dělají z nás zbabělce.“

„Tohle je ta omluvitelná a směšná tvář zbabělosti. Ta otcova je horší.“

Střechy naproti přes ulici se leskly deštěm. Komíny vypadaly jako boty v loužích. Starci se přeli – německy – o svíčku, kterou někdo ukradl. Podle přízvuku se dalo odhadnout, ze které části Německa přišli. (V noci se někdo na schodech cestou na latrínu zabije. Erledigt – vyřízeno – křičel kdosi hlasem, který zadrhával a chraptěl. Erledigt.)

„Jsou jako myši,“ řekla Lea. „Přebijí dnešek včerejškem. Veličinami, které znali a jsou dávno pod drnem. To horší je, že se řítím jejich směrem.“

„Proboha, přestaň se řítit. Mám ti citovat Shakespeara, že svět je jeviště a všichni jsme herci a máme svůj příchod a odchod? Zpomal. Včerejšek nemusíš brát jako berli. Na to, čemu čelí oni, máš ještě moře času.“

Starců bylo víc, než pro kolik lidí tu bylo místo, třebaže na východ odjíždělo víc transportů. Přicházeli stále noví. Už dvakrát odjeli staří a nevyléčitelně nemocní včetně choromyslných z kasáren Kavalír. Z Německa, Holandska a Rakouska nebo Čech a Moravy přicházely nové transporty. Němci pročesávali Evropu. Dělali, co mohli, pro Entjudung.

„Nedělám si starosti, že bych byla takhle stará.“

Ley se dotýkalo řídnoucí světlo jako tajná myšlenka.

V. F. ji obdařil pohledem, jakým se někdo dívá na zhýralé dítě.

„Máme dost vody na čaj?“ zeptal se.

„Můžeš se utopit ve vodě,“ odpověděla.

Zaposlouchala se do kapek deště, padajících do vikýře a na okap a střešní tašky. Dešťovou vodu chytali na mytí a na nádobí. Kanalizace a vodovod díky samosprávě většinou fungovaly. Němci se báli epidemie.

„Co chleba s margarínem?“

„Mám něco lepšího.“

„Co může být lepší než margarín?“

„Ersatz. Umělý med z uhlí. Triumf Německa nad přírodou. Ráda bych ti nabídla něco ještě lepšího. To až se nám bude dařit výborně. Zatím se nám vede jen dobře.“

Nechtěl jsem, aby se hádali. Už se tolik neusmívali. Zase jsem zahlédl modřiny na její paži.

Postavila na bednu vařič na bělavé tuhé kostky umělého lihu. Zavěsila kotlík. Krájela chleby. (Kde se potloukla?)

„Nevyhnala bych ani psa.“

Věděla, že tu budu muset zůstat. Zmínila se, že pracovala na slídě, a jak ji bolely oči i záda a zadek, i ve stanu na náměstí, ale vyvlékla se z toho díky známému V. F. na Centrální evidenci, Gottliebu Faberovi. Stejně mě vzápětí napadlo (a později znovu), co všechno za to pro něj musela udělat.

„Přechválila jsem pekaře v Sudetských kasárnách. Prodává mouku jako zlatý prach.“

„Nesmíš chválit tyhle lidi,“ řekl V. F. „Jinak zaplatíš příště třikrát tolik.“

„Vede se mu. Sní o tom, že válka neskončí. Je to pro něj lepší než předtím, stal se z něj dravec jako z německých nacistů. Z tolika lidí – aniž to o sobě vědí – udělali Němci také nacisty. Liší se jen národností. Jsou bez uniformy. Často ani nemluví německy. Chytil se příležitosti. Jako můj tatínek. Lidi z Transportleitung, kteří si z kufrů vybírají, co se jim namane. Nemá jiný cíl – kromě toho, že se chce zazobat. Tloustne a obléká se jako hrabě. Snad se i modlí. Nedovede si představit, že bys na jeho místě byl jiný. Všichni máme sílu krást. Rveme se jeden s druhým jako ti staří vedle. Odkud bere pekař mouku? Ví přece, že to je na úkor někoho. Nevadilo by mu, kdyby devadesát devět lidí ze sta pomřelo hladem. Kde se to bere i ve mně? Nejen proto, že to od něj kupuju, protože to potřebuju.“

„Nikdo nezabije slepici, která snáší zlatá vejce,“ řekl jsem.

„Nejste na sebe moc přísní?“ zeptal se V. F.

„To se přece nedělá,“ řekla Lea. „Taková nestydatost.“

Pro pár lidí byla válka zlatý důl. To nezahrnovalo staré, nemocné a děti, ty neoblomně poctivé, kteří se drželi dobrého jména jakožto posledního z toho, co si sem přinesli, s tvrdošíjností a stejně zoufale, jako se tonoucí drží stébla. Nelitoval jsem nikoho z těch chamtivých, když je zařadili do transportu. (Když šli později do komína, protože Němci už nedovolili nikomu, aby se vykoupil.) Ty, co si nedovedli zařídit, aby za ně jeli jiní, jako moje maličkost, její maminka, Adler nebo předtím Ruth Winternitzová. Ty statisíce nevinných, kteří by možná nebyli tak nevinní, kdyby dostali příležitost.

Prodala pekaři kufříkový gramofon se sadou Carusových desek. To jí tu nechal otec. Do té doby se půdičkou rozléhal Carusův hlas, árie z Donizettiho, Bizeta a Verdiho.

„Znám člověka, který se přejídá.“

„Kolik takových znáš?“

V místnosti starců šoupali s nábytkem a slamníky. Někdo se tázal, aniž se mu dostalo odpovědi, nač je jim stůl bez židlí? Bylo to – podle hekání – nad jejich síly. Narazili, něco spadlo. Stěna se zachvěla. Poslouchal někdo s uchem na zdi, o čem jsme mluvili?

Z plamene vařiče šlo teplo. Mohla si lámat hlavu, jak v osmnácti stárne? V hlase měla zastřenost. Mazala chleby umělým medem. S nožem nevypadala tak křehká.

„Pamatuji si ze školy příběh o zlatých rybičkách – mají krátkou paměť. Než obeplují akvárium, zapomenou, odkud vyplavaly.“

Usmála se. Už to bylo jinde, naštěstí. Neměl to s ní lehké. Odhadoval jsem, za jak dlouho mi všechno uschne. Měl jsem bohaté odpoledne. Myslel jsem na výslužku.

Rozestavila židle. Sesedli jsme se k jídlu. Snažila se uhodnout, s kým byl? Měl jsem před sebou otazník. Myslel jsem na to, co řekla o mrtvých, jako by škodili živým. Také se nevyhýbala štěstí uprostřed neštěstí druhých.

Zaslechli jsme chraptivý ženský hlas.

„To je ta Krausová, co si lže, že není židovka.“

„Mám hlad jako vlk,“ obrátil se ke mně V. F.

Nedal se hlukem starců rušit.

„Pan Cohen ztrácí paměť. Nepamatuje si už jména hvězd. Mele si pro sebe: Eureka. Magelan. Kosmos. Je mi ho líto.“

„Ztrácí i sílu ve střevech,“ řekl V. F. „Včera po sobě utíral schody. Prosedí hodiny na latríně.“

„Je nachlazený a chraptí,“ připustila.

„Má na sobě všechno dvakrát.“

„Je jim zima,“ řekla.

„Není sám.“

„To není,“ potvrdila.

Viděla, že se dívám na bedýnku s miskou s krémem, připraveným z margarínu nebo masti. Rtuť proti pihám? Na to, kde jsme byli, to vypadalo nad poměry. (Viděl jsem holky, které se krášlily na půdě; na dvoře nebo v nějakém zákoutí, u okna místo zrcadla; česaly se v chůzi na ulici; líčily se cihlovým práškem. Překvapovalo mě, kde braly ženy v ghettu čas a vůli se upravit; většině musela stačit voda. Některé měly ještě rtěnku nebo kysličník ze starých zásob.)

Přijížděly nové transporty. Mít známost s někým z Transportleitung bylo terno. (V Polsku už ženy vypadaly jinak, oholené nahoře i dole.)

Vychutnali jsme chleba s umělým medem.

„Přítelkyně z Leeuwardenu v červenci prodávala parfémy. Ve dne pracovala ve stanu na náměstí – šroubovala součástky k motorům – potom dělala ve slídárně a po večerech si přivydělávala. Vzala si staršího muže. Líčila se do posledního dne. Nalíčila si šminkou tvář i do transportu.“

„Chceme být na cestu hezcí,“ prohlásil V. F. V hlase měl ironii.

Pálily mě dlaně.

Držel jsem se vedle Ley něčeho, co se prolnulo na vlně několika pohledů. Před chvílí jsme se neznali. Měla v hlase výzvu a touhu, na které jsem se napojil. Nebo to byla moje žádostivost a jen jsem si to namlouval? Přál jsem si, aby mi četla myšlenky, které by V. F. unikaly. Aby se moje ano propojilo s jejím. Mezitím mi schlo prádlo a šaty a boty. Odvrátila se ode dveří, jimiž pronikal do místnosti hluk.

„Nechali jsme se přistihnout se staženýma kalhotama.“

„Nestačí krmit tělo,“ řekla.

„Neandrtálci věřili, že tělo hyne, ale dušička si to šine dál za svou údajnou nesmrtelností.“

„Proč tomu neandrtálci věřili?“

„Pro tebe je tělo tolik.“

Totéž si myslela o něm.

Měli tu šteláž jako šatník asi do poloviny zakrytý závěsem z modrého sametu. Nic moc, ale víc, než s čím se museli spokojit starci nebo my dva s Adlerem. Viděl, kam jsem zabloudil pohledem.

„Tatínek si nechával šít košile a šaty a boty na míru. Moje oblečení mi zadával u stejného krejčího. Něco z toho tu ještě snad unosím.“

„Pamatuju na vaše šátečky,“ řekl jsem.

Dělalo jí radost posloužit nám jídlem. Byla při tom velice ženská. Smazávalo to věkový rozdíl mezi nimi. Pasoval bych k ní spíš, myslel jsem si. Připadal jsem si jako mladý vlk, žárlící na vůdce smečky. Na rtech si nechávala poloúsměv. Vyvolávala ve mně představu perleti. Měla drobné bílé zuby. Pohybovala se pomalu. Natahovala od hrnce paži s talířem, ve druhé ruce utěrku. Jednou, podruhé, potřetí sobě. Jeden z talířů otřela zevnitř o své levé ňadro. Cítil jsem, jak rudnu. Byl to talíř pro mě. Bedna, na níž si vykládala taroky, sloužila za jídelní stůl. Kde ji nezakrývaly šaty, na pažích, obloucích ramen, měla hladkou pleť a v zátylku, kde jí končily vlasy, nazlátlé chmýří. Znovu jsem vnímal, jak je pod mikinou a sukní nahá. (Byl jsem tím nemocný, jak říkal Adler?)

„Dobrou chuť,“ řekla.

„Dobrou,“ připojil se V. F.

„Dobrou chuť vespolek,“ dal jsem se slyšet.

Probouzeli ve mně pocit, že kdysi náleželi k lepší společnosti. Ještě to neztratili. Napadlo mě, jestli existuje modrá krev. Co my s Adlerem mít nebudeme. Pustil jsem se do jídla. Vyvolávalo ve mně radost. Kdyby to šlo, asi bych ukusoval, žvýkal, polykal a zpíval nebo hulákal.

Sledovala mou živočišnost, aniž co řekla. Cítil jsem její účast. (Jak také říkal Adler, v mojí přejícnosti nebo nedostatku závisti se ve skutečnosti skrývala nadutost, že to všechno, co mohou jiní, bych mohl, kdybych chtěl, dělat nebo mít taky. Měl jsem fakticky za to, že spoustu věcí, bez nichž se druzí neobejdou, ani nepotřebuju.)

„Povedlo se ti to,“ řekl V. F.

„Doufám,“ odpověděla. „Jeden aby byl kouzelníkem.“

Byla elegantní i výběrem slov. Pomalu je utvářela na rtech. Na vteřinu jsem měl dojem, že se snaží kvůli mně.

„Nejhorší světlo je tu šedesát dní před nejkratším dnem v roce a šedesát dní po něm,“ řekla.

Déšť bubnoval na střechu. Už nehřmělo. Za chvíli jsem věděl, proč řekla, že jí po válce zastřelí otce. Byla z rodiny, kde se neměli rádi. Včetně babičky z Leeuwardenu, po které Lea zdědila půdičku (pomohl jí Gottlieb Faber z Centrální evidence), a matky, která byla před pár roky motýlem večírků v Leeuwardenu, ale neměla přítelkyni, která by ji navštívila. V Leeuwardenu spolupracoval Lein otec s gestapem. Byl zvěrolékař, léčil závodní koně. Původně si ho volali kvůli machinacím na závodišti. Znal majitelku stájí. Odmítla poslat do Berlína dvouročky. Chtěli informace o sázkařích. Nakonec se začali sázkaři ztrácet. Prodával jméno za sto padesát marek, deset za tisíc pět set. Odmalička jí vyprávěl o koních. Znal historii jezdců, majitelů nebo sázkařů, zákulisí. Věděla, že mezi úspěchy a selháním žokejů, koní a majitelů stájí je hodně peněz, zhrzených lásek a ctižádosti a zničených kariér i odhalených nebo neodhalených podvodů. (Už tehdy se mohla ptát, jakou cenu má lidský život.) Nemluvě o lidech, co si prohnali spánek kulí, utopili se v alkoholu nebo se ztratili beze stopy.

Ve třinácti se Lea zapletla s žokejem, který jí sahal k hrudi. Měla aféru s tenorem, o sedmatřicet let starším, než dal přednost Berlínské opeře. (Tvrdil, že Hitler složil v mládí operu a židovští správci divadel ji odmítli.) Když byli rodiče pryč, pozvala tenora domů; zpíval jí árie z oper Richarda Wagnera a rozbil otcův pohár z červeného českého skla.

„Tatínkové,“ řekla, „nezapomínají na hříšnost dcer bez ohledu na vlastní neřesti. Proč chce každý otec, aby jeho dcera byla lepší, než byl sám?“

„Syn je asi něco jiného.“

„Měla jsem povedeného tatínka,“ řekla. „Kdoví, kde je?“

Vzpomínala na rozmluvu, než ho zařadili do transportu. Vytýkala mu, že zaprodal duši. Ptal se jí, co to je. Dá se to vzít do ruky? Spolknout? Prodat? Je duše v hrudi? V zubech? Nebo v srdci, krvi nebo stínu? Je to přívěšek, jako si ženy nebo námořníci věší na lalůčky uší náušnice? Nikdo ještě duši neviděl.

Vyprávěl jí o žokejovi, který vyhrával majiteli všechna derby. Jednoho dne žokej zjistil, že kůň je slepý. Trénoval ho, čistil a krmil a spal s ním ve stáji. Všechno se zdálo jako dříve. Slepý kůň vyhrál ještě závod o velkou cenu. Při dalším narazil na hrazení a zabil žokeje i sebe. Bylo štěstí, řekl otec, že nezabil víc lidí.

„Nikdo nemá rád otce zločince.“

O leeuwardenskou babičku se Lea starala. Nechtěla, aby půdičku někdo obsadil. Babička dovlekla svých devadesát let až sem jako pytel, do kterého házela všechno. Mluvila s Leou německy, ačkoli žila v Leeuwardenu sedmdesát tři let. Vdala se, protože jí to sjednali. Narodila se v ortodoxní rodině a byla taky ortodoxní. Tělesný styk jí byl odporný. Semeno se jí hnusilo. Dědeček měl milenku, která s nimi žila. Starala se o čtyři děti včetně otce. Život od pasu dolů byl pro babičku povinností. Dělala židovské děti. Na nic nesáhla, nic se nenaučila.

Po příjezdu z Westerborku ubytovali Leu v L 418 – v Dívčím domově. O šestnáctých narozeninách ji učitelky přistihly na půdě s milencem. Vyhnaly je na dvůr. Nedaly jim čas se obléknout. Uspořádaly s ní čestný soud. Zařadily ji do nejbližšího transportu na východ. Bránila se, že nechtěla zmeškat. Ptaly se jí, jestli se nestydí. Řekla, že se cítí dospělá. Za měsíc se učitelky divily, že neodjela. Zařídil jí to Gottlieb Faber, karetní partner V. F., který pracoval na Centrální evidenci Rady starších a měl možnost vytáhnout před transportem registrační kartičky. Když lidi odjeli, vracel je do krabice.

Pro ni a V. F. byl Gottlieb Faber prst osudu. Mohl jsem si později domyslet, čím si za to nechával platit. A nad čím Vili Feld přivíral oči. Jak mu vyprávěl rabínský dědeček, udělal to se svou ženou i Abraham, který ji ze strachu, aby ho Farao nezabil, vydával za svou sestru a věděl, co s ní Farao dělá. (Vyprávěl mu o králi Davidovi, který spal se ženami i muži. Mělo to být údajně v knize Genesis.)

Lea věděla, že místo ní musí odjet neznámý stařec, nemocná matka, dítě. Každý, kdo tu zůstal, žil na úkor někoho jiného – stejně jako později – kdo ještě žil, mohl jen proto, že místo něj zabili jiné. Když jde o život, omluví si člověk všechno. (Doslova.) Nezmění to výčitky svědomí. S těmi se dá žít tak dlouho, jak člověka nechají nebo kolik vydrží. Jsou neviditelné, někdy bezbolestné. Pud sebezáchovy je silnější jako hlad nebo puzení se množit. Něco jiného než kultura. Málokdy má jednu tvář, jeden nápěv. Mravnost pokaždé spláče nad výdělkem. Snad jely místo ní žárlivé učitelky. První učitelka čestná soudkyně, druhá vychovatelka přísedící a děvčata vybraná do poroty a dbalá své panenské cti v pevnosti natolik, že jinou už neměla čas poznat ani ztratit. Strávila několik nocí s Gottliebem Faberem. Pak dostala na půdičku po babičce papír s razítkem Rady starších. (Řekl Lee, že jí bude škoda pro každého příštího muže, který by ji chtěl jen pro sebe.) Nevěřil, že je možné přátelství mezi muži a ženami. Bude ji tu držet tak dlouho, dokud se tu udrží sám. (Až se rozejdou, bude na ni vzpomínat jako na přelud.)

Jedl jsem pomalu. Mezitím mi usychaly svršky. Živila mě příslibem. Opřádala mě snem, při němž se dá bdít.

Dole ve dvoře měli Lea a V. F. sprchu udělanou ze žlabu, z něhož kdysi chlemtali koně. (Pomohli jim zámečníci ze stavby železnice.) Dešťová voda byla ledová, špatně smývala mýdlo a v létě pršelo málo. Někdy to byla kalná břečka. Víc, než měli starci, před nimiž zamykali dveře ke sprše a žlabu na visací zámek.

Je škoda, že jsem nepřišel včera. (Zapomněla, proč jsem vůbec přišel?) Vyřizovali si účty přes moji hlavu?

„Někdy se nám ztrácí jídlo,“ řekl V. F. „Až na to, že se neztrácí.“

Rozdávala starcům, když tu nebyl?

„Ráno se otrávili manželé. Drželi se za ruce.“

„Byla to láska?“

Zvuky jejího hlasu se spojovaly s kapkami deště, se znovu ubývajícím světlem z vikýře, hlukem odvedle.

Pohlížela na V. F. (Vteřinu, dvě nebo pět.) Proč se ti dva zabili? Báli se odlivu síly? Cesty na východ? Ponížení? Života, na který je nikdo nepřipravil a jemuž už neměli sílu čelit? Tady bylo jednoduché opatřit si jed. Věděli, že je snadnější umřít než žít.

„V příštím životě se chci naučit česky,“ řekla. „Když jsem byla malá, přála jsem si, aby muž, za kterého se provdám, byl pyšný na to, že si vzal nejlepší děvče v ulici.“

Vyvracela mi první dojem druhým a druhý třetím. Zase jsme slyšeli starce.

„Naštěstí neexistuje jen jeden druh krásy,“ řekl zase V. F.

Dojedli jsme. Ještě se setmělo. Zmínil jsem se, že budu muset jít. Podlaha chladila. Podívala se na mě, jako by to byla její poslední vteřina v životě. Napadlo mě, že přehání. Jak si představovala, že její otec bude viset, kdyby náhodou přežil válku a vrátil se z východu? Rozdávala starcům vedle jídlo, které V. F. opatřil? (Udělala to, jak jsem se později dozvěděl, párkrát.) Představovala si, jak stárne, chloupek po chloupku? Vrásku po vrásce? Čekal jsem, že V. F. vybalí vestu, abych mohl jít. Naše věci už mohly částečně doschnout. Potřebovali mě ještě k něčemu jako svědka? Slyšeli jsme starce chodit k latríně. Někdo upadl na schodech. Nebo narazil na zeď.

„Řeky odtékají do moře, které tam už není.“

„Co je s Faberem?“ zeptal se V. F.

„Nechce lásku ani jen krásu, snad je pro něj svěžest důležitější než žena. Svůj kousek masa. Z toho neslevuje.“

Z rohu mansardy zírala myší díra.

Německá univerzita v Heidelbergu kdysi Gottlieba Fabera nepřijala, později se stal univerzitním profesorem. Zametal, než přijel do pevnosti, podlahy v textilce, kterou předtím vlastnil. Měl matematické nadání a ještě lepší paměť. Hazardní hráči v Heidelbergu ho nezapíchli jen proto, že nešvindloval. Dokázal uživit rodinu hrou za jedinou noc měsíčně. Kriminálka v Bukurešti mu doporučila změnit zemi. Mravnostní policie v Berlíně mu nařídila, aby emigroval – naneštěstí do Holandska. Tam vnikl německý Wehrmacht bleskovým tažením a Gottlieb Faber byl zase na německé půdě. Uměl už holandsky. Přijel do pevnosti v Terezíně přes Westerbork.

V. F. začal vybalovat vestu. Bylo to malé – dobře zabalené – skladiště drobných, potřebných a užitečných věcí. Uznal jsem, že se vyzná. Cítil jsem se jako na návštěvě u zbohatlíka. Rozkládal sáčky s cukrem, moukou a krupicí, čočkou a hrachem po posteli. Lea na okamžik vypadala duchem jinde. Zapomněla, co říkala? (Bylo směšné bavit se v pevnosti o kráse, stárnutí. Všem hrozily transporty a starcům konec dřív, než je zavolají.)

V. F. se tvářil jako lovec nad kořistí. Podal Lee vlněné ponožky, šálu a kožešinové trepky. Svazek dvacetimarkových bankovek, sevřených černou gumičkou.

„Díky. Ještě pořád mám ráda, když je něco jen moje.“

„Je to jiný druh radosti,“ potvrdil V. F.

Kde byly cigarety?

„Víš, proč jsem nervózní. Nechci, aby na mě Faber čekal.“

„Něco tu bude i pro Fabera. Můžeš mu to vzít. To mu musí stačit.“

„Víš dobře, že mu to nestačí. Ani mně by to nemělo stačit.“

Napadlo mě, jakou má V. F. s Faberem dohodu. Nebo měl Faber dohodu s Leou? Nechtěl jsem vidět, že by někdo prodával ženu, s níž žije, nebo se o ni dělil s někým jiným. Nebo že by mu ji postoupil, dejme tomu jednou nebo třikrát týdně. Šel jsem v duchu od překvapení k překvapení. Znovu jsem oceňoval, jak byla hezká. Založili si na tom existenci? Kdo nechce využít všeho, co má? (Pořád jsem si to přehrával.) Asi jsem zase zrudnul. Nechtěli to všichni? Neposloužil jsem – i když jinak – Vili Feldovi a nepřímo těm dvěma ženám v kukuřici a přímo Lee z Leeuwardenu?

„Jak tu na tebe včera čekal, utahoval si z takzvaných kodexů cti: pravdomluvnosti, bezúhonnosti a poctivosti. Vyplatí se obrátit je naruby. Švindlovat, lhát, podvádět. Říkat pravdu je směšné. Dovolávat se ve sporu svědomí? Je jako děravá ponožka. Buď ji spravíš, nebo zahodíš. Jinak se daleko nedostaneš. Držet slovo? Ani náhodou. Snad ani sobě, jak říkal. Vina? Ať mu ukážu někoho bez viny.“

„Neber ho za slovo.“

„Ví, o čem mluví.“

„Jen s tebou.“

„Jsem snad tak prostoduchá?“

„To jsem neřekl.“

„Já jsem to řekla.“

Byla krásná, se stínem hněvu, který ji zaclonil. Měla krásné tmavě modré oči. Všiml jsem si několika skvrn na její bílé lněné sukni. Ani hněv ji nehyzdil.

„Brzy zešedivím, z něj a z tebe.“

„Nevypadáš na to, miláčku.“

Přehlížel jsem věci na posteli.

„Řekla jsem Faberovi, že i starší muž může vypadat ztrhaný, a cítit se mladý. Nejmenuju důvody, proč to u ženy tak není. Vytknul mi, že se cítím stará už od třinácti. Vím, kdy mi Faber lže. Proč se mnou zachází jako s desetiletou. Chce, abych si myslela, že může všechno? Doporučil mi platonickou lásku, když nechci trpět.“

„Asi ví, co říká.“

Lea mlčela.

„Krása je smrt,“ řekla potom.

„Nepřeháněj.“

„Květina za polárním kruhem.“

„Díky za jídlo,“ řekl jsem.

„Příště vám půjčím deštník,“ usmála se.

„Je to lepší, než jsem čekal.“

Lea se na mě podívala s výrazem člověka, který nechce, aby se mu děkovalo. (To se později opakovalo za jiných okolností.) V. F. přerovnával věci z vesty. Oceňoval, co obě ženy zvenku přinesly. Čekal jsem, co bude.

„Jsi jediný člověk na světě, kterému se dá věřit,“ řekla.

Polilo mě horko. Proč to pověděla?

Najednou jsem byl na jeho straně. Věci jsme propašovali společně, se stejným rizikem. Pro stejnou ženu. Komu všemu a jak byla hotova posloužit?

Přistoupila k němu, docela blízko. Zase mě napadlo, že je to jedna z lepších. Cítil jsem současně, jak mě ztrácela. (S každou z věcí, kterou V. F. vzal do ruky a zase položil.) Sáčky svítily v šeru. Zabralo to povrch postele. Nerozluštil jsem mlhavý výraz v Leině tváři. Viděl jsem, co pro ni věci znamenaly. (Pro každého by to znamenaly.) V pevnosti, kde se lidé prodávali z hladu, snili o sytosti na den, noc. Mít cosi pro dítě, starou matku, nemocného přítele. Sytost byla mravnost, hlad nemravnost. Mohl jsem myslet na ženy, nevěrné s tichým souhlasem manželů, dcery, které dokázaly přilepšit otci nebo matce jediným způsobem. Na službu těla vyměněnou za lék, kolečko aspirinu, namodralé zředěné mléko pro nemocného. Na to, jak se lidé prodávali. (A neprodávali jen tělo.) A vedle byli ti staří, hlučná přítomnost hladu.

„Děvčata se učí tancovat, starci hladovět,“ řekla.

V. F. se na mě podíval.

„U vlků dává přednost samička starším a zkušenějším. Mláďata chce mít s mladým vlkem. Vlk – v každém věku – chce naopak nejsilnější vlčici.“

„Proč to říkáš?“

„Krása a lež se nevylučují.“

„Buď je to pravda, nebo to není krása.“

„Někdy je i krása lež. Víme všichni, kdy je lež krása.“

„Co tím chceš říct?“

„Nikdo není krásný bez vad,“ vymluvil se. „Někdy nejsou vidět.“

Ztratilo to ostny, které jsem vycítil prve.

Měl v očích třpytku stejně jako Lea nekonečnost, nebo neústupnost i živočišnost. To zkušené, poučené a možná moudré. To chytré, jen přiměřeně sobecké i družné, schopnost nebo příslib se rozdělit. Platilo to pro něj i pro Leu z Leeuwardenu? Co k V. F. přitahovalo lidi a čím se od nich vzdaloval. Všechno bylo najednou při starém, až na to, čím jsem už dospěl. Každá dospělost je změna. Co zbývalo, abych se o nich dozvěděl? Čekal jsem na svůj podíl, abych viděl, kde nechal tesař díru.

„Vždycky to nade mnou vyhraješ.“

To bylo, čemu jsem říkal třpytka. To neviditelné, co se vyrovnalo kouzlu, navenek i dovnitř. Co se mu zablýsklo v pohledu, co zobrazovalo tucet dalších vlastností.

Obrátil se tváří ke mně. „Myslím na svou matku. Byla krásná, jinak než Lea. Často se mi o ní zdá. Někdy mě varuje. Nevěřil byste, kolikrát se to splnilo.“

Vybavil jsem si, co pro něj znamenalo kdysi existovat v duši jeho matky místo staršího bratra, který umřel.

„Viděl jsem svou matku na fotografii,“ řekl jsem.

Přeneslo se to od Ley a V. F. ke mně a k němu. Pozorovali jsme věci rozprostřené na posteli.

Obrátil se k Lee. „Nechci, aby sis myslela, že každou vteřinou stárneš. Věci jsou pro nás lepší než pro tisíce jiných.“

„Nechci si to myslet,“ řekla. „Už si to nemyslím.“

„Je to ztráta energie. Tomu ostatnímu rozumím.“

Vzdal jsem se už v duchu úkladu, který jsem mu chtěl strojit? Kdo byl Gottlieb Faber z Centrální evidence, s nímž se měla vidět?

Vesta už byla prázdná, postel plná.

V myšlenkách jsem ještě soutěžil s Vili Feldem v jeho podkrovní mansardě, kam se nastěhoval k tvářičce jako z porcelánu a dlouhým, dokonalým nohám, bokům a malé hrudi a zbytku na jaře 1944. (Hlasy starců zastupovaly nemoci, jež nemají hlas. Muže, kteří ztratili mužnost, a ženy, které ztratily ženství. Oddělovala je ta tenká heraklitová stěna, jedny chatrné dveře, pár cihel.)

Lea poslouchala starce a déšť, první pro sebe, druhé v souvislosti se mnou. Okenice ve vikýři zaskřípala. Lea držela šálu a věci v náručí jako dítě. Po vlasech se jí pohybovalo světlo a házelo paprsky nestejné síly.

„Dneska žádný dopis?“ zeptala se.

„Ještě jsem všechno neprohledal,“ odpověděl V. F.

Porovnával jsem v duchu Leu z Leeuwardenu s fotografií maminky. Už dlouho jsem na svou matku nemyslel. Přišel mi na mysl můj neznámý otec. Jak asi vypadala maminka, když jí bylo osmnáct a byl jsem už na cestě? Těch prvních pětatřicet dní, kdy se ještě nerozhodlo, jestli budu holčička nebo kluk. Bylo to ženské ve mně, že vidím ve tmě? Jak se snažím získat, po čem toužím od pasu dolů? Co bych musel vědět, abych porozuměl svému neznámému otci?

V. F. vzal znovu vestu do prstů. Prohlížel kapsy. Ohmatával ve zdvižené paži i okraje a švy. Hledal dopis? Nic nezašustilo. Poslední, co vytáhl z nejtužší části vesty, byl sáček v lepenkovém papíru zastrčený ve vycpávce v rameni.

„Co to je?“ chtěla vědět Lea.

Byla to plochá automatická pistole ráže šest pětatřicet. Lea z Leeuwardenu přivřela oči. V. F. zastrčil revolver beze slova do kapsy koupacího pláště. Zase mi srdce začalo tlouci prudčeji, zrychlil se mi puls. Vikýřem vnikl do mansardy vítr s kapkami deště. Mraky visely nízko; za chvíli, než zmizím, se jich dotkne tma.

