Krvavý anděl

Lubomír Macháček

Znění tohoto textu vychází z díla Krvavý anděl tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Impreso Plus ve Žďáru nad Sázavou v roce 1996.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Lubomír Macháček: Krvavý anděl), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 3. 2026.

Prolog – epilog

Kmoníček s Filipem se ohlásili předem.

– Nějak se mně to nechce líbit, ten kluk se přiznal ke všemu! – hučel do telefonu starší inspektor. – Je vůbec v jeho silách to udělat?

Bylo úterý, pár dnů před Štědrým dnem. Každé úterý sestři Eliška něco kuchtila a nebylo tomu jinak ani dnes. Samo sebou se počítalo, že pozve Kmoníčka na omeletu se žampióny, kterou ohlásila na menu.

Martenovi se to příliš nelíbilo. Obejda Kmoníček sem začne chodit jako do hotelu a pak, Prokopa bolelo stále ještě rameno od vývrtky na špunty, kterou se mu pokusila zarazit Kornela do zad, když ho provázela po domě. Nebo to byla nešťastná Kristýna? Prokop Marten si tím nebyl jist, a i kdyby věděl, bolesti by ho stejně nepřešly.

Pět minut po dvanácté k němu eskortovali Filipa. Nechal si od Kmoníčka povykládat, jak se to povedlo, že mladý muž promluvil, když doposavad tak zavile mlčel.

– Slíbil jsem mu, že ho pustím k mamušce, samozřejmě pod dozorem, a to bys neřekl, co to s ním udělalo. Musí ji děsně milovat.

– Nebo nenávidět. Netrap ho. Kornela má poškozenou páteř, může do večera zemřít…

– Masový vrah, a ty se do něho málem zamiluješ, – čertil se na oko inspektor a žmoulaje prsty svůj roztřepaný knír, dovykládal, co měl na srdci. Pak nechal do místnosti předvést Filipa, zatímco sám zmizel kdesi v kuchyňce, omámen vůní omelety a Eliščinou sukní.

Prokop posadil Filipa naproti sobě ke stolu a popelník odsunul z jeho dosahu. Byl to divný pocit, vzpomněl si přitom na staré časy, na kriminálku, kde kdysi pracoval. Výrostek se kupodivu tvářil dobrácky a přívětivě, spíš než Prokop ho zajímala ordinace a obrazy, rozvěšené na stěnách.

– Lodě, – natáhl svůj baculatý ukazovák vstříc bárkám v Bretani, spokojený, že objevil něco nového. Dokonce se šel na obrázek podívat zblízka. Málem na něm udělal čmouhu nosem, vymetl i protější stěnu, na níž visely dvě stříbrné vánoční koule s jedlovou větvičkou, a teprve potom přiťapkal zpátky k židli.

– Já jsem Prokop, – oslovil ho Marten, nakláněje se přes stůl, aby mu podal ruku.

– Jóóó? – Filip se rozzářil a poplácal parťáka po rameni tak opravdově, až Prokop zkřivil bolestí obličej. – Není tady Korni?

– Kornela tady není, hochu, ale můžem si spolu o ní povídat… Jestli chceš. Taky by mě moc zajímalo, jak to bylo mezi váma.

Filipovi trochu povadly koutky úst, malíček na pravačce se zkroutil jako anténka ve vichru, levačkou si prohrábl ježka. Měl velkou, dobrácky zformovanou hlavu. Prokop čekal, co z výrostka vyleze, nakonec ale řekl:

– Kolik ti je vlastně let?

– Hlavičkovi je dvacet let… Ale na vojnu ho nevzali, – potáhl a pusou hodil nakřivo. Poté se zamyslel a zvedl loudavě oči. Prokop viděl, že si sumíruje větu, kterou hodlá vyslovit. Ta věta byla o tom, jestli je Korni doma a jestli se na ni půjdou podívat.

– Jasně že půjdem… do domu. Jenom chvilku vydrž. Kdo ti říkal, že seš Hlavička?

– Máma.

– Filipe, pokud se nejmenuješ Hepp, mohl by ses jmenovat leda Hayne. Hlavička ti jen tak říkala Korni.

– Jóóó? – pohladil si ježka. – Hayne byla teta… – Oči mu zajiskřily zlobou. – Rozumíš? – zapištěl. – A já už du, nemám čas. Poslouchej, znáš zpěvačku Whitney Houston. Ta je, co, kráska. My ji s Korni posloucháme. Znáš to, tu hudbu z filmu Osobní strážce… – zanotoval melodii. – To je ale zátěž na nervy!

– Osobní strážce, ano, to znám, – přitakal Prokop a znovu ho dovedl k židli. – Poslouchej, Filipe, víš ty vůbec, co se stalo? – Přiznal jsi, žes oddělal pět lidí…

Chvíli si hleděli navzájem do očí, výrostek se usmíval. Marten měl dojem, že ty dvě vánoční koule, pověšené na stěně, se mu odrážejí v rohovkách. Měl na něho docela vztek.

– Budeš mě taky zkoušet? Už mě zkoušeli.

– Nebudu. Chtěl jsem se tě ale zeptat: jestlipak víš, co je smrt?

– Hádanka, jo? Smrt je, – zahalekal, – smrt je, když… – natáhl paži a na umakartovém stole začal prstem kreslit křížky. Marten chvíli mlčel, potom ho napadlo, že by mohl Filipovi ukázat plánek Kornelina domu a hlavně té děsivě krásné zahrady, kterou tolik milovala. Sáhl mlčky do šuplíku pro papír, sedl si vedle Filipa a vysvětloval:

– Tady má Kornela besídku s popínavými růžemi, tady záhony mečíků a doubků, tady altán a jezírko, zde skalničky, tamhle mezi tújemi odpočívá tetička Hayne a semhle do kůlny si dáváš svůj zahradnický vozík. Je to tak, nebo se mýlím?

– Jo, tady leží teti a tady žije vozejk, hrábě, lopata a koště… Bydlí tam spolu, – zazubil se. – Ale Hayne u nás tuhle byla.

– A kde bydlí rýč? – nechal raději tetičku tetičkou.

– Seš blbej a hovno! – řekl Filip a brada se mu vysunula, jako by směr Prokopových úvah prokoukl.

– To říká Korni, hovno? Určitě ne. Kdyby tě jen slyšela! Jednou jsem s ní mluvil a ona mi svěřila tajemství. Víš, co je to tajemství? – Filip kývl hlavou a vykulil na Martena oči. – Že na té zahradě ještě někdo bydlí.

– Houston?

– Houston ne, ta bydlí v rádiu. Ona spíš myslela na strýce. Za Kornelou přece chodilo hodně strýců, někteří z nich měli na krku anděla, takového… – Marten vyndal z kapsy přívěsek a podržel ho mladíkovi před nosem. – Neříkej, žes ho neviděl.

– Tenhle je můj, – sáhl po něm prudce, až narazil do stolu. Marten stačil jen taktak ucuknout. Stříbrný andílek na řetízku se na ně zálibně usmíval.

– Dokázal bys mně povědět, kde ti strýci na té zahradě bydlí? Možná že každý z nich má na krku takového andílka, mohli bychom se po nich podívat a pak by jeden z nich byl určitě tvůj.

Filip chvíli čučel na papír, dokonce ho i převrátil vzhůru nohama, poté ho vrátil do výchozí polohy a nakreslil na něj tři křížky.

– Bydlí v hrobečku? – zeptal se ještě Prokop.

Za slabou hodinku přešlapovali na zahradě domu Kornely Hepp. Teploměr na verandě se vyšplhal na minus osmnáct, Cyril Kmoníček s Filipem měli na hlavách kulichy, ale Marten jen černý francouzský baret, ne nepodobný takovému, jaký nosil celník Rousseau, a tak mu mrzly uši. Občas si je zamnul, chrastily mu jako cingrlátka.

Bloumali od místa k místu, které vyznačil Filip na nákresu, a chtěli na něm, aby jim znovu ukázal, kde bydlí v zemi strýci. Filip se ale rozhodl stavět sněhuláka, najednou, a k nákresu se nehlásil, jen jeho malá očka rejdila chaoticky po zahradě. Dokonce se nezeptal ani na Kornelu, kvůli níž sem vlastně přijel.

Nechali ho uplácat kouli, sníh však byl přemrzlý a šlo to ztuha. Nakonec mu pomohli, Kmoníček sehnal někde mrkev a strážní z eskorty přinesli rendlík na sněhulákovu hlavu, teprve potom byla s Filipem řeč. Zavedl je na různá tři místa, dvě u jabloní a jedno u pokroucené borovice. Kmoníček s sebou navztekaně vláčel rýč a sondoval půdu pod sněhem.

– Nemáme šanci. Leda tak rozdělat na sněhu oheň, ale to by odnesly zase stromy, a jestli ti strýci náhodou šli na návštěvu… – zašklebil se na Martena. Ten se od něho odvrátil a pomalu kráčel nazpět. Při pohledu na zem ho napadlo, kolik cest a cestiček vytvořily za tu chvíli jejich stopy. Kterépak jsou vlastně moje?

– Je jim zima, co? – halekal do toho mumraje Filip s bezděčnou dávkou zadostiučinění, že on a příroda nad policií vyzráli.

– Jdem domů, nechte to na jaro, – obrátil se Prokop v půli cesty, aniž by se zastavil. Byla mu opravdu příšerná zima. Ještě zaslechl Filipa, jak hecuje poldy, bydlí tam, opravdu tam bydlí, ale ani to ho nepřesvědčilo, aby setrval. Prošel brankou na ulici, pozdravil se s hlídkou, která čekala na Kmoníčka, a už se neohlédl.

V hlavě se mu honily myšlenky, některým rozuměl, jiným ne, a i když si v závěrech nebyl stále ještě jistý, rozhodl se, že tenhle příběh započatý před třemi roky dopíše. Slíbil to otci a slíbil to i sobě. Koneckonců slíbil to i Matoušovi…

Kapitola první

Ulice byly prázdné a pusté, dávno zalezli i psíčkaři, sem tam pročísl noc výkřik zbloudilého zvířete. Muž kráčel pomalu a soustředěně, dokonce si pohvizdoval. Do čela měl zabořený klobouk a rozevřený plášť mu občas nadzvedával vítr. Než se zastavil u branky do zahrady, ve které se z šerosvitu nořil dům postavený v anglickém stylu, obezřetně se rozhlédl. Potom vyndal z kapsy svítilnu. Nazlátlý proužek světla olízl štítek s vizitkou.

– Kdo je? – zachrastilo v mluvítku.

– Kočička?

– Pojďte dál. – Branka zabzučela a on vešel.

Žena ho přivítala v šatech poněkud staromódního střihu se vzorem květů vlčího máku, které se nosily někdy před patnácti lety, ale padly jí a v tom šeru v nich vypadala docela vábivě.

– Přišel jsem na inzerát, – usmál se a ona mu nabídla ruku. Plaval v jemné éterické vůni, kterou dovedou šířit jenom ženy.

Poté si odložil, omlouvaje se, že to dřív nestihl. Však kdyby netrvala na dnešním dni a on se nebál, že mu ten obraz někdo vyfoukne, navštívil by ji až zítra.

Došli do obývací haly. Secesní hodiny na stěně, empírová pohovka a stůl, na něm ležela vedle mísy na ovoce velká, ručně kovaná vývrtka na zátky, po stěnách spousta obrazů.

Žena si sundala brýle, rozsvítila a prudce se k němu otočila. Teprve teď si jí pořádně všiml, zalovil v paměti.

– Vy? Myslel jsem, psaly o tom i noviny…

– O čem? – Těšila se jeho rozpaky a očividně je vychutnávala. Mužova tvář zsinala, rukama se začal probírat v kapsách. Nabídla mu židli.

– Mohu si zakouřit?

– Prosím.

– Tenkrát… o té sebevraždě. A vy zatím žijete. Bylo mi to líto, věřte mi. Eh, proč vám vlastně vykám, můžu… – zakoktával se. Rukou si mimoděk sáhl na andílka na krku.

– Můžeš, – usmála se všeznajícně. – Můžeš všechno, ostatně vždycky jsi všechno mohl, Jaromíre Holzi.

– A já přišel, trouba, na inzerát.

– Kočička vás čeká, – usmála se tajuplně. – Moc ti na tom plátně záleží?

– Záleží mi na tobě. A ten obraz… je vzpomínkou na mládí, na to, jak jsme začínali.

– Ale co když už není, co když ho někdo dávno zničil? Byly to stejně jenom sny.

– Sny? – zaváhal. – Ty si je určitě pamatuješ…

– Na takové věci se nedá zapomenout, – pravila posměšně.

– Spojoval jsem si tu sebevraždu…

– S mými úspěchy?

– Nepochybuju o nich, – odvětil úsečně, protože pocítil, že ho provokuje, a jasně dal najevo, že se nechce o minulosti už víc bavit. Začal se raději rozhlížet po místnosti. – Tak tady bydlíš… no, nežiješ si špatně. A maluješ, maluješ?

– Já teď spíš sochám. Nechceš mi stát modelem? Určitě nechceš! – vábila ho nejen očima. Lehce frivolní tón ho nijak neuklidnil, spíš naopak. Toužil se jí dotknout, ale šestý smysl mu napovídal, aby se měl na pozoru.

– Cos vlastně dělala celou tu dobu? – vzal ji kolem ramen.

– Myslela jsem na vás.

– Bolelo to? – opět znejistěl.

– Bolí nenávist?

Umlčel ji gestem, proč si zbytečně rozdírat rány, jsi krásnější než tenkrát, říkaly jeho oči, jsi zralá žena. Víš, co chceš! Pamatuješ, jak jsi před námi zvedla sukni a řekla, kluci, jsem kočička, nebo nejsem? Tak mě namalujete! Ten nejlepší obraz si vyberu. Šlo samozřejmě o legraci. Nebo ne? Tváří mu projel tik. Vzpamatovával se jen pomalu.

– Tvá gesta říkala, pojďte dál a neťukejte, každý tvůj pohled provokoval. Voněla jsi terpentýnem, barvami, loučila ses se svým dětstvím. Moc mě mrzí, jestli to bolelo.

– Tělo se zahojilo, ale duše…

Pokusil se ji políbit na tvář. Mírně ho odstrčila. Alespoň ji pohladil, očima odprošoval.

– Nepůjdem se radši podívat na ty obrazy? Jestli vůbec poznáš, který byl tvůj.

– Jak si přeješ, – odpověděl a šel za ní. Úzká chodbička je zavedla do ateliéru. Žena rozsvítila a spustila žaluzie. U boční prosklené stěny stály čtyři malířské stojany. Na každém z nich byla kočička, pokaždé trochu jiná. Naproti stojanům vyrůstalo sousoší. Šlo o sádrové skulptury lidí, skupinu užaslých čumilů, pomalovaných živými barvami, dočista nahých, s výbojně ztopořenými údy. Jen jedna z těch soch měla tvář a pro zasvěceného se dala rozpoznat. Na krku jí visel přívěsek s andělem.

– To je přece Vilém Stvol, – vydechl polekaně muž a udělal krok stranou. – Co to má znamenat?

– Coby? – odpověděla lakonicky. Uslyšel za zády kroky. Než se stačil otočit, ucítil pod lopatkou bolest. Dlouhý hrot vývrtky mu zajel do těla. Dav čumilů se ve výkřiku rozvlnil.

– Já nejsem Kristýna, – zavrtěla hlavou, a zatímco Jaromír Holz jí ležel u nohou a svět mu tonul v mlze, roztáhla náruč, aby k sobě přivinula svého chlapečka. – Běž si hrát, hochu, běž, a pusť si pohádku, – zašeptala a vyvedla výrostka z místnosti.

Poslechl.

Žena si pečlivě umyla ruce, měla je tak čisté, průsvitné. Prsty se jí nechvěly, místo rozrušení přicházela spíš úleva. Holzova smrt byla výsledkem její dlouhodobé rozvahy. Převlékla se do montérek, z regálu sundala plastikovou díži, nalila do ní vodu a začala rozmíchávat sádru. Rozhodla se odlít negativ mužovy posmrtné masky.

Pracovala soustředěně a zaujatě, aniž by přitom pociťovala známky sebemenší únavy. Dokonce si k tomu pustila rádio, noc pro ni zdaleka ještě nekončila.

V Jiřinkových sadech zatím zářily lampy, které noční můry už pomalu opouštěly. Kornela se ale naopak na jejich bledé světlo těšila a onu noc byla mimořádně pracovitá, vlastně stihla všechno, co si předsevzala, dokonce i zajet autem do parku. Nechala ho odstavené na cestě pod stromy.

– Vyndej vozík, Filipe, – pobídla výrostka, který s ní přijel, a sama začala překládat sádrové odlitky do krabice.

Od Labe táhla zima, bílý límeček mlhy se chystal s ránem rozvinout. Snažila se pohybovat ve stínu. Všechno měla dopodrobna promyšlené. Hráběmi upravila místo na záhonu, kam chtěla aranžovat odlitky. Půdu částečně ušlapala a zarovnala. Pracovala téměř poslepu, ale oči si na šero zvykly a tma už pomalu před přicházejícím dnem ustupovala.

Žena zabořila do záhonu Holzovy ruce tak, že vyrůstaly z půdy. Na otevřené dlaně položila nebožtíkovo srdce a o kus dál pak nechala kráčet nohy poutníka, procházejícího labyrintem světa. Nazvala si ten výtvor pro sebe Setkání, ale potom ho opravila na Zastavení, protože se s Jaromírem vlastně nikdy opravdu nesetkala. Nikdy u nich nedošlo k prolnutí duší, pocitů či vědomí, ale prostě se v pouti po matičce zemi jenom potkali, jako se potkají nůž s chlebem nebo myš s pastičkou.

– Jak se ti to líbí? – naklonila se k výrostkovi, který si utíral ruce do montérek. Se zájmem čekala, co odpoví.

– Filipovi se to moc líbí, – odvětil užasle a vyndal z kapsy kocouří pacičku. Hodila ji poutníkovi pod nohy a začala mu ukazovat, kam všude má hráběmi sáhnout, aby zahladil stopy.

Už byli téměř hotovi, když na schodech do parku zahlédla postavu se psem. O svědky příliš nestála. Jak asi budou lidé reagovat, napadlo ji. Vykřiknou v úžasu tak jako Filip?

Postava se psem naštěstí odbočila stranou. Auto se kradmo proplížilo ze sadů na vozovku. Na Labi hučel jez a ptáci v korunách stromů upíjeli blížící se ráno.

Svatováclavské dny přicházely do města ostré a zářivé.

Kornela občas postávala za okny a dívala se skrz záclonu ven na ulici, aniž by se ji odvážila shrnout a okno otevřít dokořán, snad aby nezavdala příčinu k zvědavým pohledům do nitra domu. Ostatně včera, v předvečer výročí Kristýniny smrti, dokázala dlouhé minuty hledět jen tak na ulici a čekat, až slunce zapadne. Potom si pustila Vivaldiho, nanesla na obličej pleťovou masku a nechala se unášet melodií. Kupodivu se jí tentokráte nezdály žádné odporné sny, i Zvíře se jí vyhýbalo. Odpočinek vnímala jako zaslouženou odměnu.

Do středečního rána se probudila docela svěží. Středy neměla příliš ráda, lámal se totiž týden a hrozila vidina víkendu, těch strnule zapáchajících vod, které přinášela neděle. Udělala svému miláčkovi svačinu, vypravila ho do práce a pak se věnovala už jen sobě.

Ještě než se nasnídala, skočila pod sprchu a nezvykle velkou osuškou se vydrhla dorůžova. Potom si navlékla spodní prádlo, černé podvazky s právě tak černými punčochami a černý sváteční kostým. Teď se už mohla na sebe podívat do zrcadla. Vcelku to šlo, byla štíhlá, nikoli však hubená. Pokusila se o několik šantánových pohybů. Nechutné, zhodnotila svou činnost. Ještě trochu si srovnala fazónu paruky a zabloudila očima k fotografii Kristýny ve smutečním rámečku.

Ženy si byly velmi podobné, a když si Kornela vzala paruku a nalíčila se podle fotografie, vypadaly jako sestry. Při bližším pohledu byla přece jen Kornelina tvář opotřebovanější, s výraznými vráskami, které každý další den prohluboval. Věděla to, ale nijak se tím netrápila. Však také od smrti Kristýny uplynuly už tři roky.

Na stanici městské dopravy čekala jen chvíli. Trolejbus byl ovšem už po ránu plný a sotva si procvakla lístek, zjistila, že mezi lidmi cestuje několik mentálně postižených dětí. Trochu mezi sebou dováděly, ale jejich zábava nepřesahovala meze slušnosti, ba ani pohled na ně nebyl Kornele nepříjemný. Stála, držela se vodící tyče a po očku je sledovala. Jedna z dívek se jí zeptala, jestli si nechce sednout.

– Nechci, seš hodná, – zavrtěla odmítavě hlavou.

– Jen si sedni, seš ženská, ne? – řeklo děvče. – Taky budu ženská, že jo?

– To víš, že budeš, – přitakala Kornela a pohladila ji po hlavě.

– A kam jedeš?

– Na hřbitov.

– Na hřbitov. Ty seš mrtvá, nebo živá? – zkoušela ji.

– Eh, to kdybych věděla.

– Jela bych tam s tebou, kdybys chtěla. – Skrz řídké zuby ukápl dívence rozpačitý úsměv. Pomalu se zvedla a zastavila pár centimetrů od ní. – Já tě mám ráda, – řekla a napřáhla ke Kornele ruce.

– Já tebe taky. – Kornele vyhrkly málem slzy, chtěla dívku o svém přátelství ještě nějakým způsobem ujistit, ale vtom trolejbus přibrzdil a těla děvčete a Kornely do sebe drcla. Vypadalo to, jako když si hrají kůzlátka.

– Neobtěžuj, Moniko, – přichvátala vychovatelka a zkoumavě na ženu pohlédla. – Vy si opravdu nechcete sednout, když vám to nabízí?

– Tak dobře, – souhlasila Kornela, pohladila děvče po vlasech a usadila se. Na příští stanici stejně vystupovala, zbytek cesty dojde pěšky.

K postiženým dětem měla Kornela vřelý vztah, ostatně Filip na tom byl obdobně. Přijímala bez zábran jejich neskrývanou bodrost a srdečnost, se kterou si ostatní lidé často nevěděli rady, chápala, že svět se dá vnímat i jinak než jenom rozumem.

Na přechodu přes ulici se rozhlédla a zamířila kolem kasáren ke hřbitovu. U brány držel stráž voják s červenou šňůrou na prsou a smyslně si ji prohlížel.

Březovou alejí se zatím protáhl vítr, slunce cupovaly větve stromů. Nejradši by Kristýně koupila kameninovou vázu nebo sošku, ale tu by hned někdo ukradl. Marně si lámala hlavu, čím by ji potěšila. Snad svou přítomností. Až si přenese urnu na zahradu k domu, bude pak s Kristýnou stále. U hřbitova byl obchod s květinami, nadechla se a požádala o dvanáct šarlatových růží.

– Spíš zavité, nebo rozvité, mladá paní?

– Ona byla poupě, – zašeptala.

Vůně z pugétu růží byla tak intenzivní, že Kornela neodolala a zabořila do květin tvář. Vzápětí vykřikla, do tváře ji bodl trn. Vůni růží měla Kristýna nejradši, pomyslela si a spokojeně přelétla očima pustinu hřbitova.

Poté položila květiny na náhrobek, vyndala z tašky vázu a vrátila se na cestu k pumpě, aby do ní natočila vodu. Ze soustředění ji vyrušilo zaskřípání pumpy, nějaký stařec usilovně lomcoval jejím ramenem, ale narezlý chobot pumpy neuronil ani krůpěj.

– Spadl vám sloupec vody, pane, – přichvátala k němu a zjednala nápravu. Potom mu konev ještě odnesla ke hrobu.

Dojatý stařík spustil, že tady leží ta jeho, ona si sem tam cvakla a teď je porád na suchu, holka moje. Netrvalo dlouho a muž se rozpovídal o životě a o Madlence, která mu sice párkrát odešla s jiným, ale kterou přesto miloval.

– V paměti nám zůstanou jen ty lepší věci, vždyť to znáte, – dodal a smířlivě na Kornelu zamrkal.

– Bude zas dobře… jednou, – cítila s ním.

– Bůh to vidí, děvenko, – špitl, když se loučili.

– Myslíte? – hlesla a rychlými kroky se vzdalovala. Nesla si urnu v tašce. Ukradla ji.

Kapitola druhá

– Důležité je, o čem to bude, snad ne o hřbitově? – řekl otec kysele. Tvář měl pohublou, propadlou, lícní kosti vystupovaly ze zajetí vrásek, jako by se chtěly dostat blíž slunci. Jen oči se občas živě pohnuly. Poslední týdny jen seděl, tu a tam si zapnul televizi nebo vyšel na dvorek a koukal na stromy. Stále na jedno a totéž místo.

– Co tam vidíš?

– Hvězdu, – odpovídal, aniž by to chtěl nějak rozvádět.

Prokop mu nabídl zábavu. Konkrétně mu navrhl, aby si přečetl jeho rukopis. Původně deníkový záznam se rozrostl v cosi, čemu se dalo říkat kriminální novela. Prokopovi to psaní před lety, to šťourání v sobě samém i v ostatních, hodně pomohlo. Byl tenkrát na dně a nemohl dokončit rozdělanou práci, na které mu tolik záleželo. A ještě k tomu se rozváděl.

V románu měli vystupovat lidé, kteří se milovali tak horoucně, až z přemíry lásky vraždili. Přitom zůstávali lidmi. Jde to?

Doba byla taková… neurovnaná. Láska ano, ta tu snad ještě existovala, ale spíš se o ní hovořilo, než aby se opravdu milovalo. Stala se zbožím, jako mnohé jiné věci. Prodejná děvka.

Tohle mu běželo hlavou, když si sedl vedle otce do křesla. Samozřejmě o tom už dřív přemýšlel, byly chvíle, kdy měl potřebu se k dění kolem sebe vyslovit, ale pak ho to zase přešlo. Najednou zjistil, že se za něho vyslovují jiní. Uměli lépe formulovat na mikrofon, věděli v každém okamžiku, co říci chytrého, a také si byli jisti, na rozdíl od něho, jak všechno dopadne.

Jednu chvíli mu docházely síly. Už už se vzpamatovával, stavěl na vlastní nohy, a tu se objevila otcova nemoc. Všechno přišlo tak náhle a neočekávaně, až ho napadlo: to přece není náhoda! Nemůže být! Znovu se chytil námětu.

Možná by mohl i otce do příběhu o Kornele zapojit. Už slyšel jeho námitky: Jaképak vymýšlení, je konec. Jistě měl pravdu, jak ji ale potvrdit a nevzít otci naději, jemu, který se došoural sotva deset metrů na dvorek, a který, když vzal do úst pár lžic polévky a jednu bramboru, ji dřív či později vyzvrátil, protože měl žaludek zmrzačený od léků.

– Chceš vypravovat děj?

– Probůh, to ne, – Alois si hrábl prsty do vlasů. – Zatím je na to ještě čas. Nebo myslíš, že už to nestihnu přečíst?

– Táto…!

– Je mně dvaaosmdesát. Já ji slyším, jak obchází. To je zajímavý, – hekl a zapálil si cigáro, – už tu párkrát byla. Nabízela se jako kurva, ale nepustil jsem ji. A ona kupodivu odešla. Mámě jsem to samozřejmě neříkal… a možná bych neměl ani tobě, ale třeba to nějak použiješ.

– Vzali mi případ. V té době jsem měl jenom deník. Když jsem do něho pak nahlédl, říkal jsem si: Co je důležitější, fakta, nebo fantazie? Je to o lásce a nenávisti, o vině a o trestu…

– O tom je celej život, hochu, – skočil mu do řeči a rozchrchlal se. Vzápětí přispěchala z kuchyně i matka.

– Nechceš si lehnout? – zeptala se.

– Já vím, co chci, – odsekl nerudně. – Abys mi dala pokoj. Běž pryč, nech nás tady, – obořil se na ni, jako by mu překazila schůzku s nějakou milovanou dívkou. – Bavíme se o psaní, a tomu ty nerozumíš, – dodal spíš, aby ztlumil svůj neurvalý tón. Tragikomičnost situace však nijak nezachránil. Matka se vytratila z pokoje. – Myslíš takový Dostojevskij, Zločin a trest? – pokoušel se zažertovat.

Prokop nevěděl, co odpovědět. Otcova živá reakce ho zaskočila. Že by to Aloise opravdu zajímalo, teď, kdy umíral v bolestech, a kromě klení na zkurvenej život a stenů, jež rodině nedávaly spát, odmítal jakkoli smysluplně reagovat?

– Nevím, jestli to bude Dostojevskij, ale máš-li na mysli, co se děje spíš uvnitř nežli venku, v našich černých schránkách, pak ano. Víš, tenkrát jsem odešel sice dobrovolně, ale za jakých okolností…

– Copak se tam asi děje? – zabubnoval si na shnilé plíce. Jeho křaplavý hlas byl spíše výsměchem. Jenomže Prokop nevěděl komu. Té černé schránce uvnitř? Alois sáhl do popelníku, kde kouřila cigareta, a zamáčkl ji. Dým rozehnal mávnutím ruky. Znovu zachrchlal. – Už mně ani neřekli, že bych měl přestat kouřit. Jak povzbudivé…

Do místnosti vběhl pes, kokršpaněl. Jmenoval se Krok. Zastavil za dveřmi, zavrtěl zbytkem ocásku a namířil si to k Prokopovi. Před pár měsíci by určitě upaloval za otcem.

– Ani ten pes mě už nechce, – posteskl si Alois.

– Vidíš všechno černě.

– Jo, zdá se mi o černým sluníčku. Je to divný, co? Jak jsi s psaním daleko? Docela rád bych si něco přečetl.

Zvláštní. Když Prokopovi dozněla Aloisova slova, napadlo ho, jestli to dělá pro otce či otec pro něho. Nikdy se o Prokopa nezajímal.

– Už mám kus hotový. Hrdinka se jmenuje Kornela a mstí se na lidech za křivdu, kterou v sobě nosí.

– A copak se jí přihodilo?

– Lidé jí ukradli lásku.

– Dá se to vůbec?

– Pokud nejde o lásku k Pánubohu, asi ano.

Alois se zašklebil. Člověk může žít i bez lásky, prohodil a začal syna nabádat, aby se rozhlédl po ulici a třeba ho i opravil, on sám v tom má teď trochu zmatek. Co ti mám odpovědět, že mi chybí pevný bod? I postel se pode mnou houpe, nejsem si najednou vůbec jist… Co je dobrý a špatný, černý, bílý či naopak? Všechno se změnilo. A žít podle desatera, chá! Svět kolem nestačím ani vnímat. Škoda že se toho nedožiju, tý ofenzívy ducha a rozumu. Víš, co jsem někde četl? Že když starýho dědka přeloží z jednoho domova důchodců, kde nějakou dobu žil a zvykl si, do druhýho, i třeba lepšího, tak tam brzo zaklepe bačkorama. Děsím se tý jednoznačnosti, chápeš? vysvětloval synovi.

– A přitom po ní tak toužíme, po jistotě. Dobré bylo vždycky dobré a špatné vždycky špatné, jenom se tomu jinak říkalo.

– Kdyby jen říkalo, – zapochyboval Alois. – Já už teď vlastně můžu všechno, viď. Ale co to je všechno, nevím. Jako bych najednou v rukách nic nedržel. Umírat s tímhle zmatkem na duši… A jistotu máš jen jednu: že ten kámen na kopec nedovalíš. Máš ale i šanci vrátit se pro něj dolů, – zachechtal se dryáčnicky, – když ti vyklouzne.

Otec byl v poslední době málomluvný, teď se z něho věty jen sypaly. Zřejmě o tomhle přemýšlel.

Alois se zavrtěl v křesle a požádal Prokopa, aby mu pomohl na válendu. Chtěl si lehnout. Z jedné strany ho podpírala hůl, z druhé syn. Krok kolem nich kroužil a pletl se jim pod nohama.

Prokop zaslechl Lucii, jak na něho shora volá, aby šel k obědu. Uložil tedy otce na válendu, natřepal mu polštář a měl se k odchodu.

– Jsem rád, žes mi to přinesl, – řekl Alois a ukázal na pár listů z rukopisu, který nechal ležet na stolku. Zřejmě se na prvé stránky už podíval. Pak zavřel smířlivě oči.