„Začátkem války jsem potkal na Jungmannově náměstí u Myší díry mého komunistického bratrance. Neviděli jsme se devět roků. Začal vytahovat letáky, abych je rozdal. Zmizel jsem co nejrychleji, abych ho neviděl přinejmenším dalších devět let.“

Pokusil bych se utéct, mít revolver? Dokázal bych, třeba ze zálohy, zastřelit nejhorší lidi z komandatury jako komandanta Karla Rahma nebo Heindla? Antona Burgera? Jejich milenku na bílém koni, plavovlasou telefonistku? Nebo někoho z vlastních lidí, ty nejpodlejší, nejbezohlednější anebo nejnepříjemnější? Gottlieba Fabera, kdyby vytáhl kartičku a zařadil do transportu na východ místo své nahodilé milenky mě? Až dodatečně vyvolala představa revolveru představu sebevraždy. Od toho nebyl nikdo daleko. Všichni cítili, že jsme na mezní čáře. Mezi tím, co bylo, a už nikdy nebude. Zatím stačilo člověku přežít. Revolver znamenal víc. Co očekávaly od V. F. obě ženy v kukuřičném poli, teď už asi ve svém děravém bezpečí? Kdy se chystají na další cestu? Stačilo by mi zastřelit člena a místopředsedu Rady starších, rabína s maďarskou manželkou, kterou střídal s mladými děvčaty, aby je vyreklamoval z transportu na úkor někoho jiného? Doktora Friedmana, který dokázal ušetřit z našich přídělů, už tak malých, vagon mouky měsíčně? Opovrhovali jsme jimi jako Němci námi. Přál bych si jako pekař, co prodával Lee z Leeuwardenu chleba a mouku, aby válka neskončila, protože by se nikdy tak rychle nezazobal? Přestal jsem myslet na to, že déšť neustává. Revolver ze mě udělal soudce – i sebe sama.

„Je nabitá?“ zeptal jsem se.

„Pravděpodobně ne.“

Představoval jsem si, že je to můj revolver. Kdo by si na mě troufal mít šest pětatřicítku s příslušným počtem nábojů? Jak by se asi komandant nebo jeho blondýna, kterou měl napůl s Antonem Burgerem a o jejichž koně se starali židovští kočí, tvářili, počkat si, až někdo z nich půjde domů vyprávět svým německým dětem pohádky o Jeníčkovi a Mařence? Vířilo mi to mezi spánky. Jak každý z nich prosí, třese se, pláče. Musím, řekl bych. Stejně jako jste „museli“ vy. Pomsta a spravedlnost se ve mně prolínaly jako soumrak a noc. Všechno se smrsklo na dobré, zlé. Spravedlivé, nespravedlivé. Svět se mi zjednodušil.

„Vidím to černobíle. Vy ne?“

V. F. si dával s odpovědí na čas. Revolver ho zaskočil. Uvažoval jsem o věcech, které pro něj byly důležité. Přál jsem mu v tu chvíli odvážnější srdce? Byl jsem rád, že se bojí? Potvrdilo se mi tím něco?

„Někdo by si měl spočítat, kolik lidí přišlo o život neopatrností nebo pro účast svých kamarádů,“ řekl V. F.

„Strážmistrovi by se revolver jistě líbil,“ prohodil jsem.

Šel mi mráz po zádech. Jemu asi taky. Byli jsme pořád jednou nohou v Malé pevnosti.

Lea nás sledovala.

Na dně hlasu měl, co zní v lidech, které přistihli při něčem, při čem se nechtěli nechat nachytat. Vracela se mi nekonečnost pohledu obou žen, které přinesly vestu. Vikýřem táhlo. Budu muset do deště. Lea z Leeuwardenu se na mě dívala. Ve výrazu měla dychtivost. Vzrušení. To nečekané.

„O kom mluvíš?“ zeptala se.

„O lidech, kteří pokládají za svou povinnost splácet dluhy, které nejdou na jejich vrub.“

Na dně pergamenového kelímku s karamelem až k okraji bylo osm patron, každá zabalená zvlášť. Dal náboje do druhé kapsy.

„Kdybych musela, zabila bych, aby nezabili mě,“ řekla Lea. „Přinejmenším proto, co nám už udělali.“

Neřekla, jakou úlohu v tom má její otec. Zabila by snad i jeho?

„Chceš si hrát na Johanku z Arku?“ zeptal se V. F.

„Bát se nemá nic společného s odpovědností.“

„Možná, že by ses měla taky víc bát.“

„Bojím se víc, než si myslíš. Tebe i sebe.“

„Postačí mi, když budeš opatrná.“ V hlase mu zněla rozmrzelost. Najednou se to, co přinesl, zdálo málo. Podíval se na ni s pokleslými koutky úst. Cítil jsem jeho nevoli.

„Můj cíl je zůstat naživu,“ řekl V. F. „Jednou budeš žít, jak chceš. Půjdeš, kam chceš. Dělat si, k čemu se rozhodneš. Říkat, co si myslíš. Komu chceš.“

„Jak daleko do kouta tě ještě musí přitlačit?“

Pak řekla:

„Měla bych to radši čistší. Nechci žít s výčitkami svědomí. Přetvařovat se. Zapírat, kdo jsem. Nebaví mě dělat, čemu nevěřím. Jako můj otec.“

„Nemám rád, když mě s ním srovnáváš.“

Přítomnost revolveru změnila Leu i V. F. a mě. Něco jsme v sobě nenáviděli, v tu chvíli snad ještě víc než své nepřátele. Bylo to pořád jako svlékat se do naha, nemít se čím zakrýt. Myslel jsem na ženy v kukuřici. Z kasina zase hráli Heidi. Tu si pouštěli několikrát za den. Potom vojenské marše. Do toho bušil déšť, ve kterém se to rozpouštělo.

Obrátil se na mě: „Můžu vám dát radu: nežijte s hysterickou ženskou. Nebo s ženskou, která nechce stárnout. Nebo chce, aby se podle ní točil svět. Nic neuzná. Je těžké jí říct ne, položit jí peříčko přes cestu. Snad by jí udělalo dokonce radost umřít mladá a krásná. Překročit svůj stín.“ (Měl vztek. Neskrýval ho.)

„Dokázal byste zabít?“ zeptala se mě Lea.

Obvinila ho ze zbabělosti? Nerozuměla, co mi říkal, protože se mnou mluvil česky?

„Kdybych musel,“ opakoval jsem po ní.

„Co uděláš?“ zeptala se Lea V. F.

„Nechtěla bys aspoň uznat, že muži mají sklon k tomu nejdřív myslet?“

Vzpomněl jsem si na německou telefonistku a její milence na komandatuře a myslel na šest pětatřicítku, kterou poslaly do pevnosti ženy V. F. Všechno se mi to slilo. Četník. Vlaštovky odlétající na jih. Židovský generál, který vydal poslední pevnost Římanům a dodnes na něm lpí dvojznačnost, to neodpustitelné. Nevěděli jsme ještě o třiadvacetiletém veliteli povstání ve varšavském ghettu, který v posledním bunkru, vedle svých bojovníků, kteří se radši zastřelili, než by padli do rukou Němcům, zabil nejdřív svou matku a potom – posledním nábojem – sebe. Bylo málo lidí, kteří měli na výběr. Ani V. F. ještě nevěděl, že ho v Auschwitz-Birkenau udělají pomocníkem kápa a vedoucím bloku a bude chodit v baráku a po lágru s holí a občas ji nechá dopadnout na záda nebo na hlavu neukázněných vězňů, svých bratří (a kamarádovi Ervína Adlera vrazí facku, aby ho – ze známosti z Hagiboru – neobtěžoval prosbami o kousek chleba). A že na tom bude po válce jako Lea a nebude chtít být, čím byl.

„Stovka cigaret by byla málo za tolik štrapáce,“ řekl V. F. „Tady jsou pro vás dvě.“

Obrátil se k Lee: „Mám tu tvou stařenu vyzbrojit revolverem? Nebo ozbrojit ostatní stařeny, nemluvňata, mladé matky nebo nemocné? Povzbudit muže ve vojenském věku, aby s jednou pistolí připravili povstání?“

„Jsem směšná,“ řekla Lea.

Snad ji napadlo, že pravdu mají oba. Chápal jsem, že nejde jen o pravdu. Nebo že je několik pravd. Anebo naopak jen jedna jediná pravda a to druhé její výklad. Co s ní lidé udělají. Jak ji rozbijí svými názory, a přitom zůstává každá pravda nerozbitná a nerozdrobitelná.

V. F. mi dal dvě stovky cigaret a dvě tabulky čokolády, německou a švýcarskou. Obě měly pěkné barevné obaly. Pokud šlo o dodržení slova, nemohl jsem si stěžovat. Mělo to co dělat s dobrým nebo velkým srdcem? S tím, jak pevnost lidi změnila k lepšímu i k horšímu? V Praze se ještě dalo nakupovat, za velké peníze. Černý trh kvetl všude. Na švýcarské čokoládě byl obrázek krávy a díže s bělostným mlékem a třemi oloupanými lískovými oříšky, na německé letec u křídla stíhačky, v kožené bundě, v pozadí s vrcholem Alp pod sněhem, s mlsným úsměvem. Vyšel jsem z toho líp, než jsem čekal.

Natáhl zase deku, abych se mohl převléknout. Možná, že se mi jen zdálo, že dala V. F. facku a V. F. ji vrátil? Neviděl jsem nic, jen jsem slyšel. Vysvětlilo by to modřiny na Leiných pažích? Nebo praštila Lea jeho?

„Promiň,“ slyšel jsem.

„Proč to děláš?“ zeptala se.

„To bych se tě taky mohl zeptat.“

Smířil jsem se s tím, že se v nikom nevyznám, i kdybych žil tisíc let. Vypadala i v šatech nahá. Znovu se to vrátilo k tělesnosti. Co nám, na rozdíl od zvířat, tolik komplikuje život, navzdory rabínům, kteří neuznávají blaho pro blaho, slast pro slast. Na konci jsem byl ještě zmatenější než na počátku.

Její hlas zestárnul. Ztratil jsem je už oba.

„Půjdete?“ zeptal se mě V. F. „Doprovodím vás.“

„Za minutu,“ řekl jsem.

„Půjdu napřed. Počkám dole.“

Navlékal jsem si boty.

Řekl bych, že jí měl plné zuby. Nasadil jsem si vlhkou čapku, jako žokejové, obráceně, stínítkem dozadu. Lea stála čelem k vikýři. Nebylo jí vidět do tváře. Z nebe stékaly proudy deště. Plakala? Vedle, dík otevřeným dveřím, vzlínaly zvuky z ubytovny starců.

V. F. za sebou zavřel.

„V noci se mi zdá, že na začátku i na konci zůstává jen otázka: kdy a jak se bránit,“ řekla do tmy a deště. „Vyčítám si, co udělal můj otec. Chtěla bych to smazat. Vím, že to nejde. Snad je schopnost bránit se stejně nutná jako dýchat. Cítím, jak se dusím. Něco jiného je, když nemůžu.“

Mluvila k sobě? Bylo to na moji adresu? V. F. tu už nebyl.

„Denně si musím slepovat duši jako prasklou pneumatiku.“

Lea z Leeuwardenu se obrátila, přistoupila ke mně, už u dveří. Objala mě beze slova jako někoho, koho už v životě neuvidí. Čekal jsem, co řekne; neřekla nic. Vnímal jsem její tělesnost. Nebyla to touha uplatnit se. Byl v ní spěch a dychtivost. Strach, hněv a soucit, vzdor. Touha se vzepřít, udělat něco proti tomu, co ji zmenšovalo, ponižovalo a čím uvadala; čím se prodávala nebo čím umírala navzdory svému tatínkovi, matce, jak přišla o panenství a co dělala se svým tělem. Co v ní bylo ještě kromě toho. Jako by žila svou poslední vteřinu, jako na začátku, když jsme přišli. Najednou jsem se stal součástí nebo podílníkem na životě někoho, koho jsem ještě odpoledne neznal. (Jako se to stalo s ženami v kukuřici.) A stejně rychle jsem z jejího života odcházel.

Vypadala zase křehce jako z růžového porcelánu, někdo, z koho odchází život, protože umírá vteřinu za vteřinou. Pootevřela rty, naklonila se ke mně, abych jí nemusel vyjít vstříc ani kousek, a políbila mě na rty, měkce, vlaze, dotekem nekonečnosti nebo vlnou toho, co v sobě lidi hledají a nenalézají, nebo nacházejí, a zároveň ztrácejí. Z očí se jí díval stesk. Voněla čajem, tělem, umělým medem, svými ústy. Měl jsem dojem, že líbala mě i sebe současně. Opřela se o mě stehny. Na pár vteřin jsem cítil celé její tělo. Měla horký klín, zvlněná ňadra, paže, jimiž ke mně přilnula. To dívčí, mateřské. Když odstoupila, podívala se na mě rychlým pohledem, od hlavy přes klín až k patě a nazpět, a sklopila oči.

„Přijďte někdy, vyložím vám karty,“ řekla.

„Díky.“

„Za málo.“

Dívala se na mě těma tmavýma modrýma očima jako skrz hustou krajku. Musela celou dobu vědět, co jsem chtěl ze všeho nejvíc. V jejím hlase zněla ozvěna všeho, co řekla, smysl toho a odevzdanost, kterou se o sebe dělila s Gottliebem Faberem, a její neochota, která dráždila V. F. Hledal jsem – zblízka – za její pletí hebkost, kterou měla v hlase, když chtěla, a zaslechl jsem na zlomek vteřiny dravost, ale možná jsem to chtěl slyšet. Mohl jsem na vteřinu dvě vychutnat její společnost bez cizí účasti. Její modré oči. Zdálo se mi, že ve svém pohledu něco předbíhala, nebo vracela, obojí současně, ochotná vzít na sebe riziko. Vydechl z ní vzdor. Příslib i souhlas. Pochyby. Něco, co nemělo začátek ani pokračování. Podobala se vadnoucí květině, kterou opouští svěžest, ale je i tak krásná. Měla unavené oči, svěží osmnáctileté tělo.

„Nechci nechat V. F. dole dlouho čekat,“ řekl jsem.

„Taky – ještě pořád – nerada ubližuju těm druhým,“ řekla. „Na rozdíl od svého otce jsem se na nikom nedopustila bezpráví a nikoho jsem nezradila ani v tom, co ode mě čeká. Nenávidím podlost, ale jsem na ni zvyklá. Je mi už osmnáct.“

Dole pod stříškou bývalé stáje se žlabem a dveřmi na visací zámek mi V. F. řekl: „Nikdo v baráku nejí a mají průjem. Nevím, jestli kdy kdo byl – a bude – schopen ocenit přednosti mládí.“

Nepřišlo mu, že jsem byl nahoře příliš dlouho? Nebo mu na tom nezáleželo? Anebo to chtěl?

„Bydlíte slušně,“ řekl jsem.

„Občas mám štěstí.“

„Je to vidět.“

„Páchne to tu.“

„Nemůžete mít všechno.“

„Vyvážejí to jednou za osm měsíců.“

Podíval jsem se na něj.

„Zahodil jsem revolver do latríny,“ dodal.

Zrudnul jsem.

„Když vám hoří dům, nebudete čekat, až vám někdo poradí, jak máte hasit. Nemůžete si dost dobře zahrávat se životy těch druhých.“

Krev se mi hrnula do hlavy.

„Neříká se, že příležitost dělá zloděje?“ zeptal se. „Zapomíná, že je tady. Je to zápas o život. Naše malá, soukromá válka, nerovná součást té velké. Zabíjet druhé je jiný stupeň.“

Docela jsem nerozuměl.

„Není to snad válka i proti vám, proti mně?“ řekl jsem.

„Z toho budou skládat účty jiní, až přijde čas.“

„Ve válce se většinou střílí,“ dodal jsem.

„Minule byly ve vestě protinacistické letáky.“

„Němci ještě nejsou tak daleko, aby se poráželi sami.“

„Všichni jsme ve spolku s ďáblem. Nepomůžete si stát k němu zády.“

Viděl už, že mě nepřesvědčí. Měl jsem dojem, že jsem dostal facku. Dovodil jsem si už na půdičce, že tu ženy z kukuřice byly víckrát. Nestačily mu říct, co je ve vestě, protože jsem je vyrušil? Musel jsem uznat, že se na něj lepí ty lepší. Obklopil se krásou, která byla ještě dostupná. (Stál jen o odvahu určitého druhu?) Dal mi poprvé nahlédnout do dobra i zla krásy, která měla podobu, jméno, dech. O kterou bylo možné se spálit. Nestačilo by říci, že byl vždycky sukničkář a vyneslo mu to delší sloupec na straně má dáti nebo dostal, než dal. Kuráž jsem pokládal za kladnou vlastnost. Bránit se mě vzrušovalo. Ocenil jsem, že pokud šlo o jeho něžnější společnice, nevyšel nikdy s prázdnou. Mezi lepšími si našel pro sebe tu nejlepší. Vili Feld. Můj někdejší vzor. Světlo, které mě přitahovalo. Ta třpytka v jeho očích, když mi bylo patnáct. Ctižádost, u které jsem se chtěl přiučit. Zkušenost, na níž jsem se chtěl přiživit. To neviditelné, o co se rozdělil. V čem ani nechtěl být dokonalý.

„Všichni jsme děti situační morálky.“

Vypadal unaveně jako prve Lea. „Nemá smysl unáhlit se. Nemá tak hroší kůži, jak se tváří, když zabíjí palcem štěnice.“

Ještě utrousil: „Můžete měřit svou důležitost podle toho, jak o vás mluví nebo jak vás posuzuje milenka, žena nebo společnice, anebo váš nepřítel. Pokud si následkem toho nepřipadáte menší než malý nebo méněcennější než méněcenný.“

A nakonec: „Nedá se u ní mluvit o přehnané vděčnosti. O uznalosti už vůbec ne. Je sobečtější a tvrdohlavější, než jsem myslel.“

Viděl jsem, o čem přemýšlí. Nezahrnulo to ty dvě ženy?

„Můžu se vsadit, na co se mě zeptá, až se vrátím.“

Mlčel jsem.

„Máme právo být zbabělí?“

Radši jsem nic neřekl.

„Kdo nemá víc než jednu morálku? Mám dvě nebo tři pro každou příležitost. Žijeme jen jednou, jak říkal její tatínek. Nechci závidět krysám. Neříká se, že opouštějí loď první? Kdo by chtěl být v takové situaci kapitánem?“

Připadal jsem si jako boxer po pravém háku na bradu a levičkou na solar plexus. Měl jsem ještě čas se vzpamatovat. Nejít na podlahu. Další kolo přede mnou.

A když jsem i teď mlčel: „Berete to moc vážně.“ Jako by to sám vážně nebral.

Pak řekl: „Co by ženská všechno nechtěla: solidaritu, odvahu, překonat své slabiny, soucit, vynalézavost, houževnatost, vsázet na štěstí a znovu riskovat, všechny ty ctnosti, co neberou na papíře konec. Jako by nestačilo, že to člověk zvládne a ještě udrží hlavu nad vodou. Někdy jste v situaci, kdy nevyhrajete, ať děláte to, nebo ono.“

A nakonec: „Nedělám si naděje, že by mi postavili pomník.“ Dodal: „Nic není zadarmo. Ani s někým spát. To je možná to nejdražší, ačkoli to vypadá jako bezplatné.“

Napadlo mě potom, že to má dvě strany. (Ale to bylo o hodně později.)

Myslel jsem na to, kdy přijdou z čisticího odboru Rady starších vyprázdnit latrínu. Němci se báli epidemií. V Ravelínu 2 měli dva koňské potahy, které odvážely splašky, výkaly a špínu na zeleninová pole. Vylovil jsem si v paměti odpadní roury. (Bylo s podivem, že komandatura povolila hnojit zeleninu, kterou jedli, výkaly vězňů z pevnosti. Nějak to přehlédli.) Latrína byla zřídkakdy prázdná. Dvanáct metrů na délku, tři na šířku, ženy a muži odděleni přepážkou; jáma byla dva a půl metru hluboká. Musel bych si opatřit potápěčský oblek u hasičů, abych pistoli vylovil. Nerad bych se namáčel do hoven a nic nenašel.

„Zkáza některé ženy začne, když se ztotožní se svou krásou,“ řekl. „Ne s tím, co je – co ještě je – ale co už není. Nebo co nebude. V každé vrásce na krku vidí propast. Nejmenší pupínek je pro ni vyrážka. Stačí, aby si to myslela. Nevím, jaký je na to lék. Asi nestačí vědomí, že všichni stárnou, a musíme se s tím naučit žít.“

Měl na mysli ještě něco jiného. Překvapilo mě, jak se mi svěřoval. Měli jsme opravdu bohaté odpoledne.

Přešlápl jsem si.

Zkusil to zlehčit jednou ze svých předválečných anekdot. Pesimista věří, že všechny ženské jsou kurvy. Optimista v to doufá. Jak říkal Nietzsche nebo Čechov: Je to mimo dobro a zlo. Mimo morálku. Pro Dostojevského je jednou krása ďábel a podruhé spasí svět. Každý udělá, co může a unese.

Oba jsme věděli, co zamlouvá.

Nakonec řekl: „Taky vás to potká, když vám dají čas. Žena vám řekne: Miluju tě. Jsi nejvíc, co jsem v životě měla. Život se vyprázdní, když nejsi se mnou. Čekám na tebe – nahá. Kde jsi? Šíleně tě postrádám. Zoufale tě potřebuju. Miluju tě k smrti. Vzápětí udělá něco praktičtějšího, co – možná podvědomě – musí. Zajistit se. Mít – když ne rodinu, děti – alespoň něco z toho, co mají ti druzí. Teplý kabát. Lepší prádlo. Škubánky s mákem a někoho, kdo ji vytáhne z transportu na východ. (Domyslel jsem si.) Tohle se tu nezměnilo. Je to jen otevřenější.“

Myslel jsem na Leu. Proč mi to říkal?

„Spí s vámi, protože se bojí, že byste od ní odešel.“

Co může dělat s člověkem, který v odcházející kráse cítí smrt? Její krása nebyla – ani nemohla být – tak bolestná. Byl to druh výsady, s níž se někdo narodí, na rozdíl od jiných. Měla v sobě, co souviselo s revolverem. Nevěděl jsem, s čím si to propojit. Později mě napadlo, když jsme stáli v Auschwitz -Birkenau před doktorem Mengelem, že někdo by mu mohl strčit revolver do pusy a stisknout spoušť; hodně z těch, co už neměli šanci, by rádo vystřelilo. Ti, kterým poslali otce, matku a dceru a syna nebo druha do komína a je do pracovního oddílu na třídění vysokých, malých, obtloustlých, štíhlých, dvojčat, na kterých dělali pokusy jak na morčatech. Ti, které donutili, aby hnali do komor a bili ty zoufalé, kteří už věděli a nechtěli. Nenechalo by jim to skvrnu na duši, i když by potom už asi dlouho nežili. Zahynuli stejně. Proč se to nestalo – s výjimkou židovské konfidentky z Polska, která si pronesla revolver až do podzemní svlékárny nebo ho vytrhla muži ve službě a zastřelila ho. Neomlouvalo to už předem všechny druhy odporu? Jeden revolver není moc, ale i málo je lepší než nic.

„Nechci se na ni dívat mikroskopem ani teleskopem,“ řekl V. F. „Něco mi uniká. Můžete to zničit jen s ní. Dokonalá krása by asi byla smrt. Víte, co myslím.“

Nevěděl jsem.

„Nemám rád krev,“ řekl V. F. „Masové vraždy. Nejsem hrdina za každou cenu. Nenarodil jsem se jako zabiják, navzdory všemu. Naskakujou mi skvrny na kůži, jen na to pomyslím. Snad jednou budu. Ještě nejsem. Kdo s krví zachází, v krvi schází. Kdyby se vám zdálo, že jsem sentimentální, tak nejsem. Taková romantika pro mě není.“

Bál se krve. Štítil se jí. Nemusel vidět krev. V tom posledním jsem s ním byl na jedné vlně. Nestál jsem o pohled na krev. Stačilo mi vědět, jakou má barvu, vlastnosti, užitečnost.

Díval jsem se do latríny. Kolem nás se dovnitř trousili starci, muži z jedné, ženy z druhé strany. Měli chatrné oblečení, rozbité boty; těžko se rozlišilo pohlaví, muži a ženy vypadali k nerozeznání; třásli se únavou; někteří přicházeli s deštníkem, v kloboucích vyšlých z módy. Seděli – ženy a muži – zády k sobě, každý na své straně. Nemohlo je to povzbudit. Sotva si sklonek života představovali takhle.

„Němci si myslí, že se narodili, aby zabíjeli. Nemusejí mít důvod. Hrdinství a zabíjení je pro ně totéž. Jedním podmiňují druhé, a naopak.“

Pršelo, schovávali jsme se pod stříšku latríny. Díky dešti páchla o něco slaběji.

„Nemám rád masakry, to je všechno,“ dodal V. F. Ještě řekl: „Včera pozvala lausdoktora (doktora přes vši). Nesnáší špínu. Má svou krásu jako vajíčko, které musí denně znovu vysedět a rozbít. Ti staří ji děsí. Vidí je v sobě. Neptejte se mě jak nebo proč. Rád bych jí vysvětlil, že žena ztrácí krásu jako muž sílu. Není to z hodiny na hodinu, ze dne na den. Všechny zrazuje tělo. Víc nemáme. Je posedlá tělesností. Chce mít všechny ráda, aby měli rádi ji. Když získá žena sílu svou krásou, je to síla, nejen krása, co ztratila.“

Radši se bavil o Lee z Leeuwardenu než o revolveru v latríně.

„To, čím je šťastná nebo nešťastná,“ opakoval. „Víc vám o ní už nemůžu říct.“

Ani jsem nechtěl. Mohl jsem si to představit. Možná, že víc nechtěl ani V. F. Potvrzovala si tím, že ještě je? Nesnesla osamění, v němž se ztrácela, jako by nebyla. Od těch, s nimiž byla, očekávala opak svého otce. Měřila je svým tatínkem.

„Ten její povedený tatíček jí měl možná dát jméno hada. Stačilo by jí vysvléct se na jaře z kůže a vypadala by pořád stejně stará.“

„Komu by to nevyhovovalo?“

„Jste chytrý,“ řekl.

„Je hezká.“

„Dost mě to stojí.“

„Je to na dlouho?“

„Pokud budu mít sílu a nervy.“

„Uměl jste si poradit.“

„Nikdy nikoho dost dobře neznáte, i když vedle sebe žijete nebo s ním spíte. S každou situací je vaše milenka, žena nebo družka jiná. Možná i vy jste pro ni jiný. Nikdo nikoho nezná. Je to dobře? Špatně? Nevím.“

Poznával jsem ho z jeho hlasu. Mluvil se mnou jako kdysi v Praze na hřišti Hagiboru. Svět se od té doby párkrát otočil. Neslo to ozvěny našeho společného tenkrát a znělo v tom, jak rozmlouvá starší s mládětem. Byli jsme si rovni? Bylo to jiné než v Aschermance, kde jsem od něj odkoukal, jak se může elegantně hrát poker. Bylo snadnější držet si třídu, i když od jedenačtyřicátého roku to úplně snadné nebylo.

Dostal se do křížku s árijským vrchním v Aschermance. Dokázal obsluhujícímu číšníkovi, o kolik se na účtu spletl ve svůj prospěch. V tu dobu čeští neárijci stahovali bez odmluvy ocas mezi nohy než mít patálie. To už nikdo z nás nebyl těžká váha. Zákony byly na straně vrchního. Spravedlnost mohla být číšníkovi šumafuk. V. F. vyznával teorii kapičky, kterou pohár přeteče, do té doby lze nalévat. Ustoupil, když musel. Co o něm vypovídaly oči, tvář a čelo, jeho třpytka, světlo, jež přicházelo z dálky i zevnitř. Čím k sobě přitahoval ty druhé jako měsíční světlo želvy nebo příliv moře. Ten jeho magnetismus.

Odvaha, riziko a opatrnost pro něj byly sestry. Ale odtud až potud. Kdyby mi dal někdo tehdy na vybranou, koho bych chtěl za učitele, mezi Bobečkem, Plešounem Leoncavalem a ředitelem Freundfeldem a jeho synovcem Arno nebo rabínem Cytronem, dal bych přednost V. F. Tenkrát mi bylo patnáct. Teď mi šlo na sedmnáctý.

Podal mi ruku. Myslel jsem na Leu, jak zamačkávala štěnice. Pokud jde o trojlístek, který jsme prve nahoře vytvořili – říkala třpytka v očích Vili Felda – předpokládá, že mě naše náhodné setkání uspokojilo. Možná ne ve všem. Kdo už může mít všechno? Myslel jsem na to, jak jsem se mezi nimi ocitnul. Kdoví, kdy se sejdeme?

„Zas zmoknete,“ řekl.

„Nevídáno,“ odpověděl jsem.

„Dejte o sobě vědět.“

„Spolehněte se.“

„Budem se těšit.“

Zarazilo mě jeho budem. Zahrnulo mě to jako Gottlieba Fabera? Do hlavy mi stoupala krev. Do jaké družiny mě přiřadil? Zeptal se, jestli je všechno v pořádku. Mám-li své cigarety v saku. Byli jsme teď skoro stejně velcí. To jsem už započítal. A poprvé za tu dobu se mi na něm něco podvědomě protivilo. Nebyl to jenom zahozený revolver. Ničeho nelituje. Co asi počítal k věcem, které chtěl, a neudělal? Za nocí, kdy jsem nemohl spát, jsem si rozděloval lidi, s nimiž mám něco společného, na dobré a zlé, užitečné a naopak. V moři lhostejných se jich utopilo víc, než bych dokázal spočítat. (Nikdy jsem to nepočítal.) Navenek jsem se tvářil nezaujatě nebo bezstarostně; uvnitř to ve mně vřelo; měřil jsem každého tím, co říká, dělá, jak jedná. Neuznával jsem polehčující okolnosti. Potřeboval jsem si určit, komu se příště vyhnu. Nevyprávěl mi kdysi V. F. o svém otci, že měl v kapsičce nahoře v saku dva lístky? Na jednom adresy svých známých a na druhém jména těch, které už do smrti nemusí vidět? Protože mu už maličko vynechávala paměť, přehlédl před tím, než někomu podal ruku, své dva seznamy. Pak zůstal nebo šel bez pozdravu dál.

Podvědomě jsem to převzal. Nemusel jsem si psát seznam. Proč ztrácet s někým čas, třebaže už ne tak drahocenný jako dřív?

Měl jsem na rtech dech Ley z Leeuwardenu. Vůni úst, těla. Břicho, podbřišek a klín. Svoje tělo. Co to se mnou udělalo. Maličkou výčitku svědomí. Rozevřené rty, neurčitost i určitost doteku. Za chvíli to zvětrá. (To jsem se spletl.)

K vodárně, kde pracoval Adler, jsem to měl asi patnáct minut. Vykročil jsem.

Vzápětí jsem se otočil. U latríny se ozval křik. Udělal jsem pár kroků chodbou dole, abych vyšel na ulici L, kolem schodiště, ne kolem latríny, a slyšel jsem zase křik nahoře. Nezastavoval jsem. Šel jsem pomalu dál. Neměl jsem klíč k jejich domácím válkám ani smíru. Proč a jak se milovali a proč a jak se nenáviděli. V čem si rozuměli, v čem ne. Jako jsem neměl klíč k tomu, co znamenalo uvadání, krása a čas, šero a světlo nebo vítr, jaro a podzim pro Leu z Leeuwardenu.

Měl jsem před sebou jeho tvář s ostře řezanými rysy, úzkou, dozadu protáhlou hlavu a řídnoucí vlasy. Lehkomyslnost nebo bezstarostnost, které mu v Praze na hřišti Hagiboru nebo v Aschermance anebo v herně Ve sklípku v Rybné zkrášlovaly existenci a dovolovaly, aby dobře spal, už si nemohl dovolit. Přesto se snažil. Byl to ten temnější zákmit ve třpytce jeho šedých vlčích očí, kterými ke mně vysílal jiskry i únavu, o které nemluvil. To tmavé hvězdné světlo. Možná, že měl v očích ještě něco jiného; povzdech, kam dospěly věci. Svou ryzí i falešnou eleganci. Co se stalo s rasou, která se hlásila ke slovu, zákonu a ušlechtilosti, a vegetuje mezi psanci, v potupě, mimo uznanou společnost, odsouzena do šera mezi večerem a nocí, vystrnaděna za sám okraj, kde neplatí rozum, důvody nebo právo. Z výsluní se stala tma, z hřejivosti chlad. Z radosti smutek a stesk, ze zpěvu nářek. Snad měl v očích ozvěnu svého původního kouzla, to, co v sobě potlačil, aby obstál.

Neřekl kdysi, když hrozily v Praze transporty a první lidi po atentátu na Heydricha odjížděli za trest od Veletržního paláce v Praze VII do Lodže, přejmenované po německém generálovi na Litzmanstadt, že je to první díra do jeho duše, aniž by dodal, že každá duše může přijmout jen příslušný počet děr, než se promění v jámu? Soudil jsem ho tím, co ve mně hlodalo nejpalčivěji, svedením Utinky Winternitzové. A tím, že zahodil revolver, kterým ty dvě ženy v kukuřici riskovaly krky. Něco z něj ve mně kvůli tomu odumřelo.

Jednomu zvolání, které bylo slyšet z jejich mansardy, jsem rozuměl. „Nemusíš se o mě starat,“ křičela. „Každý by se o mě staral. Nic nechci. Nic nepotřebuju.“

Pak jsem slyšel jeho zvýšený hlas: „Musíš pořád chtít. Dokud chceš, máš naději. Chtít je svoboda. Jakmile polevíš, je po tobě. Také mít je svoboda. Ale z toho, co máš, musíš být ochotna dát. Rozumíš?“

„Co ode mě chceš?“ křičela. „Myslíš si, že jsem trosečník v Ledovém moři? Ty si to nepřipouštíš.“ Potom volala: „Jsi sobec. Jako můj otec. Na mně ti nezáleží. Vidíš jen sebe.“

A nakonec: „Neříkej můj Gottlieb Faber. Je to tvůj člověk. Pán se zlatýma rukama, možná v kartách. Nebo u kurev. U ženských, ze kterých je udělá.“

„Jsi hysterická. Nedělej z něj derviše nebo posedlého démonem. Už pro nás něco udělal. Je normálnější než ty…“

K Leiným modřinám asi přibyly nové. Už jsem byl mimo barák; bušil do mě déšť. Dlužil jsem si odpovědi na několikeré proč.

Nevadilo mi, že promoknu. (Promáčelo mě to pořádně.) Odnášel jsem si za košilí svůj podíl. Vycítil jsem v jejich vztahu, co oba drželo vzájemně nad vodou a současně je ničilo. O věcech, které nelze pojmenovat, vzít do ruky, věděla už moje babička Olga, za kterou s Adlerem za pár dní vyrazíme. Už jsem se smířil, že jsou záležitosti, na které mám krátké ruce. Míjel jsem hustou prkennou ohradu, za kterou byl park, kasino a budova německé komandatury. Kameradschaftsheim. Vysoká spodní voda, kvůli které nepohřbí ani starce. Kde tu stál kdysi nevěstinec, palírna a staré vojenské kasino ze začátku minulého století? U brány komandatury hlídali dva urostlí SS. Jedna pistole ve tmě a dešti by stačila na oba. Pověst o Goliášovi byla v každé době tatáž a zároveň trochu jiná. Také se Samsonem to bylo jinak.

Šlapal jsem do louží. Myslel jsem na krásnou Leu z Leeuwardenu a na skořicové oči Utinky Winternitzové. Na Gottlieba Fabera, jako bych ho už znal. Na táborovou šlechtu, že je někdo nahoře, nebo dole. Jak nás to zamíchalo, než nás odvezou na východ. Ještě jsem neslyšel o I. G. Farben, mezinárodním koncernu, v němž si akcionáři i za války dělili zisk bez ohledu na rasu, národnost nebo rovnoběžky. Neznali jsme cyklon B. Jedna plechovka zelených krystalků na pět set lidí. Čtyři plechovky na dva tisíce mužů, žen a dětí, zdravých a nemocných a starců, aby to trvalo patnáct minut, devět až deset tisíc lidí za denní směnu, devět až deset za noc, každý den, každou noc. Neznali jsme kouř a pach z těl a kostí tak silný, že se lepil na kůži. Připouštěl jsem v duchu, že ani nechci vědět. Utéct? Nebylo kam. Ke komu? Úlevu střídaly krajní tresty. Podej obřezanému sousto a dostaneš smyčku. Žluté čepice a na kusu přetrženého prostěradla nakreslená šesticípá hvězda byl jen začátek potupy. Zpravidla končili ti, co pomáhali, u zdi nebo na šibenici. Nic nebylo tak nesmiřitelné jako německé zákony krve. Nedokázal jsem si představit, jak by se šedesát tisíc lidí z pevnosti-ghetta rozuteklo. Spíš jak by je zmasakrovali už na pomezí pevnosti někde u Bohušovické louky (kde nás už jednou sčítali, desetitisíce lidí), mě s nimi. Vybavil jsem si louku za pevností. Kulomety, strojní pušky, osobní zbraně. Útvary Waffen SS v plné polní s vykrmenými vlčáky na krátkých řemenech. Obrovskou kotlinu, obklopenou horami. Sen o volnosti. Myslel jsem na to, že se někdo dobře narodí. Uchopí život za ten správný konec. Nenaráží na neviditelnou zeď. Na hradbu nebo příkop mezi touhou a prohrou. Věděl jsem už dřív, co se od něj mohu přiučit. Jiná otázka byla, co je správné a co není.

Zase jsem provlhl deštěm a prochladl.

Neděle končila. Zítra bude všední pracovní den. Budu zase cvičit deset hodin s pneumatickou vrtačkou. Železnice bude už brzy hotová. Transporty na východ začnou jezdit přímo odtud, dorazí o dvě nebo tři hodiny dříve do cíle. Nákladní vlaky. Dva až pět tisíc lidí, stovka v jednom dobytčím vagonu. Zbývalo položit poslední metry kolejnic.

III

Nelituj, že včera je včera
nestěžuj si, že dneska je dnes
mysli na řeky, moře a hory
na to, proč skáče pes…

V pondělí se pevností rozletěla zpráva, že půjdou transporty. Jako před každým přesunem na východ nastala na černém trhu sháňka po trvanlivých salámech, teplém prádle a amerických dolarech a švýcarských francích; po možnosti poslat zprávu známým a příbuzným, kteří ještě nebyli v pevnosti; a nakonec po vstupenkách do sklepa Hamburských kasáren a na půdu Hasičského domu a na představení Die Fledermaus, a do kabaretu Karussel Kurta Gerrona (německého herce z Modrého anděla s Marlene Dietrichovou a Emilem Janningsem), se šlágry jako Theresienstadt, die schönste Stadt der Welt (Terezín, nejhezčí město světa), Harlekýnovy miliony, Světlušky a Písně šantánů.

V Hasičském domě na schodech jsem potkal Vili Felda a Leu z Leeuwardenu. Mohli jsme si sednout vedle sebe na dlouhé úzké zahradní lavice podle hesla, kdo dřív přijde. Hráli šlágr Ohne Butter, ohne Eier, ohne Fett (Bez másla, bez vajec, bez sádla). Od odpoledne pozdě do noci roznášeli zřízenci Rady starších povolání do transportu. V Hasičském domě zpívali manželé Hoferovi z Vídně šlágr o kaviáru, barech v Grinzingu a na Barrandově; jak je člověk zase v duchu doma a v představě se mu terezínská pevnost-ghetto zdá nejhezčí ve střední Evropě. Mělo to čtyři sloky. Lidé tleskali a vynutili si opakování, všichni zářili, samý úsměv. Nebylo by nádherné takhle žít a nemít strach, co přijde vzápětí? O přestávce handlovali zájemci o cizí valuty – hloučky a dvojice – vyměňovali prsteny, zlato a brilianty za americké, švýcarské a anglické bankovky nebo polské zloté, nebo naopak, nejprve podle úvahy, co bude na východě výhodnější, potom brali, co je.

Vili Feld se objevil v zelenohnědém tvídovém saku se zapínáním na dva knoflíky a v kalhotách ze šedého flanelu, s ostrými puky, ještě z pražské garderoby. Vyžehlila mu je Lea? Vypadal hezky, s vysokým čelem, dozadu protáhlou hlavou, se svým ostrým nosem a přiměřenou bradou, urostlým tělem. Věděl, co dělat s rukama. Působil dojmem člověka, který má, co potřebuje, když už ne o něco víc. V rysech vepsaný úsměv i strasti jako lehký opar. Byl jsem rád, že se potkáváme. Měl jsem své želízko v ohni. Rozhlédl se, kolik tu má známých, aby si spočítal, kdo chybí.

Někdo mu podal staré noviny.

„Nimmt der Herr die Suppe?“

Tak se dožebrávaly stařeny při rozdílení jídla v Magdeburských kasárnách, aby zahnaly hlad. (Vezme si pán polévku?) Stalo se z toho rčení. Výsměch, politování i určení třídy.

„Díky,“ řekl V. F. Dárce stokrát přečtených novin se ztratil v zadních lavicích.

„Jste tu můj nejstarší známý,“ řekl mi.

„Nápodobně,“ zmohl jsem se.

„Za přáteli vyrazíme možná už pozítří,“ řekl. „Vypadá to tak. Osud našince není jen v jeho rukou.“

Vtěsnal se sem jen zlomek lidí, kteří by rádi přišli.

„Už se učím svou novou úlohu,“ usmál se.

Pořád ještě vzbuzoval důvěru u lidí, na kterých mu záleželo. Byl velice elegantní. Přišli jsme se bavit. Všednost a nástrahy ghetta a riziko v cíli cesty zůstaly na dvě hodiny stranou. Budeme si namlouvat vítězství ducha nad násilím. Trochu to zmírní krutost moci. A na chvilku to bude alespoň útěcha. Útěk do říše fantazie. Připomínka toho, co bylo a možná – přinejmenším pro někoho – zas bude.

Lea z Leeuwardenu seděla uprostřed, mezi V. F. a mnou.

„Po dlouhé době,“ řekl.

„Na dvě hodiny,“ podotkla.

Pak řekla: „Poslední člověk. Poslední den. Všechno, co je jen jednou. Každý je první a poslední.“

Hezky voněla. Snad i tady byla pod šaty nahá. Prostupovalo mnou vzrušení. Strčil jsem si ruce do kapes. Roztlouklo se mi srdce.

V porcelánově růžové tváři měla svou neurčitost, snad tajemství, zároveň tu tuctovou polohu, téměř podbízivost, chvíli veselost, chvíli bolest nebo nejistotu, co teprve bude nebo může být. Hořkost přicházela zvnějšku i zevnitř, napájela se neviditelnou silou, které se nemohla vyhnout ani dotknout. Byl to zdroj, který nevyvěral z ničeho božského nebo tajemného. Z toho, co se dalo čekat. Byli tu lidé, kteří se možná modlili, milovali navzájem, dýchali a stvořili ji ke svému obrazu, a plnili ji vztekem a prodejností a vzdorem i bezmocí. Něco se tu naučila. Ničemu a nikomu nevěřit, asi ani sobě.

„Před každým transportem se cítím, jako by ze mě někdo strhal šaty.“

Polohlasem mi říkala: „Světlo ve mně vyvolává vinu a tma ji omlouvá. O něčem můžu jen snít.“

„Hádanky jsou dneska povoleny jenom na jevišti,“ řekl V. F.

Usmál se směrem ke mně. „Nic není pro ženu v nebezpečí snadnější než svést muže.“

Mohl jsem se dovtípit: přemýšlel, jak se dostat z transportu a vyreklamovat i Leu. Měl své cesty. Oblast od pasu dolů. Hráli Jižně od Alp. Jisté neměl nikdo nic. Myslela si snad, že se mohou vykoupit tím?

„To poslední, co máme,“ řekla ke mně.

Měla krásné rty a úsměv. (Tělo, ruce a nohy, boky a prsa.) Nikdo by neřekl, že jí jde o život. (Jako všem.) Voněla mýdlem. Vrstvami, pod nimiž žila, vzpomínkami a představami; záměry, s nimiž se nesvěřovala, připomínala zavřenou škebli. Perlu, která ztrácí lesk a zmatní, dotkne-li se jí člověk. Ve výrazu měla smíření, výsledek únavy. Cítil jsem z ní odevzdanost, jakou znají ženy. (To od pasu dolů.) Myslela na otce, matku, na svůj čestný soud, při němž stála na dvoře nahá a učitelky jí záviděly. Bylo na ní vidět, že jí je osmnáct.

Nervózně se smála, tleskala šlágrům. Teď přichází menáž. Byla to dva roky stará terezínská píseň na melodii z Lehárovy operety Hraběnka Marica: Pojď se mnou do Varaždinu. A Terezín – pozor! Pochod Ghettowache. Lee se líbily písně Volové a Jako by. V. F. ocenil Transport a Und die Musik spielt dazu, parodie na šlágr Rosita-Serrano podle hudby Fredy Raymonda, jak uvedl.

„Je to pěkně mezinárodní,“ řekl jsem.

„Jako všechno za poslední tři roky,“ řekl V. F. „I kdyby sem přijel balík z venkova, opustí to kosmopolita. Odjedeme jiní, než jsme přijeli.“

„Ještě nejedete,“ řekl jsem.

„Vina je někdy krásná. Některé hříchy,“ řekla.

Vylovil jsem v paměti, co říkal V. F. u latríny, kam hodil revolver. Každá žena je obestřena tajemstvím. Obalovala hlas svým tělem. Šaty, pod nimiž nic neměla. Najednou jsem cítil svou dlaň v její.

„Tihle nejsou poražení. Ještě se smějou.“

Vpíjela se do tváří zpěváků a herců. Vnímala jejich sílu nebo energii, čím měnili písně a slova a pohyby v představu odvahy a vratkost nebo strach a nejistotu v družnost, vědomí společného osudu, tajný vzdor. Hroužila se do jiné nálady, než ve které přišla, do hřejivého proudu, vytvářeného diváky na dřevěných lavicích. Šlo z ní horko.

Dlaň měla hladkou jako mech. Pokožka uhřátého zvířete. Druhou rukou držela dlaň V. F. Dotýkala se nohou mého stehna zleva a nohy V. F. zprava. Rozdělila se mezi nás, aniž jsme se chtěli taky rozdělit.

„Ještě dýcháme,“ řekl V. F.

Měla v očích stříbro jako měsíc v úplňku. Rukou, kterou se pustila V. F., si uhladila sukni na kolenou.

Manželé Hoferovi zpívali. Šlágry, poskládané na poslední chvíli, byly samá uštěpačnost, vzdor a nakonec sentimentalita. Nostalgie. Pár lidí mělo slzy v očích a zároveň tleskali.

Myslel jsem na věrnost. Na milostná dobrodružství V. F. Má každý, co si zaslouží? Přál jsem si, aby mi četla myšlenky.

„Co bude? Co se stane?“ šeptala.

Měla ruku, které mi stačilo se dotýkat (stejně jako její nohy), abych vnímal, čeho jsem se ještě nedotkl. Okolní svět ztrácel hrozivost. Mohl bych ležet na kolejích, po kterých se přivleče lokomotiva a dobytčí vagony, v nichž odjedeme na východ – do posledního – ani bych se nezachvěl. Chvěl jsem se něčím jiným. Obléval to zpěv, saxofony, tahací harmoniky a trubky. Herci a zpěváci měli lacinost i vznešenost doby, kterou jsme žili. Přidržel jsem se myšlenky oplatit V. F., co si zasloužil, třebaže, vzhledem k tomu, že transport půjde už pozítří, ve středu, pravděpodobně ráno, nebudeme mít čas.

„Jednou si všechno vynahradíme,“ řekl V. F.

Myslel jsem na to, co řekla na půdě u vikýře o svém já a s čím zápasí, aby si je udržela. Jak ji zabíjí, když bude sama. Jako by byla, a zároveň nebyla. Odmítala v duchu stát se pěšákem ve hře, jež neměla jméno a kde výsledky zaznamenávali rozhodčí, kteří se sami jmenovali? Snad byla zvráceným způsobem ráda, že pojede. Cítila se jako otec, udržovaná tady na úkor někoho, koho ani neznala (naštěstí). Pronásledovalo ji to jako stín. Odmítala nestydatost, do které se stále vracela.

Držela mě za ruku až do konce představení.

Šeptal jsem jí v duchu, že je pro mě nahá i v šatech. Jsem vedle ní také nahý; jako Adam a Eva, nebo Eva a Adam. Představení trvalo přes hodinu. Herce odměnil téměř nepřestávající potlesk. Na dvě hodiny lidi pozapomněli, že pozítří pojedou do Polska.

IV

Jeho nejlepší rada byla: nikomu neradit.

Z nápisu na mušli

Nazítří, v úterý odpoledne, jsem našel na L 218, v pokoji číslo 16, kde jsem bydlel v Domově chlapců s Adlerem, vzkaz od Ley z Leeuwardenu. Bude sama od večera do zítřka ráno v čísle 38 na půdičce starobince na třídě L. (Věděl jsem přesně, kde to je, a našel bych to i poslepu.) Kdybych mohl přijít, byla by ráda. Vzkaz končil slovy: „Čekám. Je možné, žes uvěřil, že ještě potřebuju tatínka. Je to blízko. Jednu cestu nákladním vlakem.“ Složila psaní do čtverce, pět na pět centimetrů. Napadlo mě, jestli se to neobrátilo a někdo nestrojí lest na mě.

Psala ještě, jestli mě zajímá, co mi prorokujou karty. Zmátla mě poslední věta: „Zdají se mi už druhý den sny o Tobě – s Tebou.“ Nechtěl jsem to sdělovat Adlerovi; nakonec jsem mu to ukázal. (Ušklíbl se.) Byl jsem hotov jít, i kdyby to měla být past. V každém slově jsem cítil její tělo. To živé, složené z tajemných záhybů, co se vlní a čeká v hlubinách těla. Co se chvěje v neviditelných pohybech pokryté krémem jako smetanou. Co jsem ještě neznal a co jsem jen tušil a doufal, že poznám. Vnímal jsem úzkost, která přichází s touhou, z tělesnosti, z představ. Vztah těla a duše, nutnost doteku. To záhadné proto, které se obejde bez své sestřičky proč. Čím a z čeho je člověk. Naše prapodstata. Přání, které je v člověku určující, za jakýchkoli okolností, pokud neumírá hlady, strachem nebo vyčerpáním. Ta nejlidštější touha po doteku a nejzazší blízkosti, zahrnující krásu, smyslnost a úzkost. Most mezi tělem a duší a ženou a mužem. Pravda v nás. Posedlost zdravých. Most mezi chtěním a utišením. Vzdálenost a blízkost. To nejbližší ty a ty. Ty a já. Já a ty. Co zabíjí osamění. Z čeho se rodí děti.

Bylo to až později, kdy řekla, že je dárek, který nejde otevřít. Kam za ní už nikdo nemůže. Co je – snad – dosažitelné leda s ní. Byl to poslední večer před transportem. Už jsme měli s Adlerem povolávací lístek. Měla ho i ona?

Svítil měsíc. Večer naplňovala polomodrá mlha. Vrchy na severu se ztrácely. Bylo za sedm minut osm; stačil jsem právě dojít k domu, kde bydlela, abych se už nemohl vrátit na L 218, i kdybych snad chtěl, leda brzy ráno. Němci vyhlásili v noci z úterka na středu Strassensperre; zákaz vycházení do ulic – bez výjimky. Zesílené hlídky Waffen SS a četnictva – jako před každým transportem na východ – doplnily v budovách a u vchodů do kasáren s obyvatelstvem židovské stráže Ghettowache. (Adler měl za to, že mi přeskočilo. Mám snad už – jako on – sbaleno? Měli jsme krabici od margarínu, převázanou strunami od kytary, se všemi svršky. Věděli jsme, že toho nebudeme moc potřebovat. To hlavní je, co má člověk na sobě. Stálo za to si vzít teplé věci. Adler mi věnoval pod šaty své druhé tepláky s tím, že mu jsou velké.)

Minul jsem na schodech v jejich domě pár starců a stařen a cítil pach z jejich šatů a těl a pohledy v zádech. Táhli po schodech prázdné kufry a krabice, sebe. Někteří z nich si už obuli lyžařské nebo horské boty s tlustými vlněnými ponožkami, dvojité teplé prádlo (co zachránili před německou Zimní pomocí) a obtočili se šálami. Zaklepal jsem nahoře na dveře půdy. Stála těsně za nimi.

„Dobrý večer.“ Pozvala mě dál.

Byla sama. Vešel jsem.

„Doufám, že to není omyl,“ dodal jsem.

„Podle toho, za jakým účelem jsi přišel.“

Byl jsem jí vděčný za její „ty“ a za její rty. Zvaly mě k polibku? Nebo jen k pozdravu a na pár slov potom, až vejdu? Prostupovala mě úzkost. Nechávala pootevřená ústa. Její pleť svítila. Voněla vodou a mýdlem. Věděl jsem, že je pod šaty nahá.

„Přišel jsem z dobrého důvodu.“

Nezáleželo na tom, co řeknu.

„Otec říkal, že člověk se nedopouští omylů, jen se neustále učí.“ Usmála se. Leskly se jí zuby. Zase bylo všechno její tělo. Nic pod šaty.

„Co je nového?“

„Všechno při starém,“ odpověděl jsem.

„To ráda slyším.“

„Všechno je dobré,“ dodal jsem.

„Co by nás ještě mohlo překvapit?“

„Jste tam?“

„Jo. A ty?“

„Oba. S Adlerem. Jezdíme všude spolu.“

Zarazilo mě, že ze všech lidí na světě citovala právě otce. Chtěla navodit něco, co souviselo se zradou? Přála si vyloučit hned ze začátku všechny špatné důvody? Sbližoval jsem se rychle. „Ty a ty,“ myslel jsem si. Vnímal jsem její tvář a oči a rty, porcelánovou pleť, dlouhé nohy, prsa a klín. Vdechl jsem její vůni. Bylo to mýdlo a všechno, čím voní ženské tělo, a svěžest, jak voní osmnáctiletí. Měl jsem pocit snu a dojem, že skutečný život začne až s ní, pokud se jí dotknu. Musela cítit můj neklid i způsob, jakým jsem předstíral opak. Vypadal jsem hladově. Z její blízkosti jsem cítil něco, co jsem ještě neznal. Vzdychla si.

„Jinak nic nového,“ řekla.

„To je dobře, ne?“

„Ani už nemusím vědět, kam to bude. Jedeme ráno. Je toho víc, co nevím. Kde budu spát? Jíst? S kým? S kým ne? Co mě čeká? Co už ne? Zdravá dietní strava? Kdo nás – a jak – bude budit? Vlci? Lišky? Vítr? Krysy jako tady? Nebo hlad? Nějaká nová nemoc?“

„Zima,“ řekl jsem. „Je lepší vzít si vysoké boty. Teplé punčochy, prádlo. Radši dva páry rukavic než žádné. Ostatním si zatím nelámu hlavu.“

Ještě jsme nevěděli o pěti krematoriích v Auschwitz-Birkenau. O jámách a masových hrobech. O největším a nejvýkonnějším lágru na světě. O cyklonu B. Tušení ještě nemuselo být pravda.

„Nechci být vážná.“

Měl jsem sevřené hrdlo.

„Ani sentimentální.“

Pak řekla: „Je jedno, čím se může člověk opít a zůstat střízlivý.“ Nakonec: „Bojím se tlačenice.“

Mohl jsem se domýšlet, kde byla v duchu. Co věděla, na rozdíl ode mě s Adlerem.

„Ty, já,“ opakovala. „Němci. Ani o jeden vagon méně. Ani o jednoho člověka s číslem, už beze jména. Jsou důkladní. Jako mravenci, kdyby mravenci vypadali jako lidi a nosili zelenou uniformu SS, věřili v hákový kříž a automat nebo pušku přes rameno.“

Mlčel jsem. Nechtěl jsem přistoupit na její vážnost, svírala mě jiná úzkost. O důkladnosti, puntičkářství a pečlivosti a dochvilnosti Němců nikdo nepochyboval. Cítil jsem, že je smutná. Vycítila v mých očích, proč jsem přišel?

„Už to ztratilo tajemství. Jak dlouho to může trvat?“

Vikýř byl dokořán. Šlo sem to namodralé měsíční světlo. Foukal vítr, jemuž pojedeme ráno vstříc. Přinášel vůně hor. Na kolejích přistavovali vlak; bylo slyšet nárazy vagonů. Do rána spojí padesát dobytčáků pro pět tisíc lidí. Polovina mužů, polovina žen, všichni v pracovním věku. (O starých se mluvilo v souvislosti s příštím transportem.) Dvě lokomotivy. Jednu zepředu, druhou vzadu. Na břiše budou mít bílé V, Viktoria. Už jsme znali německé vlaky. Opar cesty – odněkud někam. Nekonečnost trati, kolejí v dálce. To krásné a divné, co znamenají vlaky. Ten zvláštní pocit, který vzbuzuje i pohled na soupravu, když stojí, jede a mizí nebo přejíždí. Vagony, co už mnoho viděly. Pachutě páry, popílků a dýmu z komína lokomotivy. Představa cesty, která znamená změnu. Cesty bez ohledu na cíl. Věděli jsme málo o svém příštím osudu. Kdo a jaké rozdal karty. Přáli jsme si na to přikládat alespoň měřítka, která jsme znali.

Tím nejhorším byla zatím tma. Neustávající deště, bahno. Trvalé šero. Končilo září.

Lea voněla olejíčkem. V očích měla dychtivost, kterou mi připomněla první setkání a první sbohem. (Tady na půdě.) Hladkou pleť, kruhy pod očima, obnažené paže. Nějakou přestálou bolest. (Ne modřiny, bolest těla.) Potíže se soustředit. Musela mít za sebou dlouhý den a zdála se unavená. Všichni byli ušlí. Snad spala krátce a vstávala časně. Nebo zápasila s nepohodlnými myšlenkami. Takových lidí bylo v pevnosti přes šedesát tisíc.

Měla radost, že jsem přišel. Obdařila mě svým krásným, dychtivým úsměvem. Nechtěl jsem se už dopředu cítit jako vítěz. To by mohla být poloviční prohra.

„Jsem najednou stará,“ řekla. „Stará jako nikdy předtím.“

„Kolik?“

„Osmnáct bez jedné noci. A tobě?“

„Sedmnáct.“

Mohl jsem jí zalhat, ale nechtělo se mi. Lhaní mě unavilo. Nemělo smysl stavět se starší, jako to později, v cíli transportu, těm mladším než patnáct prodloužilo nebo zachránilo život. Byla to pro mě pořád ještě hra. Nepátral jsem po pravdě, která by mi poodhalila můj osud. Nekladl jsem si jiné otázky než ty, které se týkaly jejího těla a jen částečně její duše. Žasl jsem nad její krásou. V tu chvíli znamenala všechno, čím pro mne byl svět. Co dříme v přítomnosti a vylučuje minulost i budoucnost. To rozumné, co se probudí až později. To neurčité, co skličuje.

Vnímal jsem na jejím čele vrásky, které neměla? Stárla i nebezpečím? Touhou těch druhých? Přivřela oči. Naslouchala hlasům. Asi to nebyly jen zvuky z kolejiště na rampě nebo ze starobince. Slyšela snad ozvěny těch, kteří odjeli na východ před námi? (Později, když jsem se k tomu vracel, v tom znělo tajemství, jímž každá ozvěna nakonec dozní. Co řekla: „Opustíš mě, jako všichni někoho opouštíme.“) Na vnitřní straně vagonů, které se vracely z východu pro nový transport, byly ty vzkazy a šifry o plynu. Rozuměli jim jen někteří z vedoucích. Nevěděli, jak s nimi naložit. Kam by uteklo šedesát tisíc bezmocných? Kdo by jim poskytl útulek? Vyvolali by masakr, jaký ještě česká země nezažila. A předtím zoufalství matek s dětmi, bezmocných otců beze zbraní a organizace, a ještě bezmocnějších starců a nemocných. Vyvolávalo to hrůzné představy. A tak ti informovaní vedoucí mlčeli. Starali se o to, aby transporty odjely beze zmatků. Nikdo by s nimi neměnil. Jestliže kdysi Göring prohlásil, že by nechtěl být v Německu židem, o to horší znamenalo být židovským vedoucím, členem Rady starších tu noc z úterka na středu. (A podobné dny a noci.)

Snažil jsem se vrátit ke své předchozí bezstarostnosti nebo odhodlanosti. Přeskakovala na mě její nervozita? Zase jsem vnímal její přítomnost ve vrstvách. Skrze představu Vili Felda; kde asi byl? Zůstával jsem stát u dveří, zevnitř.

Podívala se z okna do tmy.

„Br…“ řekla.

Nevypadala na to, že by jí byla zima.

„Poslední noc v pevnosti,“ řekla.

„Vypadá to tak.“

„Nemáme čeho litovat.“

„Jak kdo.“

„Já.“

„Snad to už nikde nebude horší,“ lhal jsem.

„Už jste si sbalili?“

„A vy?“

Neodvážil jsem se vrátit jí její „ty“, jímž mě oslovila už ve svém psaníčku, ale množné číslo mohlo zahrnout V. F.

Ukázala hlavou k zavazadlům u dveří. „V. F. odešel v sedm večer na Centrální evidenci. Těžko bude riskovat cestu nazpět po uzavírací hodině. Je lepší být na východě než dát se utlouct ve Velké pevnosti nebo zastřelit v Malé.“

„Je u Gottlieba Fabera?“

Podívala se na mě. Skoro jsem si odpověděl sám.

„Gottlieb Faber to už má za sebou.“

„Zavřeli ho? Nebo už odjel?“

Napadlo mě, co všechno ho mohlo potkat. Chytili ho, když kupoval cizí měnu? Jak hraje o velké peníze? Udal ho někdo z jeho lidí? Nebo si to s ním vyřídil někdo, komu odesílal příbuzné nebo které chtěl zařadit místo někoho, koho měl pod palcem? Jak dlouho mohl chodit se džbánem pro vodu, než se utrhlo pověstné ucho?

„Naši kartičku vytáhl třikrát. Jiným pomohl desetkrát nebo ještě víckrát. Nevím přesně, co za to měl. Nebo kolik toho udělal nezištně nebo z rozmaru, anebo proto, že mohl. Byl složitější, než vypadal, dokonce i v tom, co si rozdělil na ano, ano, ne, ne. Nespočítala jsem, do jaké míry byl víc dobrý než špatný, anebo naopak. Co si tím dokazoval. Nebyl slepý ani hloupý. Vždycky místo těch zachráněných někdo šel. Někdo o tom ani neví a někoho to hryže a je nás moc, kterým to přestalo vadit. Žiju – jako ty – jen proto, že místo nás odeslali někoho jiného. Mohu si jen domýšlet, jestli toho člověka taky už místo nás zabili. Nechápala jsem, že mu to tolikrát prošlo. Připomínal mi čím dál tím víc otce. Jestli si něco vyčítal nebo koho a čeho se bál. Je to vina, ale asi ještě něco jiného.“

„Je to trapné,“ připustil jsem. (Myslel jsem hnusné a zároveň běžné.)

„Někomu. Je těžké se z toho dostat, když jede tolik lidí.“

Napadlo mě, že o něm mluví v minulém čase. Co měl za sebou, jak řekla?

„Ty bys nevytáhl svého nejlepšího přítele?“

„Nevím. Kdo si nechce zachránit kůži?“

„Vzal si pilulku cyankáli.“

V pevnosti nebylo těžké sehnat jed. Přivodilo smrt rychle. Přišla v halucinacích, s křečí, o které už člověk neví.

Říkala to skoro věcně. Byla v tom tíha, kterou jsem prve četl jako únavu?

Myslela na Gottlieba Fabera, který si hrál na osud jako Němci. Byl jsem s ní místo něj? Určoval, kdo bude žít, kdo zemře, aniž si potřísnil ruce? Neodesílal nikoho vlastníma rukama. Napojil se jen na systém, který posílá lidi na východ a tam je vraždí. Věřil, že nikdo nemůže zůstat mimo ve světě, kde se ze všeho nejvíc zabíjí. Došlo na něj dřív, než počítal? Vyšel tomu vstříc? Věděl víc než ostatní? Bál se něčeho navíc, než čeho se obávají druzí?

„Byl jedním z informovaných,“ řekla.

„Každý si chrání kůži. Nemůžeš chtít přeplavat špinavou řeku a neumazat se. Nebyl světec. Málokdo by na jeho místě byl.“

Pak řekla: „Minulou středu se mnou mluvil o sebevraždě. Jak ženy mají všeho až po krk, ale zpackají to. (Pokud sáhnou na sebe.) Byl starší. (O sedmatřicet let.) Příliš chytrý, aby neviděl rozdíl mezi falešným a skutečným souhlasem. Měl nenasytný zájem o ten kousek masa – do posledního okamžiku. Vysmál se mi. Neztratil chuť. Všechno se mu spojovalo s tělem. Lekl se sám sebe. Má to za sebou.“

Lea si převázala zlaté vlasy černou stužkou. V modrých očích měla strach nebo prosbu. Tu svou dychtivost. Ozvěny nějaké dávné radosti, starostí. Zakrývala to svým porcelánovým úsměvem. Najednou jsem věděl, že její porcelánový úsměv je fasáda. Nesla si v pohledu hrůzu, ve které bez svých osmnácti a bez krásy byla jen jako stařeny vedle. Nic, čeho by se mohla přidržet. To řekla za chvíli, že osud je vlak na trati, která vede jen tam. (Nemusela říkat kam.) Nepotřebuje zpáteční jízdenku.