Prokop Marten spěchal nahoru, aby se náhodou nepotkal s matkou. Pes se rozběhl za ním, chtěl si zřejmě hrát, ňafal a dorážel, raději ho zahnal zpět. V popelníku na stole dýmala stále ještě špatně uhašená cigareta.

Talíř s bramborovými knedlíky, zelím a kusem krůty už byl položený na stole. Matouš, syn Lucie a Prokopa Martenových, právě dojídal. Seděl na otcově místě, třebaže ho Prokop několikrát upozornil, že pokud si ho bude uklízet, aby neměl pak rukávy od marmelády, kterou snídal, prosím… jinak má možnost si samozřejmě vybrat.

Vybral si židli naproti, a přesto si sedal na místo svého otce znovu a znovu. Prokop ty jeho provokace hrdinně přehlížel. To bylo před lety, kdy si Matouš odžíval pubertu, což mu ještě procházelo, teď z něho vyrostl fešný mladý muž, který se dokonce pokoušel studovat na vysoké škole. Choval se však stále stejným způsobem.

Prokop to cítil jako útok na svůj trůn, samozřejmě útok nezralý a předčasný… Měl dost sil shodit chlapce ze židle nebo ho posadit na tu druhou vedle Lucie, ale onu drzost, vytrvalost a bezohlednost, s jakou si ho Matouš dobíral, neměl.

– Už ti to vystydlo, – poznamenala Lucie. – Kdes byl?

– Kde bych byl, u dědy.

– A cos tam dělal? – přidal se Matouš.

– Občas je dobré pohovořit s rodiči… – odvětil a věnoval se dál jídlu.

– Nech tátu, nebo ti jednu střelí, – zvedla Lucie k synovi oči. Už pár let mu Prokop žádnou nestřelil, to spíš ona s ním svedla nejeden zápas.

– Ještě má děda zápal plic? – zeptal se jen tak mimochodem Matouš. Možná to myslel úplně jinak, rozhodně si však dával záležet, aby to vyznělo opačně. Lucie mu začala lát, ať neprovokuje a ať si uvědomí, že děda tu zítra už nemusí být, je starý, a vedla takové ty řečičky, které se vedou vždy v okamžiku, kdy rodiče naštve potomek a oni mu chtějí dát lekci o životě.

Lucie uměla perfektně poučovat a kázat, vždyť také byla učitelka. Možná že tohle byl jeden z důvodů, proč si Prokop s Lucií nerozuměli.

I nyní přestal tu její přednášku vnímat… Vařit zvládala báječně, o domácnost se starala, peníze utrácela asi jako každá ženská a spíš by řekl, že míň než ostatní. V posteli si rozuměli, alespoň dřív ano, a přesto se nakonec rozešli.

Návrh na rozvod podala ona, psala tam cosi o tom, že každý z nich žije jinak, po svém, rodina drží jaksi ze setrvačnosti, pochopitelně zmínila Prokopovy „milenky“, Jarku a Elu, které kdysi vypátrala a s nimiž dávno skončil, protože si nárokovaly z jeho soukromí tolik, než byl ochoten připustit.

Také utrousila cosi o tom, že je exemplární sobec a nedává jí prostor k vlastní seberealizaci. Sobec možná byl, to ano, ale s tím prostorem k seberealizaci nesouhlasil, a to zásadně. Když mu návrh dávala číst, došlo mu, že by mohl napsat sumář podobných tvrzení, možná i silnějšího kalibru, ale že to je v téhle chvíli zbytečné, poněvadž pokud se dva lidé dohodnout nechtějí, není síly, která by je přesvědčila.

Matouš rodičovské přípravy k rozvodu sledoval s přezíravostí svých dvaceti let, jako by si v duchu říkal: vaše problémy na mou hlavu. Soudkyně byla přibližně stará jako Lucie, řekl by, že víc jak čtyřicet jí nebylo, taková pohledná brunetka ušlechtilých rysů, až na to, že se po celou dobu stání tvářila zarputile a evidentně fandila Lucii, což ostatně předpokládal, neb měl o ní reference. Možná ji naštval i tím, že jí několikrát přitakal ve chvíli, kdy se to jaksi neočekávalo…

Rozvedla je hned napoprvé. Divný pocit, dávivý, a potom hned úleva. Někteří Prokopovi klienti říkali, že se cítili jak po prohrané bitvě, ale on ten dojem neměl, on přece nebojoval, natož s nepřítelem. Naštvaný byl, to ano, jenomže trochu jinak. Kam se poděly najednou ty roky, které spolu prožili, jako by po nich vůbec nic nezůstalo. A za to málo, co z nich zbylo, se styděli. Matouš jim k rozvodu gratuloval…

– Otec nepřechodil žádný zápal plic… – řekl Prokop.

– A co tedy přechodil, spalničky? – ušklíbl se chlapec, zaujat sám sebou.

– Má rakovinu.

Ve chvíli, kdy to řekl, Lucie už myla nádobí a Matouš se zaujetím sklepával drobty jídla z ubrusu. Lucie se k Prokopovi prudce otočila, v jejích očích zahlédl výčitky.

– Proboha, jak to dlouho víš?

– Asi týden, – odpověděl.

Otec postonával už dlouho, někdy na jaře přišel z plicního, že přechodil zápal plic a tohle jsou jeho následky. Jenomže pokašlával čím dál víc a místo, aby se jeho zdravotní stav lepšil, přestal jezdit i na kole a cítil se bídně. Jednou mu šla matka pro recept, tehdá se to dozvěděla. Vlastně je to jedno, paní Martenová, ušetřili jsme vám soužení, tkáň je tak rozbujelá… s tímhle už se nedalo dělat vůbec nic, jenom bychom ho trápili… Kolik ještě, špitla Venda Martenová neschopna složitější věty a lékařka jí sdělila, že možná půl roku, ale třeba to bude i nějaký čas trvat…

– Změnilo by se něco, kdybych ti to řekl před týdnem? – zeptal se kajícně Prokop. Zdrženlivě zavrtěla hlavou:

– A jak ses to dozvěděl?

– Od Vendy, šla dědovi nechat napsat recept. Babička Venda to nějakou dobu nosila v sobě, a když se s tím srovnala, tak mi to prozradila.

– A Alois o tom ví?

Prokop odvětil, že patrně nikoli, ale že mu to určitě dojde, jestli mu to už nedošlo. Nešetří se, hulí ostošest, jíst mu už nechutná a na jídlo si on vždycky potrpěl. Teď se ani nesnaží do sebe něco dostat. Jednu chvíli chtěl do nemocnice. Sotva by ho tam vzali a doma je mu rozhodně líp.

Martenovi se udělalo trochu lépe, když se Lucii svěřil. Mockrát ho už napadlo, že smrt lidi sbližuje. V dobrém i ve zlém. Podivné pouto.

Natočil do konvice vodu, postavil ji na sporák, podpálil a čekal, až přejde varem. Udělal kávu do dvou šálků, zalil mlékem a sedl si znovu ke stolu. Lucie domývala nádobí. Měla na sobě krátké froté šaty do půli stehen a vpředu uvázanou zástěrku, aby se nezamáčela. Byla k němu otočená zády, právě ždímala houbu, když předvedla jeden z těch pohybů, při kterých by dříve vstal a objal ji.

Oč více pociťoval přítomnost smrti, o to víc se mu chtělo se ženou milovat. Styděl se ale. A pak, od rozvodu spolu nespali, což bylo víc jak dva roky. Věděl, že někoho má a že to tak musí být…

– Je mně to líto, – sedla si naproti němu ke stolu. Usrkávali kávu a on jí vypravoval o tom, že Aloisovi přinesl pár stránek z rozepsaného románu a požádal ho o názor. Je to kriminální příběh.

– Pamatuješ na tu figurínu anděla ve výkladu, co držela na dlani lidské srdce? Začal jsem na tom tenkrát dělat s Kmoníčkem, psal jsem si deník. To už je skoro tři roky. Usnulo to… najednou jsem měl potřebu dokončit rozdělanou práci… třeba jen na papíře, možná i kvůli tátovi, aby věděl. A než jsem to stačil dopsat, Anděl mě vyslyšel. Prý se už zase ozval, budou mně asi volat.

– A ty, co jim řekneš?

– Opravdu nevím, – odpověděl nejistě.

Snad chtěl, aby to za něho rozhodla. Mlčela.

Kapitola třetí

Měsíc co měsíc doplňovala Kornela zásoby jídla a pití větším nákupem. Jezdila za ním do centra, tam byl přece jenom výběr rozmanitější. Tentokrát si vybrala láhve modrého a zeleného bolsu, dvě konzervy želví polévky, nakládané lusky, tři krabičky pravého kaviáru, originál English Breakfast Tee v piksle, italské špagety a pár krabic předvařené rýže.

Všechno naskládala do auta a těšila se, jak si udělají s miláčkem příjemný večer. Možná bych ho měla víc pustit k plotně, aby se naučil něco ukuchtit, napadlo ji a ta myšlenka na Filipa, jak stojí nad hrncem a ochutnává, ji rozesmála.

Nechala auto zaparkované u chodníku a chvíli jen tak bloumala ulicemi a nahlížela do výkladů, co kde nového vystavují. Jeden okamžik se přistihla, že si pohvizduje a že její ranní pochmurná nálada je tatam, ano ano, dočista ji opustila, dokonce teď pociťovala jistou euforii. Jenom kdyby se na ni nelípaly ty lačné mužské pohledy.

V obchodě s erotickým zbožím si nechala přehrát začátek kazety Lovec a tři dívky. Ti chlapi si ale troufají!

– Něco jemnějšího nemáte? – pohlédla na pána s dlouhým copem.

– Jemnějšího? Jak to myslíte? – Muž za pultem zívl. – Nějakého Dietla?

– Třeba Žena a tři lovci, její lokajové, – vyhrkla Kornela posměšně, zalistovala v nabídce a vybrala si příslušnou kazetu.

Venku ji udeřil do uší chrapot velkoměsta. Nasadila si brýle proti slunci a okamžik zvažovala, zdali bude mít za stěračem lístek s pokutou, protože zaparkovala na místě, kde byl zákaz stání. Než došla k autu, otřel se o ni nějaký pes. Ani neštěkal, jen na ni podivně pohlédl.

– Nech mě, zvíře! – zaječela zděšeně a polekaně uskočila. Až doveze nákup domů, možná by se měla jít provětrat, nadýchat čerstvého vzduchu, ne toho smogu ze zasviněných ulic. Po obědě si chvíli zdřímne a pak se půjde ještě proběhnout do lesíka, nebo si bude číst v knize Kaari Utrio Dcery Eviny.

Konečně doma! Srovnala nákup do lednice, k obědu zhltla dvě nožičky lahůdkového párku s francouzskou hořčicí a vlezla si na terasu situovanou do zahrady. Neprostupné hradby stromů dávaly záruku, že ji sotvakdo uvidí. V poslední době měla dojem, že ji pronásledují cizí oči. A nebyly to oči miláčka.

Shodila ze sebe prádlo, vlezla si na lehátko a představila si Kristýnu. Vyhřátá náruč terasy ji ukolébávala k spánku. Kornela se pohybovala ráda mezi spánkem a bděním, ve stavu, kdy je člověk ještě svůj a kdy mu je přitom všechno dovoleno. Vstupovala do obrazů, měnila jejich barvu, rozmlouvala s postavami, popotahovala za nitky příběhů. Ruka jí sklouzla po kůži břicha a zakotvila v klíně…

– Co to děláš, Korni? – objevil se před ní výrostek. Filipova na ježka ostříhaná hlava se k ní důvěrně naklonila a zavětřila.

– Snad mě nešpehuješ, – přimkla si kolena k bradě. – Že tys utekl z práce?

– Mám dnes už hotovo, – odvětil spokojeně výrostek, přisedl k ní a malou, mozolnatou rukou ji pohladil po nohách.

V té chvíli letadlo prorvalo křídlem oblohu a nebe nad Kornelou se otevřelo. I chloupky na kůži se jí pohnuly.

Středečního rána přijmula Kornela opět zákazníka. Vodnatý tatík s čelní pleší vkráčel do čekárny a udýchaně si odfrkl. Spíš než na šlechtice vypadal na burana, ale šustil penězi. Kornela ho uvítala poněkud exaltovaně. Přistihla se při tomhle pocitu už dříve: když promluvila, měla v té chvíli dojem, že z ní promlouvá někdo jiný, nějaký lokaj nebo sluha, který ji teprve uvede kamsi do světa obráceného naruby.

Chlapík se snažil přátelsky zazubit, pokus po kontaktu ale skončil rozpačitě. Ukázala mu na věšákovou stěnu a řekla, aby si odložil, poté se vrátila zkontrolovat dveře.

– Něco v nepořádku?

– Naopak. Jenom… peníze vybíráme předem.

Sáhl do saka pro portmonku a zároveň nahlédl do ceníku služeb. Položil před ni tisícovku.

– Vybral jste si?

– Řetězy ne, snad důtky. Mám rád hru stínů, peklo a plameny, – vyloudil ze sebe poněkud kokrhavým hlasem, usmívaje se nejistě, jako by byl všechno žert. Raději sáhla do lednice pro pití.

– Pijete bols? – řekla, a aniž by počkala, co on na to, nalila mu a pak zamířila k vedlejšímu vchodu. – Vpravo je sprcha, vlevo obřadní místnost, – ukázala k polstrovaným dveřím. – Sejdeme se asi za deset minut…

Co to jen zase dělám, co to, proboha, dělám? lekla se sama sebe, nechala všeho, doběhla na záchod a zvracela.

Když se muž vypotácel zrůžovělý ze sprchy, i ona už byla upravená, strčil jí ještě tisícovku a prohodil uznale, že se snažila.

– Opravdu?

Kvapem se oblékal do šatů, trochu rozpačitý. Teprve potom, s hřebenem v ruce, pohlédl na sebe do zrcadla. Vypadal spokojeně, snad trochu zmoženě. Loučila se s ním ve dveřích. Měla nepříjemný pocit odcizení, který ji provázel pokaždé, sotva s tímhle začala.

Naštěstí si toho muž nevšiml a spokojeně odešel. Dostala chuť na čaj. Postavila vodu na vařič, otevřela dveře na balkon a lapala po vzduchu. Co by se asi stalo, kdyby ji přistihl Filip, jak se věnuje svým zákazníkům? Mohl by ještě způsobit nějaké neštěstí, ten její miláček.

Ne, tohle už dlouho dělat nemůže, i kvůli němu. Bude to muset Marcelovi nějak zdůvodnit, ostatně kontrakt zněl jen na pár měsíců… Zaslechla v čekárně kroky, nevydržela a rozechvěle zmáčkla kliku.

– Bylo otevřeno, tak jsem vešel, – zahihňal se Zajerski. – Snad jste se nevylekala, Královno? To jsem opravdu nechtěl, jste jako vytesaná z mramoru. Přesto vypadáte úžasně, – chrlil ze sebe lichotky, žmoulaje v ústech doutník. Snědou, pórovitou a odulou tvář si utíral čistým kapesníkem. Vyhlížel jako mafián třetí provenience, přesto se tvářil všeznajícně.

– Posledně jste mi zdrhl bez placení, Zajerski.

– Opravdu? Zapomněl jsem, – začal si odkládat.

– To se nedělá!

– Přišel jsem se podívat na ty vaše oči. Už jsem si tuhle všiml, jako by to byly oči někoho jiného, Královno, – chňapl po Kornele nešetrně a zkroutil jí ruku za záda.

Zaslechla opět šlápoty, plíživé, vyčkávavé.

– Neříkejte mi Královno! – Hlas se jí zachvěl bolestí. – Nemohl byste se podívat za dveře? – znejistěla.

Muž ji pustil a sáhl na kliku:

– Nikdo tam není… A jak vám mám tedy říkat. Anděli? – oklepal doutník na zem, spokojeně z něho potáhl a odložil ho na květináč s potosem. Do plazivé rostlinky šťouchl prstem.

– Třeba, – zamumlala. – Bez placení ale dělat nebudu.

– Třeba na vás něco nepovím, – zašprýmoval, objal ji kolem boků a přitáhl k sobě.

Snažila se vycházet klientům vstříc, pokud to ovšem šlo. Čím víc se jim to líbilo, tím dříve je měla odbyté. Zkrotli jako beránci, ti hrdinové, dokonce začali o sobě vypravovat, aniž by se jich na něco vyptávala. Svěřovali se, jak prožijí víkend, kam pojedou na dovolenou, vyprávěli o svých ženách, ke kterým se budou vracet, dokonce se poptávali, co by jim měli koupit za dárky. Nikdy by neřekla, že muži jsou tak krotcí. Zajerski byl ale jiný. Dobyvačný, zlý. To on poroučel, přikazoval. Začala ji bolet hlava, krev ve spáncích tepala…

– Tohle vám nikdy nezapomenu, – prohodila nenávistně.

Rozepnul si kalhoty a nechal je spadnout, chtěl jí ukázat, kdo je tu pán.

– Klekni si, ty mrcho, – řekl a chytil ji za vlasy. – A teď vyceň ty svý sanovaný zoubky…

Poslechla. Naučenými pohyby začala zpracovávat jeho tělo a přitom jí letělo hlavou, jestli tou Královnou myslel něco konkrétního. Málem si nevšimla, že dosáhl vrcholu.

– Už dost, dost! – zaječel a odtrhl ji od sebe.

Šlápoty za dveřmi neslyšela.

Až studená sprcha ji opravdu probudila. Byla z té práce unavená, jako by celý den chtěla urvat co nejvíce zákazníků. Nebyla to pravda, Kornela brala jen tolik, kolik jí stačilo k obživě. Netoužila po penězích, toužila po pomstě.

Dům ji teď omezoval. Měla dokonce dojem, že se jí i špatně dýchá. Za chvíli se objeví Filip a bude si s ní chtět vypravovat o tom, jak prožil den, co bude zítra, pozítří. Dalo jí moc práce, než ho naučila, co to pozítří je a co je dnes. A určitě od ní bude chtět slyšet pohádku. Co si má stále vymýšlet…

Rozhodla se zajít na zahradu, tady se cítila obvykle dobře, tady, v jejím království.

Vzala s sebou motyčku, kbelík a vědro se zahradnickými nůžkami. Okamžik postála u dvou tújí, kam do betonové schránky uložila urnu, kterou si přinesla ze hřbitova. Potom se s vervou pustila do práce. Ostříhala zavadlé květy růží a gladiol, okopala oranží sršící afrikány, k jiřinám zarazila pár drátěných opěrek a květiny stáhla provázkem, aby dostaly fazónu a tvar.

Rychle se začínaly nalévat i květní pupeny doubků. Na okrasných keřích ulpělo potrhané babí léto, podzim už přicházel. Kornela si sedla na záhon a chvíli se s květinami mazlila. Voněla k nim, dotýkala se jich dlaní a vzápětí je nechala šimrat na tváři. Představovala si, že leží v zemi, má na sobě vrstvu hlíny, nad jejím tělem kvetou chudobky.

Původně měla předsevzetí ještě okopat záhony a vytrhat z nich plevel, ale teď jí tu bylo dobře jenom takhle v doteku s přírodou a nechtělo se jí do ní vůbec zasahovat. Ať si sama rozhodne.

Ze snění ji vyrušil až rachot náklaďáku, který se přehnal za plotem. Úderem třetí se začali trousit z práce lidé, také stíny nabývaly na délce. Za hodinu dvě už bude na zahradě chladno jako v její duši. Nedokázala si vysvětlit ty náhlé přechody nálad, prázdnotu, která ji stravovala… Čím ji zaplnit. Nenávistí?

Před plotem přistál dvoukolák. Filip ho protáhl brankou, viděla na něm, jak se na ni těší.

– Ahoj, Korni, – řekl. V obličeji byl umouněný a pod uchem měl škrábanec. Někdo mu nadával a on se popral. Nebo se škrábl o větev. Kývla mu na pozdrav a zeptala se:

– Máš se?

– Fajn. A ty?

– Kručí mně v žaludku.

– Mně taky, – zasmál se a baculatými prsty si klepl na břicho.

– Byla jsi sama?

– Proč?

– Tak… Filip někoho viděl, – pohlédl na ni zkoumavě.

– Uf, – odfrkla si. – Raději pojď, něco ti udělám k jídlu.

Kapitola čtvrtá

Už několik měsíců se cítil nesvůj. Nemohl se soustředit na práci, ani na psaní. Klec, kde prostrčíš ruku, hlavu, ale na život nedosáhneš. Před lety se přátelil s Anetou. Byla o půldruhého roku starší než on, a když se jí překulila čtyřicítka, hustila do něho: Počkej, až ti bude čtyřicet. Najednou si uvědomíš, že jednou nohou tu ještě seš a druhou už kráčíš někam jinam. Kam jinam? S chutí se tomu zasmál: Vy ženské to cítíte jinak a pak, i roky si střádáte jinak. Víš přece, že muži nestárnou. Ponoukal ji.

Přišourala se k němu čtyřicítka, a ač do té doby měl navrch, nějak se mu to zamotalo. Kolena vrzala, žaludek pobolíval, vlasy na hlavě prořídly a vrásky se zauzlily. A aby všemu nebyl konec, selhal v posteli s Kamilou. Chtěla se s Prokopem pomilovat a přitom fňukala, jak ji bolí zuby. Souhlasil až do té chvíle, než zjistil, že ho orgány na povel neposlouchají, pohled na ni ho spíše dojímal, než vzrušoval, a to naštvání z vlastní nemohoucnosti dokonalo své.

Olíbal jí tedy alespoň ňadra a vypadl. Týden chodil jako spráskaný pes, ještě že se dělo tolik jiných vzrušujících věcí. Kupříkladu poslanci v parlamentu se dohadovali, jak si mají zvýšit platy.

Noviny pravé i levé psaly, že vzrostla katastrofálně kriminalita. Podivuhodná shoda. Bratři na východě jebali českou mať, až se republika rozpůlila, a syn Matouš úspěšně havaroval s knihami, které rozvážel už druhý rok po knihkupectvích. Také měl své seznamy:

Akupunktura-akupresura

Analýza cenných papírů

Artróza není váš osud

Bez kontroly

Burzovní lexikon

Dinosauří mozky

Dynamická výroba

Hořké pilulky

Jak investovat v investičních fondech…

Móda, móda, móda. A kam se poděla poezie? Sezónní řečníci měli svou matějskou pouť. Ozvaly se hlasy, že revoluce byla ukradena a že požírá své dětičky.

Pár lidí se v té době střelilo do hlavy, to se při revolucích stává. Přesto si Prokop i nadále myslel, že jediné smysluplné sebevraždy jsou bilanční. Tak či onak, větší oběti na životech ale nebyly. Žádní Robespierrové, žádný Pinochet, jen to, co bylo, najednou nebylo. Z entuziasmu zůstala naděje, a to nebylo málo. Ale ta kocovina…

Bál se, aby neselhal podruhé, mohlo by mu to zůstat. Seznamy seznamů, udavačů a impotentů. Kam s nimi? Bál se i o Matouše. Lucii se o své úzkosti nezmínil.

V té době vyhledalo doktora Prokopa Martena několik zbohatlíků: utekly od nich ženy. Prý k chuďasům… a za láskou! Není to komické? Oni, milionáři, by mohli mít ženských, ale chtějí jen ty své. Zřejmě jste své ženy ještě nenaučili milovat peníze, sršel sarkasmem, nepoznaly dosud norkové kožichy, nepovozily se v mercedesech, nevzali jste je s cestovkou na Kanárské ostrovy?! Nebo ano? Jak by to potom mohly udělat?

Mrzelo ho, že se studenti vytratili nejen z ulic, ale i z veřejného života. Na nárožích nastoupily šlapky, šiky bojovnic v podvazcích. A zatímco tržní hospodářství si teprv voskovalo kníry, holky už věděly své.

Prokop nadhodil téma kurev a lásky na jednom večírku.

– Láska není Bůh, láska jsem já, – řekl. Vypískali ho, nadutce. Něco podobného později použije Kornela. Ale to Lucie ještě nevěděla.

– Nejseš politik, miláčku, ale zabedněnec! – Je možné po takové pochvale neselhat podruhé? Panebože, být impotentní na duchu i fyzicky je dvojí neštěstí. Co chceš, co na nás chceš? říkali přátelé.

I syn Matouš ho přehlížel. Toužil po tom, stát se milionářem. Nezajímalo ho ani tak, co v knihách je, jako to, jak se prodávají. Zajímala ho psychologie trhu.

Prokop měl delší čas neodbytný dojem, že všichni vědí, jenom on neví nic. Byl si jistý, že by to nevylepšily ani testy inteligence, byť by je, náhodou, udělal i nadprůměrně. Kde bloudíš, má jistoto? V davu?

– Seš individualista, který musí být neustále v opozici proti většině. A pitomý pozér, – ječela Lucie, až se zardívala.

– V opozici jsem sotva, individualismus připouštím. V tom si libuju. O politiku se s tebou hádat nebudu.

– Vždyť víš, že je taková, jakou si ji lidé udělají.

– Právě, – zaječel. Mnozí z Prokopových kolegů si zaváděli soukromou praxi. Toužil být vždycky na volné noze, kupodivu ne jako psycholog, což by mohlo o něčem vypovídat. Že by nevěřil své profesi? Nebo sám sobě? Nebo snad době, jež začala naslouchat hvězdopravcům, bylinkářům a všelijakým kouzelníkům, kteří se protáhli uchem jehly? Ta váhavost ho jednou zabije.

Půjčil si na přestavbu domku peníze, udělal zvláštní vchod a upravil tři pokoje.

– Skvělá investice, jenom abys tady pak neprodával drogistické zboží, – dobírala si ho Lucie, jako by i ona pochopila, že je nejvyšší čas se postarat o sebe.

Někdy v té době se v životě Prokopa Martena objevila Eliška. Bylo jí dvaadvacet. Rodiče měla v České Třebové, tady dokončovala po gymnáziu sociálně právní školu. Právě se rozešla s klukem, se kterým už byla zasnoubena, a spolykala prášky. Dojížděla na terapii do sousedního města.

Pak přišla za Martenem, umolousaná od nejistot, které si přinesla s sebou. Chtěla ponejprv radu. Žádnou jí nedal, šel ale kus cesty s ní.

To už byli spíš kamarády. Pobídnutá svým mládím, terapeutizovala terapeuta. Prokop na cosi čekal. Sem tam ho pozvala na oběd a na pivo. Také jednoho večera ho požádala, zdali by se s ní nepomiloval. Třeba i na stojačku támhle u stromu.

Řekla to, jako by chtěla, aby šli cvrnkat kuličky. Lucie v té době kuličky nenáviděla. Marně Elišce vysvětloval, že si ho plete se svým chlapcem a že se to nedělá. Odpověděla mu, že ví, co to je přenos i protipřenos, Freuda má v malíčku, a že jediné, co pro ni může udělat, je se s ní vyspat.

Zatraceně! Dokonce v duchu ty dvě ženy porovnával: Lucii, svou ženu, která podala návrh na rozvod, a ji, Elišku, která kolem něho jednou poskakovala jako hříbě a podruhé mu předváděla, jak zvládne upéct buchty.

A protože ho Lucie trestala, odmítajíc s ním spát kvůli nějaké hlouposti, snad jakémusi článku o nafrfněných feministkách, v němž se snažil dokázat, že tím, jak definují hnutí, dělají vlastně to samé, co druhému pokolení vytýkají, měl k Elišce ještě blíž.

Tentokrát se sice nevyspal s Eliškou de facto, v duchu s ní však obcoval snad tisíckrát. Vyšlo to skoro nastejno, až na to, že o tom nevěděla, byť si to třeba i přála. Nesměla o tom vědět, poněvadž s ní počítal do své ordinace.

A tak tu tedy byla.

Doma na chodbě někdo otevřel dveře do dvora, asi babička Venda. Pár zbloudilých lístků, které sem zahnal vítr, mu zašustilo pod nohama, když se přezouval. Skrz dveře k němu dolehl otcův hlas, volající na Vendu, kde že ten Prokop zas vězí?

– Kde by byl, v práci. Vždyť víš, že se vrací až později.

– A co tam dělá? – ptal se Alois.

– Léčí lidi, léčí jim poraněné duše.

– Poraněné… – zabrblal otec a začal matce kdákavým hlasem předčítat tu scénu, kde si Zajerski sundá kalhoty a říká Kornele Královno.

– Fuj, – řekla Venda, – kam na ty nápady chodí, takovýhle on nikdy nebyl.

– Lidé mu je vypravují, – zapištěl otec, – ty příběhy. Kdybych já měl takovou šanci… orální sex.

– Kazí ho!

Prokop překročil Matoušovy botasky, které synáček nechával den co den v cestě, zaťukal na dveře rodičů a vešel. Otec měl hlavu přikrytou stránkami novely, ani nedutal. Krok na návštěvu radostně vyskakoval.

– Právě jsme o tobě mluvili, – řekla matka.

– Slyšel jsem.

– Tys poslouchal? – probudil se otec. Pokusil se podepřít na loktech, aby dohlédl.

– Jen chvíli. Možná byste měli na dvoře zavírat, nebo se sem natáhnou myši. Babí léto je fuč.

– Chtěl bych si sednout ven, – řekl najednou otec a třesoucí se rukou rovnal stránky, které se mu zčásti svezly na podlahu. – Čtu to, – zvedl k Prokopovi oči.

Pomohl mu posadit se na posteli, matka ho navlékla do županu a natáhla mu na pyžamo kalhoty. Dvorek byl vyhřátý, obezděný ze tří stran. Prokop vyndal z garáže křeslo a posadil do něho otce. Pravda, výhled odtud byl pouze do korun stromů a do nebe, ale Alois po ničem víc ani netoužil.

– Mám tu s tebou chvíli pobýt? – zeptal se Prokop otce. – Převléknu se a přijdu.

– Jenom si běž. Přines mi ale to čtení, nechali jsme ho v pokoji, – rozkázal.

– Nebuď tu dlouho, ať nenastydneš. Za chvíli bude padat tma.

– Já se tmy dost bojím, najednou, – přiznal starý Marten a poohlédl se po slunci. Ale to už se schovávalo někde za komínem.

Lucie nahoře nebyla, zřejmě se přišla převléknout a patrně někam odběhla, možná i za nákupy, i když nakupovala obvykle cestou ze školy. Matouš si vymýval v kuchyni skleněné nádobky, lino kolem linky pěkně pocákal.

Prokop se ho zeptal, když už si hraje na špeditéra, má-li v nabídce harlequinky, odpověděl mu, že půjdou určitě na odbyt líp než ten Anděl, co teď píše. Četl pár kritik na jeho knihy a moc nadšený nebyl, místo krve kečup, smál se, je to porád jen taková hra, a když mu Prokop nijak zvlášť neodporoval, kritiky určitě četl, ale knihy ne, požádal ho, zdali by mu nezapůjčil auto, musí totiž objet jižní Čechy, Tábor, Budějovice, dokonce i Krumlov, má tam sjednat nějaké kontrakty, a ta jeho oktávka je teď mimo hru.

– Seš student nebo trhovec? – zeptal se ho Prokop.

– Jsem student, – odpověděl mu, ani na něho nemrkl.

– Tak studuj, loni jsi nám už jedno auto rozflákal.

Lucie přišla asi hodinu poté. Mezitím Prokop stačil uložit otce nazpět do postele, vyslechnout si matčinu řeč o tom, že ji děda zase neposlouchá a že hulí den ode dne víc, a ujistit ji, že Matouš pilně studuje a zkoušky zatím nedělá, protože teprv začal semestr.

– Cos mu to, prosím tě, dal ke čtení? – zeptala se ho Venda, když byl na odchodu.

– To je pro tátu, aby se nenudil, – zabreptal jakousi výmluvu. Pohlédla stranou.

– Tuhle jsem našla jeho básničky, které mi psával, – zajíkla se a přistrčila mu obálku, aby si je přečetl. Letmo do obálky nahlédl s tím, že se na ně určitě podívá. Znal je kdysi všechny nazpaměť, vždyť se je musel učit. Recitoval mamince, dědovi, na různých slavnostech. Byl nadané dítě a rodiče se jím pyšnili. Otcovu slávu nešířily žádné časopisy ani knihy, nýbrž on.

Lucie dorazila právě včas, sešli se spolu u večeře. Nebyl si jist, má-li Matoušovi auto půjčit. Jezdil jako ďas a nedodržoval pravidla, zatáčky bral smykem. Navíc mu vadilo, že si víc než školy hledí kšeftování. Ubezpečoval Prokopa sice o opaku, ten ale na slova příliš nedal.