„Nenáviděl svou rasu. Nepotkala jsem člověka, kterému jeho původ nebo náboženství vadí stejně jako nepříteli, kterým z duše pohrdal. Gottlieba Fabera rušilo, čím byl. Připadal mi slepý, hluchý a němý ke všemu a všem, které neměl rád.“

Ještě řekla: „Zvykla jsem si, že na Fabera, jako na každého z nás, padají nejrůznější odstíny šera. Těžko povědět, proč je někdo takový nebo makový. Bylo hodně lidí, kteří si na něj ukazovali prstem. Na začátku mu to tak nevadilo.“

Viděla, že potřebuju vysvětlení. Napadlo mě, jaké techtle mechtle měl Gottlieb Faber s V. F.

„Věděl, jak druhé přimět, aby udělali, co od nich chtěl. Nebo že to, co dělám, potřebuju, v lepším případě, že chci, v horším, že musím.“

Domyslel jsem si.

„Nemusel to dělat. Mám na něho zlost.“

Měla ty velké modré oči. Znovu jsem si všiml potemnělých kruhů pod nimi.

„Jsme jako ovce. Ten váš strážmistr měl pravdu. Připadala jsem si jako můj otec. Předstíral, že toho není tolik, co se změnilo,“ řekla. „Hop, nebo trop. Nemůžeš jen vyhrávat. Musíš se naučit prohrávat a nehnout brvou. Být šik. Jednou prohrával kalhoty. Měli za to, že jde něco zastavit. Vrátil se za hodinu. Byl darovat krev.“

Ještě o něm řekla: „Některým lidem vyhovuje žít na okraji.“

„Držel dekorum,“ podotkl jsem. „Blufoval.“

„Rajtoval dva koně najednou. Každého vidíš jinak, když to má za sebou. Varoval mě,“ řekla. Faber jí musel vrtat hlavou.

Gottlieb Faber popisoval ghetto a nacistickou protižidovskou válku a srovnal pevnost a zdejší zkušenosti s nohou slona, kterou ohmatává slepec.

„Rada starších jsou šachisti. Hrají bez přípravy, taktiky a strategie, ve spěchu. Přirovnal jejich partie k vesničanům, co jdou do pasti za krysařem z Hammeln. Turnajové hodiny na stěně viděl neúprosně chvátat. Každý tik mu naháněl hrůzu. Spěcháš?“

„Máme celou noc,“ řekl jsem.

Světlo měsíce jí klouzalo po obočí, které vyprahlo létem. Napadlo mě, co kdyby se tu objevil V. F. Sotva by vyřídil takovou věc, se kterou šel na Radu starších, za hodinu. Propustky tuhle noc neplatily. Rušily mě zvuky za dveřmi.

„Neboj se,“ řekla.

„Nebojím se.“

„Spočítala jsem si to dobře.“

Měli s V. F. už sbaleno. U dveří stály dva vulkanfíbrové kufry. Na bedně uprostřed měla rozloženy taroky jako v neděli, když jsem přišel. V duchu jsem si představil vagony. Na některé napíšou esesáci křídou vedle křížku na šoupací vrata velká začáteční písmena R. U. (Rückkehr unerwünscht. Návrat nežádoucí.)

Faber se díval na Němce na komandatuře a na jejich nadřízené v Berlíně jako na krupiéra, který stojí rozkročen u obrovské rulety. Vyhrává bankéř, krupiér, Němci. Faber si hru párkrát zopakoval. Neměl šanci vyhrát. Dal přednost jistotě. Uprchlík z Osvětimi-Birkenau, který prošel selekcí, zatímco ostatní šli rovnou do plynové komory, se vrátil do Terezína a dal pár lidem vědět, co je čeká. Zápasili sami se sebou, co s takovou zprávou dělat. Jeden z nich, bývalý vrchní berlínský rabín Leo Baeck usoudil, že žít v očekávání smrti je těžší než smrt. Gottlieb Faber souhlasil. Vzal si svou dávku cyankáli.

Nehráli jsme kromě té německé rulety ještě tu svoji?

„Měl v sobě Maginotovu linii, kterou se Němci nenamáhali dobývat.“

Dokreslila mi obraz Gottlieba Fabera.

„Nesoudím ho. Faberův vlak se zastavil. Zatáhl za záchrannou brzdu. Koleje vedly dál.“

Popošel jsem k bedně s taroky.

„Co ti ukázaly karty?“

„Cestu.“

„Vlak?“

„Den, kdy budu stará.“

„Jak dlouho si vykládáš?“

„Co odešel.“

V šeru prosvítaly z police knížky.

„Realita je v přesile,“ řekla.

Nečekala, že odpovím.

„Chápu, proč pálí knihy. Zápasí s velikostí, kterou nesnášejí. Mohou se zvětšit jen tak, že všechno zmenší.“

Měla útlá ramena. Měkký hlas. Vnímal jsem její tělo. Malou hruď. V čem byla oblečená, jako by se už svlékla.

Tušila, o čem jsem přemýšlel?

„Nechci, aby z nás udělali zabijáky. Pátrat, kam se ze mě ztratila touha, za kterou jsem se jako holka proklínala.“

Polici knih osvětlil večer. Přenechávali tu myším a škvorům Franze Kafku, který jí připomínal smutného proroka.

„Nikdy se nezbavil strachu, který měl jako dítě,“ řekla o V. F. „Z matky, která oplakávala úmrtí staršího syna. Nevyhrabal se z hrůzy, kterou nás trápí dětství. Věří ve své sny. Něco se mu zdálo o Faberovi, než to udělal. Celý den měl mizernou náladu. A pak mu řekli, že se Faber otrávil. Má strach, že se mu plní jen ta temná noční tušení. Vidiny a sny, v nichž mu maminka věští, co bude. Málo a špatně spí.“

Pak řekla: „Beru si s sebou holandské pohádky. Dostala jsem je do první třídy, když jsem se učila číst, k šestým narozeninám.“

Řekla: „Jan de Hartog. Sláva Holandska. Utekl na moře, když mu bylo deset. Jeho tatínek, farář, ho přivedl nazpět, ale uprchl zase a pracoval jako lodník. Dotáhl to z námořníka na kapitána a začal psát. Nacisti po něm šli. Ukrýval se ve starobinci převlečený za stařenu. Pak jim vypálil rybník. Je v Anglii.“

Podívala se na moje vysoké šněrovací boty, napuštěné tukem.

„Botičky se zlatými podpatky nechám krysám,“ řekla.

Musela vědět, že jsem nepřišel, aby mi vyprávěla, co čte nebo co nechá potkanům.

„Je možná pozdě, nemyslíš?“ řekl jsem.

Podívala se na mě – jako bych ne já, ale ona sem doběhla napříč pevností. Byla jiná než před chvílí. Bílá pleť, sněhobílé zuby, bílé tělo. Porcelánová krása, kterou lze rozbít. Dívala se na čtyři řady karet rozložených po osmi.

„První řada ukazuje smutek milostného života. Trápení těla od pasu dolů i od pasu vzhůru. Druhá zahrnuje duši. Proč se mi nadouvá hruď. Třetí znamená lítost. Řeky a bílou tmu, dálky a zelené lesy a modré nebe. Zemi, kde ses narodil. Čtvrtá stesk po lidech, kteří se ztratili.“

„Jak to můžou karty vědět?“

„I nejsložitějšími záležitostmi prozařuje jednoduchost.“

Rozhodla se být nevěrná V. F., aby ho potrestala? Měla nevěru v povaze? Proto se ptala, jestli jsem přišel z dobrého důvodu, protože se sama odvolávala k tomu špatnému?

Existovala ve svých vlastních očích? Co si o sobě zapírala? Potřebovala někoho, aby si to ověřila? Bylo to výsledkem sporu, který jsem mohl nanejvýš tušit? Zbité paže, na kterých měla modřiny? Bála se, že se na východě potká s otcem?

Cítil jsem, co prochází mimo slova. Od čeho jí zduřely rty? Neměla nic pod šaty?

„Balili jste dlouho?“

„Jsme vždycky připravení, tašky po ruce. Z východu přicházely pověsti o plynu, o kterých Gottlieb Faber dlouho mlčel. O vybíjení rodin. O otrocké práci za podmínek, s nimiž se nedají srovnat egyptské, babylonské ani římské. Mají konečný plán: vyhubit miliony dětí, starců, nemocných a zdravých – mužů a žen. Dělají, co v dějinách nikdo nedokázal. Předsedal tomu generál Heydrich, kterého Češi čtyři měsíce nato zabili. Chtějí všechny zavraždit. Je to otázka času.“

„Proč by to dělali?“

„Protože mohou.“

„Neřekl to nikomu dřív?“

„Málokdo to chtěl slyšet. A ne všichni vedoucí tomu byli ochotní věřit. V čem a komu by to pomohlo? Obrátili by se lidi proti ozbrojeným německým vojákům? Co děti? Ženy? Staří? Všichni bezbranní. Kdo může mluvit o mravnosti v nemravném světě? Starým zákonem si vojáci SS vytírají zadek.“

Potlačil jsem pohnutku nadechnout se, rozpřáhnout paže a beze slov ji obejmout. Tušil jsem její rty, její dlaně, její teplo. Přemlouval jsem se k odvaze a zároveň se styděl. Nechtěl jsem mluvit o Gottliebu Faberovi, o tom, čím si němečtí vojáci vytírají zadek.

„Třeba nás straší pověstmi, které sami šíří. Líbí se jim, že jsme hrůzou bez sebe. Připadají si silní, vítězní a užiteční a chytří. Vysoko nad námi. Stromy dosahující nebe. Mládí Německa. Budoucnost světa.“

„Myslíš, že to nemůžou udělat?“

„Cos mi ještě vyčetla z karet?“

„Máš přítele, který z toho, co je dobré, udělá méně dobré, a co je špatné, zhorší.“

„Co když jsem takový sám?“

„O tobě říkají karty opak. Hodně se popíráš. Je v tobě radost, o kterou jsi hotov se rozdělit. Chtěl bys mít život jako slavnost. Šlapeš oběma nohama po žhavém uhlí. Na své zkušenosti jsi důvěřivý. I neprohrát pokládáš za vítězství. Jsi veselejší, než bys měl. Žiješ jednou nohou ve vysněném světě. Nic je pro tebe naděje na něco, něco naděje na všechno.“

„To bys mohla říct o každém.“

O Gottliebu Faberovi a s čím odešel začala zase až za chvíli. Nebyl jsem ani ovečka, ani jen rváč. Ani jen zloděj, ani svatoušek. Vyznával jsem situační morálku jako V. F., ne tu od Boha danou jednou provždy. Nemusel jsem tomu říkat zákony džungle, byla to džungle. Bral jsem to, jak to přicházelo. Zbytečně jsem se ničemu nedivil. Nakonec mi i ghetto a Němci připadali normální. (Bylo to někdy vůbec jinak?) A Adlerovi jakbysmet. O to rychleji jsme se oba přizpůsobili skoro všemu. V tom (jak jsem viděl později už s odstupem) byl klíč (nebo jeden z klíčů), proč někdo přežil, a jiný, daleko schopnější nebo vitálnější, drsnější, odvážnější nebo inteligentnější, ne. Tady se to zhustilo jako plechovka s kondenzovaným mlékem.

„Faber má tři děti, které zítra pojedou. Neznám paní Faberovou. Prý se jí pět let nedotkl. Každé jeho dítě je jiné. Nejstarší je ubrečený a stěžuje si. Prostřední je šašek, kterému všechno přijde k smíchu. Nejmladší je sluníčko. Nikoho nezarmoutí. Nepoštěstilo se jim mít holku. Manželka nechápe, jak mohla mít s jedním mužem tak různé děti. On zas nechápal, jak si ji mohl vzít. Ošklivila si tělesnost. Všechno, co se s tím spojuje. Asi jako moje babička. Byl jí odporný.“

Slyšeli jsme starce. Vlekli po chodbě lodní kufr.

„Nic neunesou.“

„Dalas jim něco?“

„Nic moc.“

„Máte železnou zásobu?“

„Co se dá jíst. Co jste přinesli.“

Mohl jsem si představit, co asi rozdala.

„Jsi hezká.“

„To už jsi jednou říkal.“

„Je to pravda.“

„Díky.“

„Něco pro tebe mám,“ řekl jsem.

Začal jsem si rozepínat košili. Na ústa jí vyplul úsměv. Poprvé za večer v ní zazářila radost.

„Podle mého otce si nemají muž a žena vyměňovat dary, než se oddají. Pokud byl otec se mnou, byl to jiný člověk. Jeden z nejoblíbenějších koňských doktorů. Nechápu, jak se mohl zpronevěřit všem, co ho znali. Neřekl bys, že tě prodá jako falešné stříbro. Nebo tě připojí za pakatel na seznam už dopředu popravených.“

„Znal lidi, které dal na seznam?“

Představuju si lidi, které prodal. Jak podle nich vybírá gestapo byty, podnájemníky, žokeje, sázkaře. Nejsou to jen Němci, kteří nastolili bezcennost života.

„Co je horší? Znát, koho necháš zabít, neznat? Vědět, kdo místo tebe jel na východ? Tvář, hlas, jméno?“

Představovala si i lidi, kteří museli odjet místo V. F. a místo ní? Měřila dvojím loktem, otci a sobě?

„Jak vypadal tvůj otec?“

„Věděla jsem, že se mě na to zeptáš. Tak trochu jako V. F. – a kapku jako ty a pan Faber. Nevypadal na to, co dělal. Nejsem mu podobná.“

„Proč to dělal?“

„Víš, co se říká o příležitosti. Byl z jiného fládru než svatí. Kdoví, co mám po něm, co po mamince?“

Myslel jsem na podobenství o slepém koni a žokejovi. Lein otec, zvěrolékař, byl první, kdo to poznal podle roztažených panenek. Kůň dlouho do ničeho nenarazil, i když nebyl se svým opatrovatelem. Věděl, kde je žlab, východ ze stáje a okna, do kterých proudilo slunce. Když ho hřebelcoval nebo mu ošetřovali kopyta, otáčel hlavu jako ostatní koně. Nerušily ho slepice nebo vrabci na seně, myši a krysy ve stáji ani ratlíci, kteří je vyháněli. Na pohled by o něm nikdo neřekl, že je slepý. Na závodištích rychle zdomácněl. Neměl tušení, kde je. Nebo ano? Mají koně paměť?

„Chytrost může znamenat hodně.“ Četla mé myšlenky.

Myslel jsem na odkaz, který jí po sobě tatínek zanechal. Můj mi nenechal nic. Nebylo to lepší? Jak dalece je dobré znát svoje nejbližší?

Držel jsem prsty na druhém knoflíčku u košile.

„Měla jsem sen. Držela jsem lžičku medu, který z ní stékal, ale zůstávala plná. Pak začal med rychle ubývat. Není to jako všechna naše minulá moudrost? Je kolem mě ticho. To, co mě opustilo.“

„Ne všechno nebo všichni,“ řekl jsem.

Prsty mi zmrtvěly na třetím knoflíčku.

„Jemu se zdá sen z dětství. Když byl malý, neusnul, dokud mu matka nepošeptala jeho slova. Dobrou noc. Spi sladce. Mám tě ráda. Všechno bude dobré. To bylo, než umřel jeho starší bratr. Od té doby mu to už neřekla. Pro maminku to zahynulo s jeho starším bratrem. Každý chce víc, čeho dostává méně.“

Byla krásná jinak, než jak nacisti opěvovali tělo. Setkal jsem se s tím prvně v životě. V její tváři, očích a tělesnosti byla něha a smutek z plynoucího času.

Byl to opak německého kultu těla, který vyznávali esesáci na komandatuře, kteří vstávali ve tři třicet z půlnoci, aby uběhli svých deset nebo patnáct kilometrů a boxovali a šermovali a cvičili v tělocvičnách, ještě než se rozední. V čem se zhlíželi na plakátech a v novinách na první stránce, v časopise pilotů Der Adler, který už v Praze dostal do ruky Luster Liebling alias Černý Pepe v Belgické, od jeho nacistických příbuzných. Zdraví, které vyhlazovalo slabomyslné a neduživé, aby povyrostlo ve vlastních očích; to silné, co se zvýraznilo zabíjením nejslabších. Jejich pojetí krásy. Někdy mě napadalo, co udělají po válce se svými zmrzačenými, beznohými, bezokými. V jejich pojetí to budou zrůdy, ti neužiteční, kteří si nezaslouží žít.

Starci na sebe nedali zapomenout.

Myslela na to, jaká by z ní byla stařena? Babské vousy, vypadané zuby a prázdné dásně, prořídlé vlasy a bradavice na bradě? Vlasy jako knoty? Bolení hlavy a v nahnutých zádech? Slabost v kolenou? Kachní krk?

Měl jsem chvílemi potíž ji slyšet. Mluvila skoro jen k sobě. Něco mi z ní unikalo.

„Jsem jiná, než by chtěl. Jiná, než bych chtěla. Člověk by musel žít tři sta let, aby si rozuměl, tisíc let, aby rozuměl světu, a deset tisíc, aby přemohl osud.“

Pokoušela mě? Dráždila mě?

„Ještě něco mi o tobě ukázaly karty. Chceš překročit řeku.“

„Máš hezké vlasy,“ řekl jsem už s polorozepnutou košilí.

„Hodně lidí ví líp, co jsem, než já sama,“ řekla. „Nebo co jsem byla už před V. F.“

Zarazil jsem se.

„Nenávidíš ho?“ zeptal jsem se.

„A ty?“

„Jednou ti řeknu, co mi udělal. Týkalo se to děvčete, kterému bylo šestnáct.“

„Jsem na tom hůř,“ řekla. „Nenávidím svého otce, i když ho současně lituju.“

„Jako kluk jsem si myslel, že patří k bohatým,“ řekl jsem. „Připadal mi zkušený a chytrý. Vymykal se z davu. Byl normálnější než normální.“

Nechtěl jsem mluvit o jejím otci, kterého jsem znal z jejího podání.

Rozebíral jsem si chování V. F. v měnícím se panoramatu jeho existence.

Připadal mi – když mi bylo patnáct – jako jeden z bohatších v době, kdy jsem neměl – kromě pohádkových představ – tušení, jak žijí a jak se chovají ti opravdu bohatí. (Nikdy jsem se do jejich blízkosti nedostal. A nevypadalo to, že by se to mělo změnit.) Pozoroval jsem, jak mluví, jak se obléká a pohybuje, koho ignoruje, komu ve skutečnosti neodpovídá. Zkoumal jsem jeho území, jeho žebříček hodnot, aniž bych tomu tak říkal, s kým se stýká, komu se vyhýbá, jak se asi a čím krmí. Čím se lišil – ode mě, od druhých – a čím tolik ne. Plnil mne zvědavostí, znepokojením, bral mi rovnováhu. Zdál se mi ve vřavě světa nezúčastněným divákem. Chtěl jsem se mu podobat.

Často mluvil o Darwinovi. Byl to klíč? Jak se dostal k tomu, k čemu se dostal, třebaže to později ztratil. Jak si počínal, aby to znovu získal?

Co viděl, co ostatním zůstávalo skryto, jako by to snad nebylo?

Pár odpovědí jsem si dal hned, většinu později. (To bylo snadnější.) Bylo v tom čím dál tím víc Darwina. Džungle, kde silnější požírá slabšího, aby přežil, ale nediví se tomu.

„Bohatství je někdy dojem, který máš z těch druhých. Pár lidí z Leeuwardenu si myslelo, že jsem z milionářské rodiny, i když nic nebylo dál od skutečnosti. Má matka si ve vyvolávání takového dojmu libovala.“

„Vypadáš bohatá,“ řekl jsem a nebyla to lež.

„Dojem a skutečnost jsou nevlastní sestřičky,“ řekla. „Asi to mám po matce.“

„Tady pár bývalých je, schramstli to Němci. V Praze jsem si myslel, že V. F. je jeden z nich. Někdo to v tobě dovede vyvolat.“

„Jsi příliš laskavý,“ usmála se. „Hodně lidí předstírá, čím jsou, ale jenom by tím rádi byli. Nebo by chtěli, aby je druzí tak vnímali. To se nosí. Málo si rozumíme. Snad je to základ naší existence. Oprostila jsem se, jako V. F., od mnoha věcí, které jsem si sem přinesla.“

Přepisoval jsem si svou úlohu ve hře, kterou jsem podstupoval. Bránil jsem se, aby nebyla vážnější, než bych byl schopný unést. Šlo to jinam, než jsem si přál. Nechtěl jsem, aby ji moje vítězství stálo víc, než by se patřilo. Bál jsem se, že selžu.

Prostupovala mě její i moje tělesnost. Byla v jejím šepotu, v obsahu jejích slov. V tom, co vyzařovala, vlny, které jsem přijímal jako paprsky slunce i dotek šera. Skoro nezáleželo na tom, o čem mluvila.

Asi vedle mě myslela na svého tatínka, kterého po válce oběsí, jestli se toho na východě dožije a přijde si domů pro odsouzení. Na pekaře, který nevěděl, co má větší hodnotu: jeho mouka a chleba, nebo zlato, které na tom vydělal a zazdil, aby si pro něj po válce přijel. Lichva tu kvetla. Černý obchod, na kterém se podíleli Němci, četníci, zdejší chamtivci a makléři někde v Praze. Nic mi nemohlo být lhostejnější. Fandil jsem hudebníkům Ghetto swingers, kteří svá jazzová aranžmá posílali do Prahy a tam se hrála až do roku 1944 v kavárně Vltava. (Než Němci zakázali Čechům tančit.)

Přál jsem si mít ji. Obejmout ji. Cítit ji tak blízko, že by to už víc nešlo. Prolnout se s ní, abychom byli jako jeden člověk. Dostat se – i s ní – nad to všechno, co ji rušilo, aby zůstalo jen teď, ona a já. Neměl jsem pro to slova. Jen nervozitu dospívajících, na prahu dospělosti, kterou si mohou dokázat právě tím. Nezbýval mi čas uvažovat o tom, jak se může narodit jistota z nejistoty, sebevědomí z úzkosti. Všechno ve mně v tu chvíli bylo sebestředné, sobecké a chtivé. Zároveň nezištně měkké nebo bezbranné a křehké jako volání o pomoc. Měl jsem pocit, jako bych – jako kdysi – ručkoval zespodu pod viaduktem, po němž svrchu přejížděl nákladní vlak. Slyšel jsem nad sebou hukot. Zaléhaly mi uši, mozek. Kdybych pochybil, spadnu a zabiju se. Myslela na lidi, kteří si přáli, aby válka neskončila, protože se jim nikdy nevedlo a nepovede tak dobře jako tady? Věděla, že s koncem, dožije-li se ho její otec, může přijít jen zúčtování.

Přiměla mě, abych místo toho, na co jsem chtěl myslet, uvažoval o bezcennosti života, jak i to nejkrásnější uvadá, že si lidé vzájemně podstrojují to nejhorší, jako by nestačilo, co je deptá mimo, o stínu, který vše prostupuje? O svévoli těch druhých, proti které neměli šanci ani ti nejlepší z nás?

Věřil jsem, že jsem se dobře narodil. Ze všeho, do čeho jsem se namočil, jsem vyšel nanejvýš s pocuchaným peřím. Naučil jsem se přežívat už před tím, než nás odvezli sem. Věděli jsme s babičkou Olgou i doma, co je hlad, strach a nouze. Nepotřeboval jsem se – jako V. F. nebo Gottlieb Faber – spasit na úkor těch ostatních. Nespalovala mě touha cítit se důležitější a větší než ti kolem mě. Nevěřil jsem, že můj osud je vždycky prohrát.

Teď jsem přišel, abych se změřil s Vili Feldem, jejím milencem a společníkem. Proč mi neodpověděla, když jsem se ptal, jestli ho nenávidí?

Něco se ve mně přetahovalo jako v tělocvičně v Belgické 24, když jsme pod dohledem cvičitele Ocáska tahali každý za jeden konec lana. Nestrpěl, aby to bylo nerozhodně. Jedna strana musela podlehnout.

Napadlo mě, co o ní říkal V. F. Nebyl to jen Gottlieb Faber, kterého si dokázala omotat kolem prstu. Naučil ji dívat se na skutečnost jinak než před ním. Měla v očích, co jsem viděl až teď: snad se chtěla něčím vydělit. Na jednu noc? Byl to pro ni zápas mezi dobrem a zlem? Na okamžik měla výraz člověka, kterému už není pomoci.

V šeru dostala její pleť barvu narůžovělého květu pokrytého pylem. Později, když se vzrušila, měla tváře jako plátky broskve, na nichž jsou znát otisky prstů. Mátla mě vážnost jejích očí.

„Holka je semínko,“ řekla. „Hledá úrodnou prsť, do které by se zapustila.“ Ten modrý lesk, za nímž svítil a propadal se do neznáma její vnitřní vesmír; tajemství, které má každý člověk.

Mlčel jsem.

„Bez lásky je tělo pár kousků teplého syrového masa.“

I na to jsem dokázal jen zůstat zticha.

„Neznám tolik lidí, ze kterých bych si mohla vybírat. Člověka, se kterým bych chtěla zůstat. Nepotkávám ho na každém kroku.“

„Máš hezké vlasy.“

Pohladila mě pohledem.

„Hodně lidí by nejradši ženskou ostříhalo. Muži, na rozdíl od mnichů, nežijou ve světě, jaký je, ale jsou jeho součástí. Psala jsem ti, co se mi o tobě zdálo. Někdo se ptal, jak se máš. Řekla jsem, že na to nemůžu odpovědět, ale mohla jsem. Seděls na břehu řeky a lovil ryby. Byly tam víry; splávek se ti ani nepohnul. Přešel jsi na druhý břeh: neulovils nic ani tam. Když ses vrátil, viděls, že první břeh, kde sis už zvyknul, není tak krásný, jak se ti zdálo na protějším, a protější břeh, kde sis nemohl zvyknout, není tak špatný. Pak se mi zdálo, že jsme spolu byli v Buenos Aires. Hledala jsem tě na smluveném místě u jakéhosi nevěstince; nakonec jsme se nenašli.“

„Díky. Příště na tebe počkám.“ Ještě jsem opakoval: „Máš moc hezké vlasy.“

„Mám je ráda dlouhé. Mám cukání si je před cestou ostříhat. Než mi je ostříhají oni. Ženy mají vlasy raději, než muž asi pochopí. Když se dívám na vlasy jiných žen, jsem ráda, že je mám. Nechtěla bych je ztratit.“

„Proč bys je měla ztrácet?“

„Pro to, co říkal Gottlieb Faber, než spolkl pilulku.“ Stárla – nebo měla pocit, že stárne.

„Znám lepší věci než tělo,“ řekla tiše.

Dívala se na mě vědoucíma modrýma očima, které se ptaly, aniž žádaly odpověď.

„Muž, který chce dostat ženu, udělá všechno, aby ji získal, a když ji měl, má nutkání ji pokořit. V muži se mísí touha s krutostí. Zadostiučinění s pomstou.“

Nevěděl jsem, proč mi to říká. Neplatilo to i na ženy? Nic z toho jsem neznal. Byl jsem teprve na té spodní hranici dospělosti. Vtahovala mě do světa V. F. a Gottlieba Fabera, kde mě zároveň nechtěla?

„Půjdu, kam mě pozveš,“ řekl jsem.

Měl jsem se dotázat, odkud má modřiny? Mohl jsem pochybovat, že by si o ně sama řekla, ačkoli Luster Liebling znal holky, které si loudily o ránu. V očích měla pokoru. To nejisté, co mizelo v šeru. Hlas plný naléhavosti. Nedalo mi práci vypouštět, co se mi nehodilo.

„Buď jiný,“ řekla.

„Jak jiný?“

„Jiný než on.“

Pohledem jsem se dotkl Leiny hrudi, jako se ona dívala na moje poloodhalená prsa.

„V čem?“

„Ve všem.“

„Co sis vyložila v kartách pro sebe?“

„Chceš to opravdu vědět? Co jsem? Co je ten druhý, se kterým právě jsem?“

Zdála se mi stejně daleko, jako jsem jí byl blízko.

„Chceš se mnou mluvit o lásce?“ zeptala se. „Máš ji v kartách.“

„Nevím,“ řekl jsem stejně tiše.

Zůstávala v šeru jako stmívání, konec soumraku, než padne noc.

„Láska je andělská a ďábelská jako my. Snad to ani nemůže být jinak. Láska je, co jsme byli, budeme. Nebo co nikdy nebudeme. Co o sobě nevíme. O čem nikdo neví.“

Bylo příjemné slyšet z jejích úst slovo láska. Později jsem si poskládal, proč o tom mluvila. V hlase měla, co v něm mají lidé, když se modlí a vyčítají Bohu ztracené přísliby. Dávala do hlasu, co se jí dívalo z očí.

Mansarda voněla jejím tělem. Opírala se v duchu o něco, co jsem neznal. Čeho se nemohla zbavit. Slyšel jsem z ní to hořkosladké.

Napadlo mě, že i kdyby se mnou šla, neměla by pocit, že je nevěrná. Vymklo se to. Viděla zradu jinak.

„Třeba nevíš, co je láska,“ řekla. „Víš, co je tělo.“

Co o mně chtěla vědět, než si mě vezme, nebo mě nechá, abych si vzal ji?

„Někdy je láska hrdost. Jindy lítost. Dostáváš všechno, a je ti to málo. Nebo i málo je víc, než uneseš. To ubohé i velkolepé. Co bereš za směrodatné, a stejně se cítíš jako ve snu. Co dokážeš i nesvedeš přijmout.“

Naklonila hlavu na stranu. Vlasy jí splývaly a zakrývaly polovinu tváře.

„Máš všechno hezké, vlasy, tvář, nohy i ruce. Jsi krásná holka.“

„Stydím se říkat, že práce ti zničí ruce, nehty.“

V mysli odbočila, kam mě nepozvala, než řekla: „Být hezká znamená – do jisté míry – svobodná. Ale jak dlouho? Asi jako si udržují bohatí rovnováhu.“

Znala v Leeuwardenu zlatníka. Bál se dokonalosti. Na každém šperku udělal chybičku.

Naslouchala větru venku. Pozorovala měsíc a hvězdy.

Někde daleko pršelo. Za clonou mraků ležely neviditelné hory jako nahé ženy ve tmě.

Pak řekla: „Jsem vdaná. Dneska ráno jsme byli u rabína. Díval se na mě jako ty, když jste v neděli přišli. Řekl, že podstatou všeho je rozumět těm druhým, aby člověk rozuměl sobě. Potvrdil, že když přežijeme transport na východ a vrátíme se, bude to i v normálním světě právoplatný svazek.“

„Tos chtěla?“ vydechl jsem. Najednou jsem rozuměl její zdrženlivosti. „A V. F.?“ (Byl jsem první, komu to řekla?) Proč mě, ksakru, zvala?

Dotkla se mě ozvěna něčeho. Pomátla se? (Tak se ptal prve Adler mě.) Musela přece vědět, že po Strassensperre nemůžu nazpět do L 218. Udělala to z rozmaru a osamělosti nebo ze zoufalství? Muselo tu být něco, co jsem neznal (a možná ani nechtěl). Dal jsem si práci, abych na sobě nedal nic znát. Byl jsem rád, že je šero. Pořád jsem si ji ještě nedokázal spočítat.

„Má rád moje dlouhé nohy. Tvář, tělo, jako ty, oči, jak se milujeme. Dovede to pojmenovat. Někdy mi tvrdí, že mám andělskou tvář. Je se mnou proto, jak vypadám. Až přijde čas, nechá mě běžet. Nebo mi někoho najde, jako měl Gottlieba Fabera, aby se mě zbavil.“

„A ty?“

„Přála jsem si, aby měl jenom mě. Aby věděl, že jsem na jeho straně. A dovolil mi myslet si, že je na mé straně.“

Rozbušilo se mi srdce. Měl jsem vztek na něco jiného. Nebylo to, co jsem čekal. Kladl jsem si otázky, místo abych jednal. Pozvala mě snad jako svatebního svědka, dodatečně? Chtěla mít dvě svatby? Nebo vymýtit tou druhou tu první?

„Bojím se toho druhého života se sebou. Mám strach, co by se mnou dělal, kdybych už nebyla pěkná.“

Později mě napadlo, že díky Gottliebu Faberovi věděla víc než ti druzí, včetně toho, co řekla mně.

V očích měla křehkost, to porcelánové, nejistotu. Osamělost, která ji ničila jako nemoc. Co ji zrazovalo; čeho se bála u sebe, u těch druhých, včetně V. F.

„Jako holka nemáš moc na vybranou. S někým se o sebe rozdělit. Co když už žádné kdyby nebude?“

Co jsem říkal, znělo náhle dospěleji. Postrádalo to klackovitost, kterou jsme se s Adlerem maskovali. Překvapilo mě, jak mluvím. Najednou jsem byl vážnější a ani mi to nepřišlo. Skrýval jsem své zklamání.

„Jsem vdaná žena,“ řekla. „Nechce to každé děvče?“

Ohlédla se ke dveřím. Naslouchala starcům, kteří se vydají na cestu se zavazadly už za svítání, aby to stihli. Snad pošlou z Rady starších někoho, kdo jim pomůže. Kufry a rance byly to pevnější, co měli. Některým přijdou pomoci s úsvitem – nahoru nebo jen ke vchodu – zřízenci Rady, jiným – možná – příbuzní, dospělé děti; ještě jiné odnesou, protože by se po svých na rampu a do vagonu nedostali. Třetím ukradnou kufr. Málokdo ze starců dokázal spát, aby se posílil na cestu. Kromě těch, co usnuli nebo teprve usnou, ale už je neprobudí. (Ty odnesou jistě.) Podobalo se to křeči.

„Procházejí roky jako kalnou vodou,“ řekla o starcích. „Ohlížejí se, i když jdou dopředu. Minulost je pro ně zeď, o kterou by se chtěli opírat. Když žiješ mizerně, zdá se ti, žes žil už dlouho. Nezáleží, kolik ti je. Všechno se vleče. Ale zároveň čas utíká. Jenže prchá jinak, než když žiješ dobře a šťastně.“

Chvíli jsem čekal. Starci ztichli.

„Viděla jsem je umírat. Má to daleko ke smíření. Dívala jsem se na jednoho otevřenými dveřmi. Měl propadlé oči, vpadlé tváře, svislé koutky. (Souhrn toho byla sklíčenost.) Tak vypadáme zlomek vteřiny před smrtí.“

Ještě řekla: „Stáří je šeredná obluda. Čeká to každého, kdo má to štěstí, že ho ještě nezabili.“

„Proč ses vdala – a na poslední chvíli?“

„Je to falešné manželství. Nemluvím o manželském štěstí,“ dodala.

Každé slovo znamenalo tři jiná a každá tři jiná devět dalších. V létě tu byli mravenci, kterým její babička říkala faraoni, a v létě v zimě štěnice, švábi a všechna možná havěť. Nechtěl jsem ani pomyslet na myši a krysy. Věděl jsem, proč tu nejsou psi nebo kočky. Kluci jako Adler nedělali rozdíl mezi masem. Jíst kočky, patřící Němcům, mělo cejch odboje.

Dívala se k tmavnoucím horám. Na mraky nízko na nebi. Na soumrak, jak na východě černal a měnil se v noc.

„V zimě mravenci zmrznou,“ řekla.

„Přinesl jsem ti růži,“ řekl jsem konečně, rozepjal třetí knoflík a vytáhl stonek, který jsem měl pod košilí. Byla to červená, živočišným teplem už rozevřená a pomačkaná růžička. Lea pochopila, proč jsem se rozepjal tak hluboko. Usmála se svým porcelánovým úsměvem.

„Narozeniny mám až zítra, ale tos asi nevěděl.“ Pozorovala růži, jako by jich bylo osmnáct. „Nechám si ji tu přes noc. (Políbila zvadlé růžové lístečky.) Ráno si ji schovám u tebe.“

Pochopil jsem. Zasunula růžičku do láhve od sodovky. Večer už neměl stíny. Setmělo se.

„Říká se, že slavíci a ženy milujou růže.“ Pak řekla: „Kytky, které dostaneš, nesmíš dávat dál, přináší to smůlu.“

„Jsi první adresa.“

„Kde tady rostou?“

„V zahradě Waffen SS Heindla.“

„Jaks to stihl?“

„Pospíšil jsem si.“

„Nebojíš se?“

„Vždycky,“ usmál jsem se. „Někdy mě při tom rozbolí břicho.“

„To znám,“ také se usmála.

„Spustil jsem se po provaze na Třetí baště. Odtamtud je do vily blízko. Je to veliká zahrada.“

„Nemá Heindl psa?“

„Vzal ho na projížďku na koni.“

„Klobouk dolů.“

„Byla to legrace.“

„Myslíš?“

Knoflíčky jsem měl rozevřené až k pasu. Viděl jsem pohyby její hrudi v záchvěvech světla, jak se měsíc stěhoval v mezerách mraků. Zase se mi rychleji rozbušilo srdce. Všechno – navzdory překvapením, která pro mě měla – šlo zase mou cestou. Cítil jsem tu hezčí část vzrušení, úzkost, která nebolí, druh strachu, který neděsí, je dokonce příjemný. Bylo to blízko hříchu i očištění. Vina bez trestu a to, čím zůstává i viník bez viny. To oduševnělé, co proniká tělem, a to tělesné, jež oduševňuje. Klid, který prostupuje bouří, a to bouřlivé, co prostupuje klidem. Čemu jsem ještě nerozuměl, jen cítil. Tma začala polykat mraky a hory.

Zapálila svíčku na bedně. Knot byl krátký. Obrátila pár karet. Mansarda připomínala loďku. Kufry u dveří vypadaly ve světle svíčky odřené. Byly často používané. Už se rozkřiklo, že čím jsou zavazadla nenápadnější, o to menší pokušení u těch, co kradou. (Kromě Němců.)

„Židi se stali národem baličů,“ zachytila můj pohled. „Cestovali jsme hodně už předtím. Měli jsme vždycky nepřátele na život a na smrt. Nemělo to být pro nás nic nového. Za všechno platíme krví. Není to směšné? Bere si s sebou své dva nejmilejší svetry, z kašmíru míchaného s hedvábím. Nosí je jen na tělo, bez košile nebo trička. Měl tři. Ten modrý mi dal. Budu ho mít zítra na sobě.“

„Svítí hvězdy,“ řekl jsem.

„Mlha.“

„Mám rád hory,“ dodal jsem. „Někdy i mlhu.“

Myslel jsem na to, jak asi bude zítra Lea natahovat svůj modrý kašmír s hedvábím na nahé tělo.

„Není moc světla. Léto je tu krátké.“

„V Holandsku to tak není?“

„V údolích a rovinách se drží voda, je vlhko, často prší. Celá země jsou hráze, práce a hrůza, aby nás moře nespolklo. Je to pravda, co se říká, že si zvykneš i na šibenici.“

Měsíc se podobal kulaté rybě. Hvězdy jasně svítily. Šla ke dveřím, za nimiž jsme slyšeli starce, a otočila klíčem v zámku; klíč tam nechala. To už nemusela vysvětlovat. Přivolávalo to představu Vili Felda. Zrazoval jsem ho, jako předtím zradil s Ruth Winternitzovou mě? Jako ho zrazovala Lea z Leeuwardenu? Je podlost a nevěra moře, po němž se všichni plavíme? Jsem jako beduín, který nic nezapomene. Nebylo pravděpodobné, že by se teď vrátil. Usmál jsem se v duchu představě, jak lezu vikýřem a spouštím se po okapové rouře, abych to ráno stihnul – do transportu – v předepsané lhůtě.

Zachvěla se a zvlnila se jí prsa. Viděl jsem v šeru její tělo: boky, dlouhé nohy, klín.

Oddělila se od všeho, co ji sužovalo. Co udělalo ze statisíců ustrašené králíky, lidi nemocné strachem ze světla i stínu, chorobou, ze které se už nikdy nevyléčí, i kdyby žili ještě dvacet roků po Hitlerovi. Jako zády k propasti nebo k neslezitelné hoře, měla před očima – na pár vteřin – něco jiného.

„Ráda bych věděla, proč to Němci s námi dělají. Vědí, jak skončíme. Ty a já. My všichni.“

Myslela na to, co říkal Gottlieb Faber. Měl styky s nacistickým důstojníkem. Obchodní pletky s nižšími. Byli to větší handlíři než ti, které obviňovali z toho, že jsou s to prodat vlastní babičku. Nepodobali se jejímu otci? Udavačům, kolaborantům a zrádcům, protože kupovat jména lidí, které nazítří zastřelili, se tomu podobalo. Bylo možné dolovat zlo z nejhlubších štol člověka a ani se nenadýchat jedovatého prachu?

„Všechny nezabijou,“ řekl jsem.

Díval jsem se na ni.

„Co bys dělala, narodit se jako muž?“

„Přemýšlela bych o tom. Co by dělal některý muž, narodit se jako žena?“

„Víš o mně, co potřebuješ,“ řekl jsem.

„Dovedl by ses z lásky zabít?“

„Zabil se někdo z lásky kvůli tobě?“

„Za co mě máš?“

„Rozdělil jsem si lidi. První, co mě nemají rádi. Druzí, kteří mi nerozumějí. Snažím se nepustit si je k tělu. Ti třetí jsou někdy se mnou.“

„Kam jsi zařadil mě?“

„Můžeš se domyslet.“

„Domýšlím se.“

Pro Adlera byl svět mlýnek na maso. (Později, po Terezíně, to byl obrovský mlýn.) Pro mě byl život trychtýř, kterým se vlévalo všechno, doslova, ale vypadávalo pro mě to lepší.

Bral jsem to – zatím – lehce. Ale asi to tak lehounké nikdy nebylo.

„Vadí ti, že ses vdala?“

„Nechlubím se neřestmi, jako se jimi vychloubal Gottlieb Faber.“

„Nejsem tvůj soudce.“

„Všichni jsme soudci.“

Pak řekla: „Tři holky ze čtyř, které znám, znásilnili. Devět z deseti se nevdá. Tu první znásilnil – ještě v Nizozemí – obchodník, Arab. Byl samé přísloví: člověk je synem svého dne; život bez pití je dlouhé vyprahlé řečiště; vosa, která nedává med… A tak dále. Opakoval, že den radosti je krátký, a strhal z ní šaty. Mezi cibulí a slupkou se nemá nic hledat. Krvácela. Nevadilo mu to. Jeden potůček řeku nezkalí. Alespoň neotěhotní. Nevěděla, má-li se smát, nebo brečet. Tu druhou znásilnil Polák. Pozvala ho k sobě a žertovala, že děvče se špatnou pověstí mívá nejvíc návštěv. Mohl by jít do ní jen napůl? S některými muži je líp nežertovat. Tu třetí znásilnili Němci. Přišli si pro vodu. Chtěla je odradit. Přála si být ošklivá. Poradili jí, aby se příště zamykala. Poznali by pannu na sto kroků. Jeden z nich měl ohořelé obočí, žádné řasy a vypadal, že má oči vysoko na čele.“

Zakašlal jsem. Díval jsem se na ni v mlhavé polotmě s hvězdami a měsíčním šerem. Měl jsem pocit jako první den, jako by přede mnou stárla, nejenom tím, že by si počítala vrásky. Její tvář a tělo a roky to vyvracely. Napadlo mě, kde bude na devatenácté narozeniny. Proč mi vyprávěla o znásilněných? Bylo toho v ní víc, než abych jí rozuměl.

„Je to jediná obrana,“ řekla. „V Centrální evidenci v Magdeburských kasárnách hlídají krabice s kartičkami noví lidé z Rady. Rakušani, lidi z Moravy a z Čech, Německa, aby byli zastoupení v transportu rovnoměrně. Dostali se tam i Holanďani. Chtějí spravedlivě rozdělit i nespravedlnost. V. F. mezi nimi hledá nějakého známého.“

Nebyla to první Rada starších, která prováděla neproveditelné, než pomine rušná noc a nastane ještě rušnější ráno. Nepočítali hvězdy, počítali lidi. Bylo nemožné střežit neochranitelné zájmy svých bližních a současně plnit neoblomné příkazy německé komandatury.

Plamínek svíčky si hrál s rysy Leiny tváře. Vztáhla roztažené prsty nad svíčku. Zkoušela, kolik žáru vydrží, než se vzpamatuje? Byla pro ni bolest měřítko? Plamínek ve větru tančil. Opírala se bokem o zděnou část stěny. Pozorovala růžičku v hrdle láhve.

Podíval jsem se ven.

„Hvězdy se nemají počítat,“ řekla. „Kdo spočítá hvězdy třikrát za sebou, zemře.“

„Mně někdo říkal, že když třikrát za sebou rozlomíš jablko, nikdo tě neporazí.“

„Necháš-li za sebou třikrát otevřené dveře v domě, kde někdo umřel, zemře další.“

Dívala se do ohně. Hledala v plamínku svíčky. Posadili jsme se na bedny, přes které přehodila deky, zády ke zdi. Bedna s kartami stála uprostřed. Díval jsem se na karty. Svršky, spodky a esa a číslice. Jezdci a koně.

„Na co myslíš?“ zeptal jsem se.

Prostupovalo mě její tělo, aniž jsem se jí dotkl nebo se dotkla mě. Stačilo, jak byla blízko.

„Na muže v anglickém letectvu, kterého jsem znala. Nebál se odejít z Leeuwardenu do Anglie. Jednou mě vzal na koncert. Hrála čtrnáctiletá pianistka. Záviděla jsem jí nadání. Nenajdeš asi dva lidi, kteří by cítili totéž. Na svého otce. Na krutost příbuzných. Na co myslíš ty?“

„Jak jsi mě políbila, když jsem minule odcházel. Dostával jsem závrať. Jak jsme se drželi za ruce v kabaretu v Hasičském domě. Proč jsi mě pozvala.“

Políbila mě. Cítil jsem vláčnost a vlhkost jejích rtů. Teplo, které nemá obdoby. Něhu polibku. To vzrušující a krásné, plné smyslu, který má radost. Její dech.

„Ještě ne,“ řekla. „Máme před sebou dlouhou noc.“

A pak: „Tělo je to nejsnadnější.“

A nakonec: „Co chceš, kromě toho, co chceš?“

„Vyprávěj mi o moři,“ vzpamatoval jsem se.

„Než jsme odjeli z Leeuwardenu, tři dny před nástupem do transportu do Westerborku, vzal mě otec na pobřeží. Snažil se mě přesvědčit, že mám celý život před sebou. Všechno na mě teprve čeká. Nechtěl zůstat pozadu v tom, co se dospívajícím dcerám říká. Než tě uvedou do společnosti. Pak jsme vzali kufry a odjeli.“

„Není to snad pravda?“

„Něco jsem si už vybrala. Všechno jsme nechali za sebou. Ty věříš, že nás všechno teprve čeká?“

„Přinejmenším ledacos.“

„Co myslíš, že můžu mít před sebou?“

„Jsi plnoletá. Je ti osmnáct.“

„Už ti bylo sedmnáct, měl bys vědět.“

„Zatím mi všechno vyšlo. Těším se, co mě čeká. Cizí země. Změna. Sázím, co mám pod rukou.“

„Máš v sobě, co mi chybí. Radost. Je to odvaha poddat se radosti.“

„Pár vychovatelů mi prorokuje šibenici. Bydlíme s Adlerem na šestnáctce, v pokoji těžce vychovatelných.“

„Proč to není ve mně?“

„Víš zase, co my s Adlerem nevíme,“ řekl jsem, abych ji povzbudil, jako povzbuzovala, aniž to věděla, mě. Zdála se mi jinak odvážná než Adler, který se všemu smál.

Vypjal jsem svou polorozhalenou hruď.

Usmála se: „Dokázal bys být s někým na dlouho?“

„Neměl jsem, s kým bych si to vyzkoušel.“

„Nefunguje to. Nikdo mi ještě nevysvětlil proč. Třeba je lepší se na nikoho nevázat. Holka se na to dívá jinak. Je se mnou, dokud s ním spím.“

Snažil jsem se to zamluvit.

„Hezky se mi s tebou povídá.“

„Mně s tebou taky.“

„Je šero.“

Chviličku mlčela. Cítil jsem, v čem je to dívčí, ženské.

„Jsi trpělivý?“

„Když musím.“

Nechtěl jsem nic pokazit. Stále mě pokoušela. Nemohl jsem se na ni sápat. Spočítal jsem si, kolik máme času.

„Nikdy jsem neviděl moře.“

„Některé tábory v Německu jsou na pobřeží – Stutthof. Faber tam ztratil příbuzné. Moře mě vysiluje. Zažila jsem bouři. Přespali jsme v kabině na pláži. Ráno jsem se probudila vysláblá, jako bych celou noc plavala. Byla to bouře s větrem a deštěm, vlnami. Přichází dvakrát ročně, s rovnodenností.“

„Nauč mě vykládat karty.“

Přichystala si taroky. V ruce držela kartu s kejklířem.

„Neřídíš se logikou,“ vysvětlila mi.

Některé karty znamenaly pojmy: malý, velký, dlouhý, tmavý, žárlivý, uspěchaný. Jiné představovaly zajímavost, smutek, smůlu.

Vili Feld jí vyprávěl, že Řekové, aby ponížili své nepřátele a dokázali jim nesmyslnost existence, je nechali celé dny splétat a rozplétat uzly. Arabové nařizovali zajatcům kopat a pak zasypávat studny. Římané pokořovali nepřítele ostříháním dohola. Němci ponižují a trápí své nepřátele do té míry, aby byli rádi, že je nakonec zabijou. Bavila se o tom s Faberem, který už věděl. (Ještě netušila, že Němci v lágrech na východě ponižují ženy tím, že jim nařídí stát hodiny před barákem nahé, včetně těch, které krvácely, na očích mužům SS, aby ztratily hrdost a důstojnost žen, aby jim zůstala jen bezbrannost a stud a pocit bezmoci, než nakonec zabijou s nimi i ten.)

Lein hlas se propojoval s šerem a mraky, hvězdami mezi nimi, měsíčním světlem. S řídkou mlhou a padající nocí.

„Němci stárnou rychleji než ty a já,“ dodal jsem. „Prohrávají. Krátí se jim dny a noci stejně jako tobě a mně. Zmenšuje se jim země pod nohama.“

„Pohrdají každým, kdo nezabíjí. Nakazili jsme se od nich.“

Dívala se přes plamínek svíčky na mě, na zeď, co po ní lezlo, a skrz vikýř do přicházející noci. Přeskakovaly v ní myšlenky, místa, představy. Pod šaty jsem tušil její nahé tělo. Měla v sobě, co má jasně modré nebe a slunce, když je zlaté, a co mají noc a mlhy, vítr a obloha a hvězdy, a pomíjivost, kterou připomínala nebo kterou se něco připomínalo jí.

„Připadám si na dně studny. Jako pták, který nemůže vzlétnout. Dvě nohy do jedné boty. Jako holka jsem si vymyslela pohádku o dívce, která se živila světlem, jako se děti krmí chlebem. Ve tmě se měnila v kočku, krásnou pro všechny její vlastnosti, nejen pro jednu z nich. V noci lovila myši a ptáky. Ve světle byla hodnější.“

Pozorovala stín měsíce. Hledal jsem očima, čeho jsem se nemohl dotknout. Její slova se naplňovala jejím tělem. Tělo a tvář doplňovaly smysl toho, co řekla. Něco bylo trvalé, zbytek jen pro teď. Hladila mě zvukem slov. Barvou hlasu.

Vyložila na bednu vedle sebe do tří obdélníků na výšku dvaadvacet taroků, číslovaných karet, čtyři barvy, srdce, kříže, piky a kára. Nemělo smysl spěchat, ale nechápal jsem, co od sebe i ode mě vzdaluje. Nechala přede mnou křížového krále s žezlem, v nazelenalé a zlatem vroubené říze, jedničku s šaškem na jedné straně, jak tluče na xylofon, a panenku na druhé, s bubínkem, kterého se dotýká prsty. Křížová dáma držela žezlo ženským způsobem jako krátkou dýku, těsně u hrudi.

Stíny prodlužovaly její tvář a v její představě i vrásky, které se teprve narodí. Stínem její obličej stárnul. Vypadala křehčí. Pootevřela ústa. Jak se naklonila nad karty, plamínek svíčky se odrazil v jejích vlasech.

„Je to okamžik, který změní tvůj život. Udělali z tebe zbabělce, protože chceš žít. Neumíš nebo nechceš zabíjet. Život ti proměnili v hanbu. Na dny radosti můžeš vzpomínat. Všechno se očerňuje, i to, co si to nezaslouží, jako sytost nebo že ses dobře vyspal.“

Přivřel jsem oči.

„Co ti řekly karty o V. F.?“

„O některých lidech se toho moc nedozvíš, i když s nimi žiješ. Naučila jsem se od něj hodně. Je velkorysý, když na to přijde. Pozná, co je haraburdí a co má cenu. To mu nebrání, aby nebyl jedním z těch, co dovedou ublížit.“ Neuvedla příklady. Pro mě nemusela. (Myslel jsem na její modřiny.)

„Přál si pro sebe a pro mě – jak tvrdil – ten nejlepší ze všech světů. Jak se mu to povedlo, můžeš posoudit.“

„To je, v čem žiju dnes a denně,“ řekl jsem za chvilku.

O každém jejím slovu jsem musel přemýšlet.

„Zvenku nebo zevnitř?“

„Myslíš, že v sobě nosím zeměkouli?“

„Nenosíme ji všichni?“

„Jsi chytrá.“

„Nejsem.“

Podíval jsem se jí na bříško, na hruď. V šeru ztratily obrysy ostrost, všechno změklo. Viděl jsem v noci z neděle na pondělí v duchu její bílé břicho a přál jsem si ji líbat právě sem. Lea se mi na oplátku podívala na hlavu. Ještě si mohla udělat ukazováčkem kolečko na spánku, abych věděl jistě.

„Jsi k sežrání,“ řekla mazlivě.

O tom, k čemu je ona, jsem si myslel svoje. Musela vidět, jak jsem při chuti. Bál jsem se, aby mě nebolelo v podbřišku. Mezi třísly.

Cítila, jak si ji prohlížím. Nechtěl jsem s ní mluvit o V. F. Nejen ze žárlivosti. Napadlo mě, že V. F. pro ni není tak zlý a já tak dobrý.

Nábytek tu nechávali. Co s tím? O to se postará někdo z jeho ochránců z Rady starších. Některé knihy, jak jsem viděl, si přibalili do kufru. Časopisy tu přenechávali myším a vlhku.

Pak řekla: „Maso, vlasy, olej. Všecko, co jsme. Jako nemluvňata se nezakrýváme. Kolem druhých narozenin nám říkají, abychom se zakryli. Většina lidí tak vyrůstá.“

„Mám štěstí na lidi jako ty,“ řekla.

Dotkl jsem se karet.

Potom řekla: „Budeš žít déle než on nebo já. Nebudeš vědět, koho zabijou místo tebe.“

„Co je pro mě nejdůležitější?“

„Teď?“

„Vůbec.“

Upřela na mě pohled, pozorné modré oči. „To v kartách nevidím.“

Domem se rozléhaly šouravé kroky starců, kteří si přepakovávali a chodili na latrínu. Vyměňovali si pověsti o počtu zabitých vězňů a německých a spojeneckých vojáků. Nechávali otevřené dveře; všechno bylo slyšet.

„Ta moje stařena, než ji sem nastěhovali, spálila fotografie, na kterých byla mladá.“

Její tělo pronikalo tmou. Prosakovalo i počtem let, která měla za sebou, mládím, kterého se bála a v němž se nesvedla prosadit podle svých představ. Zdálo se mi, že krása není pro ni ani zásluha, ani vítězství.

„Je prý čtyři sta padesát druhů bolesti.“

Dotkla se mé ruky bříšky prstů. Projelo mnou horko.

A když jsem mlčel: „Buď trpělivý.“

Napadlo mě, jak dlouho mám být trpělivý. Cítil jsem blízkost jejího těla.

„Nic nezkazíš,“ řekla. „Nemusíš se bát.“

Shrnula karty na hromádku, pohřbila konstelace.

„Ještě než přejde noc, porozumíš. Až se rozední, dáme si sbohem. Se sluncem už tu nebudem.“ Pak řekla: „Když jsme spolu spali poprvé, k ránu se mi zdálo, že ze mě vykrojil srdce. Nehledá srdce ženy mezi nohama.“

Venku fičel vítr.

Oknem Centrální evidence pronikaly paprsky; ještě pracovali. Měli pořád dost lidí, ze kterých mohli vybírat. Měsíc se odrážel na jedné a plamen svíčky na druhé Leině paži. Její pleť probleskovala šerem. Vdechl jsem její dech; neměl jsem, k čemu bych přirovnal její vůni. Snad to byly rostliny, cesty nebo pole. Dech noci. Měl jsem říct, jak hezky voní, jak příjemná je přítomnost jejího neobnaženého-obnaženého těla?

„Jsi hezká jinak než holky, které znám.“

„Co tím chceš říct?“

Usmál jsem se. Chtěla to vědět? Styděl bych se mluvit krajními výrazy. Dal jsem si s odpovědí pár vteřin načas.

„Krásné holky by se neměly vdávat, jak říkala moje babička Olga.“

„Proč?“

„Víš, co myslím.“

„Vidím ti v očích babičku.“

„Často na ni vzpomínám.“

„Ve škole mi učitelka vytkla, že mám chování modelky řeckého sochaře, kterou měli rádi jen muži. Při hře Udělej všechno po mně si omyla hlavu a tvář. Ženy to musely udělat po ní. S vlasy, z nichž slezla barva, s obnaženými vráskami, předtím zahlazenými voskovou výplní, bez chloupků z kožešin, které si nalepily místo vytrhaného obočí a řas a co je zkrášlovalo a ztratilo se vodou, pro ni už neznamenaly soupeře.“

Pak řekla: „Chtěla jsem se stát součástí jeho světa. Přála jsem si, aby si mě taky zasloužil.“

„Jak si tě zasloužil?“

„Naučil mě, co si můžou dva lidi dát.“

„Jak dlouho mu chceš být vděčná?“

„Do zítřejšího rána,“ usmála se svým porcelánovým úsměvem. „Už jsem se vykoupila.“

Dala mi najevo, že jsou věci, jež nelze sdělit.

„Máš hlad?“ zeptala se.

„A ty?“ odpověděl jsem.

„Vyfasovali jsme jídlo na tři dny. Také zbylo něco z toho, co jste přinesli od těch dvou žen. V. F. sehnal sušenky. Už je to zabalené. Kousek chleba a salámu pro tebe můžu vybalit.“

„Nemusíš.“

„Jen jestli nemáš hlad.“

„Mám taky jídlo na tři dny. Jedl jsem večer. Kroupy. Moje nejmilejší. Jinak Němcům jejich jídelníček nezávidím. Dostali jsme chleba a vepřovou paštiku.“

„Nikdo to asi nebude malovat jako poslední večeři.“ Usmála se. „Bude to dlouhá cesta. Našel by se tu málokdo, kdo by Němcům ještě věřil.“

„Pro jistotu to s Adlerem ráno sníme, ještě než vlezeme do vlaku.“

„Mám ze všeho závrať.“

Říkalo se mi hezky „ty“. Přibližovalo mě to k ní, jako mě přitahovalo její teplo a vůně. Měnilo to svět k lepšímu. Vyvolávalo to ve mně vznešenost, která by mi byla směšná a kterou bych jinak ani nepoznal.

Tma měnila předměty v místnosti. Vyhmatával jsem Leu ze šera přivřenýma očima.

Byla opravdu krásná. Její tvář měla ušlechtilé rysy, souměrnost očí, lícních kostí a tváří, nosu a rtů a brady. Cosi mezi oválkem a trojúhelníkem. Dlouhý krk. Něžná ramena. Rovná dlouhá záda a mírně oblé boky a úzký pas a všechno dolů, od hořejšku nohou až po kotníky, a jak hezky stála s jednou nohou maličko povykročenou. Byla to poslední noc Ley z Leeuwardenu v pevnosti. Hluk starců umlkal. Zvuky noci řídly. Bylo slyšet křik ptáků, z dálky krákání vran. Odhadoval jsem, kdy se ozvou na seřadišti zvuky připojované lokomotivy. Spojování vagonů jsem slyšel mockrát; tentokrát se týkalo mě. (Ve skutečnosti se vždycky týkalo mě, jen to zastřelo vědomí, že někdo předtím jel za mě. Místo koho pojedu já?) Vybavil jsem si děti, které se drží před každým transportem rodičů za ruce ve strachu, že se ztratí. Bylo slyšet vrzat schody, podlahy v místnostech starců.

Nebe zhoustlo hvězdami. Jedna padala.

„Můžeš mít přání.“

„Mám,“ odpověděl jsem.

Dívala se na vikýř a chvíli na dveře nebo do zdi. Mohl jsem si domýšlet, co jí vrtalo hlavou.

„Němci pohřbívají jen svoje mrtvé.“

Vykasal jsem si rukávy.

Svíčka dohořívala. Neměl jsem hlad kromě toho jednoho, nervózního hladu, ale věděl jsem, co s námi může udělat hlad na cestě. Slabí – ani umírající – se už nebouří. Taky ustrašení se nebouří.

Myslel jsem chvíli na ty staré vedle, pro které je to horší. Na její známou paní Krausovou. Myslí pan Cohen na své vzdálené světy? Na mlhovinu Andromedy? Na mikroby, kteří padají na Zemi z neznámých planet? Na asteroid, který před třemi miliardami roků spadl do oceánu a vzdul kilometr vysoké vlny? Na signály, které slyší z mezihvězdné dálky, i kdyby už dávno ohluchl? Na hranice slunečního světla? Na bouře na Slunci?

Lea se dotýkala tmy, jako se tma dotýkala jí. Připadala si jako dcera Theodora Herzla, autora knihy Židovský stát a zakladatele sionismu, která tu zešílela nebo už přijela pomatená? Měla na vteřinu ve svých modrých očích téměř chlad jako ryby. Požádala mě, abych jí něco zazpíval. Znal jsem českou baladu o milence loupežníků, jak chránila vůdce lupičů tělem, když četníci zaútočili na ležení. Mlčela a poslouchala až do konce. Pozorovala na mém čele šupinky oloupané kůže.

Něco jí to připomnělo.

„Měli jsme v domě koupelnu vyloženou zrcadly až ke stropu v rohu na obou stěnách,“ řekla. „Zamkla jsem se – jako dítě – a zrcadlo mě ukazovalo ze stran. Nos, profil a tělo a nohy, ruce. Zkoumala jsem rozdílnost každé poloviny tváře včetně chřípí nosu. Někdy jsem ani nevěděla, co od sebe chci. Můj otec měl orlí nos. Zdědila jsem – naštěstí – nos po mamince. Měřila jsem si v zrcadle prsa. Měla jsem pocit, že se vznáším. Opravdu existuju? Plakala jsem. Ověřovala jsem si, že mi tečou slzy. Měla jsem strach, že maminka brzy umře.“

Vikýřem proplouvala do místnosti noc.

Odvrátila hlavu od stěny, za níž už nehlučelo. Připadala mi ve tmě jako smotek, z něhož se odvíjí přadénko. Přál jsem si, aby řekla: Udělej, co chceš.

„Je toho málo, co můžeš změnit. Leda jako Gottlieb Faber.“

Pak se zeptala: „Chceš to jen pro jednou?“

Nevěděl jsem, co odpovědět. Co vlastně chtěla, abych odpověděl?

Pomáhalo jí šero. Její tvář se hroužila do tmy.

Napadlo mě, co by z Ley bylo, kdyby nejela, přežila a vrátila se do Leeuwardenu.

„Ztratila jsem panenství v lese u rybníka, když tálo. Šla jsem tam s klukem, kterého jsem ani neměla ráda. Seděli jsme na kameni pokrytém mechem. Začínalo jaro a kvetly stromy, mech zezelenal a les voněl pryskyřicí. Ptáci zpívali. Široko daleko nic, každé místečko nedotčené. Udělala jsem to snadno. Snad je krása v nedotčenosti. V tom, co je ještě neobjevené. Co se stane poprvé. Jako dítě jsem si představovala, že co je první, je velkolepé. Co naposled, ubohé.“

Ze svíčky zbyl poslední kousek. Z vikýře vál na půdičku chlad. Noc postupovala. Měsíc si vyměnil místo s hvězdami. Cítil jsem, co se přiblížilo. Pozorovala skomírající plamínek.