– Co myslíš? – zeptal se Lucie, když dojedli.

– Je to naše auto, – řekla, – společné.

– Nerozumím…

– Místo abys byl rád, že si přivydělá, tak se mu postavíš.

Nechal se přemluvit.

„Auto ti půjčíme, ale jen na pátek a na sobotu,“ napsal synovi. „Očekáváme od tebe nějaké výsledky ve studiu, víš, že nemáš hotový ještě druhý ročník a zkoušky stále odkládáš. Jenom slibuješ. Nezapomeň, stárneme všichni stejně. Tvůj otec.“

Dopis ještě zanesl Lucii, aby si ho přečetla. Souhlasila, připsala „Tvá matka“ a podepsala se „Lucie“.

Kapitola pátá

Kornela se pečlivě nalíčila. Sáhla pro toaletu na známé místo a zjistila, že jí chybí štětka na pudr. Zavolala miláčka, jestli o ní neví, a ač odpověděl záporně, našla mu ji pod polštářem v posteli.

Potom si navlékla džíny, bílou blůzičku s volánky, vlasy stáhla červenou mašlí, řekla Filipe, Filipe, tys mi zase lhal, já ti to video asi zatrhnu, a aniž by se s ním rozloučila, tiše se vytratila.

Marcela nachytala u Roletky, v jednom z nově otevřených podniků, kde od rána do večera vyhrávala hudba a řinčely automaty. Seděl u baru, kouřil trávu a rozmlouval rozšafně s holkama. Prošla kolem něho tak pomalu, aby si jí všiml, a zamířila do boxu v ústraní. Nesnášela čumily. Teprve potom si objednala šampaňské a čekala.

Marcel přichvátal za okamžik. Dlouhý, štíhlý až vychrtlý chlapík měl špinavě blond vlasy ulízané za ušima a sčesané dozadu, velké uši, velká ústa a úzké rty.

– Vítám tě, Královno, – přisednul k ženě. – Víš, že sem nemáš chodit.

– Promiň, ale musela jsem.

– Musela? – Nabídl jí z krabičky cigaretu. Po jedné sáhla, vsunula ji mezi rty. Cvakl zapalovačem. – Nějaký malér?

– Už mně saďouše neposílej. Je mi z nich na blití.

– Chápej to jako malou výpomoc… A pak, v tomhle seš jednička.

– Víš to tak jistě? – řekla téměř vylekaně.

– Povídá se to, – uklidnil ji a dolil z láhve šampaňské. Cítila, jak bublinky vystřelují proti jejímu obličeji.

– Kdybych nepotřebovala prachy, tak s tím už dávno seknu, – kousla se lehce do rtu.

– Právě. Takhle ti stačí tři návštěvy do měsíce a pak se můžeš věnovat těm svým panákům. – Kornela zbystřila. Obrazy, to ano, hodně lidí vědělo, že maluje, ale sochy…

– Musím se moc přetvařovat. Ty bláboly kolem a kolem. Chlapi jsou jako děti. Klečí na kolenou a žadoní…

– Nemám nikoho tak dobrýho, jako seš ty, – ujistil ji Marcel a lišácky na ni zamrkal. – Já ti to vynahradím. Pohnul chlácholivě rukou, zlatý řetez na zápěstí mu vyklouzl zpod košile. Někdo začal válet na piano ragtime. U baru cinkaly sklenice, sněhová koule kouře putovala prostorem lokálu.

– To doufám.

– Co je s tebou?

– Dneska poprvé jsem to málem vzdala. Obvykle se přemůžu, začnu myslet na něco jinýho, dívám se jinam, říkám si, nejedu v tom jenom já sama… Chtěla jsem mu ho ukousnout, roztrhat jako Zvíře.

– A sakra, – zabrblal pohoršeně, koutky úst mu poklesly. – Kdo to byl?

– Na tom přece nesejde.

– Ptám se tě, na koho máš pifku! – zvýšil hlas a stiskl jí bolestivě předloktí.

– Zajerski. Páchl jak bečka a nezaplatil.

– Dostal od nás trafiku, protože pustil pár důležitých informací, ale jinak je nula.

– Něco musí vědět. Řekl mi Královno.

– Třeba to byla jen náhoda. – Marcel svraštil čelo a dlouze, nezpůsobně zívl. Přiopilý mladíček pustil do ragtime music box a vyřvával cosi na holky v lokále. Kornela měla dojem, že ji Marcel moc neposlouchá, i když řekl: – Myslíš, že tě šmíruje?

– Nevím. Nějak to souvisí s tím placením. Možná vydírá.

– Tak mu ho ukousni, – prohodil neurvale, – třeba příště…

– Už žádné příště nebude.

– To mně nemůžeš udělat!

– Ale můžu. Musím. Mám Filipa, chci se o něho starat, začnu normálně žít, – spřádala myšlenky na budoucnost.

Marcel kroutil zarputile hlavou, pak na půl úst ještě prohodil, ať všechno zváží, pečlivě, a naštvaně odkráčel.

Po šampaňském jí přece jen stoupla nálada. Dopila láhev, ale ať přemýšlela sebevíc, na žádný kompromis nepřišla. Měla trochu strach, že nenajde práci, a když, tak třeba takovou, která ji nebude bavit. Ale i to byla ochotna v téhle chvíli obětovat.

Procházela lokálem a vnímala na sobě nalepené pohledy mužů. Věděla o nich, ale nedělaly jí kupodivu nijak zvlášť dobře. Snad cítila jen jakési zadostiučinění, tak je to přirozené, tak to má být, myslela si, pasu pasu stádečko, ba dokonce rozdala mezi stoly i pár unylých úsměvů, a když ji jeden z prvních odvážlivců vyzval k tanci, neodmítla…

Po dvou kouscích se omluvila, že se musí upravit, a odběhla na toaletu. Odtud, aniž by se s někým rozloučila, zamířila domů. Bylo už jedenáct hodin a ona spěchala. Zatoužila popovídat si se svými sochami.

Kapitola šestá

Zvuk k němu přicházel z velké dálky, někdo zvonil rolničkami a najednou tu byla vánoční krajina a Mikuláš s koníkem rozvážejícím dárky. Tatínku, jsi to ty? Ale sáňky s Mikulášem kolem něho přejely a rozplynuly se v sněhobílé pustině. Otec zmizel v mlze. V hlavě mu doklinkával umíráček… Telefon.

Prokop sáhl popaměti na noční stolek a zvedl sluchátko.

– Jo, – hekl do mluvítka rozmrzele.

– Jste tam, doktore, sakra, jste tam? – Chrčivý dech a dlouhá pauza na druhém konci drátu nevěstily nic dobrého. Občas mu volali různí lidé, žertéři, opilci, sebevrazi, a když k nim přijel, pozvali ho na panáka.

Tahle ústa se však dusila. Prokop rozsvítil lampičku a mrkl na hodinky. Bylo půl třetí ráno. Lucie spala sice ve vedlejším pokoji, ale on slyšel, jak se převaluje.

– Jsem tady a poslouchám vás.

– Já ji zabiju, rozřežu ji na kousíčky. Nezbude z ní ani mastnej flek, mně už je to jedno, – úpěl mužský hlas.

– Řekněte něco, nebo to položím.

– Našel jste si mě v seznamu, musel jste listovat, soustředit se… dokážete mě chvíli poslouchat?

– Musím ji zabít, už jsem se rozhodl.

– Odkud voláte?

– Odkud bych volal. Z domova. Kurva je to, kurva… – rozbrečel se hlas usedavě. – Před chvílí se vrátila.

– Čekal jste na ni a přemýšlel.

– Jo… o sobě a o ní.

– Přemýšlel jste o vás dvou a nebylo to lehké.

– Bylo to zatraceně těžký, doktore. Uvažoval jsem, jestli mám zabít sebe nebo ji, a jak to udělat. A ona si přijde v náladě, řekne čau, miláčku, práskne sebou v šatech na postel a usne. Na prdeli má ohromnej cucflek…

Tenkrát jste mně říkal, že si musím rozmyslet, jestli chci žít s ní nebo bez ní, a jestli se rozhodnu pro to první, musím počítat s tím, jaká je.

– Vy jste pan Zajerski?

– Jo, zakrslej, tlustej, rozklepanej a chlupatej.

– Pane Zajerski, – Prokop odhodil deku a sedl si na postel, – nic lepšího jste nemohl udělat, než zavolat. To spolu zvládneme, – ujistil ho. Už byl doma, už mu detailní obraz Zajerského naskočil. Viděl ho, jak se ten červ kroutí u telefonu a skučí. – Co byste tomu říkal, setkat se zítra hned po ránu?

– Nechci se s nikým dělit!

– Máte recht. Hovořili jsme tenkrát spolu o žárlivosti. Dokonce jsem vaši paní požádal, aby sem přišla… Tak co, objevíte se… sám? – Chvíli bylo ticho. Malej, tlustej a rozklepanej si sumíroval v hlavě odpověď.

– Tak v kolik? – vyštěkl na závěr.

– V osm, – odpověděl Prokop a rozloučil se s ním. Sotva položil sluchátko do vidlice, za skleněnou výplní dveří se objevila Lucie. Vešla potichu dovnitř.

– Už víš, proč jsem se s tebou rozvedla? – prohodily mlčky její oči a zamířila na záchod.

Prokop neodpověděl, vstal a na rozdíl od ní se vydal do kuchyně. Nějak mu vyschlo v krku. Udělal si čaj a s šálkem v ruce se odebral dolů do ordinace.

Rozčilovalo ho, že si se Zajerským tak láme hlavu, že ho někam „nepošle“. Už to měl dávno udělat. Neměl ho rád. Má právo doktor nemít rád pacienta?

Odemkl spojovací dveře a vklouzl do svého království. Nemiloval registry, telefonní seznamy a kartotéky, teď tu však stál před plechovými šuplíky a rozpomínal se, kde by ho mohl hledat. Raději se obrátil na počítač.

Na obrazovce naskočila základní data: stáří 35, ženatý, bezdětný, účel návštěvy extramatrionální vztah. Případ neuzavřen. No ba, pomyslel si Prokop, a usrkávaje čaj, vrátil se znovu k registru. Staré dobré spisy…

Tentokrát se trefil hned napoprvé. Rozevřel desky na stole a zahloubal se do zprávy. Zajerskému nasazovala jeho sličná ženuška parohy takřka programově, žárlil na ni oprávněně, leč pošetile. Nedokázal pochopit, že když ji bude mlátit a zamykat, sotva ji vylepší.

To něžné stvoření se jmenovalo Klaudie a konzultovat s Martenem odmítlo. Naopak Zajerski byl aktivní až příliš. Stal se z něho detektiv pochůzkář, dokonce se mu podařilo svou Klaudii načapat v objetí s milencem, ale bylo to ještě horší, než kdyby žil v nevědomosti. Nedal si říct a slídil dál, marně.

Marten nechal ležet spis na stole a odebral se zpět do bytu. Minul Matoušův pokoj, potichu za sebou zavřel a vplížil se do postele, rozhodnutý proklouznout nenápadně jako myška.

Lucie vedle svítila, mdlé světlo lampičky pronikalo skrz skleněné dveře do obýváku. Zřejmě nemohla usnout, buď četla, nebo si smolila nějaké poznámky na papír, ty její všetečné nápady. Napadlo ho, že kdysi spávali spolu v jedné posteli. Usmál se trpce svým představám a pokusil se je rychle vypudit z hlavy. Nenáviděl erotické sny.

Prokopova žena Lucie, subtilní čtyřicátnice, učila v nedaleké škole. Byla to škola umělecká a děti tu zvládaly základy malování, zpívání a přednášení. Lucie se s nimi pokoušela psát, ale rodičům na schůzkách zpravidla tvrdila, že základ je naučit jejich ratolesti dívat se na svět svýma očima.

Neměla pevnou pracovní dobu a obvykle pracovala až odpoledne, a tak si mohla i ono říjnové ráno pospat trochu déle, což jí Prokop upřímně záviděl. Sám měl svůj přesně vymezený režim, vstával o šesté, chvíli mu trvalo, než se rozkoukal, umyl, nasnídal a utrousil první ranní slovo, což bylo zpravidla bohapusté zaklení. Chytal svůj každodenní rytmus až po desáté hodině, dokázal ovšem pracovat v náležitém tempu až do večeře. Po ní den co den sedal ke stroji a pokoušel se psát.

Dneska měl náladu pod psa, což přičítal nočnímu telefonátu, a nezmírnila ji ani Eliška v ordinaci. Přivítala ho optimisticky, jako by něco tušila:

– Krásný den. Jak jste se vyspal, doktore?

Sundal brýle a vytřel si pečlivě složeným kapesníkem oči.

– Když vám řeknu, Eli, že příšerně, co s tím naděláte? – vyštěkl na ni, neboť ho už mnohokráte napadlo, že mu to dělá schválně. Poněkud ho popuzovala její dobrá nálada. Ne že by jí záviděl, to rozhodně ne, ale nechtě mu pokaždé připomněla jeho bolavá záda, podrážděný žlučník a občasné noční můry, které přilétaly obvykle s jistou pravidelností po nedorozuměních s Lucií.

Prošel přijímací místností a bez dalšího slova zamířil do pracovny. Chtěl být ještě chvíli sám, ale Eliška ho pronásledovala i tam, prý jestli nechce kávu.

Nejdřív ji vyhodil a potom jí, uražené, začal vysvětlovat, že píše knihu, na kšeft, tentokrát žádné odborné pojednání. Bude to příběh o ženě, která miluje a současně nenávidí.

– Takových tu máme plno.

– A taky tam chci napsat o otci, je nemocný, starý… a o Lucii, o Zajerském, mimochodem, víte, že mě v noci vzbudil… i o vás. – Najednou zvážněl, všimla si toho a trochu se vylekala:

– Slyšela jsem, že je na tom tatínek špatně.

– Horší to už nemůže být, – přitakal. O otcově stavu spolu nikdy nehovořili, tušil, že ví, co mu je. Sdílela s nimi přece jeden dům a možná že i zahlédla Aloise na zahradě.

– Je mně to líto.

– Tak mi to kafe udělejte, – řekl nakonec.

Pustil rádio a vyhlédl z okna na zahradu. Bylo už dávno po osmé, Zajerski nikde. Pak se přece jenom objevil. Měl kulatou, dětskou tvář, která nestačila dozrát, teď ji už nahlodával zub času, a nad očima křovisko řas. Prokop se ho zeptal, jak mu je.

– Blbě, nejradši bych to zabalil, – vyhrkl a znovu popsal, jak se musí přemáhat, aby něco neprovedl.

– Ale neudělal jste to.

– Protože jsem posera. Takhle se nechat pokořovat!

– Pokořovat? Vždyť máte další volbu… odejít, rozejít se s Klaudií, ztratit ji z očí a začít podle sebe.

– Já nechci odejít, nemůžu. Čím víc mě trápí, tím víc mě přitahuje.

– Vy nemilujete ji, ale sebe… – Prokop zalistoval ve spisu: – Naposledy jste přišel s tím, že žárlíte. Pokud vím, kontrakt jsme zaměřili na žárlení: Chci se odnaučit žárlit.

– Tak jste to formuloval vy, já spíš chtěl, aby mi nebyla nevěrná.

– Bohužel, to nemohu sloužit, pane Zajerski. Už jsem vám stokrát pověděl proč, – řekl Marten a začal Zajerskému vysvětlovat, že žena a muž jsou bytosti poněkud rozporuplné, někdy se mají rády jako oheň a voda, jindy by se samou láskou sežraly. Příroda to tak zařídila, proti tomu sotvaco naděláme. Můžeme se dohodnout, napsat úmluvu, protokol, ostatně na radnici se cosi takového dělává, ale pak už záleží jen na těch dvou… – Ne na mně, – udělal významnou pomlku a znovu se zeptal, jestli má Zajerski ženu rád takovou, jaká je, nebo jestli ji chce mít rád jinou. – Máte drahokam, o který jste se bál, že vám ho někdo vyfoukne. Obávám se, že tak velký sejf nevlastníte, kam byste ho uschoval.

– Nechce se mnou spát, nechce mně dát, ani když ji prosím na kolenou. A ostatním…

– Nechce s vámi spát a vy o tom přemýšlíte.

– Děsně mně to leze do kebule… Ona ze mě udělala impotenta.

– Zajerski, vy mě lakujete. Na jedné straně vedete silácké řeči, na druhé prosíte na kolenou. – Prokop mluvil potichu, klidně a rozvážně, třebaže se musel přemáhat. Neměl slovní exhibicionisty v lásce.

Usoužená Zajerského tvář vyhlížela až komicky. Když vyprávěl o svých mukách, jeho obtloustlá postava se zavíjela. Hlavu stulil mezi ramena a své nezvykle mohutné ruce zatnul do sebe, jako by se bál, že se roztrhne vedví.

– … a když ji poprosím, rozvalí se na postel, víte jak, jako by se chtěla milovat, dívá se na mě a čeká. A já se tak vzruším, tak se vzruším…

– Ano, rozumím. Ona s tím kalkuluje a vy jí na to vždycky skočíte.

– Už pak nemůžu a ona, mrcha, to ví, – dodal drsně Zajerski a tiše se rozplakal.

Kapitola sedmá

Zaťukal dole u rodičů, ale nikdo mu neodpověděl, jen Krok párkrát štěknul. Slyšel, jak v pokoji řve televize. Alois před ní seděl asi na dva metry, hlavu nakřivo, a podřimoval. Vendu Prokop nikde nenašel, ani v kuchyni, patrně si odskočila do konzumu Na roh, kam chodívala i několikrát denně, delší dobu by otce samotného nenechala. Na obrazovce běžel nějaký zajímavý cestopis z Oceánie, otec se v poslední době vlastně díval jen na sport nebo na cestopisy, informační tok často i protichůdných zpráv nestačila jeho unavená hlava třídit tak, jak by si přála, tudíž obvykle usnul i nad pořady, na které se těšil. Probral se až poté, co Prokop ztlumil zvuk.

– Jsi sám? – dotkl se otcovy ruky. Starý muž zamžoural na syna jako na cizince.

– Máma šla někam na nákup, zapomněla na šlehačku… Tak utíkala, než jí zavřou.

Byla sobota, šlehačku sotva přivezou. Čím méně Alois jedl, tím mu Venda více vyvářela. Z kuchyně se sem rozlila vůně vařeného masa. Ráno si Prokop všiml, že v ohrádce mají o slípku méně, Venda se patrně chystala dělat slepici na paprice.

Alois seděl na kolečkovém křesle, které mu Prokop vypůjčil. Už se na něm naučil obstojně jezdit, dokázal se sám dostat na dvůr a zpět a docela ho to bavilo. Jako by na stará kolena objevil jednu ze svých velkolepých šancí, na vojně byl před válkou zařazen u cyklistické jednotky a kola miloval. Teď popojel k televizi, která stála na knihovně, a pokusil se přepnout kanál. Na knoflík však nedosáhl.

– Dej tam dvojku. Vysílají box, – procitl. – Vzpomínáš?

Opravdu box vysílali. Alois před drahnými lety chodil někdy s Prokopem do Rotundy v Jiřinkových sadech. U Jezírka vyhrávala kapela, nad parkem se tyčily hradby zámku a Rotunda se neděli co neděli dopoledne otřásala v základech. Doprovázel je Prokopův děda Josef, otec jeho otce Aloise. Nebylo mu o moc míň, než teď bylo Aloisovi. Nosil v klopě karafiát, přes horní ret mu padal zažloutlý knír, u kapsičky mu svítily stříbrné cibule pověšené na řetízku, o pečlivě vypulírovaném nedělním obleku ani nemluvě. Každý měli vyhlídnutého svého borce.

– Proč mlčíš, vzpomínáš na Kopečka? – naťuknul Prokopa otec. Bylo to zvláštní, i on se rozpomenul, on, kterému tělo stravovala nemoc.

– Kopečka tenkrát odnesli a box pro mě přestal existovat.

– Je to, jako když padne banka, do které jsi včera investoval. To Láďa, můj brácha, se jednou v Grandu vsadil… Ani to kolo nevydržel, šel k zemi po pár vteřinách. Já bych tam mezi ty provazy nevlez za nic, – dodal a uklimbnul.

Prokop se už chystal odejít, když otec znovu řekl:

– Tys na sport nikdy moc nebyl, chtěl jsem z tebe mít siláka… Já ve dvaceti házel koulí. Patnáct metrů, představ si. Víš, co to je hodit patnáct metrů koulí… Chodili jsme i na atletiku, když startér zmáčkl pistoli, brečel jsi. Přál jsem si tenkrát, abys mně říkal táto, – zabrblal.

– Nějak to rychle uběhlo, – přitakal Prokop a hlavou se mu honily myšlenky, jestli Alois už ví, že umírá.

Říct by mu to asi nedokázal, a pokud ano, neznělo by to upřímně. Až s otcovou nemocí si uvědomil, jak čas lidi pěkně zpracovává do řady. V šestnácti měl s Aloisem dost velké rozbroje, jednou se málem servali. Kdyby ho otec tenkrát uhodil, určitě by mu to vrátil. Prokop si ale teď nebyl jist, zdali tu ránu od Aloise nechtěl. Možná by nezůstal v synových očích takový zbabělec.

Ač se každý den vídávali, jako by tátu neměl. Chodil s nedobytným pocitem, že ho nemá ani Venda. Alespoň se tak chovala a otcův prostor v rodině, který jí ochotně přepouštěl díky svým zájmům, mu nahrazovala po svém. Venda neměla manžela, měla syna. Ženská, která se upne na dítě místo na chlapa, může nadělat pěknou paseku. Může, ale nemusí. Nějak se mu z té závislosti podařilo vybruslit.

– Tys mě neměl nikdy moc rád, viď? – řekl najednou Alois tak přímočaře, až Prokopa zaskočil.

– Žil sis po svém, to je pravda, – odvětil vyhýbavě, – ale že bych tě neměl rád…

Prokopovi se najednou chtělo brečet. Ne, s rozumem to nemělo nic společného. Krok vyskočil vedle něho na gauč a začal ho dloubat čumákem pod krkem. Potom mu olízl tvář. Otec se na ně smutně díval. Po růžové pleši mu putovaly stařecké skvrny.

– To tvý psaní je o tobě, viď? Bolí mě od něho oči, – rýpl si. – Zajímalo by mě, co by tomu řekla Lucie. Jak tam píšeš o Elišce. Nepovídej, žes s ní spal jen v duchu.

– S Lucií jsme rozvedeni. Sotva by to teď chtěla číst, nečetla ani mé předchozí knihy. Nezajímá ji, co píšu. A vůbec, je to fikce, vymýšlím si, přidávám, ubírám, vždyť to znáš, taky jsi přece psal, – vypadlo z Prokopa a už bylo pozdě, aby svá slova vzal zpět.

Alois si toho všiml. Proč syn nemá otce rád? Protože se musel učit upřímné, leč nevalně napsané rýmovačky, kterých měl plné šuplíky. Můj otec básník! Už věděl, proč by ho nemusel mít rád. Ty básničky mu lezly na nervy.

– Se čtenáři je i teď potíž, co? Jestli ti Matouš tu knihu nerozveze…

– Myslíš, že bych ho měl poprosit? Čeká na to!

– Nevím, jak na tom jste spolu.

– A proč by mně ji nerozvezl? – ohradil se Prokop.

– Vzpomeň si na sebe, – zamudroval Alois a záhadně přimhouřil oči. – Poslouchej, v tom textu tě poznávám. Ten Matouš je skoro jako ty, – zvolal křaplavým hlasem a Prokop pochopil, že od něho utíká.

Matku potkal na schodech, opravdu byla na nákupu. Sdělila mu, že na zahradě je v kýblu hlava od slepice s pařátky, měl bych je zabalit do novin a hodit do popelnice, uvažoval, dokonce by se slušelo, aby slepici zabil sám a nenechával to na ženských, tak to alespoň bylo dřív u Martenových zavedeno, jenomže co se Alois roznemohl, nemohl se Prokop na smrt ani podívat. Hlava od slepice v kbelíku nebyla, zřejmě ji odnesla kočka. Zabalil pařátky do novin a vyhodil je.

Matouš se ještě nevrátil, měl o něho starost. Lucie se několikrát ptala, jestli nezná trasu, po které se jejich syn ubíral, a jestli nevezl nějaké velké peníze. Kdepak peníze, vezl leda knížky, uklidňoval ji, ale kam, jak a kdy se vrátí, nevěděl. Jí se svěřuje. Prokop si opětovně posteskl, že se mu ty jeho obchody nelíbí, jsou na úkor školy, zanedbává pak jedno i druhé, a to k ničemu nevede. Leda k tomu, že z něho bude handlíř, stejně neprodává knihy, ale brak. Lucie mu oponovala, nevíš, co chceš, měl bys mít radost, že si vydělává, jenom ho umět trochu usměrnit, jít mu příkladem – nedovedeš…

A tak se půlku dne dohadovali, až se Matouš objevil. Neholený, utahaný, vyzáblý. Lucie ho sice mateřsky přivítala, zároveň mu ale připomněla, sotva dosedl k večeři, jestli ví, že našli nedávno na dně Sečské přehrady podnikatele připoutaného ke kolejnici a druhého v lese s kulkou v hlavě.

– Měl by sis opatřit nějaký kasr, – dodala, když jí nic neodpovídal.

– Opatřím si bouchačku, – pravil samozřejmě, sotva dojedl, a aniž by dal mrknutím oka najevo, jak to myslí, šel se svalit na postel. Usnul okamžitě.

Lucie se ten večer někam vytratila, možná šla na koncert nebo do divadla, protože si brala kostým a nezvykle dlouhou dobu strávila před zrcadlem. Kdyby Prokopovi řekla, šel by docela rád s ní.

Klid a čas na psaní tentokrát měl, ale ťukat do stroje se mu nechtělo. A zajít za otcem dolů už teprv ne. Nakonec se přemohl a chvíli psal. I když to bylo o Kornele, myslel na něho.

Kapitola osmá

Marten si udělal pár poznámek do spisu, nerad odkládal záznamy na další dny. Někdy mu připadlo, že první dojem je právě tak důležitý jako neosobně objektivizující záznam z druhého dne. Než stačil zprávu uzavřít, hlásila Eliška návštěvu.

– Je tady inspektor Kmoníček, – špitla velevýznamně a svou posunčinou dávala jednoznačně najevo, že se za něho přimlouvá.

– Vy ho znáte? – podivil se.

– Ne, ale seznámili jsme se.

– Výtečně! – zabručel. Do místnosti se vpotácel obrovitý chlapík středního věku. Sršatá, jizvami prostoupená, přesto pohledná tvář se pokoušela ožít vzpomínkou na staré dobré časy. Měl trochu zarudlé oči a vrásky na čele signalizovaly, že mnoho důvodů k radosti momentálně není.

– Tak tady máš to svý hnízdo neřesti, – hlaholil Cyril Kmoníček, podávaje Prokopovi ruku.

– Pro někoho neřesti, pro jiného pomoci. Vítám tě. Vidím, žes celou noc opět proflámoval a jdeš se ke mně kát, ale tuhle úlevu ti neposkytnu, protože si ji nezasloužíš, – dodal a přivřel za sebou dveře. – Dáš si něco?

– Jsem přepitý a přejedený, čaje a chlebíčků, a chce se mně zatraceně spát. Už dva dny jsem nezamhouřil oči. Našli jsme zase srdce, tak jako před lety, – sypal ze sebe chvatně, zatímco se uveleboval v křesle. – Lidský. Málem ještě tlouklo.

– A sakra! – zatrnulo Martenovi. – Rituální vražda?

– Nevím, je to perfektně vymakaný. Jestli se ještě pamatuješ na ten výklad v Prioru…

Prokop se otřásl zimou:

– Kde jste to srdce našli?

– Leželo na dlani, na odlitku rukou zhotovených ze sádry. Ty ruce vyrůstaly ze záhonu mezi jiřinami. Našla je v sobotu brzy po ránu nějaká babka, která si chtěla natrhat na hrob kytku. Málem dostala šok. Považuje to za boží trest. Letěla s tím hned do kostela k faráři, poslal ji za námi. Z té sotva něco rozumného vydolujeme. Kousek dál od těch rukou cupitaly nohy.

– Také odlitky?

– Parádní sousoší…

Kmoníček vyndal z kapsy kapesník, schoval do něho svůj velký nos a zatroubil.

Na policajta byl i v civilu příliš nápadný. Jednak svou vysokou postavou, jež sice nedosahovala dvou metrů, ale mnoho jí do nich nescházelo, jednak hmotností, nepochybně vážil hodně přes metrák. Věčně někde něco bořil, dobýval a byl s kdekým ve sporu. Nebylo to tak dávno, co spolu sdíleli kancelář.

– Myslel jsem, že máš zase průšvih s nějakou ženskou, a tys zatím přinesl srdce na dlani, – popíchl tu hroudu masa, kostí a svalů Marten, který se jakž takž vzpamatoval. Ani za tu dobu, co se neviděli, nezapomněl, jak Kmoníček měl se svou dobyvačností u některých žen potíže. Zejména u těch, které svedl a opustil.

– Člověče, není mně teď moc do smíchu, – řekl vážně. – Jestli se něčeho chytí pisálci, bude z toho bramboračka. Exhibují už skoro jako herci, někteří…

– Vypadá to na nějakého zahradního architekta, – pravil napůl vážně, napůl posměšně Marten.

– A co když to provedly děti nebo opilci? Kytky kolem byly dost pošmajdaný. Pánové z výjezdovky nenašli nic moc, snad jen fůru stop, které nevíme, komu patřily. Jedno je ale jisté, tělo jsme zatím neobjevili. Z laborky nám ovšem potvrdili, že srdce je lidské.

– Pohlaví?

– Pravděpodobně šlo o chlapa středního věku. Můžu si šňupnout? – zeptal se Cyril, a aniž by čekal na souhlas, nasypal si na hřbet ruky špetku kýchacího tabáku. Pak nasál. – Mám z toho těžkou hlavu. Suchánek zuří, poněvadž to vypadá zase na Anděla. Blbý, co? Vytipoval jsem si tenkrát všechny báby kořenářky, proutkaře, jasnovidce, zapojil kompjútry a málem obtěžoval Interpol. Po dvou letech mně můj policajtský frňák říká, že jde o čistě privátní záležitost. Nevím, jestli na to stačím právě já, jedno vím ale jistě: čím víc lidí do toho bude kecat, tím hůř, – zamnul si nos a znovu popotáhl.

– A ode mne chceš slyšet, jestli tvůj nos čmuchá správně?

– Nikoli. Od tebe chci slyšet, jestli bys do toho ještě nešel.

– Po tom všem, co se stalo? To nemyslíš vážně. Ty na mně chceš, abych všechny své klienty, o který jsem tak usiloval, teď poslal do háje? Nebo je snad mám přenechat Elišce?

– Jo, – pohlédl úkosem ke dveřím. – Hele, kdes ji vyhrál, v tombole?

– A Suchánek o tom ví?

– To byl jeho nápad, – odvětil Kmoníček a Marten cítil, že ho má tam, kde ho chtěl mít. Prokop mu stejně moc nevěřil. Jeden čas dělal u policajtů psychologa. Vyšetřoval uchazeče o policejní službu, zkoumal zneužité děti, promlouval s pederasty, spolupracoval s oddělením vražd. Párkrát na něm chtěli, aby vypracoval psychologický profil vraha, který se poflakoval ještě kdesi na svobodě. Chlapům to hodně pomáhalo. Když podezřelého nakonec chytli a on své závěry srovnával se znaleckými posudky vypracovanými post festum, kupodivu to většinou sedlo. Až jednou… až na ten případ s Fialovým.

– Nemám chuť, – Marten si zamnul ušní lalůček. Co to povídá? Chuť možná měl, ale bál se.

– Já bohužel nemůžu čekat, až ti někdo pofouká bebíčko, – rozhodil Kmoníček naštvaně ruce. – Jestli něco nevymyslím, tak se to celý posere.

– Nenapadlo tě, že když jsi za mnou šel s takovouhle věcí, že se budu muset vracet…

– Ne, to mě jistě nenapadlo, – prohodil málem uraženě a zpříma na Martena pohlédl. Chvíli si ho podmračeně vychutnával. – Tak aspoň pozdravuj Lucii. Jak se má?

– Skvěle. Jsme už dva roky od sebe.