„Ze všech knih, které jsem kdy četla nebo do kterých jsem alespoň nakoukla, je nejpravdivější bible. Je tam o člověku, kam klesnem nebo se vzepnem. Jak svedem být zlí jeden ke druhému, ale i naopak. Co jsme, jako hluboká temná jáma a nejvyšší pohoří. Ta nevyzpytatelná hranice mezi tím. Nikdy nevíš, co uděláš. Jak si budou počínat druzí. Jediná kniha, kdybys žádnou druhou neměl. Ale nečetla jsem všechno, jen něco.“

Svíčka i plamínek se ztrácely, než pohasly. Chvilenku prskalo kolem knotu. Ze svíčky zbyla na bedně loužička rozteklého vosku. Připomínalo to měsíční řeku a ostrov. Neznámou planetu. Ponorku z knihy Julese Vernea, kterou jsem jednou přelouskal a zapamatoval si provždy, Dvacet tisíc mil pod mořem. Tu bílou podmořskou loď Nautilus.

„Třeba ani neexistuju. Všechno se mi jen zdá,“ řekla.

„Jsi, když na tebe sáhnu,“ řekl jsem.

Dotkl jsem se bříškem prstu hřbetu její ruky.

Myslel jsem na její vláčnost: hebkou pleť, zápěstí a ruce a klouby. Čím voněla. Čemu jsem ani nerozuměl, co jsem jen chtěl. Odtáhla ruku. Sklouzl jsem k prstům. Měla hezké dlouhé prsty.

„Ještě ne,“ opakovala. Už to nebylo o hyenách, které chtějí z ženy kousek masa, aniž se k něčemu zavázaly. Byla jednou z nich. Poznala mnoho hyen. Dívala se na mě jako na jednu z nich? Doufal jsem, že ne.

Vycítil jsem z její tváře, slov a dechu, co asi předcházelo mé návštěvě, a nechtěl jsem se domýšlet, co bude následovat. Tak daleko jsem ani nehodlal jít. Měl jsem to rád jednoduché. Narážel jsem na mnohostěnné štíty, za kterými se ukrývala. V každém člověku jsou asi nějakým způsobem přítomni všichni lidé, s nimiž kdy byl, a ve všech je on sám, nesrozumitelné ozvěny povahy a vlastností. Každý se svou vůní, dechem, slovy a řečí, tváří a tělem. Vnímal jsem odstíny světla.

„Venku je vítr a je pozdě,“ řekl jsem.

„Ano.“ Potvrzovala, že mě slyší. „Mít tu pec, upekla bych ti na cestu chleba. Ze všeho nejradši dává žena muži jídlo.“

Až později mě napadlo, proč to řekla. Něco mi nabízela i odpírala a dávala a brala zároveň.

Šel jsem zavřít vikýř. Začínalo být chladno. V hlase měla to, co jí chybělo, aby mohla dýchat. Prázdno, které nevyplnila.

„Není vidět,“ řekl jsem.

„Ne,“ odpověděla, ale zase jen jako že mě slyší a souhlasí. „Žena se nedívá jen očima.“

„Mysli na to, žes mi upekla chleba,“ řekl jsem. „Děkuju.“ Usmál jsem se.

Taky se usmála. Bylo zvláštní, jak na půdě znělo slovo chleba.

Znovu jsem bříškem prstu sáhl na její ruku. Zachvěla se. Cosi se změnilo. Slyšela něco venku, co jsem nezaslechl?

„Můžu být s každým mužem, kterému věřím. Jen mi nikdo nevysvětlil, proč to netrvá.“

V očích měla moře s jeho neodhadnutelnou hloubkou, nepředvídatelností a neústupností.

Dotýkal jsem se jí celou dlaní. Nebránila mi a ani na chvíli neodtáhla ruku, ale necítil jsem žádnou odezvu.

„Žena je v noci lepší soudce než muž.“

Ve tmě ztrácela svůj porcelánový úsměv.

„Chceš, abych tě svlíkla?“

Nemusel jsem odpovídat. Nechtěl jsem dávat nikomu za pravdu, včetně sebe, těsně před cílem. Nemusel jsem myslet na to, čemu a proč dává přednost.

„Ty se nesvlíkneš?“ odpověděl jsem otázkou.

Nechtěl jsem připustit, jak mě překvapila, a současně mě to tak docela nepřekvapilo. Zase se zachvěla.

„Pojď se mnou,“ podala mi ruku.

Šli jsme spolu k posteli. Lea mě pomalu svlékala. Měla horké ruce. S košilí neměla potíže, stačilo dorozepnout dva poslední knoflíky. Beze spěchu odstrojila sebe. Měla stejně krásné tělo jako tvář.

„Neptej se mě proč,“ šeptala.

A pak se mě zeptala, docela zblízka, sotva jsem slyšel: „Taky se bojíš, že umřeš starý? Doufám, že se nechceš dožít osmdesáti nebo sta let.“

Cítil jsem horko. Její chvění. Chtěla umřít mladá? Z jejího hlasu jsem slyšel touhu, s níž jsem se ztotožnil. Hudbu, jakou jsem předtím nezaslechl. Umřít jsem nechtěl.

Vikýřem jsem zahlédl stín, který vrhal měsíc.

„Jsi krásná,“ řekl jsem.

„Neměl bys mi to říkat. Co kdybych nebyla?“

Vydechl jsem. Držel jsem se toho jako akrobat na visuté hrazdě, abych nespadl a nepotloukl se nebo nezabil. Slyšel jsem svoje srdce. Přál jsem si, aby je také slyšela. Zevnitř i zvenku mě zaplavovala krev. Chvěl jsem se od paty až k hlavě. Měl jsem pocit, že jsem z těla, kůže, z dechu, úzkosti, hukotu srdce a chvění a touhy.

„Nemusíš mi to říkat,“ opakovala šeptem. „Co je to – to tvoje ještě víc? Nemusíš říkat, že mě miluješ. Písně lásky jsou smutné nápěvy. Kdyby ses mě ptal prve, odpověděla bych ti, že už vím.“

Vnímal jsem a současně zapomínal na vlhko venku, tmu, mraky. Vzdalující se a přibližující se déšť, který přicházel v poryvech větru. Čím je každá noc tajemná. Začalo mě všecko míjet jako na loďce, která vplula do říše neprodyšné tmy. Někde přede mnou byla má lačnost nebo závrať. Byl jsem jako zvíře, které cítí, že se přiblížilo nebezpečí, které nemá hlas, tvář nebo chuť a jehož odměnou je radost. Snad se Lea už dávno přede mnou takhle změnila z dítěte v děvče a pak dospěla v osmnáctiletou ženu. Cítil jsem, co přichází. Jak mi buší srdce. Hruď se mi naplnila horkem. Byla to skoro bolest v podbřišku, hlouběji, v tříslech.

Ještě šeptala, jen o krůček pozadu za mnou, stále tak zblízka: „Ráda bych věděla, co je to láska. Snad je to pro všechny stejné a zároveň pro každého jiné. Snad také láska je něco, co je i není. Co jsme, ty a já. Nebo co není, protože je, a je, protože není. Jako soumrak, když se pomalu dotkne noci, a svítání, než ho spolkne den. To první a poslední. Muži by neměli milovat ženu jen pro krásu,“ šeptala. „Co si počne, až zestárne? Už za chvíli, za vteřinu, zítra? Ještě než odejdeš.“

Neřekl jsem nic; měl jsem sevřené hrdlo úzkostí, ze které osvobodí člověka hřích i čisté svědomí. Nemá to dno ani vrchol, není to mravnost ani nemravnost, jen závrať s hvězdami, bezmeznost. I moje myšlenky se dotýkaly jejího těla, tváře a očí a současně s nimi objímaly hvězdy a dálku nebo hloubku, které nikdo nerozumí, vtékaly do naší knihy osudu a současně se jí vymykaly. Byli jsme už nazí.

Už jsem ji nevnímal.

„Muži by neměli ženě nalhávat lásku. Měli by myslet na to, jak se bude cítit, až odejdou a nepřijdou.“

Jak mohla ještě mluvit? Proč chtěla, abych to slyšel? Její slova se ztrácela, neslyšná, naléhavá, krásná a odstrašující. Prozradilo ji chvění. Blízkost a horkost vypovídaly víc než slova.

„Jako když rozděláváš oheň. Rozhoří se pomalu. Potom tě sežehne, spolkne, se vším všudy.“

Cítila mou živočišnou radost a napájela se jí. Obsáhlo to všechno. Byla žíznivá a plnila v sobě to prázdné, co ji trápilo. Zbavovala se – snad – toho přebytečného, co ji strhávalo někam, kam nechtěla. (Tak jsem to cítil daleko později, když už všechna existence připomínala ztracenou Atlantidu.)

„Vím, co je touha,“ říkala tiše.

Pak šeptala: „Když jsem byla menší, zdálo se mi o silném muži, který si nebere servítky a přijde a strhá ze mě šaty.“

Nakonec říkala téměř neslyšně: „Nikomu – nikomu – nezáleží na tom druhém tolik, co na sobě.“

Měsíc ve vikýři blednul. Osvětloval šňůry deště i světla a mlhy i tmy, trsy předjitřních mraků, trámy. Cítil jsem Leu z Leeuwardenu. Čím žila nebo ožívala, chvěla se a umírala po vteřinách. Rozestoupila se jako bílé moře. Dotkli jsme se toho, co je věčné v pomíjivosti. Co přichází znovu a je trvalejší než lidi a jejich paměť.

„Ano,“ šeptala.

„Ano,“ odpovídal jsem šeptem.

„Ano,“ povzbuzovala mě, jako bych se chtěl zastavit.

„Ano,“ nechal jsem se povzbudit.

„Ráda bych ti řekla, že s tebou zůstanu dlouho.“

„Ano.“

„Nebyla by to pravda. Řekla bych ti, že s tebou zůstanu navždy, když na mě nezapomeneš.“

Do hlasu se jí vracela naděje. Nebo to bylo něco jiného. Stále se chvěla. Objal jsem ji pevněji, jako by jí bylo zima. Dýchala horce. Také její pleť vydechovala horko. Panenky očí se jí leskly. Oči jí zvlhly.

„Ano,“ šeptal jsem.

„Nic by nebylo pravda,“ opakovala. „Nikdo nemá nikoho rád víc než sebe. Nikomu není nic dopřáno dlouho.“

A potom se zeptala: „Chceš se mnou dítě?“

„Takhle to stačí,“ šeptal jsem. „Je to všechno.“

„Musí to stačit,“ řekla.

Pak řekla: „Pojď blíž. Přitul se ke mně. Nech mě přitulit k sobě. Blíž, co nejblíž.“

Každé slovo mělo její duši a její tělo.

„Jsi bílé a růžové moře,“ šeptal jsem. Díval jsem se jí na prsa. Snad jsem ani nevěděl, co říkám, a možná ani neposlouchala. Slova a jejich význam pohlcovala sama sebe a znamenala jinou řeč, jazyk těla a duše, vystupující z doteku výš, než létají ptáci a plují oblaka a začíná ta druhá, neznámá strana života, to pomíjivé a zároveň věčné; zmocňovala se mě závrať. Cítil jsem sytost, která vystřídala můj hladomor. To vědomé a už mimovědomé. Stav, který jsem neznal, ale vnímal ho, jako bychom byli dávní známí.

„Ano,“ slyšel jsem ji a dokázal jsem už jen mlčet, jako bych křičel. Ztrácel jsem se sám v sobě, jako se do této chvíle pohřbívala v sobě samé ona. Ožívala mnou jako já jí. Dávala mi vše, co měla. Co si od ní brali ti druzí, teď dávala mně.

Hladil jsem Leu po tvářích, po čele a po vlasech, oběma rukama, částí své sedmnáctileté duše, její stárnoucí osmnáctiletou duši, bez rozměru nebo času. Čím je dobrá, nebo čím tak dobrá není. Měla tvář hezčí, než jak jsem ji viděl kdykoli předtím. Zjemněla a zrůžověla milováním. Pootevřela ústa. Rozevřela oči. Obléval ji nový druh krásy. Leskla se potem. Zastavil jsem se bříšky prstů na jejím krku. Cítil jsem tepnu. Cukání krve. Slepili jsme se potem. Zdála se bezbranná tím, jak byla nahá, stejně jako si muž právě proto, že je nahý, připadá silnější. Hledal jsem sílu v její slabosti. Slabost v tom, v čem byla silná. Připomínala zvíře, které je v každém člověku a které zabloudilo daleko a možná už ví, že se nedostane nazpět. Bylo to krásné, a současně smutné.

Bylo to její tělo, které za ni vyjadřovalo všechno jako štěrbiny očí, prsa a teplý vlhký klín, měkké a spletité bludiště jejích malých uší, tvář. Její tělo se podobalo jediné myšlence. Všeobjímající noci.

Neviděl jsem hezčího člověka předtím ani potom. Plakala? Šeptala, čemu jsem nerozuměl. Byla jiná večer a v noci a teď. Nechávala pootevřená ústa. Měla na rtech teplo. Dívalo se jí z očí spíš zapadající než vycházející slunce. Přál jsem si, aby to bylo obráceně. Připomínala srnu strženou povodní. Hřích, který se už nikomu nevymstí. Za který už nemůže být nikdo potrestán. Žár, z něhož nevyšlehne žárlivost. Zaplavovala mě jako řeka. Na okamžik zavřela své velké modré oči, jako by dlaní překrývala neviditelnou jedovatou houbu. Do čela jí spadly zlaté vlasy, které jí už zítra nebo za pár dní ostříhají. Bude stejně nahá jako teď. Bude to obnaženost, která ponižuje. Políbila mě zlehka a vlhce, svým nenapodobitelným způsobem. Byla jedinečná, jako je každá žena, každý člověk. Přejela mi zase dlaněmi po bocích, stehnech a v klíně. Tma ztrácela sílu. Za chvíli se rozední.

„Jsi krásná,“ řekl jsem znovu, docela zblízka.

„Jsi taky krásný,“ odpověděla šeptem. „I v tom, co vidíš lepší, než jaké to je. Chtěla bych být taková. Mám tě ráda pro dětskou touhu se pomstít. Pro tvůj směšný pocit spravedlnosti. Jak mě hřeješ, rukama, nohama a tělem, jako bych měla ve vteřině zmrznout. Proč jsi za mnou přišel.“

Šeptala mi to z největší blízkosti. Obsáhlo to, co bylo, co bude; co se nestalo; co už se nikdy nestane. Zahrnulo to i její zítřejší obnaženost, které se bála. Nemusela myslet na to, co ji čeká; bylo to v ní jako tkáň.

„Poslední tady a teď, jak vypadáš, jaký jsi,“ šeptala. „To nejlepší… co je blízko… to nejbližší… s tebou… vezmi mě s sebou… už nejsi cizí.“

Polykala svůj šepot, téměř se zajíkala.

Pořád se mě dotýkala. Nemusel jsem se už přesvědčovat. Byla pro mě připravená tolikrát, kolikrát budu hotov pro ni. Vdechla mi sílu, jakou jsem předtím neměl. Tím, čím je člověk ještě zvíře, ale zároveň už sám sebou, co ze sebe udělá s někým, kdo ho přijme, jako sám přijal jeho. Čím se lidi vzájemně povzbuzují, aby dosáhli krajnosti. Nikdy jsem nezapomněl, co řekla. Dovolila mi, abych byl na sebe pyšný, neokázalou, povzbuzující pýchou dospívajícího. Cítil jsem, co je pro ni posledním důkazem volnosti, čím je její tělo její, aby se směla rozhodnout, co a jak a co a s kým. Byla to poslední svobodná volba, kterou měla? Než ji donutí jít někam, kde slovo volnost, o co se může člověk snažit, je přežít – bez možného odhadu na jak dlouho a za jakou cenu?

Znovu mě objala. Měla v rukou, prsou a bocích a nohou sílu, která se prolnula s mojí. Byla to jemná nebo něžná a křehká síla. Rozevřela se jako štěrbina, skála, ústa. Světlo, které přichází s rozedněním, ji obalilo třpytem klouzajícím po kůži. Měsíc už se dávno přestěhoval na ranní stranu oblohy. Lea mě objímala s pootevřenýma očima. Tak jsem ji pak u sebe držel v náruči, než se rozšířil pruh jitra.

„Snad jsem na tebe čekala,“ řekla. „Jsem tu jen s tebou.“ Pak řekla: „Mohla bych s tebou žít…“

Byla jako světlo a tma a soumrak a svítání, a den a noc a noc a den, které se dotýkaly a polykaly navzájem. Byla krásná, jako je krásná příroda, slunce, hvězdy, lesy. Jako hory a propasti. Vteřina šílenství. Vnímal jsem, co jsem ještě neznal. Spojení s pohybem, začátkem a koncem a novým trváním světa. Co otáčí zemí od východu k západu, odkrývá slunce a přivádí noc, rozsévá hvězdy na nebi a nechá je zase odejít a kropí rosou štíhlé stonky trávy. Co proměnilo moje a její tělo v ostrovy oblévané ještě něčím nepoznaným, v čem zněly nápěvy tak hluboké, že i jejich ozvěna zněla jak modlitba. Cítil jsem vznešenost, pro kterou jsem neměl srovnání. Spojení muže a ženy.

Obloha zůstávala tmavá a nízká. Přál jsem si vyložit její úsměv. Její mlčení. Co řekla a jak. Všechna její tajemství. Její nemocnou touhu zemřít mladá. (Nebo tušení, co ji čeká, aby tomu předešla.) Nejzranitelnější místo v duši jejího krásného těla. Věděl jsem, že to nemůže být jen jeden člověk. Nikdo není jen jeden člověk. Jako není jen jedna pravda. Snad moje přítomnost i navzdory svítání vytlačila, co si nepřála vnímat, o čem už nechtěla přemítat. Slyšel jsem ji prudce vydechnout, vzlyknout a křičet a vrátilo se mi, co o ní říkal V. F. (a jeho dvě zamyšlené vrásky nad kořenem nosu dostaly skoro hněvivý výraz), o vlastnostech, které ho na ní vábí, a současně téměř vymazávají, co je na ní dobré, a se kterými si nikdo nemůže – a nebude – vědět rady. Co na ní obdivuje a bez čeho by se zároveň obešel.

Chtěla mě vidět v jitřním světle. Taky jsem ji chtěl vidět v ranním světle. Už jsem jí neříkal, jak je hezká; mohla to číst v mém pohledu, v mé tváři, v tom, jak jsem se asi usmíval. Věděl jsem už od Černého Pepe, jaký je rozdíl v tom, když je někdo nahý pro všechny nebo jen pro mě. Byla nahá jen pro mě. Musela si myslet, že stárnout a být stará, jakkoli krátce nebo jakkoli dlouho, je to nejodpornější, co může lidskou bytost potkat; a zemřít v mládí, třebaže je to hrozné, je ve srovnání se stárnutím a stářím přijatelnější, když ne krásné. Něco, jako když mizí měsíc na tmavé obloze? Neměla pro to slova; nesla si to v pohledu, v hlase. Byla nemocná. Trpěla stárnutím už v nejranějším mládí. Umírala – zevnitř – na neznámou chorobu – v rozkvětu sil, nebo to byla hrůza z toho, co přijde? Viděla ošklivost ve své kráse jako nespočet zrníček v granátovém jablku, nepřebernou změť, z níž vyčpěl smysl. Odpověď na nejniternější tajemství, v němž otázka i odpověď splývají. Jen bolest pro ni byla stejná jako stárnout a být stará. Dívala se jí z tváře místo touhy po životě touha po smrti? Navenek se podobala úsvitu. Cítil jsem, co cítí lidé, když jsou šťastní. Věděl jsem, čeho jsem dosáhl, i když položka připsaná V. F. nebyla tak podstatná, jak jsem si myslel, než k tomu došlo. V. F. už nebyl můj ideál. Vybledl se zpětnou platností. Něco se vyrovnalo. Pomstil jsem se mu. Oplatil jsem mu stejné stejným. Vzal jsem si jeho ženu. Nemusí to být vždycky starozákonní zub za zub, oko za oko a krev za krev. I tělo za tělo. Nebo jsem mu odpustil a současně ho trestal? V tu chvíli jsem možná dospěl jedním z těch tisíců nepatrných posunů ke stáří, skrz nové zkušenosti na cestě ke smrti. Některé přijdou najednou, nečekaně. Na jiné člověk trpělivě – nebo ne tak trpělivě – čeká dlouho. Podle toho, jak dlouho bude žít. Protrhl jsem posledních pár dní smůly? (Měla na mě Lea z Leeuwardenu větší vliv, než jsem si později připustil?) Asi je tisíce způsobů a cest, jak člověk umírá, a to, co se dělo, byl ten její a tím i ten můj.

V. F. byl až na konci mých myšlenek. Tvář Ley byla celou dobu klidná a vážná, trochu křehká. Připomněl jsem si, jak se chvěla. Nemuseli jsme o tom mluvit, rozuměli jsme si už beze slov. Bylo to nejzazší spojení a porozumění, jakého je člověk schopen. V nádherné rovnováze. Bez ohledu na to, co za to platí nebo co zahazuje a čeho se vzdává. Vymazalo se tím to, čím lze člověka zmenšit, ohnout, a zůstalo jen to nejlepší, největší, co ho napřímí nebo zabije. Vznešenost a velkolepost existence na několik vteřin.

„Díky,“ řekl jsem.

„Za co?“

„Zbavíš se tím všeho, co nechceš,“ řekl jsem.

„Kdo ti říkal, že to nechci?“

Vyšeptávala věci, které jsem nikdy neslyšel a které ještě přede mnou nikdo nepojmenoval. Byla něžná, čistá a prostopášná a obsáhla v sobě nekonečnost, kterou může být dívka, člověk, hvězdy, co je za nimi, dotek dvou těl, slepených potem a vzájemnou silou, ze které se rodí děti. Ztělesnila pro mě najednou všechno, co bylo, je a bude. Cítil jsem v ní matku a svoje děti. V šepotu a nesrozumitelných slovech, větách a úryvcích vět zněla hudba, kterou mi vlhly oči a kterou jsem polykal v jejích slzách. Spojili jsme se v kruhu, který nezačíná ani nekončí. Slané se měnilo na rtech ve sladké a z hořkého jsem cítil na jazyku med.

Kladla dlaně na místa, kde mohla cítit můj puls, údery srdce, pohyb hrudníku. Znepokojeně a zároveň zhluboka jsem divoce dýchal. Vdechovala můj dech, jako jsem vdechoval její. Brala si moje zduřelé tělo; to, čím se z malého stane větší, jako by člověk ztrácel sám sebe a vracel se k sobě tím jediným. Tak to muselo být i s jejím tělem. Měnila mělkost v hloubku a tíseň v otevřenost. Proměnila se v perlu i škebli, v zahradu vůní, její tělo změklo a ztvárnělo.

„Pojď,“ šeptala. „Neboj se mě…“ tlumila i šepot.

Dotýkal jsem se něčeho, o čem jsem neměl tušení. Hmatatelného i nehmatatelného. Podstaty všeho. Snad je to cosi, co je i potisící poprvé. To nejbytostnější v člověku. Zázrak stvoření. To prapůvodní a nové, pokaždé znovu, každým pohybem, dechem, tím prvním a posledním. Co má a možná nemá paměť. Pro co není srovnání. První a poslední svoboda člověka.

„Máš dobré tělo,“ šeptala. „Jsi silný.“

A potom šeptala: „Jsi jako balzám…“

Nedokázal jsem mluvit.

„Platím tělem,“ šeptala. „Ne tobě.“

Ani nyní jsem neměl slova.

A pak už jen vzlykala, nečekaně, jak vzlykají ženy. Plakala a byla šťastná. Slzy jí smáčely oči a tváře. Pokryla se potem mezi ňadry a v kříži. Vnímal jsem její dech, ústa a zuby, jazyk a rty. Pil jsem její sliny a steny, které znamenají ženu. Horkou, vše strhující vlnu, která odplavuje svět. Všechno byly zase jen zvuky a vůně a pohyby a ticho. Co trvá a zároveň pomíjí a co nikdo nemůže mít dvakrát, i kdyby to opakoval tisíckrát, s jinými nebo týmž člověkem. Tajemství, na kterém se podílejí neznámé síly, blízké a vzdálené jako hvězdy, nejvzdálenější výběžky vesmíru. Čím se podobá člověk úrodné prsti. Bouři, se kterou přichází zničení a únava i úleva.

„Tak je to zařízeno. Nevíš.“

„A ty…?“

„Nevím.“

„Nechceš?“

„Něco chci, a něco ne,“ šeptala.

Snažil jsem se uhodnout, co se v ní odehrává. Přikládala svoje tělo na moje jako pečeť.

„Mlč,“ řekla. „Nemusíš mi nic říkat…“

Pak: „Jen když je to takhle krátké, pro jednou, na jednu noc, nemusíš nic tajit nebo předstírat, skrývat před tím druhým a ten druhý před tebou. Na nic se neptáš, protože už víš. Už na víc nemáš ani čas. Je to vlastně jednoduché a spravedlivé.“

„Žiješ?“ zeptal jsem se.

Dala si načas, než začala znovu.

Přál jsem si víc? Snad ano, možná ne. A Lea? Nevím. Vše pohltila chvíle, kterou jsme naplnili sebou. Dotkli jsme se bezčasí, o němž jsem předtím nevěděl, beztíže, kterou jsem neznal, bezstarostnosti, jakou jsem dosud nevychutnal. Gottlieb Faber jí připomínal (o chvíli později) filozofa. Srovnal strunu, která sama sebe neslyší, když na ni udeří, ale vnímá vibrace druhých strun. Věděl jsem, že přede mnou bylo pár mužů, kteří jí rádi přestýlali lůžko. Nebo které stlala jim; už na tom nezáleželo. Cítil jsem v sobě nové sebevědomí nebo zadostiučinění, klid, který vyvracel odevzdanost.

„Myslím, že jsem umřela, a žiju,“ řekla. „Je to jen někdy, že vedle někoho ležíš a přeješ si s ním zemřít.“

Vymkli jsme se všemu, co přicházelo. Transportu, vlaku, Němcům. Tomu nejhoršímu, co dělal člověk člověku; o čem jsme ještě ani v plném rozsahu nevěděli. Spojili jsme se tím nejlepším, co pro sebe žena a muž mají. Moje nedospělost jí už nevadila. Byli jsme mimo déšť, tmu. Mimo nizoučké ranní nebe. Mraky. Vítr venku. Snad jsem se v tu chvilku dotkl nesmrtelnosti.

Neměl jsem sílu ani myšlenky, abych to obrátil vzhůru nohama. Také Lea mi už nemohla nic vyvrátit. Pronikala znovu do mého těla, jako jsem pronikal do jejího. Všechno začalo znovu, protože nic nepřestalo. Propůjčila mi na chvíli velikost, kterou muži, i když teprve dospívá, může poskytnout žena. Rozplýval se v tom strach. Co bylo do téhle chvíle ve hvězdách, se teď sneslo na zem. Čím je člověk souzen druhému člověku. Pro co se narodil. Bál jsem se, aby nekrvácela.

„Žiješ,“ řekl jsem. „Jsi krásná. Jsi silná.“

„Snad. Jsi také silný, nečekala jsem, že budeš tak silný.“

„Nevím.“

„Nezbylo ti asi moc síly.“

„To taky nevím,“ odpověděl jsem.

„Vím, jaké to je.“

„Jaké to je?“

Neodpověděla mi. Na vteřinu měla výraz člověka, který jde bosýma nohama po strništi. Tu svou krásnou bolavou tvář. Místo toho řekla: „Když nemáš naději, nečekáš nic. Dobré je špatné a horší to nejhorší.“

„Tak to není,“ vyvracel jsem jí. „Je to jako provaz, kterého se držíš. Cesta, o které ještě nevíš.“

Řekla, že jsem lepší milenec, než čekala.

„Ty a já.“

„Ty a já,“ opakoval jsem.

Neznělo to jako ozvěna. Vím jen dodatečně, jak voněly a chutnaly její sliny, její kůže a klín i tělo. Všechno, co je na ženě vlhké a horké a sladké i hořké. Společný jazyk. Odmlky, mlčení. Dotýkali jsme se něčeho, co by oběma bez této noci uniklo, jako by to nebylo.

„Neohlížím se za láskou, která odešla. Nelituju, že s někým nemůžu zůstat. S někým ani nechci. Krása a láska jsou sestry. Láska a bolest jsou matka a dcera. Bolest ti nelže. Taky krása a bolest jsou sestry. Musíš věřit bolesti.“

A pak řekla: „Je toho tolik, čemu se říká láska.“

Ještě řekla: „Dobré je vždycky dobré a zlé nelze omluvit. Spálila jsem si prsty už tolikrát. Nevěřím, že v nouzi jsou lidi k sobě hodnější.“

Pořád ji obestíralo tajemství. Vili Feld i Gottlieb Faber měli pravdu, když svým vztahem k ní lhali, ale stejně tak lhala i Lea z Leeuwardenu jim. Připomínala vodu, která odtéká. Modlitbu, která nebyla vyslovena.

„Miláčku,“ šeptala. „Můj miláčku nakrátko.“

„Žiju a umírám zároveň, promiň,“ řekla. „Stydím se, že tak křičím. Někdy můžeš udělat, co opravdu chceš, až ze všeho naposled.“

Byli jsme nazí jako řeka.

„Už není nic, co musím, co musíš,“ řekla. „Mohla bych v ten okamžik umřít,“ opakovala.

Dotýkal jsem se jí ústy. Dotýkala se mě ústy. Nemám tušení, jak dlouho to trvalo. Líbala mě. Nechtěl jsem, aby mi něco vysvětlovala. Cítil jsem její jazyk. Teplo a vlhko úst. Vůni. Vložil jsem svoje prsty do jejích vlasů. Pak jsem jí podal kapesník. Na nic jsem se neptal.

„Je to někdy jediné, co můžeš od muže dostat,“ řekla.

Dívala se na nebe ve vikýři. Krátká čára rozčísla mraky. Za chvíli bude jasně modrá obloha, zlaté slunce. Myslel jsem na déšť, na modrý obzor, hory a nížiny, stromy a louky, na svět, který tam někde je a který zahlédneme na cestě. Na pevnost, kterou za chvíli opustíme. Na vlak, který nás poveze. Lokomotivu, dobytčí vagony, strážní budku Waffen SS na konci vlaku. V duchu jsem slyšel funění lokomotivy, houkání soupravy.

„Viděls padat hvězdu,“ řekla.

„Splnilo se mi přání.“

Její hlas se zdál hlubší, jako když se člověk ráno probudí a chraptí. Její porcelánový úsměv změkl, jako se rozlije voda po bílém talíři. Zavřela oči.

„Děkuju,“ řekl jsem.

„Za to se neděkuje,“ odpověděla.

Také to neslo ozvěnu.

„Ničeho nelituju.“

„Nejsem o tolik mladší,“ řekl jsem.

„Je mi osmnáct.“

„Všechno nejlepší.“

Půdička získala ztracené rozměry. Měsíční světlo se rozpustilo. Noc se už proměnila v den, světlo v pohyb. Vše vstoupilo do jasu beze stínů: krabice, kufry, kabela z krokodýlí kůže, bedny. Po trámu lezli dva pavouci. Na kraji zdi se procházeli škvoři a štěnice. Taky jsem se snažil si jich nevšímat. Cihly nocí zvlhly. Lea se dívala do vikýře, na místo, kde bude už jen pár hodin.

„Všechno,“ řekla.

„Co jsem si přál,“ opravil jsem ji.

„Francouzi říkají monsieur, můj pane.“

Na vteřinu mě napadlo, jaké bychom asi měli dítě. Cítil jsem přítomnost toho třetího. Neznámé zřetězení.

„Monsieur, můj pane,“ opakovala.

Její oslovení se mi zdálo přehnané. Spatřil jsem v duchu souostroví několika lidí. Spánky mi procházely ozvěny slov, které mi ještě nikdo nešeptal. Cítil jsem rovnováhu, kterou jsem ještě nikdy nepocítil.

„Ty a já. Je to pravda. Jako když se srazí a splynou hvězdy. Bezbřehá tma.“ A nakonec: „Ocitneš se v jiném světě.“ Potom šeptala: „Slyšela jsem o kulturách, které neznají vyšší číslo než tři. Stačí mi dvě. Ty a já. Já a ty.“

Neměl jsem co odpovědět.

„Jsi můj muž,“ řekla.

Byl jsem rád, že mě zařadila mezi muže. Mezi své muže.