– Ale… – Kmoníček se rychle zvedl, Prokop si všiml, jak Cyril zavětřil, a ač se pokusil do svých rozevlátých pohybů skrýt překvapení, bylo to stejně marné. Marten nedopověděl. Pak přece jenom utrousil:– To nic, večer ti zavolám. Budu přemýšlet, – řekl a vyprovodil Cyrila ke dveřím.

– Tak jste to slyšela? – zeptal se Elišky, když se Kmoníčkovy kroky rozplynuly před domem. Sestři neurčitě pokrčila rameny a neodpověděla, protože cítila, že Marten snad od ní ani nechce slyšet, co si o tom myslí. Ostatně zaslechla jen úlomky rozhovoru.

Bylo už hodně po jedenácté, přišli další lidé. Prokop s nimi chvíli povídal, ale nedokázal se soustředit.

– Jste jako po absťáku, doktore. Stalo se něco?

– Jasně. Včera mně spadly hračky do kanálu. Mrzuté. Co byste tomu řekla vzít si dovolenou, Eli? Na jihu se dětičky ještě koupají.

Eliška protáhla obličej a rozvlnila pusinku:

– Když já jsem ztratila špunt z koupacího kola. Mám na vybranou?

– Ten ženožrout Kmoníček chce, abych mu pomohl. Má případ.

– Už zase. Říkal jste, že vás policajti vyhodili.

– Nu, berte to, že tam se to střídá jak v domě s červenou lucerničkou. A teď mě zase potřebují.

– Vy máte ale kliku.

– Co je na tom k smíchu? – ohradil se téměř dotčeně. Udělal pár kroků k oknu a odhrnul záclonu. Říjnové slunce nebylo tak silné jako v létě, zato barvy ze zahrady sem přicházely sytější a jasnější, až to bolelo.

Prokop došel k závěru, že místo šunky v aspiku a dvou rohlíků, pro které by si Elišku jinak poslal vedle do konzumu, a pak by je spořádal u psacího stolu, se půjde projít. Dokonce věděl i kam.

– Vy jste se už dávno rozhodl! Tak proč se mě ptáte?

– Uvažuji o tom, – řekl a poněkud překotně vykročil z místnosti, v níž bylo najednou dusno a on cítil, že odsud musí vypadnout.

Na Vinici byl za patnáct minut. U Chrudimky vítr ještě zesílil, ale Prokop si už na jeho poryvy zvykl. Spíš než osvěžení mu přivál vzpomínky. Před třemi lety tu chodil s Moučníkem po břehu a týral ho vyptáváním se na dětství, na rodiče, na jeho vztahy k ženám a také na dvě holčičky, z nichž jednu kdosi zneužil ve věžáku a druhou v křoví za tenisovým hřištěm. A také se vyptával na tu třetí, Helenku, která se ztratila na Vinici a kterou s ním údajně den předtím zahlédli. A třebaže měl Moučník na rukou pouta a na útěk by se asi těžko zmohl, kus za nimi brousil policajt se psem. Co to mohlo být za důvěrnosti s takovou ochrankou?

Prokop proti doprovodu protestoval, protože v takovéhle atmosféře strachu by nedokázal políbit ani vrchního komisaře. Moučník byl zvláštní případ. V kriminálu si už několik let odseděl, v osmnácti měl pokus o znásilnění, ke kterému se asi spíš připletl. Sbíral po kamarádech zbytky jako hyena. Snad to bylo i výchovou. Tátu měl grobiána a alkoholika, mámu naopak putičku, která než snese vajíčko, třikrát zakdáká. Moučník pod otcovými údery změkl tam, kde to mají ženy nejméně rády. A tak se zaměřil na holčičky.

Marten přešel dřevěnou lávku a zabočil doprava. Kdysi tu s Lucií randili. Vlastně se zde i seznámili, u Červeňáku, mezi davy naháčů, které sem proudily z města.

Na rozdíl od Prokopa Lucie milovala vodu a hory, ryčné sjezdovky, rekreační střediska přeplněná lidmi a stálý ruch kolem sebe. Prokop byl přesně opačného naturelu: Nerad sjížděl řeky, na sjezdovce byl dvakrát a na plesy v sezóně ho musela Lucie velmi, velmi přemlouvat. Spíš mu ladily tiché, sněhem zaváté pláně, na nichž se pohyboval hlemýždím tempem, s vědomím niterné přítomnosti světa, který potkával kolem sebe.

Co v přírodě hledal? Hraniční kámen, vyšlapanou cestu, po které by trefil, když už se s Bohem minul?

Uprostřed řeky se zaklesl o mělké dno kmen olše a vytvořil ostrůvek z trav a větví a z naplavené hlíny. Jez pod nemocnicí už kdosi pobořil. Prokop přehopkal po žulových kamenech a postavil se na betonové torzo hráze.

Když byl malý, věřil, že v Chrudimce žijí vodníci. Natahovali po něm ruce a lákali ho do hlubin. Jak rád by se pod hladinu vody podíval, ale bál se jich. Až jednou, jednou své oči otevřel. Vodní svět, který ho obklopoval, ho vyděsil. Připadal mu ztemnělý a neprůhledný. Mrtvý.

Vylezl chvatně z vody, položil se na deku a chvíli civěl do slunce. Pak zavřel oči. Byl rád, že nevidí nic. Dlouho se nedokázal vyrovnat s tím zklamáním, které ho tak zaskočilo. Kdo ho oklamal? Alois, Venda, nebo snad ostatní lidé?

Vrátil se tenkrát z práce zdeptaný domů a sdělil Lucii, že se Moučník oběsil na roztrhané dece.

– Tak vidíš, přiznal svou vinu, – nabídla mu řešení, které bylo po ruce.

– Vinu, nebo nevinu? – namítl. Nic na to neřekla. Zato v práci si ho podali. Prý co si s Moučníkem povídali, na co se vyptával a jestli ho snad nešetrně nezmáčkl. Suchánek, v té době vrchní inspektor, žhavil telefony a psal jednu zprávu za druhou. I Prokop se musel k té události písemně vyjádřit.

– To se stává, – chlácholil ho Kmoníček, – dělali jsme, co jsme mohli. S tím se musí počítat. Neber si to osobně, Prokope.

Jak by mohl s takovým břemenem dělat dobře policejní práci? I teď, po letech, když si vzpomene, je mu nanic. Od té doby sem radši nezavítal.

Marten zvedl hlavu a rozhlédl se po krajině. Na druhé straně leželo v závětří keřů několik naháčů na dece a vychutnávalo slunce. Na vodě se objevila v dáli kánoe. Seděli na ní muž se ženou. Rozmachovali se pádly tak bláznivě a rozpustile, jako by jim každá vteřina života přinášela náramné opojení.

Žena vypadala z dálky jako Lucie za mlada, svůdně opálená, štíhlá. Muž mu kupodivu připomínal Kmoníčka, snad díky své obrovité postavě, která teprve tady, uprostřed bujné vegetace, jako by nacházela útočiště. Byl to samozřejmě nesmysl. Lucie se chystala dnes odpoledne do školy, Kmoníček hledá vraha a on, on tu bloudí jako Ahasver.

Prokop si chtěl u řeky přes polední přestávku spoustu věcí ujasnit, svou policajtskou minulost i vztah k Lucii. Byl čas, aby s tím skoncoval, jenomže obrazy před očima mu naskakovaly téměř spontánně. Tenkrát s ním sepsali protokol o mimořádné události. Po týdnu bezesných nocí došel k závěru, že musí dát výpověď. Lucie z toho samozřejmě radost neměla.

– Taková nejistá doba a ty si odejdeš ze státních služeb, – peskovala ho, byť už se od sebe vzdalovali. Přál si, aby mu všichni vlezli na záda, snad jen na Matoušovi mu záleželo, ale ten dělal, že ho věci rodičů nijak zvlášť nevzrušují. Dobře jim tak.

– Budu mít na kluka alespoň více času, – sliboval a zpočátku se mu skutečně věnoval ze všech sil. Doma ho to však nebavilo, prázdnota stěn ho tísnila. Našel si práci ve školní poradně.

Když o tom později přemýšlel, asi to nebylo jen kvůli Matoušovi. Spatřoval v dětech čistotu a naději. A Marten v ni potřeboval věřit, protože sobě věřit přestával.

Kapitola devátá

– Prokope, honem, pojď sem, – volala za ním Lucie na zahradu.

– Co je? – zvedl se od vaničky. Cítil, jak mu luplo v zádech. Odložil lísku od ovoce stranou a sundal si gumové rukavice. – Tak co je!

Žena se k němu kvapem blížila a mávala významně rukama.

– Nechci řvát na lesy, – zašermovala mu pěstičkou pod nosem. Obličej měla zformovaný do grimasy, vyčetl z něho napětí a obavy. – Děda s sebou praštil v mezipatře, sama s ním nehnu.

Víc nemusela vysvětlovat, dokázal si to živě představit. Skutečnost byla ještě horší, než se domníval. Alois pololežel poloseděl na podestě, zády opřený v koutě, a přidušeně sténaje, z obličeje mu kapala krev. Kolečkové křeslo bylo zaparkováno pod schody. Na schodiště padalo oknem šero, Prokop rozsvítil. Všiml si, že otec má prokousnutý ret.

– Panebože, – vzdychla Lucie. – Myla jsem nádobí a vtom najednou slyším ránu. Krve by se ve mně nedořezal… Slyšíte mě, otče? – klekla si k němu a narovnala mu brýle. Starcova hlava vypadala v jejích dlaních jako kokosový ořech. Alois cosi zakňoural a sáhl naprázdno do prostoru. Z jeho pohybu nebylo zřejmé, koho a proč od sebe odhání.

– To jsem já, Prokop, můžeš s námi mluvit? – Prokop uchopil otce za ruku. Ten nejprve pootevřel jedno oko, pak druhé, sotva znatelně přikývl a jazykem se dotkl rozpuklého rtu.

Vypadalo to, že si snad nic neudělal, patrně se jen uhodil a lekl. Prokop mu navrhl, že ho odnesou, což Alois zásadně odmítl, jenom mě postavte na nohy, křičel, a já půjdu. Dovlekli ho s Lucií do postele.

Až to Venda zjistí, bude zle. Svěřila jim Aloise do péče. Přes den se od něho skoro nehnula, a tak se po vzájemné dohodě s nimi jednou týdně v podvečer zajela podívat do města a pocourat po obchodech, aby také přišla na jiné myšlenky. Sháněla už dárky pod stromeček.

– Prostě jsem zapomněl, že seš na zahradě, a spěchal jsem nahoru. Na posledním schodě v mezipatře jsem zakopl… – uvažoval nahlas Alois.

– Nesmíš sám nikam chodit. Máš to zakázaný. Co tomu asi řekne Venda, – durdil se Prokop, ale otec přišel s nápadem, že uchrápl a skulil se z divanu. Něco se mu zdálo, něco strašnýho, to se snad může stát, ne?

– Řeknu své ženě: zdálo se mně o tobě, maminko…

Prokopovi se to ale moc nelíbilo. Na tohle jim Venda neskočí. Kdo ví, co za tím vězelo. Chtěl mu dát otec najevo, že se o něho nestará, že ho nechá dlouhé hodiny bez povšimnutí o samotě, že nečinně přihlíží, jak umírá?

– Běžel jsem za tebou, – dodal už naprosto klidně stařec.

Běžel za ním! Seděl vedle otce v křesle a žmoulal zvlhlý kapesník, kterým mu otíral tvář. Občas do něho dloubl čumákem Krok a zavrčel. Něco povídal. Snad si chtěl hrát. Co to muselo být za událost, že otec vylezl najednou z postele a rozhodl se ztéci schody?

Vzpomněl si, jak jednou Aloise usilovně hledal. Možná mu bylo osm, devět, kluci ve škole se předháněli ve vyprávění fantastických historek o svých tátech a on neměl o čem povídat. Přitom by tolik chtěl. Nevěděl, čeho se zachytit.

– Ty nemáš tátu? – zeptala se ho učitelka, snažíc se prolomit bariéru mlčení, a on v rozpacích přikývl. Čemu? Že ho má, nebo nemá?

V následujících dnech se chtěl otce na to zeptat, ale nedokázal otázku přesněji formulovat, a nakonec z toho sešlo. Vlastně nedostal ani příležitost. Táta většinou nebyl doma. Maminko, mám tátu? zapištěl jednou, kdy se mu zdálo ženského živlu přespříliš, a ona se na něho rozkřičela: To víš, že máš tátu, máš ho, máš…!

Obrátil se k Aloisovi:

– Stačilo přece zavolat, rád bych za tebou přišel.

– Zavolat… Jako na psa?

– Co tím chceš říct, co tím chceš říct, otče! Že tohle je čin, tohle, kdy si málem srazíš vaz? A zbytečně.

– Chtěl jsem se tě zeptat, – ztišil stařešina hlas, – jestli je ta kniha o tobě. Měl jsem dojem, že stojí za to slézt z postele a zajít se tě na to zeptat, – opakoval naprosto klidně. – Jestli ne, taks ji vůbec neměl psát. – Trochu Prokopa zaskočil. Poprvé v životě mu připadl jako autorita.

– Je toho na mě nějak moc, najednou, – řekl Prokop.

– Je o tobě, nebo není?!

– O mně, o tobě, o době, ve které žijeme. O tom, co jsem měl udělat a neudělal a taky o tom, co jsem udělat nemusel a učinil. O mém špatném svědomí i o dobrých skutcích. Jenomže teď mi už dost dlouho připadá, že jediná jistota je naše smrt. A to je málo, zatraceně málo.

– Měls jich dřív víc, těch jistot, viď… a natloukl sis hubu. Jako já. Lidi se nepoučej, – opáčil škodolibě. Chvíli syna vychutnával. Ten mlčel. – Jenomže ty ještě dokážeš vstát, já už ne…

– Nejsem si tím tak docela jistý.

– Něco udělat musíš. Rozhodnout se, – zamrkal na něho poťouchle. – Jenom nečekej na zázrak. Samy přijdou jenom svrab a neštovice. Něco se děje, viď, a ty… nemůžeš se rozhodnout. A kvůli tomu jsi začal psát tuhle kriminálku. Řekni jim, že ano, – naléhal na něho, – že se chceš vrátit k tomu, cos nedokončil.

– Ne!

– Bizarní vraždy. Nenalháváš si něco, nezahlazuješ po sobě stopy? – zeptal se skoro surově a on měl co dělat, aby se přemohl a neodešel.

Prokop se ohradil a spustil, že každý příběh, i náš život, otče, by měl mít nějaký řád, logiku, zejména příběh kriminální, řád, který jsem povinen tam vnést ve jménu člověka a jeho rodu. Člověk je tu od toho, aby se v něm pokoušel nalézt smysl, ne aby ho rozcupoval.

– Říkají, že život není příběh, spíš taková mozaika… že příběh znásilňuje život… Nevím. Když se podívám do přírody…

– Zapomněl jsi na Pánaboha, synku! – Jako by se mu Alois vysmíval. Ohýnek potutelnosti blikl starci v očích. – Potom budeš mít všechno snazší…

– Nemyslel jsem na úklid, ale na řád daný zevnitř.

– Bůh jest pokora, – namítl otec, který byl v kostele před dobrými dvaceti lety naposled. O pokoře ho Prokop nikdy mluvit neslyšel. – Pokud to tvý sepisování není ovšem jenom hra.

– Hrou může být, záleží jakou a o čem.

– Chceš ode mne slyšet, že od toho máš dát ruce pryč, protože ti kdysi kdosi ublížil?

– Jednou…

– Jenom jednou? – Otec se rozchechtal, až mu z úst vyklouzla protéza. Položil si ji na stoličku a řekl: – Kurva, to je zmetek. Jako já. – Krok ji začal očichávat, pak po ní rafl a zalezl pod stůl. Prokopovi dalo moc práce, než mu ji vydoloval z tlamy. – Myslíš s tím Inkoustem? – Alois si už pletl jména.

– S Fialovým.

– Nabil sis nosánek. Bolí to, co, když člověk prohraje, – hekl všeznajícně a začal synovi vykládat, že každá věc, do které se jde s plnou parou, je o hubu. I cesta k Pánubohu.

Prokop si všiml, jak se rozpálil. Ty jeho cvakající čelisti, bílé, z vrásek vyrůstající bodlinky, oči, do nichž se už drahná léta vkrádal šedý zákal.

Alois, ač mluvil o riziku, neměl sám rizika rád. Byl moc pohodlný, chtěl mít své jistoty. Ženu, která mu uvaří, vypere a která mu nebude běhat za jinými, vládu nad svou výplatou, dítě, jež je ve škole poslušné a není tak hloupé, aby se nemohlo naučit ty jeho sáhodlouhé básničky, kterými se tu a tam pyšnil.

– Jestli to necháš jako já, můžeš mít svý jistý, – otočil hlavu k Prokopovi. – To není rozhodně málo. Ale žádný vzrůšo, nic se neděje. Jenom se o tu svou jistotu porád bojíš. A pokud se děje, je to jenom jako…

Pohlédl na něho, proč mu to vykládá a co má za lubem. S tou vyhublou tváří bez protézy stařec majestát Otce ztratil. A přesto ho Prokop vnímal snad jako nikdy. Najednou si říkali cosi, o čem celý život mlčeli. Co se to s nimi stalo, teď?

Na knihovně tiše předl budík, pak začal hekticky pípat. Byl říjen, podzimní čas, šest hodin podvečer. Za chvíli strčí hlavu do pokoje Venda.

– Co se to s tebou stalo, najednou…?

– Nemáme si co vyčítat, synu. Napadlo mně, že si už toho moc povědět nestihneme a že bych ti to měl říct, ať už to břímě na sebe vezmeš nebo ne. Díků se od lidí nedočkáš, pokud nedosáhneš na nějaký vyšší post… hahaha. Přesto bych nabídku neodmítl, i když ti to budou ženské rozmlouvat.

– Mám rozepsanou knihu.

– Kolikátou už!

– Tahle kniha je o mně…

– Je to náhoda? – triumfoval otec a rozloučil se tichým, nepříjemně pisklavým smíchem, ze kterého šel smutek.

– Lucie bude proti, – poznamenal Prokop, už odcházeje.

– Lucie! Je to učitelka, – odvětil Alois a zavřel oči, jak to obvykle dělával, když chtěl zůstat sám.

Prokop se zeptal Lucie ještě týž večer, zdali o něm hovořila s matkou, konkrétně o jeho úmyslu pracovat s lidmi, kteří mu už jednou dali najevo, že o jeho pomoc nestojí.

Pravila, že nikoli, s babičkou naposledy mluvila někdy v pondělí, a to o slepici, dnes je čtvrtek.

Víc na dané téma nemluvili. Přezul se do pantoflí, které mu Lucie nadělila pod stromeček před třemi lety se zřejmým podtextem emancipované ženy, a šel si sednout do obýváku.

– Ty dnes budeš doma? – podivil se, když se usadila u pracovního stolu.

– A neměla bych být? Potřebuju dopsat sloupek.

– Chyběla bys mi.

– Je tu jinak prázdno, co? – popíchla ho. Dole cvakly dveře. Venda se vrátila, pes začal jančit a snášel všechny boty z botníku k jejím nohám. Bylo slyšet, jak ho babička okřikuje.

– To taky, – přitakal. Lucie ráda polemizovala, svůj ostrovtip si jeden čas brousila i na něm, věděl to a časem se proti tomu obrnil. Bohužel nedostatečně. Zkoušel to i s manželskou strategií, s návody, které vyčetl v psychoterapeutických příručkách. Moc se mu to nedařilo.

Dva různé pohledy, které se míjely. Každý z nich měl svou pravdu, neustoupili ani kousíček. Najděte rozhodčího.

– Přece jenom to asi vezmu, kvůli sobě, ne kvůli nim.

– To je tvoje věc, – pravila co možná nejlhostejněji.

– Tohle je případ století… tedy v našem městě. Přišel za mnou Kmoníček.

– Ten? – Zdálo se mu, že zrůžověla. – To on ti tuhle v noci volal? – pravila zaujatě. Vzpomněl si, jak ji kdysi Kmoníček zval na rande, zkoušel to na ni jako na ostatních. Luciiny oči, plné jinotajů, zalovily v prostoru a uvízly ve vzpomínkách.

– Ba ne, Kmoníček v noci nevolal. Ozval se jeden klient, – dodal neurčitě, aby ji trochu poškádlil. Před několika lety by nevyklouzl, teď Lucie sotva utrousila:

– Je to od nich milé, že si na tebe vzpomněli.

– Ani nechceš vědět podrobnosti?

Vzal Luciinu ruku do své. Tentokrát neucukla a nechala ji ležet v dlani, nehybnou a studenou, nechala ji tam ležet, aniž by pohnula jediným prstem.

– Žijeme vedle sebe, ne spolu.

– Jsme přece rozvedeni.

– Máš někoho?

– Je nutný, abys to věděl?

– Ne, to opravdu není nutný, – pustil ji. Sám se na sebe zlobil, co to na ni zkouší. – Ale je tu taky Matouš.

– Kde se tomu perka zelenají!

– Já vím, má firmu a fantastické plány.

– A proč by je neměl mít?

– Zdá se mi, že nás nenávidí, protože mu v nich bráníme.

– Nás?

– Tak tedy mě.

– Kdo ví, – povzdechla Lucie a vrátila se ke stolu, aby dokončila kritický sloupek do kulturní rubriky místních novin. Psala o filmu Nahota na prodej jako o šestákovém dílku. A psala o něm s gustem.

Čtyřicátník dr. Prokop Marten míval ženu Lucii a syna Matouše, škodovku lahvově zelené barvy a na periferii města domek s malou zahrádkou, kde pěstoval angrešty, rybíz a pár stromů. Netoužil rozhojňovat statky, což mu zazlívali především rodiče ze strany jeho bývalé ženy, kterým stát vrátil několik hektarů pole a kus zruinované zděné budovy.

Prokop do těchto záležitostí nehodlal mluvit a Lucie vlastně také ne. Pořádala ve škole literární soutěže a ve volných chvílích si psala ty své úvahy o době a lidech, kteří v ní žili. Také ovšem psala o mužích typu Martena a jim podobných, na které v posledních letech dostávala čím dál větší pifku, pro jejich pocit jakési nedoceněnosti a z ní pramenící neochoty pálit si prsty tam, kde se něco dělo.

Marten to trpěl se shovívavým úsměvem, co měl také dělat? Nebyl líný či pohodlný, ale od dětství vyrůstal v krajině města a život si vyšlapával jinými cestičkami než těmi, co vedly mezi poli a mezemi.

Lucie mu tu netečnost v době, kdy se každý druhý pokoušel podnikat, svým způsobem zazlívala, dělej něco, rozhoupej se, tak to prodáme, když se nemáš k činu, ale ani její, ani řeči rodičů ho nedotlačily k nějakému závažnému rozhodnutí.

Nechtěl mít s navráceným majetkem nic společného, věděl, že ať se rozhodne tak či onak, vyjde to nastejno, totiž rozhodne se špatně.

– Tak já jsem jenom na řeči! – obracel vše v žert i ve chvílích, kdy měl potřebu ji obejmout. Přeli se nakonec o hlouposti, pro drobinky odsouvali velké věci. Manželská krize vypukla už před lety. Věděl, že přijde, jako přichází čas od času chřipka, a přesto to bylo něco jiného, než o čem četl v knížkách.

Čím víc se od něho Lucie odkláněla, tím víc po ní toužil. Už s ním ani spát nechtěla. Před prázdninami se vymlouvala na enormní psychickou únavu spojenou se závěrem školního roku a v září opět na začátek, jindy ji bolelo břicho nebo si na skalách narazila bok.

I on pociťoval jistou únavu z manželství, po tolika letech společného života nešlo o nic neobvyklého, ale místo aby se svěřovala jemu, popsala hory papíru, ba dokonce některé jejich rozmíšky ventilovala tiskem, byť zastřenou formou. Kdo je znal, byl doma. Kdy to vlastně začalo a jak…? Možná to nějak souviselo s dobou. Nevěděl.

Styděl se za tu nevědomost, radil ostatním a sám si své problémy vytěsňoval tak dlouho, až nakonec bylo pozdě. Rozvedli se. Sílu od sebe nadobro odejít ale nenašli, ani on, ani Lucie. Trápili se spolu. Psychosociální rozvod se nekonal.

Kapitola desátá

Ke konci týdne měl Prokop několik nudných, nekonečných konzultací. V pátek o desáté mu Eliška uvařila v ordinaci čaj a postavila ho se zarputilým gestem před něho, aniž by něco řekla. Tvářila se naštvaně, jako by ji potkala nějaká katastrofa. Pokusil se jí pochválit její pěkné šaty, ale zůstalo to bez odezvy. O hodinu později mu přepojila hovor. Ozval se Suchánek a stěžoval si, že ho ráno odmítla zavolat k telefonu.

– Eli je z uniforem trop! – řekl se zadostiučiněním Marten.

– Ale já chodím v civilu, – vzal ho za slovo Suchánek a po několika vypocených společenských frázích přešel k věci: Předem se omlouvá, že to vyřizuje po telefonu, zašel by osobně, ale dřepí teď na zadku jako přikovanej a spřádá pavoučí sítě. Ostatně počítá s tím, že se Prokop staví. – Vždyť víš, jak to chodí.

– Právě že vím.

– Na to zapomeň, to už je za námi. Mrzí mě, že jsem tě tenkrát víc nepřemlouval. Měl jsem dojem, že o to moc nestojíš. Fakt mě to mrzí.

– Málem jsi mě rozplakal.

– Takže souhlasíš?

– Chci vědět, co za to? Žádnou reputaci si napravovat nepotřebuju a ani nechci, – vyhrkl a vzápětí se přistihl, že o poznání zvýšil hlas.

– Však se nějak dohodneme. Zítra se u tebe staví Kmoníček, něco ti přinese ukázat. Zatím děkuju, – řekl tak samozřejmě, že nebylo o čem diskutovat.

– Za málo, – zabručel Marten a zavěsil.

Opravdu nebylo zač. Prokop neměl ponětí, kde začít. Policajti se honili za vrahem už drahnou dobu a stále neměli pořádnou stopu. Jako by si ten člověk s nimi pohrával: Byl něžný, milý i duchaplný. A zatraceně brutální.

Prokop se zhoupl na židli, zívl, protáhl se a zavolal na Elišku. Přikvačila po chvíli. Měla na sobě opraný plášť, na hlavě šátek uvázaný na dva uzly, v ruce smýčidlo a tvářila se, že se na ten bordel tady nemůže dívat.

– Vám to ale sekne. Jste tak nějak sexy.

– Jste z toho celej vedle, že?

– Copak jste to vykládala Suchánkovi, když jsem vám vysloveně řekl, kdyby mě někdo sháněl z kriminálky, že jsem k doptání?

– Jakýmu Suchánkovi? Toho pána neznám ani ze sna, – zvedla v údivu ramínka. V rohu Martenovy pracovny vězela pavučina, byla teď důležitější než Suchánek.

– Neviděla jste nikdy babí léto?

– Viděla, ale v září, a ne touhle dobou, – odvětila a bez dalšího komentáře mázla smýčidlem po stěně.

Marten se raději odklidil. Přemýšlel, čím by si Elišku udobřil, ale zase tak moc si nad tím hlavu nelámal. Měl totiž jisté podezření, že ho jen po svém ponouká.

Ten den měla Lucie docela dobrou náladu. Možná se jí povedl nějaký sarkastický sloupek na téma Mužská ješitnost nebo Ponožky mého bývalého manžela, možná napsala fejeton o lásce k synovi.

I když podle regulí nežili už ve společné domácnosti, dokonce mu udělala i večeři. Spalo se mu dobře. Kmoníček se objevil u Martenů skutečně v sobotu ráno, tak jak slíbil. V pátek večer měl ale Prokop rozhovor s Matoušem. Musel si na syna počkat, a když ho konečně zastihl doma, Matouš už byl zase na odchodu.

– Kam pospícháš, podnikateli? – oslovil ho. – Měl bys také něco pomoct doma, ne se jen porád honit za penězi.

– Jdu do města.

– Kam do města? Pojď, – chytil chlapce za rameno, – dáme si pivo, sednem si a popovídáme. Koukám, že ses nechal za ušima vyholit. Co taková náušnička, nebodla by? Koupil jsem si jich párek, na koncerty, jednu bych možná oželel.

– Fakt, jdu do města, máme nějakou akci… s kamarádama.

– Myslel jsem, že vozíš knihy.

– Mám teď dva dny voraz, už jsou rozvezený.

– Kdo to jsou, prosím tě, ti tví kamarádi?

– Co ti to řekne, stejně je neznáš, – odfrkl nerudně Matouš, navlékaje si bundu. – Jsou jako ostatní, jenom snad vědí, co chtějí.

– Co chtějí?

– Být sví, – zazpíval Matouš přezíravě.

– Budete demonstrovat, co?

– Máš něco proti tomu?

– Proti čemu budete demonstrovat?

– Proti takovejm blbejm otázkám, který mně kladeš. Seš jako fízl. Proti násilí, třeba… a proti politice vlády. A proti státu. Stát je násilí páchaný na obyčejných lidech.

– To už jsem kdesi slyšel.

– Na VUMLu.

– Ale ne.

– Nenechá je dejchat, žít, rozhoduje o nich předem ve znamení všeobecnýho dobra. Ale jaký dobro to je, pro koho! Podívej na ty řeky a mrtvý ryby v nich, na ptáky, kteří se nazobou otrávenýho zrní, na atomový elektrárny, který ti ve jménu pokroku pohřbí krajinu na staletí, podívej na ty podělaný lesy, – rudnul vztekem Matouš, jako by Marten byl jedním z těch rozhodujících činitelů, kteří to způsobili.

– To ale nedělá, chlapče, vláda. Ani já to nedělám.

– A kdo teda?

– Civilizace. Industriální společnost. Naše horší Já.

– Seš naivní.

– Možná.

– Ty mě chceš vyprovokovat!

– A na co si bereš baseballovou pálku? – ušklíbl se Prokop.

– Na baseball.

Kapitola jedenáctá

Když v sobotu dopoledne zazvonil u Martenů Kmoníček, Matouš ještě vyspával, zato Lucie už pobíhala kolem kuchyňské linky. Prokop se právě přehraboval v několika učebnicích psychiatrie, pololežel poloseděl na gauči v obýváku, a když zaslechl sytý a poněkud hromotlucký Kmoníčkův baryton, zvedl se a kráčel příchozímu vstříc.

Cyril přinesl paní domu kytici gladiolů, ale předával ji tak nemotorně, že se mu jeden z květů ulomil. Shýbali se pro něho s Lucií současně a málem se srazili hlavami. Prokop je pozoroval ze zákoutí kuchyně a přišlo mu to nesmírně zábavné. Až ho zamrazilo. Byla to finta, nebyla?

– Půjdeme dolů, – navrhl.

– Jen běžte. Co kdybych náhodou zaslechla, co nemám? – mrkla koketně po Kmoníčkovi.

– Plán se teprve rodí, – zrozpačitěl.

Sedli si rovnou na příjmu. Na rozdíl od Prokopovy pracovny to tu vypadalo jako v opravdové kanceláři, stroze a vyloženě účelově. Pojízdná koženková křesílka, na stěně keramika a Lhotákovy reprodukce, dvě skříně registrů, psací stroj a diktafon se záznamníkem.

Kmoníček vyndal spis.

– Nechám ti to tady, ale ne moc dlouho. Jestli máš trezor, tak to tam radši šoupni. Aby se ti v tom z dlouhý chvíle náhodou nešťourala sestřička.

– Myslíš Elizabeth? – Marten se natáhl pro desky a otevřel je. Už je měl kdysi v rukou, tenkrát byly ale podstatně tenčí. I teď vypadaly tajuplně. Na jejich vnitřní stranu kdosi napsal rudou fixou: KRVAVÝ ANDĚL. Marten v nich začal listovat.

– Teď je neprohlížej, na to budeš mít dost času. Určitě se na leccos rozpomeneš. Noviny o policii psaly s despektem, protože jsme na nic moc nepřišli. Proklepli jsme na tři stovky svědků, bylo pár falešných stop, přihlásili se asi čtyři šílenci, kteří to vzali na sebe, potom jsme kápli na jednoho hošu. Nejdřív zapíral a pak se přiznal, ale druhý den výpověď odvolal a nakonec se ukázalo, že sice má na krku vraždu, ale jinou.

– Koukám na ty fotky, pěkný divadýlko, – svraštil Marten znechuceně čelo.

– Zprvu to vypadalo na takovej nevinnej sadistickej žertík. Zavraždím toho, kdo se mně první namane. Jenomže…

– Tehdá mě napadlo, – rozpomínal se Prokop, – copak nemaj v obchoďáku bachaře? Copak tam nikdo v noci nehlídá? V tom výkladu nemohlo jít přece o jednoduchou operaci. – V paměti mu naskakovaly titulky novin: Děsivý nález na Palackého třídě. Kanibal umělcem. Řezník bez svědomí. Sublimace, nebo regrese?!

Jak to vlastně bylo? Ve výkladní skříni obchodního domu spatřili jednoho rána kolemjdoucí figurínu s křídly anděla, která měla namísto umělého obličeje sádrový odlitek zkrvavené tváře. Její děsivý výraz napovídal tomu, že byla sejmuta z nebožtíka.

– Strážnýho měli, samozřejmě, jenomže ten měl zrovna onen večer běhavku. Později se zjistilo, že mu někdo hodil do termosky s čajem projímadlo. Většinu služby proseděl na záchodě. Pachatel měl dost času vykrást celý obchoďák. Figurína měla levou ruku ohnutou v lokti a na dlani té ruky leželo srdce. Tvář, ač posmrtná, měla dokonalý mejkap kohosi, komu se už dávno nezelení. Šlo o perfektní aranžmá. Strážnýmu nic nápadného nebylo. Nic se neztratilo, nic se nezměnilo.

– Slouží ještě?

– Samozřejmě, máš tam i jeho výpověď.

– Kdo na to přišel?

– Asi za tři dny to srdce zesmrádlo. Hledali, kde se co kazí, a představ si, nemohli to najít. Výlohy jsou za stěnou z plexika, všude stovky regálů, zboží: potraviny, koberce, kovo, drogerie. Tak přivedli knírače, – usmál se Kmoníček a bříškem ukazováku si pohladil knírek pod nosem. – Měl to natotata.

– Kdo to byl?

– Bohužel nemohu sloužit, – odvětil zamyšleně Kmoníček. Nezjistili jsme ani motiv. Pak se přihlásila nějaká Bulharka, že jí chybí muž. Šlo o smíšené manželství. Na prázdniny jezdila k rodičům do vlasti. Jmenovala se Stvolová. Ten odlitek sice identifikovala, to však asi bylo všechno. Viléma Stvola jsme dosud neobjevili. Podle fyziognomie a krevní skupiny by srdce mohlo být jeho. Nešlo o žádného střízlíka, vážil prý kolem osmdesáti, měřil sto osmdesát dva, v mládí dost sportoval… Pracovních hypotéz bylo několik: loupež, vyřizování účtů mezi gangy, náhodná oběť maniakálního šílence, neznámý, ale smysluplný motiv.

Marten zadumaně vstal a odemkl trezor. Z trezoru vykoukla láhev francouzského koňaku, kterou mu donesl Zajerski, a postavil ji před Kmoníčka.

– Kdo tě sponzoruje?

– Jeden vděčný klient, kterému jsem sice nezachránil láskyplný vztah se ženou, ale říká, že jsem mu zachránil život. A to je důležitější, – usmál se. Přiťukli si. Kmoníček obrátil obsah sklínky do sebe a prudce vydechl, Marten jen lehce ulízl.

– Co ta tvá Eli? Už jsi ji přefikl? Je rozkošná.

– Tipni si, – vyhnul se odpovědi a vrátil se k tématu. – Když tě tak poslouchám, napadá mě, jaký seš prase a proč se vůbec do toho s tebou pouštím.

– Bylo toho dost a každou z těch verzí jsme prověřovali, – švitořil Kmoníček, aniž by dal nějak najevo svou nelibost. – I tu, že Stvola zavraždila jeho žena. Jenomže chyběl motiv. Doma vystupoval vcelku jako hodný, starostlivý manžel, jednou týdně chodil hrát bridž, profesně se zabýval počítači, pokud vím, dělal manažera jedné nepříliš známé firmě. Ale žili si celkem slušně. Děti neměli. Stvolová nám řekla, co věděla, myslím, že se jí dalo věřit, ale kdyby se ti to náhodou zdálo málo, adresa je uvnitř, – ukázal na desky. Marten přikývl.

– Moc stop nezanechal…

– Otisky žádný, zřejmě pracoval v rukavicích. Materiál, který používal, byl takový, jaký si můžeš koupit v kterémkoli kšeftě.

– Byla oběť týrána? Pokud vím, tak se to nezjistilo.

– Srdce bylo vyjmuto celkem odborně. Vrah znal dobře anatomii těla. A musel umět zacházet s nástroji. Tu dekapitaci zkrátka prováděla zkušená ruka, žádný začátečník.

– Dospěli jste k závěru, že vraždil jinde.

– Tak nějak, – přitakal Kmoníček, sám si přihrál láhev koňaku k sobě a dolil. – Ptal ses na stopy, přece jen tu jedna byla… plyšový kočičí ocásek. Pamatuješ přece, aranžérka, která výlohu dělala, o něm nic nevěděla. Vyloučila, že by tam něco podobného ztratila. Naposledy viděla výlohu týden předtím, nic neobvyklého nezjistila.

– Vrah estét, – procedil mezi rty Marten spíš pro sebe. – A ten ocásek? Co to mělo znamenat? Není těch záhadných symbolů nějak moc?

Kmoníček rozpačitě pokrčil rameny, sám neměl jasno. Ze své víc jak dvacetileté praxe věděl, že vytvořit si nějaký umělý konstrukt a pak do něho dosazovat dílčí hypotézy je hazardní záležitost. Zamnul si rozšafně rukou obličej, až mu neholená tvář zazpívala, a svraštil huňaté obočí. Marten vycítil, co mu asi běží hlavou.

– Snad… Proto ti Suchánek volal. Mám dojem, že se Anděl znovu objevil na scéně. V parku to vypadalo jak na divadle. Opět perfektně provedená práce, řekl bych vkusné zacházení s materiálem, kdyby to neznělo tak morbidně. Představ si záhon vzrostlých jiřin, ráno plave v oparu mlhy, sotva se rozední, nějaká babka sedmdesátnice si odskočí do parku natrhat pár kytek, protože ten její, dej mu pánbu věčnou slávu, má výročí…

Kmoníček byl už zase ve svém živlu. Po mírných dávkách alkoholu jako by mu to více pálilo. Kontrolované pohyby se měnily v překotná energická gesta.

– Zkrať to, – řekl Prokop.

– Dobře. Ta ženská krade kytky a najednou před ní vyrůstají ze země ruce. Na jedné z nich je srdce, na druhé položená maska, odlitek obličeje.

– Ostatky z těla se našly?

– Zatím ne. Ale našli jsme kočičí pacičku, je ze stejného materiálu, jako byl kočičí ocásek. To není náhoda.

– Že by frotérství? Musel tam zanechat spoustu stop.

– Jistě. Toho si byl dobře vědom. Jenomže stopy, co tam zůstaly, patřily té staré ženské. Vrah zem kolem pořádně uhrabal. Dal si doopravdy záležet.

– Odlitky tváří jste porovnávali?

– Ovšem, tahle je kulatější… a jestli se ptáš na složení, jde o obyčejnou sádru, která má povrchovou úpravu a mejkap. Šminky jsou zahraniční výroby. Ty mrtvé tváře jsou jako živé…

– Tak, – usmál se posmutněle Marten a vrátil se pro láhev do trezoru. – Živé…

Jednu dobu se mu zdálo, že umírá, že odchází z tohohle světa, aniž by řekl všechno, co chtěl. Život utíkal před ním a on, ač po něm natahoval ruce, ne a ne ho dohonit. Zdály se mu sny. Viděl v nich stádo ovcí, které pádí za svým vůdcem. Někam utíkaly, hřbety shrbené, za děsivého mekotu a zděšení. Ony utíkaly a on stál na místě. Přešlapoval, ale ne a ne se dostat z toho fleku dál…

– Tu babu jsme samozřejmě kontaktovali, pamatuje se, že si dala budíka na půl pátou, ale o víc moc už toho neví. Jiřiny vyhlídnuté měla, bylo ještě šero, když je trhala, nedaleko roste taková velká borovice vejmutovka…

– Kde bydlí?

– V Labské.

– No tak to se na ně asi moc nedívá, – prohodil žertovně Marten a mrkl na hodinky, poněvadž si uvědomil, že je po poledni a že mu kručí v žaludku. – Máš ještě něco?

Inspektor Kmoníček se žíznivě olízl. Marten pochopil a dolil mu. Věčně nažhavený Kmoníček pookřál, což Prokop přičítal spíš mírné dávce alkoholu než změně jeho osobnosti. I on cítil vlnu tepla v těle. Fantazie začala pracovat na plné obrátky.

– Poslyš, měl by ten nepotopitelný korek Suchánek něco proti tomu, kdybych proklepl některé svědky?

– Naopak, určitě by ses mu zalíbil. Máš volnou ruku. Možná jsme vyšlápli špatnou trasu, chce to jiný pohled na věc…

– Systémový, – zasmál se Marten.

– Jo, systémový, – pitvořil se Kmoníček, a protože si před chvílí omočil cípek kravaty v koňaku, žehlil ho teď dlaní. Bylo to k smíchu, on ale vážně pohlédl na Martena: – Máš vůbec bouchačku? Chci ti říct, že bys ji měl mít. Pokud vím, zbrojní pas jsi nevrátil.

– Zadrž. Pistoli mám támhle v trezoru. Dneska má pistoli každý dítě. Jsem vlk samotář a chodím ozbrojen, znáš mě…

– O tom bych silně pochyboval, – zauvažoval Kmoníček. Poté sáhl do kapsy a vylovil navštívenku. – Je tam číslo do práce i domů. Můžeš mně volat kdykoli, i v noci, – pohlédl na Prokopa vážně.

– Co rodina?

– Jo, bezva, – řekl Cyril, v jeho odpovědi však zaznělo cosi skličujícího.

Marten pečlivě zamkl trezor, desky s případem si vzal nahoru. Napadlo ho, zdali by si o tom neměl promluvit s Lucií. Ten vymalovaný odlitek s detailně propracovanými rysy v něm vyvolával značné rozpaky. Tohle mohl udělat jen teplouš, teplouš umělec, narcista.

Lucie měla občas k různým věcem fůru připomínek. Pokud žili spolu jako manželé, utíkal z dosahu vodopádu jejích slov, s odstupem doby však musel připustit, že některé její zásahy byly do černého. Třeba že žena, která je zapojena do veřejného života, nemůže doma dělat hospodyňku. Sám trval na tom, že k teplu rodinného krbu patří spíš než intelektuální žvásty především to, když je navařeno a uklizeno.

To už dávno neplatí, doba se změnila, rodina též. Žena je nezávislá na muži, tedy pokud ovšem chce. Důležitější než „navařeno“ jsou jiné hodnoty, estetické, morální, intelektuální… vyjmenovávala mu je jako typická učitelka, společné zájmy, názory, záliby, podobný životní styl… a postelová harmonie.

Slyšel ji, jako by to bylo dnes. Ve vypjatých chvílích dokázali často diskutovat dlouho do noci, zbytek hodin do rána pak v rozrušení prochodil. Následovalo dlouhodobé mlčení, kdy jeden druhého ignoroval. Agrese mlčením. Potom jim ústa otevřela nějaká každodenní banalita. Chovali se jako děti. Když se nadobro rozešli, uvědomil si, že mu z těch slovních půtek cosi chybí… snad její přítomnost.

Prokop Lucii doma nezastihl. Nechala mu na stole lístek, že se vrátí zítra. Sobotní noc tedy bude mimo. Ocenil, že mu to vůbec napsala. Možná kvůli klíčům a Matoušovi, aby na něho dohlédl. Očekával snad něco jiného? Třeba měla pravdu, vnucoval jí svůj životní styl, na kterém se nedomluvili. Oba chtěli být pány, žádný neustoupil. Před svatbou se nedohodli vůbec na ničem. Zatímco on byl v životním stylu konzervativec, Lucie tíhla k moderně. Někdy se tomu říká dvoukariérové manželství… nebo nepřesně emancipace.

Marten chodil po prázdném bytě a nahlížel do místností, do obýváku a do ložnice, mrkl i do koupelny a na WC, až v dětském pokoji objevil Matouše. Ležel v ušmudlaných džínách a černém triku na posteli, vyspával. Jezdil už teď zase pravidelně na túry, pokud mu Prokop půjčil auto. To potom Matouš vyndal sedadla, zapřáhl za auto vozík, naložil Tajné rozkoše mocných, Jak získat přátele a působit na lidi a plejádu dalších skvělých publikací, včetně Příběhu O. od Pauline Réageové, a vyrazil na šňůru.

Jezdil od města k městu, od knihkupectví ke knihkupectví, probíjel se nezájmem kšeftařů a obchodníků a nabízel. Spal pět hodin denně, zhubnul za dva měsíce o deset kilo, ruce se mu vytáhly, záda zkroutila. Když se ve čtvrtek vrátil, telefonoval po celé republice a vyřizoval faktury. Cesťák, který se plazí po čtyřech za svou vidinou. Za týden rozprodal stovky, ba tisíce knih.

Prokop potichu zavřel dveře a vydal se do koupelny, aby si pustil sprchu. Alkohol v sobě ještě trochu cítil, vždyť také pil na lačný žaludek, a tak si vlezl do vany a nechal se bičovat studeným proudem vody do té chvíle, než se rozklepal zimou. Poté se utřel a zjistil, že vyhládl.

Seděl u stolu, žvýkal brambory s řízkem a okurkou a přemýšlel, co bude dnes dělat. S nelibostí si uvědomoval, že zůstává sám. Za chvíli chytne staromládenecké manýry. Ano, byl teď naprosto nezávislý, mohl si zajít kdykoli do kina, odjet na druhý konec republiky nebo sbalit někde nějakou holku a předvést jí, co ho naučil život. Tolik možností a ani jedna se mu nelíbila. Chtěl to tak?

Nakonec se rozhodl pročíst materiály od Kmoníčka. Jestli se do té doby vzbudí Matouš, mohl by s ním promluvit a navečer se projde. Teprve teď se přistihl, že nevnímá chuť jídla, bylo docela dobré. Řízek šťavnatý a měkký, osmažený hrášek jako příloha. Pomyslel si, že Lucie se naučila docela dobře vařit. Nabídla mu dnes po dlouhé době společné stolování a on té nabídky nevyužil. Neřekl jí, že mu chutnalo… Měl to asi udělat, ale ona mu také neřekla…

Spolkl poslední sousto, talíř odnesl do dřezu a slil si kávu, se kterou zamířil do obýváku. Pak otevřel desky s nápisem Krvavý anděl.

Kapitola dvanáctá

Když se Prokop prohrabal kupičkou výpovědí, dokumentárních fotografií a kopií znaleckých posudků, znovu ho napadlo, zdali Krvavý anděl není homosexuál, případně nějaký anomál. Vyříznuté srdce by mohlo znamenat lásku a její neoslyšení. Ve spisu tahle hypotetická verze vyšetřování nikde zmiňovaná nebyla, nebyla ani podpořena či zamítnuta, prostě se o ní nehovořilo. Zřejmě jim připadala krajně nepravděpodobná, anebo ji nastolili a nerozvinuli.

Jak nad tím uvažoval, z chodby bytu k němu dolehly zvuky šouravých kroků. Matouš se probudil. Teď vejde do koupelny, chvíli na sebe bude zírat do zrcadla, případně si bude mačkat furunkly, potom se ošplouchne jedním prstem a zamíří do kuchyně k lednici, aby si zanadával, že v ní opět nic kloudného k jídlu nenalezl. Jak Prokop předpokládal, tak se stalo. Když byl Matouš v kuchyni, ozval se.

– Jé, ty seš doma? – zaskuhral a vzápětí se objevil na prahu obýváku. Měl na sobě navlečené seprané plátěné kalhoty a černé triko se zlatým nápisem Řez.

– A kde bych měl být?

– Se svými pacienty, – utrousil takřka pobaveně.

– Nesedneš si, co stojíš?

– Spěchám, vopravdu, táto, čekají na mě. Nemám teď na debaty náladu. Hele, příští týden zas vyrážím. Vezmu si i vozejk, jo?

– Že o tom nic nevím.

– Tak ti to teď říkám, – odvětil samozřejmě, jako by ten vozík a auto půjčoval syn otci, nikoli naopak. Možná už hovořil s Lucií a ona s tím souhlasila. Prokopa zlobilo, že o tom nevěděl. Nikdy neměl čas, nikdy, jenom když něco potřeboval. Jak si v tom byli podobní…

– Napadlo tě, že jednou budeš mít děti?

– Když ty si vždycky vybereš tu nejnevhodnější chvíli.

– Už jsi byl u zápisu?

– Dávno.

– No a co?

– Nezapsali mě, dokud nedodělám ty zkoušky, to je jasný, ne? Neboj, to se zmákne. Za tejden se začnu učit, hned jak přijedu. Jde o formalitu. Kdybys viděl, kolik lidí se už na to vybodlo.

– A začali podnikat. Nebo se dali k anarchistům. Tohle mně snad ani neříkej! Co jsou zač ti tví kamarádi?

– Co by byli. To má bejt jako výslech? – odfrkl dotčeně. Světlé, dlouhé vlasy mu sprchávaly v pramíncích až na ramena.

– Chtěl jsem jen vědět, jak žiješ. Připouštíš, že by to otce mohlo zajímat, – dodal upjatě.

Matouš si strčil do pusy kus řízku, který až doteď netrpělivě držel, a začal ho žvýkat. Udělal krok a pšoukl si. Při každém dalším kroku to zopakoval, pěkně do rytmu.

– Teď mně ještě začni vypravovat, jak jsi roznášel v šedesátým osmým v kufru letáky, a já budu celej večer svítit.

– A co je na tom, roznášeli jsme je dokonce s mámou. A pak jsme šli do kina.

– … nebo na svazáckou schůzi, – utřel papínka. Co on věděl o svém otci, co tušil o svazáckých schůzích v době, kdy za okny řinčel pancíř spřátelených tanků? Narodil se až o čtyři roky později. Prokop ho podezříval, že jde jen o jakýsi řečnický obrat, použitý účelově, aby se ho zbavil. Bylo to horší, než kdyby mu lál. Jednou mu Alois vypravoval, jak vstupoval v devětačtyřicátým do komunistické strany. Dali mu na stůl přihlášku a nikdo se s ním nebavil.

Říkal mu to v době, kdy začaly po invazi prověrky za očistu strany a on tu legitimaci srdnatě vrátil. Čekal, že to jeho hrdinství Prokop náležitě ocení. Byli jsme omámeni tou vidinou, tou vidinou lepších zítřků. Všechno bylo tak samozřejmé… snažil se synovi vysvětlit, Prokop však tenkrát pohrdavě mlčel.

To jenom Venda kolem svého muže pobíhala a foukala mu na rány. Náš tatínek je hrdina, říkaly její vylekané oči, zatímco syn se za otce styděl.

– Nejsem si jist, zdali pro mě peníze měly větší význam než studium.

– Nejde přece jenom o peníze, – vzdychl a zmarněně na Prokopa pohlédl. – Živím se poctivě, živím!

– Máš toho moc, a v poklusu. Učení, holky, kšefty a ti tví kamarádi. Víš, co mě už mockrát napadlo, že si před nimi něco dokazuješ.

– A kdyby?

– Mám o tebe strach.

– Já o vás taky. Jste příliš staromódní, neumíte riskovat.

– Mám o tebe strach, – opakoval znovu Prokop, přesvědčený, že ho syn neslyšel.

– Proč?

– Protože vidíš svět jen černobíle, náramně se ti to hodí.

– Jen ať si to každý vychutná, co si spískal. – Matouš, ústa plná řízku, si s otcem pohrával. – Horuješ pro malýho českýho člověka. Já Švejka nenávidím.

– Horuju pro člověka.

– To je pěknej alibismus blbismus. Jako bych řekl: horuju pro lásku. Seš perfektní, profík. Jenomže před tebou nesedí žádnej tvůj vyjukanej pacient, na to nezapomeň. Řečí a keců o lásce jsem už přežranej, až mně je z toho někdy na blití. Kde jsou činy?

– Dobře, tak tedy kecy…

– Závidíš mně něco, na co nemáš, – vyhrkl triumfálně a obrátil se k Prokopovi zády. Šel pryč.

– Možná na to nemám, možná jsem na to ani nechtěl mít.

– Vážně? A co tvý knihy? Nikdo je skoro nečte, protože nejsou současný. Piš něco na kšeft.

– S tím asi těžko co nadělám, – připustil trpce Prokop.

– Mohl bys… třeba dělat něco užitečnějšího, – řekl téměř triumfálně Matouš, – místo toho sepisování. – Co kdybys mně pomohl rozvážet knihy. Nebo prodávat? Vyznáš se, ne? Mohl či nemohl? – pravil potutelně, pokoušeje otcovu trpělivost.

– Nemohl, – bránil se Prokop. – Možná to jednou pochopíš. Jsou věci, kterých se prostě nejde vzdát. Znamenalo by to můj konec.

– Ztrátu životní perspektivy? – uchichtl se Matouš a zmizel jako myška v pokoji.

Zatraceně, synáček mě nijak nešetřil, pomyslel si Prokop. Bývali v sobě poslední dobou dost často. Jako by se Martenovi všechno, na čem pracoval desítky předešlých let, začalo bortit pod rukama, jako by najednou nedokázal vymyslet něco nového. Neznámý hlas mu to neustále našeptával a snášel důkaz pro něho z nejzávažnějších: Jen se podívej na Matouše, na něm sis přeci dával záležet ze všeho nejvíc. Myslíš, že se ti povedl?

Jak si měl odpovědět? Co když byla chyba právě v něm a on, starostlivý papá, očekával víc, než mohl? Sám nevěděl. Matouš byl velmi pracovitý, ctižádostivý, v jistém smyslu i cílevědomý, ale drzý, přisprostlý a neměl cit pro míru. Neviděl druhé, jen sám sebe. Ztékal svět svým živelným pragmatismem dvaceti dvou let, který mu implantovala doba, vyléčen dávno z romantiky společenskými poměry. Přizpůsobil se druhým, jako se kdysi přizpůsoboval Prokop? Nebo šel za svým cílem přesvědčen, že dělá to nejlepší, co může udělat?

Prokop si nalil do sklenky šťávu a natočil si vodu. Jazyk se mu lepil už chvíli na patro. Za okamžik Matouš vyrazí ven, on zůstane v bytě sám a bude pátrat po hranici mezi štěstím a neštěstím, aby nalezl slunce, které by mu posvítilo. Sám s desítkami truchlivých příběhů, jež mu vyprávěli lidé, se svým případem Moučník a pokřiveným vztahem k Lucii, z něhož dosud nevybředl. Vlastně se o to ani příliš nesnažil.

Vypil šťávu, navlékl na sebe džíny, sportovní bundu, sáhl do kapsy, má-li dost peněz, a zamířil po schodech dolů, aby se na chvíli provětral. Dole u dveří ho zastavil Aloisův hlas. Možná volal jen tak naslepo do dálek, tak jako vysílá maják světlo na pobřeží, možná ale svýma hasnoucíma očima viděl skrz stěny a sledoval každý jeho pohyb, jako on sledoval Matoušův.

Kapitola třináctá

Když hromnička října už jen občas zablikala, nabídl Prokop Aloisovi, že ho vyveze do přírody.

– Radši se starej o svůj případ, ať vím, jak to skončí, – zabrblal stařec nevrle. Prokop se mu ostýchal svěřit, že s psaním téměř přestal, jaksi mu najednou v životě překáželo, zpochybňovalo jeho činy, odvádělo ho od života. Snad právě proto se rozhodl otce vytáhnout, nejlépe do míst, kde se narodil a kde zase umře.

Ostatně i Alois měl podobný nápad, svěřil se s ním už před časem Vendě, podívat se tak na město z výšky, tak jako to kdysi udělal v aeroplánu Kašpar, fantazíroval, jenomže chrchlal čím dál víc a Venda byla proti jakýmkoli výletům. Nějakou dobu před synem ten nápad tajila. Bála se, aby se Aloisův stav nezhoršil, to mi snad vyčítat nebudeš, zvedala k Prokopovi unaveně oči, a on jí dal zcela za pravdu.

Děda neuspěl s jedním, zkusil tedy druhé: Tak půjdu do nemocnice, vzal si do hlavy a trval na tom, že ho musí lékaři znovu prohlédnout a vyšetřit. Tak jako chtěl jeden čas vyrazit do města, nyní ulpíval na prohlídkách, vždyť se mu vlastně v poslední době pořádně nikdo nevěnoval!

Doktoři ho už dali mockrát do kupy, vyňali z jeho těla žlučník se sto patnácti kameny, spravili mu kýlu, uřízli kus střeva, psali mu pravidelně lázně. Měli zkrátka jeho důvěru. Slyšel, že se teď lékaři s mnohem větší péčí věnují svým pacientům a že posílají i staré lidi z jednoho vyšetření na druhé. To nikdy nebylo. Proč tedy zrovna jeho, který s nimi má takové dobré zkušenosti, nepošlou na důkladnější vyšetření?

– Protože tě nechtěj trápit, a z poschodí do poschodí tě honěj kvůli bodům do pojišťovny… – namítala Venda. – A vůbec, tvá nemoc si vyžaduje, abys byl s námi doma. Doma je ti nejlíp.

Když je Prokop poslouchal, jak se dohadují, napadlo ho, že se otec nikdy nezeptal: Co mně vlastně je? Až teď, po mnoha měsících, nabýval onen nevyslovený dotaz na obludnosti. Alois vzhlížel nikoliv ke kostelům, kde by se v pokoře mohl obrátit k Pánu Bohu, nýbrž ke špitálu. Stále tedy doufal. Nakonec to usmlouvali na obvodní středisko, ať rozhodne doktorka.

– Stojí to za hovno, viďte, pane Marten, – uklidnila ho doktorka a předepsala mu cosi „cizího“, – po tom vám bude možná líp. – Chvíli povídala s otcem o počasí i o tom, že každý člověk by si měl vážit toho, že na Vánoce bude s rodinou, moc by mu to přála, a kdyby se mu náhodou přitížilo, stačí zavolat, přijde mu píchnout injekci.

Seděli proti sobě, doktorka si přes roh úředního stolu pohrávala s jeho svraštělou rukou a při odchodu ji pohladila. Prokop nevěděl, zdali si toho otec všiml, poněvadž právě hovořili o nemocnici, ale on sám to zaznamenal.

– Co mi to vlastně povídala? – zeptal se otec, když od doktorky odešli. Prokop mu pomáhal do auta.

– Že ti bude s námi doma nejlíp.

– Líp jak v nemocnici?

– Samozřejmě. Tak kam se teď spolu vydáme? – zavedl řeč jinam a spustil motor.

Alois neodpověděl, patrně trucoval. Auto se pomalu rozjelo Karlovinou, sklouzlo pod podjezd, na světelné křižovatce zastavilo na červenou. Stařec se s námahou otočil a pohlédl za sebe… Ploužili se co noha nohu mine kolem hasičské zbrojnice k benzínce, lesíku a k závodišti, kde museli po panelech objížďkou. Aloise probudila k životu spleť mimoúrovňových křižovatek, dokonce zneklidněl. To už mhouřil oči proti dotírajícímu slunci, sklopil stínítko, dokonce se pokusil stáhnout okénko. Páchnoucí ozón rafinerie pronikl do auta. Pryč odsud!

Prokop postavil auto v centru na malé parkoviště za kostelem sv. Bartoloměje, vyndal vozík a Alois do něho zapadl. Na Bělehrad, zvedl ruce. U pomníku z první světové museli zastavit. Otcův otec Josef tu válku kupodivu přežil.

– Tak pojeď, mám chuť na zmrzlinu, – pobídl Alois znenadání Prokopa.

Lízal jahodovou zmrzlinu jako malý kluk, vozík kodrcal po kočičích hlavách a stařec mžoural na morový sloup se svatým Prokopem a na sousoší kolem, snaže se dohlédnout čehosi v minulosti.

– Kdysi tady rostly stromy, zelené, měly veliké koruny přes celé náměstí, rostly do nebe.

– Vážně? – vydechl Prokop. A tak to šlo dál.

– Iluze? Iluze…! – opakoval, jako by se chtěl s Prokopem pohádat, když se vraceli domů.

– Kde jste tak dlouho courali? – hudrovala Venda a on ji ujišťoval, jak otec vzpomínal na zámek a na toulky pod hradbami, samozřejmě s ní, jak se objímali u jezírka pod vrbičkami a pak si chodili sednout k Labi a vyhlíželi spolu zlatou rybku. A ty lány jiřin kolem nich!

Venda přizvukovala, tváře se jí rděly, ruce si utírala rozpačitě do zástěry, viděla ty chvíle jako dnes, to teplo lásky a blízkosti dvou těl, ten kostrbatý čas, který nás spoutá a už nikdy nerozdělí…

Prokop, ač v letech, se zapýřil. Lhal, nebo nelhal, sám sobě… otci? Bylo to podstatné, v téhle chvíli, před Koncem?

Kapitola čtrnáctá

Prokop Marten seběhl po schodech dolů do parku, drobný štěrk mu obskakoval od bot a vrzal pod nohama. Hradby zámku v klesajícím slunci plály, záhon žlutých a oranžových jiřin blikal z dálky jako maják.

Záhon se nacházel přes cestu naproti jezírku, na jehož břehu skomírala smuteční vrba, právě ta, na niž vzpomínal Alois. Kdysi tu stával taneční parket sevřený šiky tújí, modrým nebem, lampióny žárovek a voňavým větrem od Labe. Po regulaci řeky se zvedly spodní vody a staleté stromy v parku začaly vymírat.

Hlínu mezi kytkama opravdu technici vytěžili a odvezli ke zkouškám. Patrně doufali, že vrah by mohl něco ztratit či zanechat nějaké poselství. Šlo jistě i o to potvrdit domněnku, že pachatel vraždil jinde. Proč si ale vybral park se záhonem jiřin?

Marten se shýbl, vzal mezi prsty prsť hlíny, zamnul ji a nechal sklouznout zpátky do záhonu. Pak přivoněl a opatrně prošel květinami napříč záhonem. Napadlo ho, že by to mohl zkusit přes počitky a vjemy… Chvíli nehnutě stál, oči otevřené, a vstřebával do sebe atmosféru místa. Několik kolemjdoucích lidí se v údivu zastavilo, snažil se je nevnímat.

– Haló, doktore, to už snad stačí, ne? – zavolal kdosi. Ten člověk seděl na lavičce a jmenoval se Soukup. Marten ho znal přes Lucii, nosila mu do novin své sloupky. Nohu měl přehozenou přes nohu, foťák naložený v klíně, a klidně pokuřoval. – Tluču se za vámi už nejmíň hodinu.

– Plašíte mi stíny, nic vám neřeknu! – odsekl navztekaně Prokop. Kdyby to uměl, snad by mu dal i do zubů, kdyby to uměl… – Ve vztahu ke klientům jsem vázán mlčením.

– Tak přes vás vede stopa, přes vaši klientelu! – zajásal redaktor. – Takovýhle mord město nepamatuje. Prolistoval jsem všechny anály…

– I ten svůj? – zavtipkoval Marten.

– … a nic pikantnějšího jsem neobjevil.

– Člověče, kdybyste aspoň tak nejapně nežvanil, – přerušil ho nevrle Marten.

– Proč vás povolali k tomuhle případu?

– Jak jste na to přišel, že mě povolali?

– Ale ale, z tohohle se jen tak nevykroutíte. Mám vás na snímku. Stojíte uprostřed záhonu, oči upřené do blba, třeštíte… Je to mág, nebo blázen? řeknou si naši čtenáři. Myslíte, že se za vámi klientela s touhle visačkou pohrne.

– Běžte do háje, tady se vražda těžko stala.

– Tak vidíte, že se dohodnem. Čekal jsem na vás u vašeho bytečku. Vím, že vás policajti přemlouvali… – Reportér žíznivě polkl a smířlivě na Prokopa zamrkal.

– Kdo mě prásknul?

– Když to chcete vědět, došel do redakce dopis, taková zprávička, – poznamenal chlapík a vyndal z kapsy stránku vytrženou ze školní písanky. Prokop si nasadil brýle a četl: Zeptejte se Dr. Martena. Ví o záhonu víc, než si myslíte.