V modrých očích měla strach z prázdnoty; z toho, co jí unikalo. Co z ní odsávalo život. Její já nejdřív vrhalo stín a pak se ztratilo. Měla strach, že neexistuje. Zůstala vedle mě, zároveň ztracená. Bylo to mimo slova. Měla to ve smutných, modrých očích. Jak procházela jitřním světlem, které jí pozlacovalo vlasy. Vracela se odněkud zevnitř do vnější podoby své existence. Čas, který zrušila, opět pokračoval.

„Je to už potřetí, co nás přesidlují. Neodpustí nám svoje zabité.“

„Terezín je levné město,“ řekl jsem.

Usmála se. „Můžeš dostat holku za růži, deset deka cukru nebo dva gramy margarínu. A co muže? Za nic.“

Měla zase svůj včerejší porcelánový úsměv. Vysoké obočí, maličko pokleslé, jako mají unavené nebo smutné ženy, než je znovu pozvedla a její oči se zvýraznily. Vracela se tam, kde už byla.

„Tu ukradenou růžičku mi tu můžeš nechat. Rozmyslela jsem si to. Už to nějak zařídím.“

Neprodáváme všichni něco, za co by se nemělo platit? Nebereme bezplatně nebo bezohledně, co bychom neměli? Kdo už někdy nezachází se svým srdcem jako s kusem papíru, který lze roztrhat, zmačkat a zahodit?

„Co svědomí?“

Usmála se: „Jako židle, na kterou si nechceme sednout.“

Až za pár let mi došlo, že to byla pevnost Terezín-ghetto, kde jsem dozrál a dospěl bez ohledu na roky.

Ještě jsme měli chvíli času.

Nemohl jsem dost dobře říct, že jsem ji svedl. Jen to, že jsme byli spolu. A co pro mě znamenala, už napořád, když se k tomu vracím, jako ke všemu, co pro mě bylo v životě důležité. V duchu ke mně přicházela zpět ozvěna jejích slov. Z čeho se rodí přátelství mezi ženou a mužem a mužem a ženou nebo alespoň vzpomínka na setkání bez ohledu na jeho krátkost nebo pomíjivost. Svést nebylo dobré slovo; ani vyspat nebo pomilovat se nebylo nejtrefnější. Bylo to něco, čeho chtějí lidé víc, než mohou dostat. Co je poznamená na tak dlouho, jak budou žít. To nesdělitelné. Ztráta i výsada? Něco, s čím se dá, musí nebo smí žít.

Mlčel jsem. Neřekl jsem, že ji miluju. Nechtěl jsem lhát. Miloval jsem ji, úměrně času, který nás oddělil. Nezáleželo to na tom, kde kdo potom byl – nebo nebyl. Co se stalo mezi tím a později.

Byla to krása, která vyvolávala stesk. Co se stane jen jednou; co přichází a současně odchází. Nebylo v její moci to zvrátit.

Zhluboka se nadechla a vydechla a rozpřáhla ruce. Viděl jsem znovu její dlaně, natažené krásné prsty. Nemohl bych říci, že si prací zničila ruce. Setkal jsem se s jejím pohledem. Výrazem člověka, který se ztrácí sám sobě. Obsáhlo to spánek, který se napájí ještě hlubším spánkem. Neměla sílu, ze které se vydala, ačkoli sám jsem si připadal ránem silnější.

„Jsi hezká.“

„Snad mě jen tak vidíš.“

„Je to pravda.“

„Nechci být stará.“

Usmál jsem se. Už jsem znal její starosti, pochyby, úsměv. Díval jsem se ven. Byl bych rád věděl, kam mě vede má neviditelná hvězda. Nemohl jsem říci, co jsem měl na jazyku, že „nebude nikdy stará“. Nechtěl jsem připomínat, co říkala babička Olga, že kdo nechce být starý, musí umřít mladý. Už jsem se neměl čeho přidržet. Zůstalo tu jen, co tu bylo. Nemohl jsem se vypořádat ani s tím.

„Jistě najdeš na východě někoho, kdo ti vyjde vstříc.“ (Myslel jsem na Gottlieba Fabera, na lidi ochotné nebo schopné koupit si z ní alespoň kousek.)

„To myslíš vážně? Neznáš je?“

Cítil jsem, že mi chce říci něco, co mi ještě nepověděla.

Najednou řekla: „Příteli mého srdce.“

A potom: „Nikdo by neměl nikdy nikoho ponížit. A zbytečně nikoho litovat, aby pro soucit k němu neztratil úctu.“

Pak řekla: „Vždycky to jde po určitou chvíli, a pak už ne. Není to ničí vina.“

A nakonec: „Tvůj přítel není, s kým jsi, ale ten, na koho nejčastěji myslíš.“

Sevřelo se mi hrdlo. Projel mnou horký proud krve. Párkrát jsem zavřel oči. (Přeložil jsem si do svého jazyka, co to znamená.) Cítil jsem pohnutí, kterým dojímá dítě pohádka o vítězství dobra nad zlem. O schopnosti lidí překonat v sobě to horší a nechat převážit to lepší. Co jsou pro to ochotni podstoupit. Nemuseli jsme mluvit o smrti; byla s námi. Cítil jsem, co řekla. V tu chvíli jsem věděl, o co bych přišel nebýt s ní. Nechybělo moc, abychom se už neviděli.

„Jestliže už člověk musí, mělo by to být rychle,“ řekla. „Ne aby se to táhlo, jako když stárneš.“

Dokázal jsem jí jen naslouchat a mlčet.

„Chtěla bych být šťastná.“

Držel jsem se toho, co se stalo.

Znovu se dotkla pravdy, studu a strachu. Úzkosti, nejasných výhledů a transportu na východ. Toho, co žena dává – na poslední chvíli – možná naposled. Sebevědomí, s nímž vypravuje muže do války. Dostal, čeho se nedostává všem. Co potřebuje k sebepotvrzení cítit se mužem. Zadostiučinění. Pocit, že se dobře narodil a patří ke světu, který ho neustále vyvrhuje.

Mělo to její jméno a opakoval jsem si je v duchu. Její „ty a já“. Vnímal jsem její tvář, mladé tělo. Co chtěli Němci za pár dní zošklivit, ponížit a zabít.

V pozadí vrhala svůj stín pevnost Terezín-ghetto. Hradby. Hory v dálce a mlze.

Neřekla kdysi babička Olga, že jsem se narodil jako dítě lásky? Nikdo mi ještě neřekl „příteli mého srdce“. Od začátku večera to došlo daleko. Cítil jsem, co se ve mně mění, už provždy.

„Říkáš mi hezké věci.“

„Jako ty mně.“

„To nevím.“

„Už jsem dělala ledacos, abych přežila.“

„Neděláme to všichni?“

Pohladil jsem jí vnitřky dlaní. Přitiskl jsem si její dlaň k ústům. Cítil jsem vroucnost.

Blížilo se ráno. Starci odvedle začali dávat o sobě zase vědět. Ohnuté páteře, které nic nenarovná, oslabené neprospanou nocí. S šedým zákalem, hluší, nepřipravení na transport vlakem. (Po stovce jen s kbelíkem místo záchodu v prostoru pro čtyřicet lidí.) Na cestě bude jediným pohybem jízda vlaku až ke konečnému určení. K německému Entjudung.

Představil jsem si lidi, které znala jménem. Hvězdáře pana Cohena. Ženu, která skláněla velkou hlavu na levou stranu, jako by jí měla upadnout. Stařenu, kterou na ulici spratkové z Hitlerjugend nakopli až ponížením na rok oněměla.

Naslouchala těm starým. Myslela na válku Německa s lidmi jako tito starci, ona a já, které dali přednost před tou velkou, kterou už nezvratně prohrávali. Na to malé, z něhož se pro ni stalo to rozhodující. Co měla, nebo neměla napsáno ve své knize osudu.

„Měla jsem ráda slovníky,“ řekla. „To naše v žádném z nich nebylo.“

Odvrátila hlavu od stěny a dveří.

„Nechci žít jako prase,“ řekla.

„Nikdo nechce.“

„Tak se podívej, na co jsme si zvykli.“

Z německého kasina začali hrát. Transport brali jako slavnost. Dožínky. Degradaci těch, jimiž opovrhují. Důkaz své všemohoucnosti. Čím se povýšili i nad sebe samé, své tažení, svou při, podle nich spásu, pro kterou i to nejhnusnější bylo omluvitelné a ve svém důsledku dobré. S tradiční muzikou. Rozléhalo se to. Ein Prosit a potom Preussengloria pochod a Liebe Heimat. Začínali svůj den s Deutschlandlied, se sborem: Deutschland, Deutschland über alles, über alles in der Welt. (Mezitím Es zittern die morschen Knochen.) Ghetto se obalovalo německou hudbou. Freut Euch des Lebens.

Za chvíli řekla s vážností, s jakou mluvila večer: „Největší mýtus svého života tu nechám za sebou. Že to nejdůležitější závisí na tobě. A každý má, co si zaslouží. Pověru o přirozených právech každého člověka. Je to jako s panenstvím. Nemá takovou cenu, jakou mu přikládáš. Když jsem byla mladší, zdálo se mi nespravedlivé, že kluk nemá panenskou blánu. Začala jsem si myslet, že panenství není výsada, ale nemoc nebo nedostatek, kterého se musím zbavit.“

Stíny propůjčily místnosti hloubku, zdůraznily skvrny na trámech. Všiml jsem si, kde dřevo hnilo. Trochu to zabarvilo pach půdy.

Naslouchala řazení vagonů vlaku a hudbě z kasina.

„Někdo to musel začít,“ řekla. „A někde – někým – to skončí.“

Měla na mysli osud, který ji přivedl do pevnosti a matku a otce na východ.

„Máme dlouhou paměť. Vymřeme i s ní. To chtějí. Zabijou nás, jako se hubí vši.“

Pohlédla z vikýře a spatřila pustinu za pevností, která se v mlhách táhla loukami, poli a lesy. Červené cihlové hradby a někdejší vodní příkopy plné bahna a kamení a úlomků cihel, zarostlé křovím.

Mlha byla bílá a hustá. Měla barvu síťoviny, ze které se ztratila očka.

„Odsoudili nás k mlčení,“ řekla. „Do mlhy a ticha. Nikdo nás nevidí ani neslyší. Dokážeš si představit potopu? Všechno pod vodou?“

„Umíme plavat, ne?“

Obrátila se ke mně. Nakonec se usmála. Její úsměv byl v tu chvíli to poslední, co bych čekal. Měli jsme jen chvíli.

„Polévka se vaří, maso na talíři,“ řekla. „Má na něj chuť…“

„Ty,“ řekl jsem.

Pak řekla: „Noc, jako je dnešní…“

„Moje první s tebou…“ řekl jsem.

Nemohla spát – jako ti vedle. Smířila se s tím, že se vyspí, bude-li moci, ve vagonu.

Na kolejišti, dál odtud, zazněla píšťala. Podruhé, potřetí.

„Lokomotivy,“ řekla.

Nemusela mluvit o vlaku, o kolejích, cestě. Bylo mi líto – aniž bych to dokázal vyslovit – že její tvář, ňadra a boky a ruce a tělo a její dívčí vůně a ty krásné dlouhé nohy a klín nejsou to jediné, čím je pro mě svět pevninou.

„Na co myslíš?“

„Je radost se na tebe dívat,“ řekl jsem.

Měla smutné modré oči.

„Vlak už je pohromadě,“ řekla. „Byli by nejradši, kdybychom se vraždili vlastníma rukama jako Gottlieb Faber.“

Pak řekla: „Musíš si jít pro svoje věci. Dvě lokomotivy. Padesát vagonů. Jsou zorganizovaní. Nechtějí, abychom zůstali trčet na cestě.“

Odhadovala situaci podle hluku a zvuků jako slepá nebo kdo ví víc, než říká. (Zněla jí v uších Deutschlandlied: Deutschland über alles, über alles in der Welt.) Byla spojená se starci z druhé strany svým mládím, osmnácti roky, svým strachem z vadnutí.

„Schlusstrich,“ jak říkají Němci. „Čára, kterou uděláš, abys všechno sečetl. Kdoví, k čemu to je dobré.“

Oblékala se do světla, jako se odívají stromy, řeky nebo kameny. Květiny, než povadnou. Brala si také teplé prádlo, protože na východě už je zima. Byl jsem rád, že nebude pod šaty nahá.

Slovo láska by znělo směšně nebo planě. Bylo v tu chvíli víc než falešná ctižádost, úklad, splněné přání. Než pomsta, pouhá splátka na starý účet. Dětská, polodětská, mužská, polomužská rivalita. Co si neodpouštíme. Čím se chce člověk vyškrábat o kousek výš a dál, než byl prve, obstát nebo neobstát v pohledu ostatních nebo ve vlastních očích; než zjistí, jako Lea z Leeuwardenu, že je každým dechem o kousek níž a blíž, odkud přišel.

Spravedlnost, kterou si můžeme dát mezi sebou? V očích měla zmatek, hořkost a zkázu. A zároveň zpívala svým tělem, aniž pohnula rty. Po tvářích jí přelétl stín.

„Co nám nadrobili, to si sníme.“

„Tak to není,“ namítl jsem.

„Nic není pravda,“ řekla. „Život je podvod.“

Pak řekla: „Jsme nazí.“

Upřela na mě pohled plný neurčitosti.

„Chtěla jsem, abys byl silný. Abys věděl, že jsi silný.“

„Taky jsi silná,“ lhal jsem. „Silnější, než si myslíš.“

Myslel jsem vedle Ley z Leeuwardenu, v tu poslední chvíli ve středu ráno v září 1944 – po probdělé noci – na tajemství a umění přijmout člověka i s tím, čím je i není, nebo čím by mohl být, a kým nikdy nebude, nač se ho nikdo neptá a co neřekne, protože to sám neví, a pokud ano, nechá si to pro sebe. S čím budeme za pár hodin na cestě, každý v jiném vagonu. Myslel jsem na to, jak se rodí láska, z ničeho, jako hvězdy, než pohasnou, aniž potom uhaslo i jejich světlo. Možná, že láska, na kterou vzpomínáme, je záře pohaslých hvězd.

Měla tvář za závojem, za nímž umdlévají přivřené oči. Prohnula se v zádech. Něčemu naslouchala. Kromě seřazovaných vagonů jsem slyšel jen tu německou hudbu. Hráli hezky.

Vracela se k ní roztěkanost, jakou mají lidé, kteří se připravují odjet daleko. (Jako když se někdo desetkrát přesvědčuje, že za sebou zavřel, a nemá jistotu, že nezmešká.)

Myslela na to, jak důkladně se musí obléct, jaké si obuje boty? Do čeho se převlékne nebo jak se nakonec vysvleče?

„To hlavní jsme prohráli,“ řekla.

„Myslíš?“

„Začneme znovu.“

Neřekla, co je to hlavní. Porozuměl jsem jí až o mnoho roků později.

„Chápou to starci, mají-li štěstí se toho dožít,“ řekla.

Cítil jsem v ní zase přítomnost mnoha lidí. Sílu, kterou má osud, ne kniha, ve které jsme měli napsáno, co nás čeká, co se s námi stane bez ohledu na to, co děláme nebo o co se snažíme, co si přejeme a co bychom si zasloužili. Nebo nezasloužili.

Dívala se z vikýře na déšť, který zhoustl. Odhadovala, jak dlouho bude pršet? Myslela na to, že mohla mít dítě?

V očích měla strach z katastrofy větší než ona, než my oba, než svět, o němž ztrácela představu a který ji naplňoval prázdnotou a úzkostí, za niž se styděla a kterou si neuměla vysvětlit ani se jí ubránit. Ranní vítr s deštěm se podobal tlachání, slovům, křiku starců, který odnášel. Vedle Ley z Leeuwardenu jsem si vybavil, co říkal rabín Cytron v Belgické 24 o světle mezi slunci, o soumraku, který není den ani noc. O tmě, která se ztrácí a v níž zmizí všechno, co je člověk, co udělal nebo neudělal a v čem se postupně rozplývá i slábnoucí vlnění, než se stane ze všeho jen ozvěna z ozvěny, a nakonec ticho a prázdno jako na začátku světa a času.

„Je den,“ řekla. „Prší. Bude větrno.“

„Měla by sis vzít to nejteplejší,“ řekl jsem znovu. „Máš šálu?“

„Vzala jsem si ji. Mám moc hezkou, oranžovou.“

„Jsi vybavená,“ ocenil jsem to.

„Cítím se nahá bez ohledu na to, co budu mít na sobě.“

Dlaní si sáhla na vlasy. „Nezáleží, jak tlustou máš šálu nebo teplé boty.“ Pak řekla: „Musíš být opatrný, když někoho žádáš o víc. Je za námi, k čemu musejí být dva.“

A potom: „Jsem nahá zevnitř. Jsem úplně nahá.“

Opravil jsem v duchu její číslo, k čemu musí být dva. Ani Gottlieb Faber nebyl nezištný, i když se zabil, aby se ztratil, aby už nikoho neuvedl do horšího nebezpečí, než je transport. (Nepřišel jsem na to, jestli si vzal život pro špatné svědomí nebo pro to, co už věděl a čemu chtěl předejít. Svedl to na nechuť být ostříhán dohola a nechat na sebe křičet nějakého německého unterscharführera, než by ho nechali velkomyslně nadýchat cyklonu B?) Bylo by příjemnější mít za to, že všichni, co si vzali tenkrát život, a bylo jich mnoho a nikdo se tomu nesmí divit, to neudělali jen ze slabosti, ale předešli ponížení, horšímu než smrt nebo očekávání smrti, s vědomím, že je to jen otázka času, protože dřív nebo později by je nacisti stejně zabili.

„Tolik lidí se ztrácí nám a my jim,“ řekla. „Je to jen cesta. Neměla bych to přeceňovat ani podceňovat a jedeme všichni. Chtěla bych vědět, co bude příští středu.“

„Co by bylo? Budeme tam.“

„Chtěl bys, abych měla tvoje dítě?“

„Nevím.“

Četla mi myšlenky?

„Byla bych ráda, kdyby sis na mě vzpomněl.“

„Jak to můžeš říct?“

„Kdoví, kde budem?“

„Není to jedno?“

Byl jsem dospělejší.

V pohledu měla dozvuky noci. Porcelánový úsměv. Most z jitřních paprsků, po kterém šla od soumraku ke svítání a zároveň někam, kam jsem za ní už nemohl. Všechno bylo mimo slova.

„Máš smutné modré oči.“

„Narodila jsem se ve středu. Letos mám ve středu narozeniny.“

„Všechno nejlepší,“ řekl jsem.

„Nemohla jsem je oslavit líp,“ usmála se.

Cítil jsem smrt nebo umírání za její porcelánovou tvářičkou. Nemohl jsem proti tomu postavit než slova. Byla v ní energie usínání nebo už snu. (Bez energie probuzení.) Tkvělo to v barvě jejího altového hlasu bez ohledu na to, co řekla. V obalu slov nebo kleci jejího těla. V pohledu lesklých modrých panenek. Ve stínech, které ji strašily. V tušení, která postrádala vysvětlení. Měla v sobě víc bázně než důvěry, nejistoty než sebevědomí, úzkosti než rovnováhy, kterou by ji rozptýlila. Vkládala do svých slov jiný význam, než jaký jsem vyrozuměl. Mým odpovědím taky rozuměla po svém.

„Mám po babičce jantarové korále. Beru si je s sebou.“

V jitřním světle půdy starobince blízko Hasičského domu na třídě L v Terezíně, Velké pevnosti, na konci září 1944, vedle Ley z Leeuwardenu, čerstvě vdané, aniž strávila svou svatební noc se svým manželem, s jejíma dlouhýma nohama a tváří jako z porcelánu, ve které se zračila obnaženost celého jejího těla, s pletí, které se nedalo nic vytknout ani na jediném milimetru, jsem myslel na to, že se jednou bude mluvit o všech druzích lidí, kteří prošli válkou, o těch, kteří podlehli při prvním náporu strastí, nebo dokázali říci ne – sobě i svému okolí, o takových nebo makových; a zároveň jsem myslel na lidi, kterým to bude znít odlehle a nepravděpodobně. Budou pokyvovat nedůvěřivě hlavou a přebírat si příběhy a epizody o sobectví a nezištnosti, věrnosti nebo nevěrách, zradách a selháních, o pravdě a lži a sebeklamu, o všem, co už tak dlouho mrzačí lidem duši a páteř, k čemu se utíkali v pevnosti a lágrech a v čem hledali úlevu a proč; o lidech, kteří se bránili nebo se zabíjeli, sami nebo s celými rodinami, nebo se nebránili a poslušně nebo bez odporu nastupovali do transportů na východ, ponížení a zmatení, a ani se nepokoušeli utíkat, nejen kvůli hrdelním trestům, i proto, že neměli ke komu a kam, vědomi si toho, co je na konci trati na rampě čeká; o strachu a tajemství lidí, starých a mladých, o volné lásce, prodejných ženách a neúplatnosti. Budu vědět, kde je pravda a co je jen odlesk pravdy, ne-li lež. A budu vědět, že každý někdo byl, někde se vzal, někam šel, někdo ho znal. A že jsou to děti známých i neznámých otců, známých i neznámých matek. Jeden z nich měl v Leeuwardenu dceru, která mi vdechla mé poslední noci v terezínské pevnosti-ghettu patinu neopakovatelnosti; co se může stát jen jednou.

Sklonila se ke mně, ještě než jsem se začal oblékat. Líbala mě. Napadlo mě, že se vdala, jako se jiná žena dopouští nevěry. Byl to její způsob rozchodu? Snaha zachránit, co bylo dobré, v hrůze, že by to už napříště nebylo? Měla v sobě vnitřní tvář věcí, kterou maskujeme hlasem, úsměvem, zdvořilým chováním?

„Přece si to nenecháme zkazit,“ řekl jsem.

Byla už jinde, jiná.

„Něčemu nerozumíš,“ řekla.

„Proč myslíš?“

„Žádný muž nerozumí ženě.“

Dovtípil jsem se daleko později. Zmenšovala, co by mě mohlo polekat, smutek, ve kterém bych utonul.

„Proč tím, co je v tobě nejlaskavější, toho druhého ničíš, stejně jako sebe?“

Nebyla to otázka. Byla to její pravda na dně mozku, první a poslední krvinky. Vynechala sebe. I tomu jsem rozuměl.

Díval jsem se na ni, když se oblékala do svého cestovního vybavení. Měla mladá, pružná osmnáctiletá prsa. Na levém ňadru byly vidět v ranním slunci světle modré žilky jako cestičky, mapy nebo řeky, jimiž proplouvá strach, rozpaky, smutek a krev. Pod nejsilnější žilkou jí bušilo srdce. Všiml jsem si, jak se jí odkláněla prsa do stran jako veliké kapky, mírně prohloubeného místa uprostřed, a nakonec hladké a jemné pokožky hrdelní jamky.

„Bude to zajímavá cesta.“

„Samozřejmě,“ řekla.

„Bez přestupování, doufám.“

„Taky bez zpátečního lístku. Mám barevný dívčí deštník ještě z Leeuwardenu. S červenými a žlutými tulipány,“ naslouchala zvukům deště.

„Bereš si s sebou karty?“

„Bez nich ani krok,“ usmála se.

„Mohli by tě vzít někam do kanceláře.“

Myslel jsem na německou telefonistku. Zažili jsme tu pár afér, kdy se německý voják zakoukal do židovské holky. Tradovala se hrst legend. Několik děvčat se snažilo, aby je to potkalo. Kdoví s jakým úspěchem.

„Nacisty mate, když vidí někoho s vlasy jako ze lnu, bílou pletí a modrýma očima. Jejich rasová násobilka pokaždé neštymuje. Je to výhoda, když už tak vypadáš.“

„Podívej se na Hitlera nebo Himmlera, Göringa nebo Goebbelse, Rosenberga. Nemluvě o židobijci Streicherovi.“

„Asi se na sebe nedívají.“

Byla radost sledovat, jak se oblékala. Vychutnával jsem to dívčí, co jí unikalo. Nabíral jsem si do nosu její vůni. Byla krásná a nevyslovitelně smutná. Měla oči jako dvě velké kapky modravé vody.

Podívala se na mě tou temnou modří.

„Jistě se budou chtít obklopit lidmi jako já.“ Pak řekla: „Nikdo nedokáže zregulovat od prvního do posledního všechno jako oni. Co budeš dělat, co ne, jak a kdy dýcháš, jíš, miluješ. Všechna co a jak, než dospěješ k seznamu všeho, co se nesmí. Od kolébky k hrobu. Náš – můj a tvůj – svět, kde je všechno zakázáno. Neměli jsme připustit, co se stalo.“

Pohledem se dotkla zavazadel. Přehlédla spony u řemenů. Vedle ležely otevřené visací zámečky a jmenovky, které brzy ztratí význam, protože bude stačit číslo. I když nepřijdou na řadu všichni najednou, nakonec se dostane na každého. Jedem das seine. Ostnaté dráty, nabité desetitisíci volty, kdyby se někomu zastesklo po volnosti nebo se mu zdálo, že už žil dost dlouho. Napájelo se to dávným pudem člověka, který se bojí, aby přežil. Byla to otázka času, ne vlasů a pleti, krásy nebo ošklivosti; ani otázka štěstí nebo smůly. Nic z toho, co si přivezou, už nebude jejich. Všechno jim ukradnou. (Na to jsme měli tři nebo čtyři dny času.)

Cítil jsem zase přítomnost něčeho pomyslného, co není, ale mohlo být. Nebyl to její společník, můj známý, mentor i soupeř. Při pohledu na ni jsem myslel na dítě, které bychom spolu mohli mít. Přítomnost něčeho, co se nenarodí. (Co uvadá každou vteřinou a s čím se někdo nikdy nesmíří a kazí si dopředu, co by mohl nebo měl vychutnat. S čím se už narodila a ani tím není vinna, protože se nad to nedostala. Nechtěl jsem si – později – přiznat, že to, jak byla hezká, jí přitížilo.)

Přál jsem si zastavit nebo změnit či zmírnit, co v ní odcházelo. Nechtěl jsem si připustit, že by má nejhezčí noc v životě mohla být tak bohatá a krásná jen pro mě a ne i pro ni. Přál jsem si, aby odjížděla obohacená o to, čím jsem se cítil dospělejší, silnější a připravenější na cokoli, co nás čeká. (Možná bylo štěstí, že jsem to neznal.) Potvrdila mi i vyvrátila, co jsem o ní věděl. Vracela se do své říše stínů, kde mohla být jen sama. Spustila kolem sebe oponu. Myslela na lidi, kteří zahodili možnost střílet, anebo měli po ruce pilulku cyankáli? Drželi se zuby nehty svého kousku světa, než pro ně zmizel. Na lidi, kterým byl upřen hrob a jejichž duch se bude vznášet nad vodami jako mlha. Kde, s kým byla v duchu? Nepomáhala jí už ani moje radost. Myslel jsem potom na to, čím žena riskuje o něco víc než muž, i když mají oba všeho stejně.

Začala se mi vzdalovat, aniž se pohnula, součástka vesmíru, hvězda, která prve padala a zmizela; paprsek, jenž oddělí jednoho člověka od ostatních, aniž udělali krok, pohnuli malíčkem. Čím jsou si všichni lidi cizí. Čím se naučí přijímat i to nejzrůdnější jako normální.

Snad myslela na to, co by to udělalo, mít všichni, muži i ženy, starci a děti, střelné zbraně. Kdyby pevnost-ghetto povstala jako jeden muž. Jak by to dopadlo s důstojníky a vojáky a písařkami na komandatuře, než by Němci zavolali posily.

„Bylo by to tisíc za jednoho,“ řekl jsem. „Možná deset tisíc. Víš, jakou mají násobilku. Jsou nesmiřitelní.“

„Někoho nemůžeš změnit,“ řekla. „Je snadné se zpronevěřit. Nepotřebuješ být koňský doktor jako můj otec, pro kterého kůň, na kterého vsadil, byl víc než padesát živých lidí. (Nebo snad sto, nebo dokonce dvě stě?) Nic není schůdnější než porušit své zákony, nejen ty psané.“

Neřekl jsem na to nic. Pro mě bylo potěšení a úspěch porušovat zákony. Byly zřídka na mé nebo na Adlerově straně. Zákony v ghettě byly fraška.

„Kolik je hodin?“

„Pořád je Strassensperre. Neboj se.“

„Asi neuspěl. Ještě není tak starý, aby byl úplně otrlý,“ vrátila se ještě k V. F. „Hodně z jeho vlastních pravidel už na něj neplatí. Sám neví, nakolik se už změnil. Dobře si pamatuju, jaká pravidla porušoval, protože si vytyčoval vlastní. Neřídí se měřítky těch druhých.“

„Můžu si domyslet.“

„Zatím se uměl prosadit.“

„Vezla jsem se s ním. Někdy se někoho držíš jako ty malé rybky žraloků. Je toho víc, co dělám, a důvody si nacházím dodatečně. Nechci být sama.“

„Nemusíš se omlouvat.“

„Neomlouvám se. Co uděláš, to se ti vrátí.“

Nevěděl jsem, jak to myslí. Až později mě napadlo, že ho nemohla znát. Snad ani nechtěla. Žádný ho neznal. Jako nikdo nezná dost ani sám sebe. Myslela na to, je-li schopný nechat za sebou všechny, do posledního, aby se dostal o krůček dopředu.

Její mlčení se podobalo křemínkům, z nichž, pokud bude mít sílu, vykřeše jiskru na místě svého příštího určení.

Němci v Kameradschaftsheimu pořád vyhrávali svou břesknou muziku.

Myslela na svého známého v anglickém letectvu? Na německé padlé, zraněné a zmrzačené, zatímco jí bylo dáno dožít až k dnešnímu ránu? (Někdy jsme s Adlerem klábosili o tom, jak se Němci vytloukají mezi sebou nebo se dávají vytloukat na západě i na východě.) Krmila mě mlčením, jako prve svým tělem, svou duší, svým šílenstvím. Možná, že myslela na to, jak neopětovaná láska odumírá. Čím je někdo dobrý i zlý. Co je plné a co prázdné. Pohlédla na mě.

Najednou už jsem to chtěl mít za sebou.

„Zatmění,“ odpověděla se svým porcelánovým úsměvem. „To neviditelné; čím je svět.“ Pak řekla: „Žádná holka, která tím prošla, nemůže zůstat normální.“

Usmál jsem se.

Přestávalo pršet. Trhaly se mraky. Obloha měnila barvu. Místo obnaženosti těla mi představila obnaženost duše. (Vkládala svou duši do mé, jako matka ukládá dítě do kolébky, jako se dávají dárky z dlaně do dlaně.)

Pak řekla: „Samota má vždycky partnera: toho, kdo chybí. Byla jsem tam, nesčíslněkrát. Nemůžeš být sám, pokud ti nikdo nechybí. Jen ty víš kdo.“

Řekla: „Víš sám, kolik lidí odjelo. Od nepřítele pochytíš to jeho, aby to bylo i tvoje. Kdo přežije, zůstane stejně tvrdý, jako by ještě byla válka.“

Měla pravdu? Nelitoval jsem nikoho, kdo odjel, onemocněl nebo umřel, pokud jsem ho neměl rád. Nemusel jsem být v Hitlerjugend nebo Němec. Snad je to zvíře v nás, jako když mi bylo patnáct a Vili Feld mi dával na hřišti Hagiboru první lekce moudrosti o životě, když jsem se jich nedopídil sám.

„Nikdo nejsme jen tím, čím bychom chtěli být; odrážejí se v nás ti druzí. Jsme to, s čím žijeme. Jsou v nás i Němci, to německé, to, co pokládali vítězové z roku 1933 za německé. Ve jménu čeho vraždili i svoje lidi, než jsme přišli na řadu. S někým to na východě zahyne, někdo si to odnese, jestli přežije, do zbytku své existence.“

„Chceš se mu pomstít? Za tu holku tenkrát?“

Zrudnul jsem. Kdo jí chyběl? Otec, matka, družky ze školy? Vili Feld? Kdo chyběl mně?

„Dostáváš někdy závrať, když se díváš na hvězdy? Jsem těhotná strachem.“

Pak řekla: „Hned jsem věděla, co chceš. Proč jsi přišel.“

„Kdybys mohla být zvíře, jaké?“

„Zlatá muška. A ty? Zlatá rybka?“

„Tygr.“

„Neptám se proč. Proto.“

Byl bych s ní spojený, i kdyby už se mnou nebyla ani vteřinu. Taky se otázala, co je vlastně pravda. Kolik jich je. A jaké jsou pro koho. Byla v tu chvíli pravda. Její tělo bylo pravda. Její tvář, každý rys, její ruce, nohy, mezi nohama.