– To skoro vypadá, jako bych já byl ten vrah.

– I vrabci na střeše si zpívají, že jste u policie sloužil. Souvisí to s tím nějak?

Zamrazilo ho na duši. Nikam se nechtěl vracet, minulost odmítal přežvykovat. Tenhle člověk mu ji připomínal. Pamatoval si, jaké psal Soukup před lety články.

– Když hned všechno vyžvaníte, bouchne to na ulici a lidi jsou… však víte. Nebo taky můžete vyplašit vraha. To je asi tak všechno, co vám mohu toho času říct. Poroučím se.

– Počítejte s tím, že v pondělí se uvidíte v novinách.

– Ale neuvidím, – řekl Marten, vytrhl Soukupovi foťák a i přes jeho odpor vytočil z komory film.

Marten se ploužil ulicemi města s myšlenkami na Lucii. Bývalá žena k němu občas odkudsi přiběhla a poťouchle se usmívala, jako by věděla něco, co on nevěděl:

– Ach ti muži. Roztáčejí na penisu zeměkouli a pak ji nejsou s to zabrzdit.

– Přeháníš. Nešlo přece o tohle. Chtěla jsi mít víc prostoru, cítila ses nevyužitá, svazoval jsem tvou tvořivost, bořil inspiraci…

– Jaképak tvoření, když jsou už dávno předem rozhozené kostky…

– Netisknou tě? Měl jsem se Soukupem nedorozumění. Málem jsem mu dal po hubě. Je mi to líto.

– Musíš uznat, že ženské mají mnohem menší šance.

– Jak v čem, – poznamenal. – Potřebuju tě.

– Já vím, jako chůvu, která by foukala na tvé bolístky.

– Potřebuje nás i Matouš.

– Proč mi o něm vůbec povídáš, vždyť jsem ho vychovávala skoro sama. A ty mně tu najednou začneš kázat!

– Je to naše vina.

– Vina nás drží pohromadě. Není to komické, velký psychologu?

Vždycky, když ho chtěla naštvat, nazvala ho velkým psychologem. Obvykle na úpatí problému, s nímž si v dané chvíli nevěděli rady. Tytyty, psychologu! zvedala varovně prst a hrozila. Chtěl jí namítnout něco o desítkách lidských osudů, které mu požírají mozkové buňky a které se v něm ukládají jako nemoc z ozáření, nenašel k tomu odvahu. Ostatně svou profesi si vybral dobrovolně.

V bistru na korze si koupil miňonky, měl chuť na sladké. Stály šest korun a moc mu nechutnaly. Ve frontě zaslechl párek teenagerů, který se chystal na koncert Tvrdé cesty, dívka říkala se zastřeným hlasem, že zná baskytaristu, byl to nějaký její vzdálený příbuzný. Měla oči podmáznuté šminkou a při bližším ohledání vypadala jako loutka. Marten si od jisté doby začal všímat líčení tváří. A také voněla. Ach, ta voněla!

– Čuchni si, strejdo.

Před pár lety se společnost změnila. Někdy měl dojem, že se z růžových ovcí staly modré. Do stád občas vlítl vlk, a protože hlídačů bylo málo, trhal je hlava nehlava. V takovém kvasu Martena napadalo: vše je dovoleno. Sem tam se sice našli hledači ve jménu života v pravdě, tvrdíce, že pravda je jakýmsi příběhem lidstva, jeho zkušeností, byli však překřičeni: Každý má svou pravdu! Jak se potom dohodnout na společném díle, je-li vůbec jaké?

I když se o sobě domníval, že je demokrat tělem i duší, nějakou dobu mu trvalo, než pochopil, že spousta věcí může být jinak, než si sám představoval. Přesto mu chyběl řád, hlavně tam dole, v temných zákoutích ulic, odkud se občas vynořovali vlci. Tahali ovce za zvonečky. To bylo klinkání!

Řada lidí postonávala strachem a úzkostí. To, co mnozí z nich spřádali celý život, nemělo najednou cenu. Trh s nimi zacvičil. Život se drobil do střípků. Kdo je poskládá? Mravnost pro všední den se stávala cetkou, nechtěným dítětem, jež se odkládalo při striptýzech jako první. Ale spíš než o nemoci fyzické šlo o potíže duševní: riziko vlastního kroku se jevilo jako lety bez křídel.

– Deš na Tvrdou, hošane, nebo si deš jen tak mezi lidi pohonit ptáka? – utrousil jeden z výrostků. Marten mlčky přitakal, jde samozřejmě na Tvrdou, jak jinak, jde tam, kam chodívá Matouš, jeho dvaadvacetiletý syn, s nímž nemůže najít společnou řeč. Ostatně Matouš Tvrdou cestu zmiňoval.

Na pokladně visela cedule vyprodáno, visela nakřivo. Před dveřmi do sálu postával v roli vyhazovače zajizvený chlapík. Marten si opravdu připadal jako v jiném světě. Pak mu kdosi zavadil o rukáv.

– Přišels mě kontrolovat, tatínku? – Ach, ta ironie!

– Samozřejmě, – vyhrkl a téměř v úleku se otočil. Před ním stáli zadýchaní Matouš s Eliškou. – No to se povedlo, – neubránil se celou situaci komentovat.

– Papínek chce pochopit švitořivé mládí, že? Například si chce potvrdit hypotézu, že tři měsíce po tom, co vyschnou meze, po prázdninách a po Silvestru a po takových výjimečných akcích, jako jsou strhující koncerty, žádá víc nezletilců o povolení k sňatku z důvodu gravidity své partnerky. Je to tak? – dorážela Eliška. – Jenomže to už neplatí. Teď je permanentní sexuální revoluce.

– Nalevo i napravo?

– Zepředu i zezadu.

– Tak pojď, valíme, už začínají, – táhl Matouš Elišku dovnitř.

– Je to holt uragán, no, a na to každý nemá…

– Ano, klapky na uši nemám.

– Vy se moc hlídáte, papínku.

– Zavíráme, – křičel biletář. – A zhášíme.

– Tak jdeš, nebo nejdeš?

– Hned jsem tam, Matouši, my si tady musíme něco vysvětlit.

Prohlížel si ji a nevěřil vlastním očím. Díval se na její krátké sukně, ligotavé, dlouhé střípky náušnic, rtěnkou pořezané rty.

– Tak si pěkně zaskotačte, – snažil se nedat nic najevo. S úsměvem se otočil, kývl rukou na pozdrav a vypadl z vestibulu ven, aby se nadechl.

Kapitola patnáctá

Vernisáž obrazů byla zahájena v pátek 19. října v osmnáct hodin. Kornela si nechala natisknout letáček, ale pak najednou zjistila, že až na pár jedinců z klubu ho nemá komu poslat. Tenhle nepříjemný moment ji vyvedl málem z rovnováhy.

Požádala Marcela, aby jí pomohl tím, že obstará pár lahví sektu a nakoupí nějaké chlebíčky, můžeš ty dražší, na další výstavu budu čekat stejně dva tři roky, jestli ne déle, tak ať si užijeme, nutila se do lehčího tónu, ale v nitru jí bylo uzoučko, protože s podobnými akcemi měla pramálo zkušeností.

Vlastně to byla teprve její čtvrtá výstava. Jednu už měla před čtyřmi lety v divadle, také vystavovala v knihovně a ve škole.

A tak si onen pátek vzala slušivý sametový kostým tmavěmodré barvy s límečkem z paličkované krajky, stáhla si své hladké a zářivé vlasy perleťovou sponou, takže jí splývaly v jednom proudu přes ramena a ústa si přejela světlou rtěnkou.

– Kam Korni odchází? – objevil se u ní Filip právě v okamžiku, kdy si líčila oči.

– Dnes tě nemůžu nikam vzít, miláčku, až příště, – políbila ho na tvář. – A pusť si kazetu. Přinesla jsem ti Sedm statečných, vzpomínáš si? A Ramba. Možná dnes přijdu trochu dýl, – řekla a dovedla Filipa k videu. – To víš, že na tebe budu vzpomínat.

Svým vystupováním Kornela vzbuzovala zájem, aniž by se o to příliš snažila. Cestou na výstavu přemýšlela, je-li to dobře, či nikoli. Dokonce i Marcel jako by v ní po letech teprve teď objevil cosi osobního, čeho si předtím nevšiml. Však to také dal několikrát najevo, poletoval mezi hosty, a když se k ní přiblížil, zašeptal jí do ucha pár dvojsmyslných narážek, které sice vzala jako dobový kolorit mužů, i tak jeho snahu zaznamenala.

Krom neznámých návštěvníků, jež se tu objevili možná bezděčně, možná s očekáváním čehosi senzačního, pozvala na vernisáž pár herců z divadla, rozhlasáka Karla, právničku Květu, horolezce Mirka, jemuž při přechodu přes Alpy omrzly nohy a museli mu amputovat prsty, obrnou postiženého Přemka, kterého doprovázela žena středního věku s nesmírně silnými brýlemi…

Přišli sem i zaměstnanci galerie, homosexuál Andrej, který se živil jako dramaturg, dva tři sponzoři a také se objevil Soukup, v džínách, neholený a zarostlý, s přimhouřenýma očima plovoucíma v jezírku vrásek a věčně natrpklým úsměvem. Vypadal jako vagabund.

Kornela tu vystavovala asi dvacet olejomaleb a pár dřevořezů. Poněkud patetické motto výstavy Život a smrt vcelku odpovídalo atmosféře obrazů, třebaže některé z nich měly blíž spíše k abstrakci než k figurativnímu projevu.

Vybírala je s Lucií Martenovou, která sice nebyla pomazaným odborníkem v oboru, dokázala však nalézat na plátnech mnoho dalších, pro Kornelu inspirativních momentů, o nichž snad malířka ani nevěděla. Seznámily se asi před rokem v jednom knihkupectví, Kornela si chtěla právě koupit Camusův Mor, ale neměli ho, a tak sáhla po Mstivé kantiléně.

Hepp pozvala Lucii do klubu Klíč. Říkalo se, že ho založilo pár dychtivých feministek, ale nebyla to pravda. Šlo o volnější seskupení lidí, kteří se dali dohromady za účelem obrany kultury. Asi měsíc před výstavou Kornela za Lucií přišla, zdali by nenapsala pár řádků o jejích obrazech. Lucii se do toho moc nechtělo, ještě tak sloupek do novin, ale úvahu o výstavě? Teď však stála před hloučkem diváků a mluvila:

– Těžko bychom v obrazech Kornely Hepp hledali nějaké formální výboje, jejich ústředním mottem je zrození a zánik. Autorka ovšem netone v nejistotě našeho každodenního bytí, neutíká k smrti obrazně ani doslova, ale chápe ji jako průvodkyni životem, jako jistotu na opačném pólu našich nejistot. Toužíme spolu s malířkou po potvrzení života, po věčném otisku bytí, a přece víme, že jedinou naší jistotou je smrt.

Na rozdíl od mnohých z nás zdá se, že se jí Kornela Hepp nebojí, ale počítá s koncem jako s něčím, co je třeba přirozeně zakalkulovat do života. Smysl svých prací spatřuje ne v útěku před smrtí, nýbrž v Setkání. Přesto je smrt nejednou u Kornely Hepp iracionální záležitostí, tušenou, převlečenou do mnoha podob.

Máme ji v patách i při milovaní, jak o tom svědčí například plátno Nazí a lační. Útěk do smyslnosti a touhy po konzumních hodnotách a na druhé straně jejich pomíjivost, dvě stránky jedné mince, rub a líc autorčiných obrazů. Toužíme po jistotách, aniž bychom byli schopni pro ně něco obětovat, třeba i sebe sama.

Tuhle otázku cítím nad celým dílem Kornely Hepp. Vždyť život bez smrti by neměl smysl a jedině takto pojatý nabývá na pozadí oblouku lidství dimenzí takřka kosmických. Pochopit osudovost života, přijmout vlastní smrt jako smysluplnost, která patří k nám, neboť jen tak můžeme zažít autentické, intenzivní, byť ohraničené, nepomíjivé štěstí, které je východiskem její tvorby.

Je to východisko právě tak smysluplné jako navýsost lidské. Ostatně autorčiny obrazy jsou toho důkazem, – dodala na závěr Lucie Martenová, poděkovala, mírně se uklonila a propocená až na košili se usmála, že to má za sebou.

Teprve teď se mohla soustředit na okolí. Do popředí hloučku vystoupil přiopilý herec Adolf Vejta a pravil, že i přes pochmurnost obrazů ho Kornelina plátna očarovala svou hloubkou nepředstíraného prožitku, jedno z nich bych si rád koupil, řekl, zvedaje k přípitku číši, čímž zřejmě předběhl scénář i violoncellistu komorního orchestru, což se vzápětí vysvětlilo.

Potom přidala ještě pár vět Kornela, vlastně jen neformálně prohodila, že je šťastná a překvapená, co lidí se tu objevilo, a doufá, že návštěvníky alespoň některý z obrazů zaujme. Znovu se ozval potlesk.

– A teď se dívejte a hlavně kupujte, – zakončil oficiální část vernisáže Marcel. Kornela si oddechla, že už jsou snad všechny okázalosti za ní, poněvadž pokaždé, byla-li středem pozornosti, se cítila nesvá a nejistá. Než vplula do toho vosího hnízda, vykouřila cigaretu marjánky a vypila dvě čtvrtky vína.

Na dlouho si však neoddychla, trousili se noví a noví gratulanti, někteří z mužů jí dokonce galantně políbili ruku, a po chvílích zmatku kdosi napůl žertem navrhl, neuspořádala-li by umělkyně tiskovku, prý je tu plno novinářů, kritiků a fotografů. Ač dotyčný špičkoval, myšlenka se kupodivu ujala a Kornele nezbylo nic jiného než odpovídat na dotazy vesměs banální, například jakou techniku užívá, kdy začala malovat, zdali je třeba k tvorbě talent, zdali přitom používá drogy a jestli ji při malování inspiruje spíš láska, nebo nenávist.

Nad posledním dotazem se Kornela, dílem v euforii z alkoholu a dílem z celkové atmosféry večera, poprvé zarazila. Snad to bylo i tím, že jí před očima utkvěl obraz návštěvníka, se kterým nepočítala. Zajerski. Nemohla se mýlit, byl to on. Malej, tlustej, rozklepanej jako sulc.

Kornelu to zaskočilo, zareagovala snad až příliš nervózně, ruka jí sebezáchovně sjela po vlasech, topila se v rozpacích. Poznal ji Zajerski, nebo přišel spíš náhodou? Kornela sice vystupovala před klienty v pracovním kostýmu a zastřižené paruce z černých vlasů, což jí určitou anonymitu dávalo, ne však jistotu.

– Možná bych byla pravdě blíž, kdybych řekla, že nevím, ale raději řeknu, že obojí. Jedno bez druhého nemůže být. Nebo ano?

– Zdá se mi, že vám někdo hodně ublížil. Vyrovnáváte se s bolestí malováním? Já v těch obrazech necítím klid, naopak, je v nich drama, napětí, – poznamenal Zajerski. Tvářil se jako andělíček. Kdosi z davu zahučel, že je to dobře, jen ať tak maluje dál. Pak zvedl ruku Soukup.

– Mám otázku, – řekl. – Nemohu tvrdit, že na vašich obrazech chybí muži, protože jsem je neviděl všechny… Nebo spíš takhle: určitě mi v nich chybí mužský prvek. Je to snad tím, že smrt je rodu ženského, anebo třeba tím, že jste feministka?

– Jestli jsem? Možná. A co by na tom bylo špatného? Ale tak docela bych s vámi nesouhlasila. Muži tam určitě jsou, potácejí se kdesi vzadu… v křoví.

Ženská část osazenstva se kolem Kornely zasmála, kdosi se nadchl vtipností odpovědi a zatleskal, Marcel nechal přinést ještě pár lahví vína. Hodiny utíkaly. Pak někdo navrhl, že by bylo dobré pokračovat třeba někde v bytu, udělat si mejdan jako zamlada, a protože se galerie zavírala, Marcel se nabídl, že to zařídí.

Ve skupince zůstali jen ti nejvěrnější mejdanoví vytrvalci a možná i ti, kteří sledovali nějaké své zájmy. Patřil k nim i Soukup. V kožené bundě a s pomačkaným obličejem se držel Kornely jako klíště. Dům U Roletky, kam Marcel své hosty vedl, byl vzdálen asi patnáct minut chůze, na což spotřebovali rozjaření fajnšmekři umění asi tolik času jako na zdolání čtyř pater, které museli vyšlapat po svých.

– Jen račte dál, – pobízel Marcel společnost. Sám vkráčel do bytu jako prvý. Zvoneček, zavěšený na dveřích, vesele cinkl. Děkujeme vám, že u nás nesouložíte, hlásal nápis na futrech. Hostitel sem zřejmě zavítal už v podvečer, protože, i když tu už dávno nebydlel, vše bylo připraveno k oslavám.

Marcel v téhle garsonce pobýval kdysi v začátcích své kariéry a snad si tu začouzenou díru, kde v zimě žbluňkaly radiátory a sem tam praskla nějaká ta stoupačka, kde ženské řičely rozkoší nebo ho naopak proklínaly, udržoval s nostalgií stárnoucího mládence, aniž by jím vskutku byl. Bydlel v jedné z nejlepších městských čtvrtí s poklidným výhledem na řeku a do polabské krajiny, ale co to bylo proti vzpomínkám, které se vázaly k místu jeho mládí. Tady začínal spřádat klukovské sny, sem si pozval první velkou lásku a tady mu dala košem, zde se nechával zapírat před svými věřiteli a pořádal pijatiky hodné jeho jména.

Hosté se nedali dvakrát pobízet. Někteří z nich zde nebyli poprvé, zato Lucie Martenová ano, a teď, napůl se zájmem, napůl s despektem obhlížela stěny a nábytek, krb a lidi. Vovsová, Horný, Komárek. Kavkovsky laděné obrazy Willy Horného Lucii upoutaly. Znala je sice z výstav, ale tady si na ně mohla sáhnout. Napadlo ji, zdali jde o originály, ale než se stačila zeptat a znovu se porozhlédnout, už návštěvníci zabrali křesílka a gauč. Ti váhavější se usazovali na plyšovém koberci, na židlích, na zemi i na gauči, tam všude posedávali Marcelovi přátelé, vagabundi a holky, doktoři i architekti, spodina i lidé z vyšší společnosti.

Marcela tahle bizarní společnost držela kdysi nad vodou a také jí to nyní, kdy se mu dařilo, rád vracel. Nebyla to ovšem žádná splátka za půjčku, ale cosi samozřejmého, s čím se mezi přáteli jaksi počítá. Samozřejmé ovšem nebylo, že by někdo z návštěvníků obtěžoval tu, pro kterou tohle všechno Marcel nachystal. Ten někdo byl neodbytný Soukup, cenil přidrzle bradu a chystal se Kornelu obejmout.

– Neobtěžujte, redaktore, – připletl se k ní v hodině dvanácté Marcel, – copak nevidíte, že máme důležité jednání?

Odvedl raději Kornelu stranou. Vděčně se na něho usmála a strčila mu do ruky balíček. Když ho rozdělal, objevil v něm obrázek. Byly na něm nakresleny ruce.

– Ten je tvůj, – řekla.

– Díky, zítra si ho někam pověsím. – Zapátral očima po stěnách. – Asi tamhle, – zamířil prst na miniatury, kde bylo ještě místo. – Moc pěkný, – pokýval znovu hlavou a pak se omluvil, že musí jít plnit společenské povinnosti. – Tak pojďte dál, nemravové, pojďte, – volal v ústrety nově příchozím.

Soukup využil okamžiku a opět se ke Kornele přiblížil. Svou koženou bundu kamsi pohodil a teď tu hopkal ve flanelové kostkované košili. I když se snažil, seč mohl, aby odvedl Kornelu stranou a tam si s ní v klidu promluvil, přece jen to nebylo tak snadné. Kolik se tu hemžilo jen lidí.

Přemístili se sem i herci, kterým po představení padla, ekonomka Jana, komentující společenské události se směsicí ženské ironie a humoru, naproti u stolku za nedopitou sklenicí bivakoval Mirek, milující hory víc jak sebe, na koženém polštářku u krbu pózovala dříve zdravotní sestra, v současné době už animérka Saša Krulová, jež ve své původní branži sestry vydržela rok a nyní se občas, když měla upito, chlubila, že při poslední Zlaté vydělala za tři noci padesát papírů, což se jí prý za komunistů nikdy nepodařilo.

Teď ovšem hovořila s Alvou Tronkem, módním návrhářem, o jarní sezóně. Vyhrnovala si sukni a ze svých štíhlých nohou dělala Eiffelovku, což ovšem na Alvu, který byl v Paříži mnohokrát, nijak zvlášť nepůsobilo.

Lucie se tu nenudila, tolik cizích tváří a tak natěsno už dlouho neviděla. Přesto ji napadlo, co tu v téhle společnosti pohledává. Odreagování, vzrušení, setkání se zajímavými lidmi? Nebo snad vybočení z denního stereotypu, útěk od nudného manžela? Kdyby Kornela tolik nenaléhala, asi by sem nešla, i když proti tomu, vyhodit si občas z kopýtka, vůbec nic neměla.

Znovu se rozhlédla po hostech. Marcel rozdával novým příchozím sklenky s vínem. Jednu přinesl i jí.

– Tak na život, – řekla a přiťukli si.

– Na náš, – zazubil se. – My se asi ještě neznáme, – pohlédl na ni. – Vy jste tu zřejmě poprvé.

– Jo, a taky naposledy, – přimhouřila provokativně oči.

– Díky za kompliment. Je-li libo, můžete si tu klidně meditovat, jak rozbořit chlapcům bábovičky.

– Proč právě chlapcům, já nejsem… a možná ani ne intelektuálka, – dodala, když zaznamenala jeho rozpačitý výraz.

– Takže si spolu můžem i zazpívat, – navrhl, vrazil jí do ruky poloprázdnou flašku a hned se sunul k pianu.

Kdosi vykřikl, jestli by se neměl udělat taneční parket, byla to samozřejmě hloupost, ale návrh sklidil nebývalý potlesk.

Marcel zabořil lokty do kláves a spustil Elvise. Klavír popojel, nadskočil, záhy však jeho burácivý tón přešel do jemnějších poloh.

– Rokenrol já neumím, – zabručela spíš pro sebe Kornela a najednou na ni padla únava. Nejradši by se vypařila domů. Možná by k tomu mohla zneužít Soukupa, stejně mu neuniknu, uvažovala, nakonec se však uvolnilo místečko u Lucie, a tak si k ní přisedla. Soukup dorazil okamžitě.

– Promiňte, paní Martenová, já bych se, tuhle… – vmístil se promyšleně mezi ženy. – A pozdravujte manžela. Nedávno jsme si spolu pěkně pokecali v parku na záhoně. Dělal tam něco jako trpaslíka, zubil se na lidi.

Lucie zpívala, neslyšela. Už víc jak dva roky neměla manžela. Ale proč se vracet. V krbu šelestivě plápolala polena, na stole doutnaly tyčinky, horolezec Mirek s prometheovskou obezřetností hlídal rožeň a občas foukl koženým měchem do ohně, aby ho oživil. Marcel nebyl jen vyhlášený kanec, ale i prvotřídní kulinář.

Většina hostů se pokoušela zpívat, hlučně, krákoravě, každý podle nátury, jen Soukup, zmožený pracovním dnem a osobními starostmi, klapal naprázdno ústy. Chystal se na Kornelu. Ale jak? Vzala mu otázku z pusy.

– Nemohl byste mě zbavit jednoho protivnýho novináře? – řekla.

– Tak s ním uděláme interview.

– Vy byste to dokázal?

– Možná ano. Ještě než mi utečete, mohla byste…

– I ty, Brutte? – pohlédla na něho vyčítavě, ale nenechala se už zastavit.

– Proč jste na mě tak naštvaná? – chytil ji za loket. – Je to snad tím, že jsem se vás nějak dotkl oním dotazem o mužském a ženském prvku?

– Co že vás to tak zajímá?

– Zajímá mne, zdali cítím z vašich obrazů něco podobného, co vy.

– Četl jste od Simone Beauvoir Druhé pohlaví? Pozor, je to filozofický traktát, žádné špičkování, žádné plivance a ubohoučké provokace, nýbrž filozofická úvaha.

– Jenom ukázky, – připustil.

– Tak si ji přečtěte celou, tam naleznete odpověď.

– Ale já ji chci slyšet od vás.

– A pak už mi dáte pokoj? – pohlédla na něho tak naléhavě, až se zalekl. – Můžu být upřímná?

– Samozřejmě, – pravil nedočkavě.

– Možná jednou přijde chvíle, kdy to budu schopna říct, ale teď to prostě z mnoha důvodů schopna říci nejsem, takže chci-li vám nějak smysluplně odpovědět, nezbývá než souhlasit: – Ano, chybí tam mužský prvek, – konstatovala tak neosobně, a přesto záhadně, až ho zamrazilo. Pohlédl do její tváře a nenašel v ní stopy po jakékoli chuti dál problém rozvádět. A přece toho byla plná, cítil to.

Přikývl, zklamaně se usmál, ale dál už nenaléhal. Vnímal z Korneliny odpovědi napětí, které nedokázala zastřít ani dávka alkoholu. Tak jak slíbil, udělal. Opravdu se zvedl, rozloučil s Lucií, překročil Sašino rozcapené tělo a usadil se vedle Alvy, s nímž začal konverzovat.

Kornela nebyla v nejlepší psychické pohodě a Lucie si toho byla vědoma. Podala jí beze slova skleničku s vínem, protože cítila, že nějakým chlácholením by nadělala víc škody než užitku. Znala spíš Korneliny obrazy než Kornelu samotnou a po sblížení s malířkou ani příliš netoužila, alespoň v téhle chvíli ne.

Hepp s díky na Lucii pohlédla. Přišlo jí najednou tak teskno, až jí od smutku rozbolelo tělo. Byl to smutek, který svazoval. Tolik tu bylo lidí, a přesto se cítila sama. Sama se sebou, se svými obrazy, se svým Zvířetem.

Marcel už u piana neseděl, snad si všiml Kornelina splínu, nechal všeho a teď se prodíral za ní, jako by si i on vzpomněl, co se tu odehrálo před lety, kousek odsud a za podobného veselí.

– Jsi nějaká daun, – řekl, když se u Kornely zastavil.

– Měla jsem děsnou trému, trochu jsem si zakouřila a teď mě brní hlava. Potřebovala bych vypnout.

– Tak pojď, – zatvářil se tajuplně.

– Jen žádný překvapení. Chci být sama, bez lidí. Mám z nich strach.

Přikývl, stačilo pár kroků přes chodbu a byli v koupelně mimo dosah společnosti. Marcel otevřel okno do světlíku. Čerstvý vzduch pleskl ženu po tváři, muž ji objal kolem ramen a ona se mu vyvlékla.

– Proč jsme si to my dva spolu ještě nerozdali? – zavtipkoval.

– A proč jo?

– Vždycky jsi mě vzrušovala, škoda. – Začal s ní mluvit jako s holkou, měl dojem, že to ani jinak nemůže být. Řekla si o to sama.

– Proto mě nemusíš osahávat.

– Nejseš ty náhodou na holčičky?

Rozpřáhla se a vlepila mu facku. Byl zvyklý na ledasco, ale s tímhle nepočítal.

– No dobře, – poznamenal mrzutě a strčil hlavu pod kohoutek. Teprve teď si uvědomila, že ji vnímá nějak jinak, než sama chtěla, a zalekla se toho.

– Jsem trochu přetažená, – hekla na omluvu, když se otíral do ručníku. – Nemám klid, na vernisáži byl Zajerski a Soukup mě pronásledoval až sem. Proč si mě všímají, když o ně nestojím? Teď si nejsem jistá, jestli jsem neudělala hloupost, že jsem svolila ty obrazy vystavit…

– Myslel jsem, že maluješ pro ně, pro lidi.

– Maluju pro sebe. Nevím…

– Když nevíš, tak nevíš, – pokrčil vyčkávavě rameny. – Zdá se mi, že kolem sebe rozdáváš zbytečně mnoho ran. Měla by sis s někým promluvit.

– S někým, to myslíš vážně? – pohlédla na něho podezřívavě. Že by něco tušil, on, opilý svými životními úspěchy? – Někdo ti něco říkal?

Neodpověděl hned, pár vteřin rozmýšlel.

– Před zákazníkem nesmíš udělat scénu jako mně tady před chvílí. Máš prostě nervy v háji. Jak jsi kousla toho, toho…

– Zajerského…

– Sehnal bych ti někoho, vážně.

– Manžel Lucie Martenové je doktor, kdybych potřebovala… – nedořekla, přemítajíc. Vzápětí zavrtěla hlavou. – Nechci!

– Slyšel jsem, že měl průšvih, že ho vyhodili od policie.

– No ba, – poklesly jí koutky. – Mně to ale nevadí.

– Tak proč se bojíš? Něco bys na sebe prozradila? – Měl dojem, že už stojí zase pevně na nohou. Vůbec mu ten okamžik před několika minutami připadal jako veliký omyl. Takhle Kornelu neznal. Natočil si do sklenice čistou vodu a hodil do ní tabletu acylpyrinu. Otevřenou tubu postavil na vanu, ale překotila se a tablety se rozprskly po zemi. Začali je spolu sbírat. Lezla po kolenou a přihrávala je Marcelovi jako hokejové puky.

– Neznám tady moc lidí, leda tak trochu Sašu… a Alvu, toho buzeranta. A pár herců z divadla. Odkud se sem všechno natáhlo, z vernisáže?

– Přišli na tvou počest.

– Nemám ráda lidi, – opakovala znovu.

– Proč?

– Je v nich něco zvířecího. Smějí se na tebe, hladí tě… ale kdybys viděl do jejich srdcí, asi by ses polekal.

– A co s tím naděláš?

– Co s tím naděláš, Kornelo? – opakovala po něm křaplavým hlasem, plným výsměchu. – Musíš se holt snažit. Koupíš si nějaké pěkné šaty, aby ses líbila.

– Líbila by ses mi i bez šatů. – Chytil ji znovu kolem ramen. Tentokrát neuhnula, jenom se trochu nahrbila jako kočička, která se chystá zatnout drápky.

– A ten Alva… je dobrej, nebo zlej? – zašeptala.

– Co bys řekla o mně. Jsem dobrej, nebo zlej? Ptáš se jako dítě. Copak si ho nepamatuješ?

– Jste kamarádi?

– Teď jsme obchodníci.

– A s čím obchodujete?

– Pojďme se bavit o něčem jiným, – navrhl, zavřel tubu s acylpyrinem a vložil ji do přihrádky ve skříni. Nemohla si nevšimnout, že tam má položenou pistoli. Snad to měl být i jistý signál pro ni: mám zbraň, vem to na vědomí. Přihrádku mlčky zamkl a klíč pověsil za skříní. – Nic jsi neviděla.

– Taky se bojíš, jako já? – zašeptala a pak mu na jeho nechápavý pohled začala vysvětlovat, že za ní slídí Zajerski a že se ji snaží vyprovokovat.

– Ani se mu nedivím, když jsi ho tak odrovnala. – Marcel se dotkl teatrálně poklopce, natáhl ukazováček a lehce ho zlomil v půli.

– Nenávidím ho.

– Ty nenávidíš všechny mužské, – vzdychl. – I mě.

– V podstatě asi ano, – řekla a vklouzla z místnůstky znovu do koupelny, kde se začala prohlížet v zrcadle. Byla tu k mání i výbava pro ženy, a ne ledasjaká: sady očních stínů, několik rtěnek od Diora, krémy, voňavky.

Kornela se začala upravovat. Nejprve jen tak, formálně, ale poté se do líčení zabrala s plnou vervou. Když se nalíčila, měla pocit, že je jiný člověk. Ano, někdy si toužebně přála být jiná, vstoupit do jiného těla, obalit se jiným masem, jinou kůží, dát si jiné jméno!

– Poznal tě?

– Nosím při akci paruku a kostým.

– Zatím tě ale neudal.

– Zkusí to možná s vydíráním.

– Nech ho být, – mávl rukou.

– Ta představa, že je mi v patách, mě umrtvuje.

– Kdybych ti měl vypravovat, co se mě lidí pokoušelo vydírat, kolik mi jich vyhrožovalo, kolik mě jich nenávidí. V týhle branži si musíš zvyknout: ty, nebo oni. Pokud se opravdu bojíš, obstarám ti pistoli.

– Nemohla bych vystřelit na člověka, – zamyslela se. – Uvažovat o někom, že ho zabiješ, to ještě jde. Ale když přijde ta chvíle, kdy to máš udělat… – řekla a odložila štětku, kterou si stírala z tváří pudr. Truchlivě se usmála.

Okamžik přestali mluvit. Nevěděl, jak to myslí, nevyznal se v ní. Tolik rozporuplných pocitů najednou… Byla to vůbec ona? Z vedlejší místnosti opět zadrnčelo piano a změť hlasů. Lavina, která se dala do pohybu. Marcel přemýšlel, jak by Kornele pomohl. Napadlo ho, jestli nefetuje a jestli jí nedošla dávka. Zsinalá, bílá, bez života. A jaké vedla řeči. Takhle zjitřenou ji ještě neviděl. Dnešní den pro ni měl být slavnostní. A zatím…

– Slíbil jsem ti… – nedopověděl. Pak na ni spiklenecky zamrkal. – Vem si ale boty a něco na sebe, bude tam asi chladno…

– Snad abych šla radši domů.

– Jen pojď, nikoho sem moc nevodím, – řekl naléhavě. Měl pocit, že se jí musí s něčím svěřit, ale proč právě jí, Kornele, nevěděl. – To víš, vzpomínky.

Vyvlekl ji z bytu, prošli chodbou až na půdu. Dveře, obité plechem, zapraskaly. Klíč nechal v zámku a postrčil ji před sebou. Pak rozsvítil.

– Tady bylo naše království. Pamatuješ? – Změť trámů, ticha a mrtvolná nehybnost pavučin přinášela vedle úzkosti z nicoty zároveň i něco věčného, setrvalého, uklidňujícího.

Půda vypadala prostorná a dlouhá alespoň deset metrů. Na jejím druhém konci stály velké terče vyřezané patrně z hobry a nalíčené křiklavými barvami, jejichž jas pod nánosem času a prachu vybledl. Uprostřed nich dominoval Anděl. Zůstalo to tu jako před dvaceti lety.

Rozzářený Marcel vyndal ze skříně dvě vzduchové pistole, zabalené do hadru. Jednu z nich podal Kornele.

– Tys to… zachoval? I střelnici? Proč? – vydechla.

– Hrávali jsme tu kdysi divadlo, líbával jsem tady holky, přel se s kamarády…

– Jako v tom jednom kriminálním filmu od McBaina, – stáhlo se jí hrdlo. – Nepamatuju, – odvětila zatvrzele. Přeslechl. Byl zaujat představou, která se s roky měnila, a začal jí zaujatě připomínat, co se mu neslo hlavou. Byli jsme ještě děti, nebo nebyli…? Když si jen vzpomenu na všechny ty hlouposti, co jsme plánovali. Jak jsme se převlíkali do masek, chtěli vyloupit spořitelnu, vykopat tajnou chodbu… Pak přišly holky a bylo po andělech.

– Poprali jste se o ně.

– Málem. Však víš, jak to chodívá, – pravil všeznajícně, vložil do hlavně pistole diabolku a natáhl pero. Namířil na Anděla, prozíravě stočil zbraň a vystřelil na Ďábla. Z papundeklu se zahulilo. Nabil pistoli Kornele… Napřáhla ruku směrem k Andělovi a pak rychle zmáčkla kohoutek.

– Proč střílíš do něho?

– Nemám anděle ráda, – odvětila spěšně. – A co bylo pak, vypravuj, – dodala jen tak mimochodem a tentokrát se pokusila nabít zbraň sama.

– Pak jsme se rozešli. Ty, Kristýna, Vilém a Jaromír… Pamatuješ na ně? I Kristýna zmizela. Podivná shoda náhod.

– Vážně? – Tentokrát nemířila přesně. – Jednou mi řekla, že se za všechno pomstí.

– Za co, za všechno…?

– Nevím, – zatvářila se záhadně.

– Ukaž, špatně míříš, – vytrhl jí pistoli, nabil a znovu vložil do bílé Korneliny ruky. Když se k ní přitiskl, cítil, jak se Kornela chvěje, jak se jí potí dlaň.

Zmáčkl kohoutek sám.

Kapitola šestnáctá

Ještě na začátku listopadu dostávala Kornela Hepp gratulace poštou. Občas jí také někdo neznámý zavolal a chtěl se s ní vybavovat o tom, jaká je velká umělkyně a jestli by neprodala nějaký obraz.

– Děkuju, děkuju, možná později, – odpovídala váhavě a odváděla řeč stranou. Teprve čas ukáže, jestli to její dílo k něčemu bude. Jako by se bála, že se při prodeji svých pláten zpronevěří poslání, že se v obrazech její nenávist rozpustí.

Po úspěšné výstavě začala kupodivu o malování vážně uvažovat. Co když má opravdu talent? Tvorba by pro ni mohla znamenat něco víc než pouhou abreakci duševní trýzně.

V horečném kvapu namalovala během pár týdnů několik obrazů, ale nebyla s nimi spokojena. Cítila, že přeskočila cosi, co v ní ještě nedozrálo. Nechala se svést nadšenými kritikami a to byla chyba. Čím to, že je tak najednou mělká a povrchní a že lehkost výrazu pláten není dána dokonalostí stylu, nýbrž plytkostí její duše? Nemaluje snad, aby se zalíbila?

– Ale já se nechci líbit, nechci! – křičela při jednom ze sebezničujících záchvatů, kdy na sebe civěla do zrcadla, až nakonec vzala vázu a zničila ten obraz, ten obraz ženy neženy, který ji pronásledoval i ve snech. Současně ji napadlo, není-li hloubka utrpení z činů, pro něž se rozhodla, úměrná hloubce sdělení v obrazech, které maluje, a naopak. Byl to nový posun v Kornelině uvažování. Dosud trestala své nepřátele jen za to, protože šířili kolem sebe zlo. Nyní pochopila, že bolest druhých potřebuje k životu jako jiný radost, aby si mohla vytvářet krásné světy, v nichž není nepřátelství a nenávist.

Nutkavým myšlenkám se zpočátku bránila, ale nebyla jistá, chce-li je vůbec vypudit. Z neznámých končin pak za ní přicházely migrény.

Když lékaři u Kornely vyloučili organické faktory, doporučili jí navštívit psychiatra, což z principu zavrhla. Co vy můžete vědět o mém utrpení, o mých mukách, než namaluji obraz, o mém zklamání, pokud se mi nepovede…

Kornela Hepp se chtěla s bolestí poprat sama, ale Zvíře v ní bylo silnější. Běžné léky nezabíraly, poradit si nedala. Přestala brát telefony, přijímat zákazníky. Marcel ji jednoho dne nalezl na pokraji zoufalství.

– Tohle neskončí dobře, – řekla mu. – Páchám-li zlo, je mi dobře. Je to normální?

– Co je to zlo? – zašeptal.

– Zlo? – opakovala po něm. – To je něco, co bych neměla dělat, protože tím jiným ubližuju, a přesto to dělám. Zlo je něco vědomého. Proto mám u sebe Filipa. Jsem mu tolik dlužná…

– Máš také zákazníky, svou práci. Čekají na tvou pomoc, – vracel ji farizejsky do života.

– Ano, ale bude to už naposledy, – mračila se.

– Budiž, – svolil nakonec, nepříjemně dotčený, že mu dělá potíže, a zeptal se jí rovnou, čím se chce živit. Snad ne malováním? Znovu ji začal přemlouvat, aby navštívila lékaře.

– Jak mu asi vysvětlím, že mám na pány bič?

– Ničemu nerozumíš, ničemu, – práskl dveřmi.

Dva dny nato už zase byla Kornela Královnou v bikinách z černé kůže. V holinách nad kolena, v paruce a se škraboškou přes oči vkládala pánům penis do kovové schránky a připoutávala je řetězy ke kůlu. Jak jimi pohrdala!

Na seznamu si odškrtávala jména a těšila se, až bude zase malovat. Pak se objevil Zajerski. Načinčaný, usměvavý, růžolící. Pokusila se před ním zavřít dveře, ale strčil mezi ně nohu a suverénně vkráčel dovnitř.

– Netušil jsem, že jste taková umělkyně, – pravil mnohoznačně a rozšafně se rozhlédl.

– Co dělám, do toho vám nic není. Každý se živíme, jak dovedem.

– Právě. Myslel jsem, že mám tady předplaceno, – odvětil a začal si spokojeně odkládat.

– Už jsem s tím skončila. Mí přátelé…

– Chodí sem za vámi, – zachechtal se. – Ano, máte pravdu, – dodal a utáhl si pásek na kalhotách, které si před chvílí tak teatrálně povolil.

– Co vlastně chcete?

– Co asi lidé chtějí…

– Peníze? – Cítila, jak se kolem ní cosi podivného děje. Fén od moře, dech Zvířete, které vstupovalo do ní. Za chvíli jí začne třeštit hlava.

– S tím počítám, Královno.

– Jděte pryč, nebo… – pokusila se ještě cosi výhružného dodat, ale namísto slov jí z hrdla vypadlo nenávistné zavytí.

– Vy byste to dokázala? Taková jemná duše! – Nedořekl sice co, ale bylo to jasné. Vítězoslavně si dopnul poslední knoflík na saku, podstrčil jí navštívenku s telefonním číslem a odkráčel.

Ještě dlouho potom slyšela jeho kroky na schodišti. Jak se sem zase dostal? Kdyby se tolik nebála psů, určitě by si nějakého opatřila.

Kornela za sebou zamkla, spustila žaluzie a dopotácela se k lehátku, do něhož se vzápětí svezla. Tichý svistot žaluzií jí dozníval v uších. Lidé jsou báječní, milí a hodní, opakovala si v duchu, zatímco si přes oči překládala obklad ze studeného ručníku.

– Filipe, miláčku, že mě neopustíš…

Čekala na bolest, která sílila ve chvílích, kdy nenasytné Zvíře opouštělo její tělo. Nebyla si zdaleka jistá, jestli tu bolest vydrží.

Měla bych jít asi opravdu k doktorovi, měla, uvažovala Kornela, když postávala hodiny před plátnem a až na pár chaotických tahů štětcem, které pak nepokojně a rozčileně zamalovávala, se nezmohla na nic. Nejsem k ničemu, dochází mi energie, nemám nápad, ztrácím i sílu na pomstu. Kdo za tohle všechno může, ptala se trýznivě sama sebe a vyrážela navečer do ulic vyvenčit své Zvíře.

Několikrát se přitom přistihla, že otázka, kdo za to může, se stává pro ni nepodstatnou, tudíž i pomsta za promarněnou lásku se dostávala do jiné, vedlejší polohy.

Bože můj, hledat ve smrti zdroj inspirace! Vždyť kdyby Kristýna nezemřela, nikdy bych tohle nepoznala, napadlo ji a tolik se zalekla svých myšlenek, že se zamkla doma a nevycházejíc zkoumala, jak to s ní vlastně je.

V těch krušných chvílích ležela v zšeřelé pracovně na válendě a vstávala, jen když potřebovala napít, najíst, odskočit si na záchod a vyřídit něco s Filipem. Zpočátku neprohlížela ani poštu, ale když jí Filip začal donášet obálky, a pak je dokonce otvíral, ty jeho pokusy o čtení byly tak zoufalé!, přinutila se s depresemi něco dělat. V dopisech byly stejně samé bezvýznamné věci, opožděné gratulace, pár složenek na různé poplatky a upomínka z knihovny na knihu od Kaari Utrio Dcery Eviny.

S čím si skutečně nevěděla rady, byl Zajerski. Peníze neměla a myšlenka sprovodit ho ze světa ji děsila, ač se pro ni stávala logickým východiskem.

– Vraždit z rozumu je jako vdávat se bez lásky… – řekla jednou Filipovi, odmítajíc ho, když se s ní chtěl pomilovat, žmoulaje svůj rozpálený úd v dlani. Moc jí nerozuměl, ale přikývl.

Kvůli penězům bych asi zabít nedokázala, přesvědčovala sama sebe, když jednoho listopadového rána, v době, kdy si na válendě po několika dnech dobrovolného hladovění rozprostřela papír s nakrájeným sýrem, vytočila číslo a zavolala Zajerskému.

– Čekám vás dnes v jedenáct, – vyhrkla úsečně do mluvítka, sotva zaslechla jeho hlas a zavěsila.

Objevil se přesně v jedenáct. S nevinným úsměvem si řekl o deset tisíc a přitom se jí zeptal, jestli mu už odpustila a že by si s ní chtěl o něčem, teď ne, až bude jednou čas, popovídat. Okamžik na sebe beze slova civěli.

– Někteří lidé si nedají poradit, – řekla, když ho vyprovázela ze dveří. – Nenapadlo vás, pane Zajerski…

– Napadlo, – přitakal. – Ale to je riziko podnikání, – dodal a s obálkou v kapse za sebou zavřel spokojeně dveře.

Krátce nato se jí úporně rozbolela hlava. Bolest začala mírným pulsováním v podloubí levého nadočnicového oblouku křížem přes celé čelo a za chvíli zachvátila nejen zbytek hlavy, ale s úpornou zavilostí se rozlévala do celého těla. Spolkla dva alnagony najednou, po nich Zvíře občas umlklo, ale léky zpravidla vyzvrátila dřív, než mohly účinkovat. V té chvíli se definitivně rozhodla.

– Říkáte migréna? Ale to byste potřebovala spíš neurologa, – poznamenal Marten, když se u něho objevila v ordinaci. Prohlížel si ji s jistou dávkou nedůvěry. – Tak co vás trápí, paní Kornelo, tedy kromě té migrény, která vás, jak tvrdíte, skoro už přešla? – Jméno téhle dámy zaslechl, ano, od Lucie, dělal však, že loví v paměti. – Myslím, že jsme se už kdysi potkali.

– Nepamatuji se, znám ale vaši paní… z klubu.

– Ano? – Chtěl dodat moji bývalou paní, nakonec to přešel.

– Maluji obrazy.

– Ovšem, četl jsem skvělou recenzi… I Lucie o vás psala, že?

– Tady mám papíry z předchozího vyšetření, – skočila mu do řeči, dávajíc jednoznačně najevo, že přišla jen kvůli migréně. – … jestli vás to bude zajímat. – Sáhla do kabelky a vyndala obálku. – EEG a tak…

Chvíli prohlížel lékařské zprávy, pak jí papíry vrátil.

– Když mě to popadne, snad bych vyskočila i z okna. – Zasazoval si ji do obrazu: hladké nazrzlé vlasy, zelené oči, mramorová pleť, mírně nalíčená. Běloba, svíce. Plamínek věčnosti, studený, nehřející. Jak může tahle žena malovat?

– Co vás dneska tak rozrušilo?

– Nevím, – zatvářila se nevědoucně. – Někdy to může být počasí, jindy nějaká nepříjemná zpráva… – Cítil, že mu neříká všechno.

– Mohu mít jednu dotěrnou otázku?

– Třeba i dvě.

– Proč jste se rozhodla zajít ke mně?

– Vaše paní mi nabídla…

– Jsme rozvedeni.

– Promiňte… – polkla nasucho.

– Náš rozhovor trochu vázne, viďte, chtěla jsme mi toho asi hodně říct, ale ono to najednou nejde. Soudím, že vám nějakou dobu trvalo, než jste se odhodlala sem zajít.

– Ano… vůbec se mi sem nechtělo.

– Jak často vás bolí hlava…

– Dvakrát třikrát do měsíce.

– Bolest je vázána na některé situace, události…

– Už jste se přece ptal. Myslíte, že jsem hysterická?

– Co by se stalo, kdybych si to myslel?

Popsala mu stručně příznaky a na závěr sdělila, že když se jí podaří vyzvracet, je dobře. Rozhovořili se spolu o životě, vyprávěla mu o svém dětství a dospívání a on si zanášel její osobní data na časovou osu. Stále ještě dost dobře nechápal, proč naléhala na setkání tak neprodleně, když bolest ji už přešla, a přitom mu nesděluje žádné kritické události. Možná si chtěla jen popovídat.

– Mohla bych si udělat u vás IQ? – prohodila takřka rozmařile. Za daných okolností ho to překvapilo.

– Mohla, ale teď bych to nedoporučoval, – odpověděl a přemýšlel, jak to s tou bolestí hlavy asi souvisí. – V kterém věku vás hlava začala bolet?

– Počkejte, – zapátrala v paměti. – Už jako holku. Možná někdy v dospívání, – řekla a znovu se vrátila k testům. Koketně na něho pohlédla. Aplikovat testy v téhle chvíli považoval za nerozumné. Měl pocit, že už si vystačí sama se sebou, Kornela Hepp v tomhle okamžiku nikoho nepotřebovala, snad jenom… uznání. Ale od koho? – Promiňte, ještě zavolám. Co budu platit? – dodala, jako by vycítila, co mu běží hlavou.

– To s váma vyřídí sestra, – odvedl ji do příjmu a rozloučil se.

Na návštěvu u doktora vzpomínala Kornela Hepp s rozpaky. Čekala, že z ní bude dolovat zážitky zapadlé hluboko v nevědomí jako zubař, který vám extrahuje bolavou stoličku. Možná si to i podvědomě přála, ale nic takového se nestalo. Nabídl jí možnosti a přitom zdůrazňoval, že za ni rozhodovat nebude. Vlastně to takhle chtěla slyšet. Dohodli si schůzku za týden. Kornela potřebovala nějaký elixír. Mohla by být tou živou vodou krev?

V sobotu a v neděli bloumala v blízkosti domu Alvy Tronka. Za plotem mu rostly růže polyantky, už dávno nekvetly, po pergole se plazilo vyholené psí víno. Podzim si pomádoval vlasy, ve vzduchu cosi viselo, snad nostalgie, splín.

Vzpomněla si na Zajerského, jestli za ní neslídí. Pozorně obhlédla okolí, schovat se bylo kam. Na západě tekla řeka tak prudce, až zvonila, a také tam stály rodinné domky, rozseté jako korálky. Bylo tu i pár stánků s cetkami, obchůdek s pečivem, v sobotu a v neděli zavřený, a nedaleko zahradní restaurace Na Hrkandě, kam se trousili lidé.

V sobotu po ránu obhlédla Kornela terén a navečer sem zajela rovnou autem. Předvídala, že Alva bude mít návštěvu a že s ní odjede na venkovské sídlo, což se také stalo. Tou návštěvou byl mladý muž, naložili spolu do auta proviant a opustili dům.

Ploužila se za nimi v bezpečné vzdálenosti. Trochu jí vadilo, že návrhář není sám, ale na druhé straně si dokázala docela dobře představit reakci Alvova miláčka, až zjistí, co se přihodilo.

Víkendový bungalov stál na krásném pozemku v oáze zeleně, daleko široko žádný soused. Zaparkovala na kraji lesíka a zbytek cesty se vydala pěšky. Až na to, že jí bylo chvílemi teplo a chvílemi zima, se nic zvláštního nedělo, snad jenom měla pocit, že ji někdo sleduje. Jak by se sem ale miláček Filip dostal? Nebo to zase bylo Zvíře?

Tak či onak se přemohla a vyčkávala. Kornela byla zvyklá čekat. Konečně z komína stavení vyklouzl šedavý smotek kouře, neodolala a zapálila si cigaretu.

Na zápraží domku se rozsvítilo světlo. Ponurá, oranžová slza. Alva šel do kůlny pro dřevo. Protáhla se pobořeným plotem a nahlédla zezadu do světnice. Muž, asi třicetiletý, si vybaloval svou garderobu a chystal se převléknout. Fialový, saténový župan si pověsil na ramínko, pečlivě složil použité prádlo zpět do tašky, ostříkl se dezodorantem, a potom začal poklízet. Zřejmě tu nebyl poprvé.

Z kůlny zakvílely zvuky, to Alva pustil cirkulárku. Kornela si nasadila paruku.

U stropu místnosti visela asi stopadesátka žárovka a osvětlovala celý prostor. Pod ní, skloněný nad pilou, postával muž a porcoval kmínek stromu na špalíky. Pahýly, které nedorostou.

Alvo! chtěla zavolat, tak jak si předsevzala. Toužila po tom, aby ji spatřil, Kristýnu, aby mu mohla strhnout z krku andílka… Vtom zaslechla za sebou kroky. Rychle uskočila stranou. Muž v županu a v adidaskách proklouzl kolem ní. Ovanula ji vůně kolínské. Zvíře v ní polekaně zakvičelo.

– Alvo, nechceš nějak pomoct? – pravil, zacpávaje si uši.

– To seš ty?

– Já.

– Cos říkal?

– Jestli nechceš pomoct?

Alva Tronek vypnul cirkulárku, sundal si chrániče proti hluku z uší a uličnicky kopl do špalíku.

– To víš, že chci, – řekl a usmál se.

Kornela ještě chvíli muže pozorovala, potom se nasupeně otočila a kráčela k autu. Zvíře jí cupitalo v patách. Temná, medvědí tlapa nebe se nad ní pomalu zavírala. A hlava opět začínala třeštit.

Kapitola sedmnáctá

V úterý, dvanáctého listopadu dopoledne, se objevil znovu v Martenově pracovně Kmoníček. Na tváři měl od ucha k uchu úsměv, dokonce přinesl podmračené Elišce kuřátko na klíček a pokusil se ho před lidmi v čekárně natáhnout. S díky mu ho vytrhla a mile, leč profesionálně sdělila, ať se na chvilku posadí ke stolku, doktor Marten má ještě klientelu.

– Těbůh, – zabručel a zahloubal se do čtení kultivovaného časopisu pro lesbičky Promluv, který vyhrabal v kupičce čtení. Za deset minut jedenáct ho pozvala dovnitř. Po stole jí capkalo kuřátko a zobalo.

– Co jsem dlužná?

– Nešla byste se mnou někdy do kina? Přinesl bych ještě kohoutka, – dotkl se jí v pase.

– Doktor už na vás čeká. A pokud se týká toho kina, co by tomu řekla vaše žena?

– Co asi? – zatvářil se natrpkle, pokrčil rameny a odšoural se do ordinace. – Dostal jsem košem, slyšel jsi to? – politoval se, ještě než se usadil naproti Prokopovi.

Kmoníček připadal někdy Martenovi samolibý až hrůza, zahleděný do svých ambicí a vlastní neporazitelnosti. Zmocňoval se žen jako vosa much, a měl úspěchy. Snad jenom kdyby tolik nežvanil, kde, jak a co s kterou obětí prováděl. Prokop se na sebe zlobil, že mu to nedokázal říci, alespoň v téhle chvíli ne.

– Povídej.

– Přišel jsem sice neohlášen, ale možná by tě tohle mohlo zajímat, – vyndal z tašky obálku a vysypal z ní fotky.– Jde o snímky z posledního případu. Ty jsi už ruce viděl, ale neviděl jsi je s prstenem, – pravil a sklouzl očima na svůj prsten s ametystem.

– S prstenem? Na které ruce?

– Na levé. Bylo na něm napsáno Muška Jarkovi.

– Proč jste mi to neřekli?

Kmoníček neodpověděl, jenom se zašklebil.

– Jde o sedmadvacetiletou ženu, chodila s obětí asi před osmi lety. Muška je žena v domácnosti, ztepilé postavy a svůdných rysů. Jako děvka se nikdy neživila, obvykle si našla nějakého prachatého šamstra a ten si ji vydržoval. Má jedno dítě a stará se o něho. Muž, co po něm zůstaly jenom ty ruce, se jmenoval opravdu Jaromír. Nejdřív se na něho nemohla rozpomenout, ale když jí ukázal prstýnek… – Stejně si myslím, že ví víc, než vyklopila. Ale nechtěl bych ji vyplašit.

– Podezříváš ji?

– Alibi má, žije teď s nějakým zazobaným maníkem, který dědil po tetičce v Americe, navíc nevíme přesně, kdy byl Holz zavražděn. Experti tipují asi tři neděle a nic nenasvědčuje tomu, že místo činu odpovídá záhonu, kde jsme nalezli tu blamáž, co nás má přivést na stopu, – řekl spěšně a mrkl na hodinky.

Měl i zprávy o Holzovi: byl čtyřicátník, podle fotek fešák, žil v garsonce Na Bukovině, dvakrát rozvedený, poprvé měl ženu o pět let starší, ženil se ve dvaceti s nějakou Evou, vydrželi spolu čtyři roky, pak utekla. Pár let žil jako svobodný mládenec a vzal si Soňu. Eva byla normální žena, pracovala někde v kulturním zařízení, Soňa prý dělala zpočátku něco jako balet, také tancovala v jednom nočním podniku, ale brzy ji vyhodili, protože dost pila, živila se pak jako holka, dvakrát na léčení, kvůli chlastu. Nechal ji. Děti neměl, ale ženských bylo kolem něho stále dost…

Když mu to Kmoníček povykládal, napadlo ho, zdali nešlo o odplatu nějakého žárlivce nebo o pomstu ženské, jíž Holz zkomplikoval život.

– Možná to udělal někdo třetí, – připustil Prokop. – A ode mě chceš co?

– Aby sis promluvil s Muškou. Kde se seznámili, proč se rozešli, co spolu dělali…

– Co spolu asi mohli dělat? Ty ses jí na to neptal?

– Ptal. Nebyla ve formě. Jmenuje se Agáta Marková. Každé odpoledne chodívá do fitcentra u Chrudimky, dělá tam instruktorku. Ví určitě víc, než pustila. Zřejmě nejsem její typ, – zastříhal knírem Kmoníček. Marten nevěděl, jestli to myslí vážně. – Ten přívěsek mi ale vrtá hlavou, – pokračoval.– Proč ho tam, sakra, vrah nastrčil? – prohodil už na odchodu. Prokop ho ještě zarazil, nemohl tu otázku nepoložit.

– Poslyš, tys přece jeden čas chodil na loděnici. Myslím tam nad splav… Neměls tam něco na práci asi před čtrnácti dny? – nevydržel se nezeptat Prokop. Málem se při tom začervenal.

Starší inspektor se chytil teatrálně za hlavu, ne a ne se rozpomenout.

– Myslím s nějakou ženskou, – vylezlo posléze z Martena.

– Není, jak bejvalo, už i zrak mi slábne, – odvětil rozšafně Kmoníček a modré oči se mu rozzářily, aby vzápětí pohasly. V té chvíli se Prokop přistihl, že na Kmoníčka žárlí. Ne kvůli Elišce, ale kvůli své bývalé ženě Lucii.

– Ten prsten tam mohl být i proto, aby zmátl stopu, – dodal uspěchaně, zamlouvaje svůj dotaz, a beze slova nechal Kmoníčka odejít.

Eliška Pohlová někdy v práci vařila. Marten zprvu nechápal proč. Napadlo ho, jestli se necítí nedoceněna. Omyl. Pravdu se měl dozvědět ještě dřív, než se ji sám na to zeptal. Ono úterní poledne, kdy přinesla jídlo poprvé, si ho získala svou neopakovatelnou posunčinou:

– Doktore?

– Ano?

– Co kdybych vám uvařila?

Neodpověděl, Eliška považovala mlčení za souhlas, skočila tedy vedle do krámu a v místnůstce třikrát jeden a půl metru, kam se vešel sotva stolek, dvě sedačky a dvouplotýnkový rychlovařič, se pustila do kuchtění.

– Co je to za trhanec? – zeptal se tenkrát nesměle a ona mu začala vysvětlovat, proč jsou vajíčka bledá, slanina přesolená a kečup na stěně. Musel však uznat, že se snažila. Další úterý udělala francouzské brambory, poté pizzu a dnes se pokusila upéct nákyp se švestkami. Brázdil lžící po dně talíře a vyplivoval nezpůsobně pecky.

– Blbý, co?

– Naopak, – zvedl udiveně oči. – A vy máte, Eliško, kuchařskou školu vídeňskou, nebo frankfurtskou?

– Já se učila vařit na koleji Větrník.

Ajaj, pomyslel si, spolkl poznámku a pak mu před očima naskočila první porce, kterou mu před časem naservírovala Lucie. Tenhle příběh se odehrával kdesi na chatě u Loučné, to ještě nebyli svoji. Už se tmělo, před chatou praskal ohýnek a nad ním prskal začouzený kotlík s bublajícím chalupářským gulášem.

Ty konzervy otvíral on, Prokop, a jejich obsah vyndával do kotlíku také on, teprve potom se „vaření“ chopila Lucie, vyndala potravu na talíře a nakrájela chleba. Vzpomněl si, že mu ta večeře tenkrát chutnala jako nikdy v životě. Až později zjistil, že Lucie, ač ráda a zasvěceně o jídle hovoří a některé recepty zná nazpaměť do detailů, umí udělat sotva krupicovou kaši. Eliška začala od hemenexu, a to byl pokrok.

– Zdá se mi, že od té doby, co jste o mě začala pečovat, jsou mé žaludeční vředy na ústupu. A taky začínám nebezpečně přibírat.

– Však vy to vypotíte.

Zvídavě na ni pohlédl. Zvedla se, vzala talíře a začala je omývat ve dřezu. Jak se tak nakláněla nad nádobím, uvědomil si, že za ním přišla jako žabec a už je z ní ženská.

– Ani jsem se vás nezeptal, jaký byl tenkrát ten koncert?

Zalovila v paměti, odložila kastrol do odkapávače, špunt v dřezu mlaskl a voda zahrčela. Těžko hledala odpověď.

– Chcete se zeptat na koncert nebo na Matouše?

– Proč tak zostra?

– Matouš mně to místo nedržel, asi se naštval… Tak jsem chvíli postávala u stěny a pak odešla domů. Byl tam děsný rambajs. Nedýchatelno, sto deset decibelů. Z hlediska mentální hygieny…

– Eliško, co to blábolíte za hlouposti?

– S Matoušem nechodím a ani jsem s ním nespala. Tohle jste chtěl slyšet?

Objal ji otcovsky kolem ramen. Moc mu to nešlo.

– Možná jste trochu pošuk… Jestlipak víte, co bude teď?

– Pustíte mě a odejdete.

– Přesně tak. Odejdu, ale zítra tu budu zase s vámi. Jenom mi neodhánějte nové klienty, jsou to naši potencionální zákazníci. – Pohlédla na něj, jak to myslí.

– Vám ani nevadilo, že mě starší inspektor balí? Necháte mě napospas?

– Zkouší to i na babičku z vosku, z principu. A s tím Matoušem…

– Matouš mě asi miluje, – zakývala upejpavě hlavou a úkosem na Prokopa mrkla.

– Aha, – hekl a na víc se nezmohl. Cítil, že by si s ním ráda pohovořila, jenomže tušil, že by se spolu nějakého společného závěru nedobrali. Ostatně hovořili spolu už tolikrát.

Prokop jel na schůzku za Agátou na kole. S Matoušem o Elišce nehovořil, nepadlo o ní ani slovo. Čekal, že syn přijde a třeba něco prohodí. Možná Matouš očekával od Prokopa něco obdobného, s tím se ti dva rozešli. Martenovi vrtalo hlavou, jestli jeho chlapec udržuje s Eliškou intimní poměr, ale ptát se ho na to nechtěl. V duchu si tipoval, kdo koho na koncert pozval a nevyloučil, že to byla právě Eliška.

Teď zas byl Matouš na šňůře, volal skoro každý večer domů, k telefonu chtěl mámu a udílel rozkazy. Zavolej tam a tam, spočítej tohle, vyžehli tamty košile a ty a ty kapesníky. Lucie byla ráda, že hovoří se synem a v duchu doufala, že se nepotatí.

V jistém období života se Prokop přistihl, že mu Eliška Pohlová lhostejná není, to ho spíš trápila Lucie. A pak se semlelo tolik věcí najednou. Kmoníček přišel s vraždami a Matouš měl výstup na Velké. Skupina ochránců přírody blokovala Taxis, vběhli koním do dráhy a Martenův syn s nimi. Prokop se na to díval v televizi a hrůzou mu vstávaly vlasy. Dostal na syna šílený vztek, s kým se to zase paktuje a proti komu, a tak když se Matouš orientoval čím dál víc na knihy, vlastně byl rád, že z toho klubka radikálů vypadl.

Před lázněmi seskočil z kola, zamkl si ho pošetile na dva zámky, koupil u pokladny lístek a zeptal se ženy, jejíž oči se rozpouštěly za silnými dioptrickými skly, kde by našel Agátu.

– Agátu? Jestli není uvnitř. Bude na terase, prve tudy proběhla, – zvěstovala pokladní a nasměrovala ho.