„Ještě mě nemáš dost? Co hledáš? Duši? Myslíš, že to je místo, kde mám duši?“

„Víš sama,“ řekl jsem.

„Možná,“ odpověděla.

Vyhlížela z okna.

„Je světlo,“ řekl jsem.

Chvíli mlčela.

„Mám pocit, jako bych visela na tenké niti.“

Za chvíli řekla: „Zvykla jsem si žít prozatímně. Jak cituje Vili Napoleona: ‚Nic nevydrží tak dlouho jako prozatímnost.‘ Taky občas říká, že jsem hezká. Snad. Temnější strana krásy je bolest. Každý máme své dva světy. V tom prvním, skutečném, skoro proti naší vůli, nemůžeme moc měnit. Ten druhý je odlišný, protože je tolik světů, kolik je lidí. Vzájemně se míjejí. Pokud se setkají příliš prudce, rozbijí se o sebe.“

Pak řekla: „Je ve mně mír. Láska je jako duše. Cítíš ji, když se dotkneš toho druhého. A tak žijeme svou minulostí, protože z budoucnosti se stala prázdná díra. Chtít to popsat se podobá snaze ohmatat svět bříšky prstů. Doma jsem se vydržela hodiny dívat na moře. Ráno je pro mě moře, dálka a život. Tady je ráno vlak, koleje a dálka.“

Byla už v duchu tam, kde nechtěla být?

„Budem si muset hodně odpouštět.“

Místnost ztichla. Měli jsme před sebou cestu, čtyři dny a tři noci. Cítila svůj mír v hrudi, hlubší než moře, vyšší než mraky na obloze a mírnější než vánek nad jitřními květinami obtěžkanými rosou.

Přehlédla zavazadla.

„Zapomeň na to, co jsem řekla, že bych si tě vzala. Už jsem vdaná. Je to nesmysl. Nic mi nedlužíš. Je to mé sobectví, že se pokaždé ptám: A co já? Němci jsou obrovská divoká kočka na hrudi dítěte, kterému ukrádá vzduch, až se bejbátko zadusí. Vím, co tě sem přivedlo. Nebudu si to vyčítat. Kdyby neměl mě, snadno si najde novou lásku. Jde od ženy k ženě, jako poštovní vozkové vyměňují na každé stanici vyčerpané koně, aby dojeli k cíli. Nenašla jsem nic lepšího, než si zasloužím. Snad máme – přece jen – každý alespoň něco z toho, co si zasloužíme.“

A nakonec řekla: „Stárnu strachem.“

V očích měla to bezbarvé, snad bílé, stříbrné, tiché. Svůj mír, podobný beztíži, mlčení. Viděl jsem na ní, že umírá. Bezbranná, už dopředu vyřízená. Vzal jsem ji kolem ramen. Stulila se mi do náruče.

„Neboj se,“ opakoval jsem.

„Jsem bez sebe radostí.“

„Už mají pohromadě vagony.“

„Židovský expres. Myslím na matky, které si myslely, když porodily dítě, co je úžasného čeká. Jak se matky bojí osudu. Myslím na to, že každý má matku. I ti, co vypravují náš vlak.“

Znovu zavadila pohledem o zavazadla. Usmála se na mě bělostným úsměvem, z něhož se ztratila budoucnost. Bylo slyšet německé pokyny.

„Nechci myslet na lidi, kteří si to udělali sami,“ řekla.

Dole na ulici už rozvážely pohřební kočáry s lidským potahem chleba a náhražkovou kávu. Drkotaly a propadaly se po kočičí dlažbě. (Někde chyběly kamenné kostky.) Obrovská kola s černými loukotěmi vrzala a skřípala a znělo to směšně i protivně, než si uši přivykly. Byl to zvuk rána, jako jinde kokrhá kohout. Trojnásobnou porci pro ty, které zařadili do transportu na východ v noci, protože někdo chyběl anebo někoho vyměnili. Spousta lidí to sní naráz. (S Adlerem mezi ně budeme za chvíli patřit.) Kručelo mi v žaludku.

Zapřen do koňských potahů a popruhů na ramenou a kolem hrudi a boků táhl kočár tucet mužů kolem čtyřicítky, šťastných, že nejedou. Mezi nimi byl hlavní berlínský rabín Leo Baeck, oblečený do pomačkaných nedělních šatů, s kravatou a v elegantních vycházkových polobotkách. Odmítl být členem Rady starších a přihlásil se na odvoz odpadků. Nechali ho nakládat smetí, jako jsem ho jednu dobu odvážel já. Poznal jsem ho mezi tahači podle čepice a šedé vlněné šály.

„Odvolali Strassensperre. Abych radši šel.“

Souhlasně se na mě podívala.

„Už neprší,“ řekl jsem.

Napadlo mě, že by jí možná už nevadilo, ani kdybychom se tu potkali s V. F. Nebo by se mu vymluvila, že jsem ho přišel navštívit? Nebyl jsem si jistý, že to je, co bych chtěl. Oba už jsme byli oblečení.

„Jsem ráda, žes přišel.“

„Uvidíme se ve vlaku.“

„Nebo po válce,“ usmála se.

„Ještě je zamlženo. Bude pěkně.“

V tu chvíli se její tvářička z porcelánu podobala spánku, jakým může usnout člověk, když z něj odchází duše. Podobala se tmě, ve které lze zahlédnout, co bylo; radost, důvod k vzepětí.

Pak řekla: „Donutí tě žít a chovat se jako dobytek, pak tebou pohrdají. Jsme jen, co jsme. Ani světci, ani prasata. Nejsilnější jsou ti, co pomáhají nejslabším. Ti, co chápou i cizí bolest.“

Musela být v duchu daleko. Pro sebe si šeptala: „Zabíjejí nevinné a bezbranné. Kdo by chtěl žít – v takovém světě?“

Byla daleko. Zastřená lhostejností, která ji oddělila od blízkých i vzdálených. Před sebou viděla, co nikdo před ní nespatřil. Položil jsem jí ruku kolem ramen. Přál jsem si vdechnout jí odvahu. Podstoupit tu cestu se zdviženým čelem. Dotkla se spánku. Přál jsem si, aby na sebe byla pyšná, jako je krásná. Aby se její tváří a tělem napájela i její duše, aby měla chuť jít dál jako všichni, nebo skoro všichni. Aby se nepřiřadila k těm netečným, kteří za svou lhostejnost k vlastnímu osudu už zaplatili. Přál jsem jí jinou pokoru než tu, která připomíná červy, kořen padlého stromu. Aby nepohrdala, čím v tu chvíli byla. Kvůli tomu, co měla za sebou. Upadala do svého šera a svých stínů.

Poprvé v životě jsem někomu řekl: „Miláčku.“

Vzhlédla. Odpověděla mi stejně: „Miláčku.“

Vešlo se do toho všechno. Ty tři nebo čtyři tisíce let, co jsme měli v krvi. Těch posledních pár hodin, které jsme si dali na cestu. Než se z nás stane popel v polských bažinách, jako pro mrtvé bez hrobů, odstín oblaků, než se rozpustí v dešti nebo odplují nad moře, neznámou pevninu. Co přijde po nás.

„Miláčku,“ opakovala.

„Miláčku,“ odpověděl jsem. „Jsi krásná, musíš si z toho brát sílu.“

„Je toho proti mně moc.“

„Jsme na tom stejně.“

„Jsem ráda, že jsi tady,“ řekla.

Nebylo už co vysvětlovat. Všechno se obnažilo k dřeni. V jejích očích jsem viděl mlhu.

„Je to přede mnou jako otevřené okno.“

To poslední, co řekla, obsáhlo její osmnáctiletý život; vážnost, krásu a stesk; čím byla šťastná – na chvíli – a neodvolatelně smutná pro všechno, co přijde. Dívala se z vikýře na hory v dálce: „Mlha, mlha, mlha.“

Na okamžik zvrátila hlavu dozadu. Ukázala svůj dlouhý krk podobný labutímu hrdlu.

Vrátila hlavu nazpět. Bradou se dotkla důlku, kde začíná hruď. Ovanula ji teskná krása. Pobledla a její porcelánová pleť zprůsvitněla. Slyšela jinou píseň.

Stála už v plném světle, které sem dopadalo z vikýře. Světlo a vítr jí šly do zad, do vlasů. Otočila klíčem v zámku. Zvedla karty a dala mi do ruky červené srdcové eso. Přidala srdcovou královnu. Poděkoval jsem. Koupala se v jitřním světle; snad odvážná, nebo ustrašená, anebo lhostejná, první slunce se jí třpytilo ve vlasech, na tváři a na řasách; vypadala se svou mléčnou pletí v bílé cestovní košili s kapsami na prsou, jako by se měla za chvíli rozpustit.

Na severu už bylo jasno jako na východě. Na nebi zůstávaly šmouhy. Vítr je vál na západ.

Měla na pootevřených rtech úsměv a v očích, jako poprvé, dychtivost, kterou jsem si neuměl vyložit. A zároveň říkala pohledem svých modrých očí, že všechno je marnost.

Tak jsme se rozloučili.

Se slovem mlha, které opakovala jako zaříkání. Mlha, mlha, mlha.

Odcházel jsem podél zamknutého žlabu s dešťovou vodou zadním vchodem, kterým Lea z Leeuwardenu nechodila, protože to podle ní přinášelo smůlu. Dvorem jsem se oklikami mohl dostat probouranými zdmi mezi bloky až na L 218. Adler už na mě čekal. Vyhnul jsem se hlídaným ulicím. Ještě než jsem obešel žlab a latrínu, slyšel jsem u brány domu někoho otáčet velkým domovním klíčem, vrzání vrat, než zabouchla.

Starci na chodbě se ptali Vili Felda, co se bude dít. Jako by to mohl vědět nebo byl všemohoucí. Nezarazila je jeho únava; vypadal vyčerpaný, na konci svých sil. Byl na tom ale pořád líp než ona. Poznal jsem jeho hlas. Starci se podobali tonoucím. Stébly, kterých se chytali, byly modlitby, klení, výčitky a iluze. Dovolávali se Boha? Jejich Bůh byl stejně bezmocný a ubohý jako oni. Neříkal rabínský dědeček V. F., že pojem Izrael znamená přít se s Bohem?

Po včerejším a nočním dešti zůstalo jen mokro a bláto. Mlha se rozptýlila. Nebe zůstalo čisté, modré, slunce svítilo a povíval vlahý vítr. Hory v pozadí, štíhlé skály, stromy a louky. Hromady kamení. Ostrůvky topolů v řadě podél silnice. Kraj starší než ti, co tu žili, netečný a nezávislý na jejich touhách, krásný jinak než lidi. Volil jsem nejkratší cestu do L 218. Přede mnou vedly rovné ulice pevnosti-ghetta.

Byl den.

V

Cesta neuhne před tebou
ani ty neuhneš před cestou.

Z písně neznámého terezínského pěvce

Dodatečně jsem se dozvěděl, co dělal V. F. tu noc na Centrální evidenci. Do hlavní místnosti se nedostal. Úředníci Rady, kteří odpovídali komandatuře za transport, dávali pozor, aby krabice s registračními kartami zůstaly pod dohledem. Vedoucí už věděli, že na východě je výhled na život u těch, které nechají žít, devadesát dva dní a šance na přežití jedna k devětadvaceti. Dozvěděli se od očitých svědků, že je tam plyn, pece, v nejpříznivějším případě otrocká práce. Život v očekávání smrti, bez důstojnosti, bez naděje, těžší než smrt. Ponížení, bití a zima, nemoci a hlad – jediný způsob existence. Hned po příjezdu, v selekci na rampě, přežije jeden z deseti. Pro devět z deseti je na východě cyklon B. Zelené krystalky, shazované německým popravčím technikem skrytým otvorem ve střeše do kropiček sprch, ze kterých neteče voda, ale ve spojení se vzduchem stoupá otravný plyn. Zároveň se utěšovali, že východ je odtud daleko, ale fronta blízko, Němci ustupují a mají obrovské ztráty a válka snad – přece jen – jednou skončí. Nechali si to pro sebe, aby nešířili strach, malomyslnost a paniku. V každém případě by jim málokdo věřil. Byl to od začátku do konce nerovný zápas s Němci. Kromě toho, že to věděli, nemohli pro oběti nic udělat. Byli sami oběťmi, třebaže v tu chvíli ještě chráněnými. Byla otázka času, kdy přijdou na řadu s týmiž vyhlídkami. Nerovný byl i čas, který si někdo prodloužil, vždycky na úkor někoho jiného; přátelé, známí i neznámí, matky a synové a dcery; otcové a synové a dcery, bratři a sestry, muži a manželky, staří rodiče. Proto bylo všude tolik prodejných žen, proto se nikdo nechtěl k ničemu zavazovat. Matky za vyreklamování z transportu nabízely sebe, své dcery, manželé ženy. Mnoho peněz vyměnilo majitele. Žádné platidlo nebylo dost dobré a nikdo se už ničeho nezříkal. Málokdo se držel zábran, s nimiž přijel. Svět se podobal planetě, která se vymkla ze své oběžné dráhy. Nemělo smysl si stěžovat na ďábelskou organizaci Němců, kteří ji vymysleli a provozovali s přesností a dokonalostí švýcarského hodinového strojku. Ti uvnitř se řídili vlastním zájmem, pudem sebezáchovy. Už ani neztráceli drahocennou energii a čas, aby si stěžovali na Němce. Všichni brali situaci, jaká je. Bylo to buď, anebo. Jet, nebo nejet. Žít, či nežít. Přesto se snažili. Každý na vlastní pěst. Zachraň se, kdo můžeš. Po nás potopa. Království za odklad. Těch pár spravedlivých zavíralo oči.

V. F. ztratil noc. Do šesti do rána nesměl nikdo na ulici. Spal oblečený, jen se zutými střevíci (i tady nosil nejdražší boty s podrážkou ze surové gumy), na lavici pro čekatele na vyřízení úředních spisů, na chodbě ve třetím patře Magdeburských kasáren. Věděl už, že Leu z Leeuwardenu ani jeho nikdo nenahradí. Rabín M. se zamknul v prominentním bytě u své maďarské ženy, aby od něj do rána nemohl nikdo nic chtít. Měl příliš mnoho známých mezi muži i ženami. A komandant Rahm trval na tom, aby se kolo osudu točilo – alespoň v jeho nacistickém pojetí – rovnoměrně. (Aby nevynechalo z lidí v pevnosti nikoho z už zařazených.) Se spravedlností to jistě nemělo nic společného, spíš s nesmiřitelností SS. Kromě toho, že si potrpěl na přesná čísla a popoháněl k zodpovědnosti od prvního do posledního všechny SS a členy Rady starších. (Stejně jako ostatní – beze zbytku – lidé z Berlína střežili jeho.) Jeho židovský zástupce v pevnosti, rabín Murmelstein, o kterého se zajímal minulou neděli četnický strážmistr, nehodlal riskovat svou chatrnou bezpečnost za ještě křehčí bezpečnost někoho jiného. Srážka zájmů dvou snah o bezpečí znamenala nebezpečí. Co si o něm myslí četníci, na tom mu vůbec nesešlo. Nacistická nomenklatura změnila taktiku a oběti se dokázaly přizpůsobit. Na čem mu záleželo, byli lidi na komandatuře SS. Komandant SS Rahm, oberscharführer Heindl. Anton Burger. Němečtí písaři a písařky. Štábní sluhové a podkoní, německý listonoš. Na těch závisel jeho život. Na židovských vězních ani za mák. Četníci mu ho mohli jen zkomplikovat.

„To snad chceš, abych ti ve vagonu držel místo?“ chtěl vědět Adler.

„Jo; nejlíp v lůžkovém nebo jídelním voze.“

Byla ve mně rovnováha a klid duše, jaké jsem ještě nezažil. Pocit převahy, která nikoho neponižuje a neživí se na ničí úkor a nikoho nezmenšuje. To úžasné, čím se člověk cítí první pod hvězdami. Nic mě nemohlo rozházet. Ani transport na východ.

„Tak jedem,“ řekl jsem.

Adler se mě na nic neptal. Nechtělo se mu nastupovat do transportu sólo. Byl rád, že jsem přišel včas, i když bledý a nevyspalý, s kruhy pod očima. Bolelo mě tělo. Podlamovala se mi kolena. Ani jsem se neposadil. Zvedli jsme svých pět švestek v převázaných hnědých krabicích od margarínu a zavěsili si provázky s transportním číslem kolem krku. Měl jsem číslo 63.

„Jo,“ řekl pak Adler, jako by odpovídal, nebo mi něco vyvracel: „Nikdy ses nezdržoval maličkostmi.“

„Ne,“ přisvědčil jsem.

„Vzpomínám si, cos mi řekl naposled – ještě v Praze – o Flusserovi, že ještě není tak odrostlej, aby byl blbej. A že tyhle triky na něj neplatí.“

„To že jsem říkal?“

„A že se narodil chytrej jako každej a až časem zblbnul, protože se přizpůsobil.“

„Proč mi to připomínáš?“

„Abys mě bral jako Flussera. Taky nejsem tak odrostlej, abych byl úplně pitomej.“

„Zapomeň na to.“

„Jdeme, ať to nezmeškáme,“ řekl Adler. „Nezdržuj.“

A šli jsme, bez otočení za místem, kde jsme strávili dva roky, až na nádraží, které se zařízlo zkraje až do středu pevnosti jako nůž do břicha, na třídě L, dvojicí ukončených stříbrných kolejí. Byla tam pekárna a sklady uhlí. Odpadové roury.

„To chceš pořád ještě udělat radost všem?“ zeptal se mě Adler. „A za každou cenu?“

Vytýkal mi, že chci, aby mě měli všichni rádi, jako jsem to potom vyčítal Vili Feldovi. Na to jsem mu už neodpověděl. Ještě že se mě neptal, jestli chci pomoct s krabicí.

„Jak je ti?“ zeptal se nakonec.

„Dobře,“ odpověděl jsem. „A tobě?“

„Taky dobře. Jak jinak?“

„Netušil jsem, že tam zůstanu tak dlouho. Nemáš šajn, co mám za sebou. S kým.“

„Nevytahuj se,“ řekl Adler.

Jeli jsme v jednom vagonu s Vili Feldem. Nikomu se nechtělo mluvit. Co se kdy stalo, už bylo. Opouštěli jsme pevnost-ghetto. Projížděli jsme údolím na sever, podél Labe, hor, na jejich odvrácenou stranu, do Německa. Kopce a lesy, louky, vesnice, mosty, městečka. Svět, kterým nikdo nepohne. Září bylo jeden z hezčích měsíců, na konci pěknější než v deštivém prostředku. Zvenku to tak vypadalo. Svět, jehož se náš osud týkal vzdáleně nebo nepřímo, obrněn lhostejností, mlčením, starostmi o sebe. Požatá pole, strniska, hejna vran, vlaštovky, holubi. Po louce běžel zajíc. Halda brambor na venkovském nádraží. Jen jsme projeli. Voják u strážní budky se dvěma dánskými dogami na dlouhém řemeni. Statek, dvůr s korytem plným otrub a tuctem prasat s rypáky dolů. A zase lesy, hory a nekonečná kukuřičná pole. V jedné vísce duněl z věže kostela zvon. Bláto, zeleň a skály, trať na sever, potom na východ, do Polska. Tolik jsme věděli. Předivo myšlenek, do kterých vězňové halí své obavy, než opustí rodnou zemi nebo kraj internace, pach vlhkého vzduchu, myšlenky na odboj, na volnost. Vlak jel zvolna; vagony kodrcaly. Hluk kol a dunění kolejnic uspávalo. Pozornost všech se upínala k tomu, kam jedeme, co bude. Pokládali jsme si nejtajnější otázku: Je mi souzeno tam, kde je konečná stanice, přežít, jako jsem přežil v pevnosti nebo v jiném lágru předtím? Jsem hotov žít na něčí úkor, místo někoho, na účet jiného? Jsem ochoten zhltnout i vlastní srdce, aby mi neklesla v rozhodující chvíli kolena a nepodlomily se mi nohy? Rytmus kol vyťukával signály, kterým rozuměl každý po svém: přežít. Ozvěna odpovídala: možná. Kdoví? Ještě jsme nevěděli o povstání Sonderkommanda v Osvětimi-Březince v krematoriu číslo čtyři, k němuž dojde za pár dní, co projedeme branou s nápisem Arbeit macht Frei. Nevěděli jsme o povstání ve varšavském ghettu. Myslel jsem víc na Leu z Leeuwardenu než na to, co bude. Co na nás čeká. Na všechny. Všichni byli unavení. Kola vlaku narážela na spoje kolejnic, někdy se koleje prohnuly a vlak nebo vagon se zhoupl, jako bychom projížděli vzduchoprázdnem nebo nad propastí. Projeli jsme podél Labe, které teklo ke svému Severnímu moři, kolem skal. Vjížděli jsme ze světla do šera, z šera do soumraku, ze soumraku do noci. Mlčet a odpočívat znamenalo nabrat sílu k tomu, co přijde. Směr východ obsahoval zlověstná znamení. Nikdo nic nevěděl jistě. Vlak mířil jedním směrem i s oklikami a zastávkami.

Trať byla trychtýř, kterým se vyléval svět, čas, smysl všeho. Přítomnost za námi se ztrácela každou otáčkou kol.

Nevím, co jsem shrnul do svého vnitřního posudku na Vili Felda. S odstupem mi moje soudy a polosoudy připadaly jako nastavovaná kaše. Kamínek ve sněhu, nabírající na sebe pádem, až se začne podobat sněhové kouli, která strhne lavinu a pohřbí vše živé. Než na jaře roztaje a kamínek se vrátí ke své původní podobě, trochu vyšisovaný. Ctižádosti Vili Felda, puzení, jež se napájelo z vnitřních zdrojů, vůle žít, když jeho život visel na vlásku. Viděl se jako horolezec, který se vyšplhal na nejvyšší horu, protože na těch nižších by nepřežil; díval se před sebe, aby špatně nenašlápl, neklopýtl, protože za sebemenší chybný krok by zaplatil; nevěnoval pozornost těm, co se snažili o stejný vrchol – přežít. Nevěděl, jak sestoupit. Jímala ho závrať a hrůza. Provinil se? Ne proti zákonu. A přece. To „přece“ v něm bylo jako stín, který nikdo nevidí. Nebylo to poprvé. Pokaždé mu to prošlo. Možná, že v sobě uspával svědomí, jako mladý otec zpívá dítěti, aby je uspal, a sám přitom usne. Čelil silnějším okolnostem, než aby je přemohl. Prosazoval se s vášní a pokud možno s elegancí, která by mu připomínala, k čemu se chce vrátit. Nechtěl a neuměl být sám. Byla chvíle, kdy by ve svém nejlepším dvouřadovém obleku z módních závodů Bárta vypadal jako strašák na poli; visel by na něm jako hadry. Zeštíhlel v Terezíně víc, než chtěl. Vypadal mužně, ochoten zatnout zuby, utáhnout si opasek. Vzdát se většiny toho, co měl rád. Prosazoval se s vůlí, která – i sebetajnější – se vyrovnala s překážkami. Nemohl jsem mu upírat vytrvalost. Vysokou inteligenci. Bystrost, postřeh, schopnost se rozhodnout, a většinou správně. Neupíral jsem mu zatvrzelost, tvrdost. Kdyby nebyl tvrdý, už by nebyl. Nebyl sám, kdo se dokázal přizpůsobit. Kdybychom se s Ervínem Adlerem nepřizpůsobili, nebyli bychom tu. Jako lokomotiva táhne vagony, zapřahal k sobě a za sebe i před sebe ženy. Měl vlastnosti, které oceňují ženy a mladí lidé. Uměl naslouchat. Byla v něm úcta k těm druhým, navzdory všemu, co kdy udělal. Zároveň účelovost, která je dítětem doby. Patří k tomu instinkty, pudy, všechno, z jakých látek je uhněten člověk. Co si objevil a k čemu je slepý. Bral si neviditelnou sílu žen, i když s nimi nebyl. Nahrazoval si tím, co postrádal u matky, která v něm viděla náhradu za staršího syna. Možná. Zahrnuje to děvčata mého pokolení, Utinku Winternitzovou, kterou svedl, když byla o polovinu mladší než on. To jsem mu neodpustil. Neřekl jsem Lee z Leeuwardenu, že nejsem závistivý, žárlivý, ale mstivý. Nezapomněl jsem mu to. Snad byl na začátku zpupnější. To z něj vyvětralo. Měl odvahu, která vypadala jako drzost. Nebyl nafoukaný, jinak by nevyhledával nebo netrpěl společnost patnáctiletých a šestnáctiletých, ke které jsem patřil. To ostatní už nebudeme vědět, jako o nás neví všechno ani vlastní matka nebo otec, ti nejbližší, někdy my sami.

Adler věděl, co mezi sebou s Vili Feldem máme, obě strany mince, Ruth Winternitzovou a Leu z Leeuwardenu. Připadalo mu to malicherné. Nezdálo se mu přiměřené odvážet si to na nové místo. („Vypadáte jako příbuzní, počínáte si a chováte se jako příbuzní, nakonec budete příbuzní,“ ocejchoval to potom.) Adler měl za to, že mě zná jako své boty. Předpokládal, že abych fungoval, musím si najít nepřítele, ber kde ber, bez ohledu na okolnosti, abych si nemyslel, že jsem padavka. Jsem schopen najít si něco nepřátelského i na svém nejlepším kamarádovi. Nebo na sobě.

Posmíval se mi za to i po válce, ale to bylo zatím daleko. Nechtěl bych se náhodou stát soudcem? Nebyli všichni ve svém vědomém stavu soudci, odvažující a posuzující ty druhé na tajných miskách vah, co nám udělali nebo neudělali, a zároveň sebe?

Ve vagonu jsem cítil přítomnost Vili Felda. Voněl kolínskou z posledních zásob. (Nejlepší ovce, nejzručnější kožešník.) Za den a noc budeme všichni páchnout potem, za další dvě noci močí. Němcům stačilo nedat nám do vagonu vodu na pití, nemluvě o mytí. Podestlat nám slámou. Nevadilo jim, že budeme špinaví. Páchli jsme, jako páchnou lidé, když z nich kdokoliv udělá zvířata, včetně toho, jestliže je ze sebe udělají sami. Kdyby na železničních zastávkách nevěděli, že se vezou v dobytčácích lidé, měli by – podle pachu – za to, že odvážejí vepře.

„Mě stačí obvinit, abych se cítil vinen,“ řekl jsem.

„Kdo ne?“ odpověděl mi otázkou Vili Feld.

„Jo, celá stovka lidí tady ve vagonu jsou obžalovaní, žalobci i soudci,“ přidal se Adler.

Sláma zvlhla výkaly. Lidi neměli kam jít.

„Jste o dva tisíce let pozadu,“ řekl mu V. F. „Možná o čtyři a půl.“

Všiml jsem si, že ve vlaku V. F. Adlerovi vykal. Rozumování v dobytčím vagonu byl přepych. Zároveň to poslední, čeho jsme měli víc, než jsme potřebovali.

Někdo řekl, že holky v transportu budou mít ještě štěstí, když z některé z nich udělají na východě polní kurvu, buď pro totálně nasazené dělníky nebo pro technické a pomocné síly.

„Svět se moc nezměnil,“ usoudil V. F. ráno, když kolínská vyčpěla.

Podle telegrafních tyčí nebylo možné usoudit, kam jedeme. Měl v očích třpytku; čím pohrdal světem, do něhož se narodil. Výraz jezdce, do jehož koně uhodil blesk, a vyšel z toho se zdravou kůží, už otřesen, bez koně.

Za vlakem podél vagonů dozadu už neubíhala povědomá krajina; stala se z ní cizí země. Vím, co si v duchu sliboval, kdyby to náhodou přežil. Byli jsme si podobní.

Proti nám projížděly vojenské vlaky s dovolenci. Naše souprava jim dávala přednost.

„Trans – sport,“ uvtípl se V. F.

Vlaky, co nás předjely, nezastavovaly. Mělo to důvod: aby dovolenci z fronty kromě mezi sebou a svými rodinami nemohli s nikým mluvit. Lokomotivy vojenských vlaků měly obrovské dvojité tendry plné uhlí, aby nemusely stavět.

Muži a ženy jeli zvlášť. Dva tisíce pět set mužů, dva tisíce pět set žen. Padesát krytých dobytčích vagonů, dvě lokomotivy, vpředu a za vlakem. Ženy, které se za svého pobytu v pevnosti něčím provinily, od drobných přestupků po krádeže nebo výtržnosti, rvačkami nebo hádkami se staršími ubikací, mezi sebou, vyznavačky bible a spol. jely v prvních třech vagonech s iniciálou R. U. a křížkem bílou křídou. Rückkehr unerwünscht (Návrat nežádoucí). Křížek už nepotřeboval překlad.

Nacpali nás stovku do nákladního vozu pro čtyřicet mužů nebo osm koní. Dostali jsme místo nahoře na zavazadlech, pod střechou dobytčáku. Šlo sem trochu světla a vzduchu a jednu noc, když pršelo, vlétlo dovnitř zadrátovaným okénkem pár kapek deště. Uprostřed a dole na dně vozu v tlačenici lidi málem zešíleli. Neměli světlo ani vzduch. Ty u stěn nad koly to pořádně vydrncalo. Překáželi si navzájem. První den a noc to snášeli. Druhý den a noc se nenáviděli. Zmlátili muže, který se odvážil říct, že Adolf Hitler měl neznámého dědečka, o kterém jeho babička z otcovy strany, Maria Anna Schickelgruberová, nikdy nic neřekla a o němž jsou dohady, jestli to byl Johann Nepomuk Heidler nebo jeho bratr Johann Georg Heidler anebo židovský obchodník z Grazu jménem Frankenberger anebo Frankreither.

Přáli jsme si navzájem smrt. Aby nás bylo ve vagonu méně. Jeli jsme tři dny a čtyři noci. Neměli jsme kam chodit na záchod. Pro lidi pod námi to bylo nepříjemnější. Jídlo na cestu jsem snědl první den. Myslel jsem na maratonské běžce, o kterých Adler tvrdil, že to při běhu, aby neztratili čas, pouštějí do kalhot. Byla to směšná obdoba maratonského běhu, jehož účastník doběhne do cíle a zahyne. Vlak stavěl často, ale nikde nám nedali do vozu vodu. Naposled jsme prostáli skoro noc v Krakově. Kolem přijížděly a odjížděly po vedlejších kolejích vlaky, lokomotivy braly vodu, lidé nastupovali, přestupovali a vystupovali, skřípala kola, hvízdaly píšťaly. Místní hlasatelka ohlašovala odjezdy vlaků do Berlína, Varšavy a Sofie. K Severnímu moři a do Danzigu. Znělo to jako píseň. Teplý, sytý a bohatý hlas. Neslo se to nádražím jako sen, plné smyslu, krásné jako pomíjivost hvězd a zároveň tvrdé jako země, střídání ročních období. Nezapomenu na ten hlas, tu noc a tu cestu. Hlasatelka ohlašovala stanice do Hamburku-Altony, do Drážďan, Lipska nebo Oberhausenu a Brém, do Frankfurtu a Wuppertalu. Napájelo se to tajemstvím mladého ženského hlasu. Barvou. Tím, co bylo na dívčím hlase krásné. Světa, do něhož se narodili jiní, správně, ze správných matek, správným otcům. Neslo to jinou spontánnost, jinou volnost, jiné napětí nebo očekávání.

Přední tři vagony, kde jely ženy včetně Ley z Leeuwardenu, se už ani v cílové stanici Auschwitz-Birkenau neprobíraly. Ženy šly na dlouhé rampě uličkou mezi Waffen SS se psy na řemenech od první do poslední – těhotné, nemocné a provinilé nebo nevinné – rovnou do komína. Doktoři a stráže SS jim jen ukázali pohybem palce, na kterou stranu. Většina z nich nevěděla, kam jdou; nebo to mohly pouze tušit. Některé zakopávaly o koleje. Za dvacet minut je otrávil a udusil cyklon B a spolkly pece.

Mrtvé nikdo nepohřbíval. Do večera ze všech zůstal popel.

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová
Nadační fond Arnošta Lustiga,
www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig
Lea z Leeuwardenu

Židovská trilogie I.

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce AnnGaysorn/Shutterstock.com

Korektura Regina Králová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4926-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4927-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4928-6 (prc)