Zaplatil za lístek a zamířil k šatně. Pár naháčů uvnitř se převlékalo, jukl po nich a přidal do kroku. Z haly sem doléhal lomoz kladek a šoupátek. Podivné století. Svaly a vůle vítězily nad rozumem.

Na kraji tělocvičny jakýsi silák dělal benčpresy a náležitě přitom funěl, o kus dál visela na ribstolu dívka a zvedala nad hlavu nohy. Zeptal se znovu instruktora na Agátu. Je prý s Ferdou, něco si spolu probírají. Prokop se zatvářil nechápavě.

– Tudy a na terasu, – zahlaholil instruktor a pomohl dívence dolů.

Na terase spatřil jenom jednu ženu.

– Agáta Marková? – zeptal se pro jistotu, byť si byl téměř jistý.

– Jste pojišťovák, nebo fízl? – tipla si ho a klidně mu pohlédla do očí. Na hlavě měla nakrátko zastřižený přeliv, uprostřed obličeje malý ostrý nosík a rozkošně tvarovaná ouška se zlatými hvězdičkami v ušních lalůčcích. Na opáleném krku se jí houpal neméně nápadný zlatý řetízek, hladký a bez přívěsku, a celé její štíhlé tělo bylo napasováno do kombinézy, které se kdysi říkalo muška. – Jsem doktor Marten, – odvětil suše. – Máte pravdu, kdysi jsem u policie pracoval, teď jdu soukromě.

– Prosím, – ušklíbla se a ukázala rukou k prázdnému stolku, otáčejíc se k hezounovi, který si rozprávěl o pár metrů dál s lahví sektu. U většiny stolů nikdo neseděl. Už bylo zima. – Omluv mě, mám tady zákazníka, – řekla. Marten si všiml, jak Agáta našlapuje na špičky.

– Cvičila jste gymnastiku?

– Kdysi dávno, – přikývla a úkosem sledovala muže, kterému se před pár minutami věnovala. Zvedl se totiž ze židle a dobelhal k nim. Vypadal na to, že už popíjí od rána. Hollywoodská hvězda. Naklonil se nad nimi a jednou rukou se opřel o desku, až se stůl rozkolíbal.

– Pusť ho k vodě. Já tě teď potřebuju víc, Muško.

– Běž ho háje, Ferdíku, přijdu za chvíli. A nepi už, ano? – zvedla se a dovedla ho zpět. Neprotestoval.

– Váš partner?

– Žiju s ním, – povzdechla si.

– Zdá se, že si nevede špatně.

– Podle toho v čem. Obchoduje se starožitnostmi, shání porcelánové panenky, skupuje starý nábytek a tak. Je v balíku. Ale dost chlastá.

– A vy?

– Jsem děvečka pro všechno, – usmála se. – Ne, nemusela bych sem chodit, ale baví mě to. Jistota je jistota. Přišel jste asi kvůli Holzovi. Četla jsem zase něco v novinách.

– Muško, – ozval se přes celou terasu blonďák. – Pocem, nebo si pro tebe dojdu.

– Omluvte ho, přebral. Nemám teď jinou možnost než odsud vypadnout. Hrajete minigolf?

– To tedy nehraju.

– Vedle je hřiště, tam bychom si mohli nerušeně promluvit. Ale musela bych se převlíknout.

– A co služba?

– Je tu Markéta, za chvíli jsme zpátky, – řekla Muška, a aniž by vyčkala odpovědi, vtáhla Prokopa kamsi do průchodu a sama zmizela ve dveřích.

Objevila se asi za pět minut, oblečená do brčálově zelených tepláků. V ruce nesla černou tašku s reklamou Puma a z ní čouhaly golfové hole. Stačilo přeběhnout pár metrů přes cestu a byli na místě. Chvíli jim trvalo, než vymetli golfovou dráhu.

– Copak vám provedl Kmoníček, že jste odmítla vypovídat?

Teprve teď si sedla na lavičku.

– Neudělal mi nic, prostě se mně nechtělo v té chvíli odpovídat a on začal vykládat, že když na to přijde, může mě zavřít. Viděl jste ten prsten?

– Na fotce.

– Je na něm opravdu vyryto Muška Jaromírovi. Byla jsem do něho blbá, zamilovaná po uši. – Agáta si teď setřela předloktím čelo. Cítil z ní příjemný ženský parfém. – Byl o hodně starší, běhal mi za holkama, nejdřív jsem tomu nevěřila, když někoho milujete, nevidíte napravo ani nalevo…

– Čím vám tak imponoval?

– Myslíte si, že penězi? – uchichtla se. – Tenkrát se to ještě tak nenosilo, tržní vztahy teprve začínaly… – řekla a na důkaz svých slov mu začala vypravovat, jak se vlastně s Holzem seznámila.

Přišel jednou na nějaký závod, možná se před ním i trochu producírovala, pak spadla z kladiny. Navíc si přitom vyvrtla kotník… Měla velkou smůlu, trénovala ze všech nejvíc, většího poctiváka by tenkrát v mančaftu sotvakdo našel. Jenomže když došlo na závody… Byla to její poslední příležitost. Tušila to a oni taky. Jarek se tam náhodou nachomýtl a viděl to její neštěstí, pozval ji na rande. Vypadal tak seriózně…

Chvíli bylo ticho, Prokop se zvedl a začal znovu ponoukat míček golfovou holí. Najednou cítil, že co mu bude chtět Muška povědět, poví mu sama a vyptávat se jí teď na podrobnosti by asi nebylo to pravé.

– A co když on nebyl tím zavražděným, co když si někdo navlékl jenom jeho prsten?

– Ani tohle nelze vyloučit…

– Četla jsem to s tím srdcem… hrůza.

– Policie hovořila i s jeho bývalými ženami. Proč jste se spolu rozešli? – vybafl na ni.

– Musím odpovídat? – Zatnula zuby do rtů, možná sevřela bezděčně i pěstičky a přivřela přitom oči. – Tak já vám to teda povím, – řekla po chvíli, a zatímco hledala slova, pomohl jí.

– Byl v tom sex?

Pokrčila rameny, prý jak se to vezme. V posteli s Jaromírem neměli problémy, chtěl se milovat několikrát denně, ve vaně, na stole, na zemi. Když ho to popadlo, nebyl k udržení. Jí se to také líbilo, Holz ji vlastně všechno naučil.

– Jenomže…! – zvedla důrazně prst a požádala Prokopa o cigaretu. Automaticky sáhl do kapsy, měl jenom balíček papírových kapesníků.

Přisedla k němu na lavičku tak blízko, až se dotýkala tělem. Potřebovala cítit oporu, alespoň tak mu to vysvětlila. Jednou prý jeli na nějakou vypůjčenou chatu na Sečskou přehradu. Tam si lidi v sezóně vidí i do oken. Večer trochu popili, pomilovali se… Bylo hrozné teplo, a tak nechali otevřené okno. Ráno je vzbudilo až sluníčko. Muselo být už pozdě, protože u přehrady lomozili chataři. Nechtělo se jim vůbec z postele…

U prosklené stěny verandy stálo dítě, holčička. Mohlo jí být deset, možná o něco víc, a koukala na ně, jak se milují. Agátě se zdálo, že ji to spíš zajímá, než že by byla vystrašená, jenomže s Jarkem už pak nebyla řeč. Shodil ji ze sebe a za tím dítětem se rozběhl. Vyběhl dokonce nahý. Vrátil se, hrozně nadával, zbytek týdne ji pak už jen hledal. Agáta se ho ptala proč, mluvil něco o rodičích, tohle se prý přece nedělá, koukat na dva cizí lidi, a ještě v tak choulostivé situaci.

– Stejně jsem mu nevěřila.

– Jak ta holčička vypadala?

– Už si na ni moc nepamatuju, – vzdychla Agáta. – Líbila se mi, bylo léto, měla na sobě takové strakaté šortky a sportovní triko, vypadala trochu jako Číňanka nebo Korejka, a tak uličnicky se tvářila, jako že ví, o co jde. Už ne dítě, ještě ne slečna.

– A vlasy?

– Skoro černé, ostříhaná na ofinu… Znáte ten věk.

– Vy máte dceru, ne?

– Ano, – pohlédla na něho udiveně.

– Je to Holzovo dítě?

– Andrea?

– Je to dítě Jaromíra Holze?

– Jistě jste si zjistil už i její věk, – pohlédla na něho ostražitě a malinko si odsedla. Přikývl, i když to nebyla pravda. Prostě si jen tipnul. – Ano, je to jeho dítě. Ale nechtěla bych, aby se to holka dozvěděla.

– Chápu, – přikývl souhlasně. – Ještě jeden dotaz: On o tom věděl, že jste těhotná?

– Možná to tušil. Naznačila jsem mu…

– Proto jste se rozešli?

– Ne, asi ne… alespoň já to tak cítím. Od té dovolené na přehradě jako bychom z toho milování moc neměli. Začali jsme se obviňovat, hádat.

– Bylo na něm něco zvláštního… napohled? Výraz obličeje, nějaká jizva, mateřské znamení, upravený účes… Nenosil s sebou plyšovou kočičku?

– Dětinský mi někdy připadal, – zasmála se, ale hračku…? Počkejte. Na krku nosil andílka, stříbrný přívěsek. Nikdy ho nesundával.

– Znáte někoho, kdo by se mu chtěl pomstít?

– Teď, po tolika letech? Myslíte třeba jeho bývalé ženušky, – odvětila laškovně. – To se budete muset zeptat spíš jich, já ho pak už pustila z hlavy, každý jsme si šli po svém, – zvedla hlavu a svižně vyskočila, protože uviděla po cestě přicházet svého přítele. – Hrajem, jo? – prohodila k Prokopovi.

Ten zapátral očima stejným směrem. S Ferdou přicházela osůbka, která se nápadně podobala Elišce. Tlačila před sebou kolo a zaujatě s ním hovořila. Na dálku to vypadalo, jako když ho přemlouvá, aby s ní šel do kina, ale Marten věděl, že ho určitě podrobuje křížovému výslechu.

– Tak jste tady, myslel jsem si to, – řekl spokojeně ukoptěný Ferda.

– Jsem moc rád, že jste mě našla, Eli, – povzdechl Marten. – A vám děkuju, že jste ji přivedl.

– To je moje sestra, – přehrával ledabyle, když Elišku představoval.

– Ale není vám ani trochu podobná, – znovu po ní jukla Agáta. – Docela jsme si pěkně zahráli. Kdybyste měl někdy potřebu si bouchnout do míčku, tak zavolejte.

– Jo, určitě se ještě ozvu, – řekl Prokop a rozloučil se. Chvíli šli s Eliškou mlčky vedle sebe.

– Vy se na mě zlobíte? – špitla.

– Co se stalo?

– Sháněla vás paní. Kvůli Matoušovi, měl někde havárku. Nic se mu naštěstí nestalo, ale auto rozflákal. Říkala, že jste vždycky pryč, když máte bejt doma, a že vás nikdy nezastihne, – chrlila ze sebe.

Zatrnulo mu, málem nebyl schopen slova. Cítil, jak mu buší srdce. Útěk k synovi…

– Opravdu se mu nic nestalo?

– Opravdu, – přitakala, a jak se k němu nachomýtla, zastavili se a on ji s úlevou objal. Najednou byl rád, že za ním přijela.

Chvíli mlčel, šel vedle ní a pokyvoval hlavou jako unavený kůň. Alespoň v tomhle okamžiku si tak připadal. Potom z něho vylezlo:

– Krucinál, Eli, ale děkuju.

Kapitola osmnáctá

Že by mohl jednou otec nebýt, si Prokop zvlášť nepřipouštěl. Alois si i k stáru udržoval svůj životní standard celkem bez problémů. Pravda, občas onemocněl chřipkou, jednou mu také praskla cévka a nemohli mu krev zastavit, takže ležel pár dnů v nemocnici s nosem plným tampónů, ale pokaždé se prohekal ke zdraví, a když si začal poroučet, co by mu měla Venda uvařit, bylo vyhráno.

Teprve až když začali odcházet na pravdu boží jeho kamarádi, se kterými se téměř den co den scházel v sokolovně u karet, a on o tom rodinu jen tak mimochodem informoval, poněvadž hospoda byla pro Vendu ještě něco horšího než případná milenka, uvědomoval si Prokop, že ani Alois není nesmrtelný. Nakonec zůstal z té prvorepublikové sestavy otec sám a přestal do sokolovny chodit.

V té chvíli Prokop pochopil, že nikoli hospoda, ale přátelství ho táhlo mimo domov. Cítil se snad v cinkotu půllitrů, oblaků kouře, cvrkotu biliárových koulí, mlaskání karet a závanu moče z pánských záchodků lépe než doma? Zeptala se ho na to někdy matka?

Když se Prokop dozvěděl o jeho nemoci, litoval ho spíš jako člověka než jako otce, aniž by onu hranici mezi Aloisem a jeho rodinou dál pitval. Vadilo mu, že stůně a že s tím nemůže nic dělat, vadilo mu otcovo očekávání, že s tím něco rodina udělá. Prokop za ním onen podzim docházel s pocitem zmaru, přemáhaje se, aby své rozpaky potlačil a nedal na sobě nic vidět.

Když se počasí venku pohoršilo natolik, že nestálo za to vycházet na dvorek, ostatně každý náročnější pohyb byl pro Aloise v listopadu už utrpením, začal bilancovat svůj život nejen zevnitř, nýbrž i navenek.

Měl zřejmě ještě některé nevyřízené resty, představy, které se nenaplnily, ač mu na nich tolik záleželo.

Byť nepřímo, Alois se mu přiznával. Četl Krvavého anděla, a přitom mu podstrkoval nenápadně svoje dílo, odkládané po celá desetiletí do krabice, v níž skrýval svá tajemství.

Otce krásná literatura vždycky zmáhala, to spíš si oblíbil noviny a časopisy. Zato psal celý život básně a sem tam i povídky. Občas je nabízel magazínům, ale Prokop nezaznamenal, že by mu někdy někde něco redaktoři otiskli. Nepochybně si na tom velmi zakládal, aniž by to dával rodině nějak výrazněji najevo.

Nakonec zůstala konzumentem Aloisových básní pouze Venda a v dobách, kdy byl v plné síle, i publikum ve fabrice, kde pracoval. Pro ně vymýšlel kabaretní scénky a skeče, pro ně hrál divadlo a recitoval verše. I teď, s tvářemi obalenými houštinou odrostlých vousů, s ústy vpadlými dovnitř, začal jednu ze svých básní přednášet.

Napsal ji pro syna, podobně jako syn začal psát svůj první román pro něho, anebo sáhl do krabice a zalovil kdesi na dně, aby alespoň na chvíli přelstil čas? Ta básnička se jmenovala Létavice.

Padá pro zlomek minuty

abych řekl – já něco vidím

a druhý řekl – nevidím nic

a hledal hvězdu do tmy obutý

Slepené podrážky ze přání

na krku správkárna už

vůle a lítost zároveň

Nikdo z nás mu nebrání

Žulový balvan u silnice

a na něm člověk zamyšlen

s komáry hovoří o krvi

Tiše objeví se létavice

– To je pro mě? – řekl Prokop, když otec dočetl.

– Hledal jsem tu povídku s tou mrtvolou v seně… co byla živá, a kápnul jsem na tohle. Vrátils mi ji tenkrát? – poptával se a stránku s básničkou, kterou položil na stolek u postele, se snažil vpravit do krabice. Z krabice šlo víko sundat jen obtížně.

– Já to tam dám, – řekl Prokop, rozpomínaje se na povídku, o níž mu vypravoval. Šlo o jakýsi příběh tuláka, který vleze na půdu do sena, aby přenocoval, a ve tmě narazí na rakev s mrtvolou. Vezme tedy nohy na ramena, jenomže mrtvola pádí za ním.

Onu událost prý zažil v dětství na své kůži, ulpěla na něm. Byla to jeho zkušenost, jeho legrace. Jak se záhy ukáže, mrtvola nebyla mrtvolou, nýbrž druhým tulákem, který tam nocoval s ním.

Alois obeslal několik časopisů. Prokop nevěděl kolik a v jakém čase, nikde však otec neuspěl, a protože mu na textu visel, přál si, aby mu s ním syn pomohl, aby vystavěl příběh s gradujícím napětím a překvapivou pointou: To by v tom byl čert, abychom nad těmi zkorumpovanými zabedněnci v redakcích nezvítězili.

Prokopovi se příliš do přepisování otcova příběhu nechtělo. Ten námět mu připadal omšelý a hloupý, navíc v lidovém podání mnohokrát variovaný, dokonce Aloise podezříval, zdali ho nečetl v nějakém kalendáři.

– Přečetl sis to pořádně? – poptával se, když viděl, jak Prokop křiví hubu.

– Nemohl bys napsat něco jiného? Tohle je… tohle je doopravdy ptákovina.

– Mohl, ale nechci, – urážel se a v následujících letech příležitostně text obměňoval. Místo tuláka ležela v rakvi opravdová mrtvola, jindy tam na něho čekala sousedovic Anča, potřetí v rakvi odpočíval tulák sám. I teď visel na svém synovi očima, nezapomněl.

– Podívám se, jestli ho nemám někde v šuplíku, ale spíš bych řekl, že ti ho nevrátili z redakce. No a ta básnička je docela pěkná. Tos napsal teď? – vracel se raději k veršům.

Stařec zavrtěl odmítavě hlavou.

– Byl jsem ožralej.

Prokop nikdy otce opilého neviděl. Snad dvakrát třikrát v náladě, to když se svými kumpány slavil nějaké výročí, i na jeho a Luciině svatbě se rozšoupnul, ale věděl, kdy má dost, a takový byl celý jeho život.

Vložil list s básničkou do krabice a vrátil ji zpět na stolek. Alois ji od sebe zklamaně odšoupl. To jediné gesto, kdy se nadzvedl, natáhl z gauče ruku, přivřel oči a krabici se svým dílem odstrčil, bylo víc než výmluvné: Konec!

– Co má v životě cenu… snad láska. I ta je ale pomíjivá, – poznamenal zapškle.

– Já vím. – Prokop si připadal provinile, nenacházel slova. Pes zakňučel za dveřmi, vstal a šel ho pustit dovnitř. Krok tentokrát Aloise nevynechal.

– Dost mi na tom záleželo, na tomhle, – kývl hlavou směrem ke krabici. – Protože… když je to dobrý, tak tě to přežije. Seš se svými i v době, kdy po tobě zůstane jen jméno, ale i to z náhrobku smyje déšť. A paměť je děravá. Neexistuje nesmrtelnost. A přesto jsem přemýšlel, jestli ti to tady mám nechat, nebo spálit. Nikdy se mi z toho nepodařilo nic prosadit, ale dělal jsem je… s láskou. Myslel jsem i na Matouše, – zaslzel.

Krok začal zlobit, utíkal ke skříni, jako by pod ní zahlédl zatoulanou myš. Poté doběhl k Aloisovi a olízl mu ucho. Prokop mu byl za to vděčný. Krabici si vzal, ještě se po té povídce podívám, možná žes ji přehlédl, řekl a cestou po schodech nahoru ho napadlo, co zbude asi po něm.

Nesl krabici, Venda na něho volala, proč se u ní nestavil, nesl ji jako urnu s ostatky, a toužil být sám. Ale tohle přece otec nechtěl. A tak si dal předsevzetí, že jak se trochu vzpamatuje, určitě všechno pročte a možná něco i přepíše.

Nahoře uložil krabici s otcovým dílem do hlubokého šuplíku a z druhého, mnohem mělčího, vyndal desky s korespondencí a začal v nich hledat kopie dopisů pro Matouše.

Po setkání s Aloisem si je znovu potřeboval přečíst, sám a v klidu. Lucie o dopisech synovi věděla, začal je psát asi před dvěma lety, ty rady do života, začal je psát v okamžiku, kdy se mu zdálo, že mu syn uniká: on, Lucie, život. Našel ale jenom dvě kopie. Ta první zněla:

Matouši, tohle je asi jeden z posledních dopisů, které ti píši do Brna, protože jestli to takhle půjde dál, záhy dopisů nebude třeba. Z děkanátu ti napsali, že souhlasí s přerušením studia angličtiny, což je pro nás s mámou novum, tak jako bylo pro nás novum, když jsi se bez podrobnější zmínky rozhodl přerušit studium filozofie, aby ses mohl věnovat jen a jen sociologii. Nedělá to na mne dobrý dojem, ostatně před půlrokem jsi tvrdil něco jiného…

Holt bez práce to nejde tam ani tamhle, je třeba, aby sis přiznal, že tvé výsledky ve škole jsou chudičké a že pokud budeš postupovat tímto způsobem, tj. nepřiznáš si své chyby a budeš je neustále svalovat na své okolí, budeš žít celý život ve lži.

Je nezbytné, aby ses na sebe podíval popravdě a řekl si, co vlastně chceš a co do toho hodláš investovat. O jednom jsem se přesvědčil, učení je sice obtížné, ale zvládnul bys ho bez větších problémů. Jenomže ty nejsi schopen soustavně pracovat, pouze nárazově, což vidím i doma. Z každé větší a namahavější práce ses doposud vyvlékl, jednou tě bolela ruka, jindy záda nebo zase nějaký prst. Ona každá práce bolí. A učení je práce.

Nemyslím si, že jsi hloupý, dokonce jsi odmaturoval s podstatně lepším prospěchem než já. Chápu, že jsem tě možná k té sociologii zlanařil, mně ale spíš vadí, že o práci a učení jen věčně žvaníš, než abys něco předvedl. Mě už nezajímají jen řeči, nýbrž výsledky.

Tvé plány jsou naprosto nereálné a scestné. Uvažuješ o politologii, máš prý i nabídky pro distribuci knih. Mám obavu, že se budeš muset rozhodnout pro jedno, neb jedno jde obvykle na úkor druhého. Samozřejmě ještě nic není ztraceno, já bych se do té politologie nepouštěl, to je spíš takový dobový folklór, v téhle chvíli nutný a nezbytný pro řadu lidí, ba i pro měnící se společnost, ale jde o záležitost spíš pro pár „vyvolených“.

Budeš se tedy muset rozhodnout. Zvažuj pečlivě, nechci tě někam tlačit, mám o tebe ovšem starost. Začneš-li jednou podnikat, do školy se sotva vrátíš. Skutečné podnikání je droga.

Jak známo, kritika slabé lidi sráží, silné povzbuzuje. Možná bys nám měl víc naslouchat. A měl bys začít se svým předsevzetím hned teď, ne až po prázdninách.

Zdraví tě máma s tátou

Záleželo mu na tom, aby Lucie souhlasila. Tenkrát se právě rozváděli a on měl obavy, jestli mu ten dopis nehodí s gustem pod nohy. Nehodila. Dokonce se pod něho i vlastnoručně podepsala. Byla to jedna z mála věcí, na kterých se shodli.

Vyšel ze svého pokoje a zavolal na Lucii. Ač bylo v bytě zhašeno, měl dojem, že ji zaslechl. Seděla v obýváku potmě, plakala schoulená v křesle.

– Četl jsem si ty dopisy, co jsme psali Matoušovi.

– Tys mu je psal, – namítla a utřela si kapesníkem oči. Pak se do něho hlučně vysmrkala.

– No tak naboural zase auto a je na maděru! Budeme jezdit trolejbusem… hlavně že se mu nic nestalo, – řekl Prokop a rozsvítil lampičku na stolku vedle gauče. Měla od pláče opuchlý obličej, nedívala se na něho. – Tu opravu si ale zařídí. Dal už ho aspoň do servisu?

– O to vůbec nejde.

– Ne?

– Já jenom, víš, v poslední době…

– Opustil tě milenec? – Ta otázka mu vypadla z pusy surově a unáhleně. Nosil ji v sobě jako žiletku zasutou kdesi v podvědomí. Sotva dořekl, už litoval. Nechtěl Lucii zraňovat, žel, stalo se.

Bývalá Prokopova žena vyskočila a vrhla se na něho. Pěstičky zaťaté, ve tváři nenávist. Začala do něho bušit s takovou silou, že se nemohl zvednout z místa a stačil jen ustupovat. Nikdy se spolu neprali, nikdy ji neuhodil, teď se ale neovládl a uštědřil jí políček.

Ta odveta ji zaskočila, podobně jako ho zaskočila ona před chvílí svým útokem. Okamžik na něho civěla, aniž by řekla slovo, poté se otočila a zamířila do kuchyně. Pospíchal za ní.

– Tak co se vlastně stalo?

– Sebrali ho policajti a odvezli kvůli těm koním, ale už tu zase byl, šel někam pryč, – zamumlala zkroušeně.

Všiml si, jak v poslední době pohubla, a ač se snažila chodit zpříma, její štíhlá, vysoká postava, kterou kdysi tak obdivoval, najednou dostávala jiné proporce.

Lucie se upjatě posadila ke stolu, možná chtěla spustit obvyklý repertoár výčitek, tentokrát se ale přemohla a řekla zcela přímočaře:

– Nenechávej ho v tom. Je to ještě malý tele, i když dělá ramena.

– Dozvídám se všechno vždycky až poslední. Tuším, leč nevím.

– Nevíš, nebo nechceš vědět? Jste oba stejný. Vjedete si do vlasů a potom se urazíte. Vždyť mu je teprve dvaadvacet. Vzpomínáš ty vůbec, cos v tomhle věku dělal? – zvedla vyčítavě hlavu.

– Spoustu věcí jsme dělali spolu, – vyhrkl, až ho to rozesmálo.

– Ale ty sám, ty sám cos dělal? – dloubla ho prstem.

– Rozhodně jsem neměl potřebu nosit černý kalhoty, černý ponožky a černou košili. A vlasy na gumičku. Na co si to hrajou? Jeden den čte Jakubovy teze z evangelia a druhý den jako by už o tom nevěděl.

– My nosili červenou, – usmála se zmarněně. Byl rád, že se s ním baví, ten výpad ji patrně samotnou zaskočil. Zvedla se od stolu a šla něco ukuchtit.

– Nepamatuju se, že bych byl v jeho věku celý modrý nebo červený. A ani bílý ne. Já takový nikdy nebyl, – volal za ní.

– Opravdu?

– A nebudu! – zvýšil hlas. – Jestli dostal pendrekem přes prdel, protože vlítnul na závodiště, kde neměl co dělat, patří mu to.

– Serval se s policajtem. Říká, že se jenom bránil. Když se ho zeptám, jak to ve skutečnosti bylo, odbude mě. Je na mě zrovna tak jako na tebe.

– Bože můj, – udělal rukou marnivé gesto.

– Hledala jsem tě. Když tě nejvíc potřebujeme, nejsi k nalezení.

Zamručel cosi neurčitého, že tohle už slyšel. Jeho bývalá žena mluvila opět v množném čísle, a přitom to neznělo jako výčitka. Nebo se přeslechl? My. To byla nová kvalita. Sice tu už dříve existovala a pak se někam vytratila, přesto si nebyl jist, jestli v téhle chvíli znamená my rodinu, nebo my dva a ty. Lucie se se k němu od kuchyňské linky mlčky obrátila.

– Nechal jsem vzkaz u Elišky, kdyby něco.

– U Elišky! – odfrkla.

– Jsi proti ní zaujatá!

– Jistě. Chceš plísňový sýr obalovaný v těstíčku, nebo si dáš vločky? – otočila od sporáku hlavu. Nabízela mu večeři, po hádce, po agresi. Ještě více tím pádem znejistěl.

– Jestli můžu, tak obojího trochu.

Za pár minut měla uvařeno. Rozlila obsah kastrolu na tři talíře, postavila je na stůl a přistrčila džem. Ach ta vločková strava…

Pak vrzly dveře a přiharcoval Matouš. Mluvil s ním před týdnem. Mladý muž pozdravil a zapadl do svého pokoje. Neřekl nic o autě, které nedávno zlikvidoval, ani o výslechu na policii. O takových samozřejmostech není snad třeba mluvit.

Chvíli s Lucií vyčkávali, jestli se něco bude dít. Nedělo se nic, jen z Matoušova pokoje zazněla hudba. Kapela Black Sabath to rozbalila. Čáry, máry, fuk…

– A když se ho zeptám, co se stalo, řekne nic, – lamentovala Lucie. – Honili je po hřišti, bušili do nich obuškama, nakládali do antonů, vyváželi ze závodiště a oni se vraceli a blokovali dráhu koním a jezdcům. Někdo tam prý mlátil koně i železnou tyčí, házeli po zvířatech půlcihelky. Víš, jak to ukazovali tenkrát v televizi. A to je, prosím, nic! Mě už to tady s váma opravdu nebaví. Půjdu pryč, já musím odejít, – třískla lžící do talíře, až se vločky rozletěly. Pokusil se ji chytit za ruku, pohladit, utěšit. – Nedotýkej se mě, slyšíš, nedotýkej! – vyskočila od stolu a začala usedavě plakat.

– Ty někoho máš? – řekl.

– A kdybych řekla, že ano? – pohlédla na něho uslzeně, leč kurážně. – Co bys udělal, no řekni, co? Vyhodil bys mě z bytu, dal bys mně přes pusu nebo bys o tom napsal do toho svýho románu?

– Tohle není od tebe fér. Já vím, že někoho máš. Máš na to právo, jsi svobodná.

Občas dostával anonymy, ta rozkošná psaníčka. Nikdy nepátral po tom, co za nimi vězí. Párkrát ho napadlo, zdali je neignoruje právě proto, že by za nimi mohl objevit cosi skutečného. Ten poslední ho vyslal k Chrudimce.

Vytušila, co se mu honí hlavou. Kam to zase zabředli, proč si o tomhle vůbec povídají?

– Je to k ničemu, – posteskla si smířlivě a pustila se znovu do jídla.

Do kuchyně vkráčel Matouš, důstojně, suverénně. Vlasy měl opět stažené gumičkou a nad pravým uchem se mu vinul útlý, barevný copánek.

– Doufám, že se hádáte zase kvůli mně? Že bych byl pro vás tak důležitý?

– A stojíš o to vůbec? – Lucie si obličej zakryla dlaněmi, její kurážná, hrdostí provázená gesta ochabla, celá se schoulila do klubíčka, ramena jí povadla, neřekla už ani slovo, ba ani k synovi nezvedla oči. Jen mlčky, téměř pietně pokývala hlavou a malými krůčky odcupitala vedle do ložnice, jen jen aby už byla sama, z dosahu těch pout, které, zpřervány, ji k sobě vázaly, ale ještě stále nebyly tak volné, aby z nich mohla uniknout. Syn s otcem zůstali sami.

– Trápíš mámu i mě, – řekl Prokop.

– Takhle jste si mě nepředstavovali, co, synáček se nevyvedl, – poznamenal téměř posměšně, strčil ruku do lednice, odkud vyndal kelímek se zavináčem, zalovil v něm prsty a vložil si kousek ryby do pusy. – Nenapsals mně dopis?

– Svrběla mě ruka, – snažil se žertovat.

Matouš se otočil k otci. Do úst si naládoval kus zavináče, který se mu tam nevešel, a tak mu ryba visela ze rtů a plácala ho do brady. Prokop spatřil obraz: polyká rybu živou. Kroužek cibule ze sousta spadl na zem a rozběhl se po linu.

– Sluší ti to, hochu, pojď, sednem si na chvíli, – řekl a přišoupl mu židli. – Někdy se mi zdá, že nemáš na nic čas. Hlavně na nás.

– A vy jste ho na mě někdy měli?

– Seš jiný, než ze sebe děláš.

– Horší, nebo lepší? – zašpásoval, ale na židli si sedl. – Maminka o tom napíše sloupek do novin a tatínek promluví do rádia o celosvětové krizi rodiny, rozpadu morálních hodnot a vlivu tohoto procesu na děti, potažmo na mládež. – Zakuckal se, konečně spolkl rybu, dlaní si utřel ústa. Teprve potom si pohladil bledý, sotva znatelný knírek pod nosem.

– Nedals mi příležitost, abych se to mohl dozvědět. Víš to vůbec ty sám, jaký jsi?

– Nezkoušej na mě ty svý psychologický fígle, – vybuchl. Kolem koutků úst se mu rozehrály svaly, tik se rozléval do celé pravé tváře. Čím víc se snažil ovládat, tím méně se mu to dařilo.

– Myslel jsem to upřímně, – řekl Prokop. – O co ti vlastně jde? – Seděli proti sobě, otec a syn, napětí povolovalo a hned zase narůstalo a ticho je spřádalo do svých sítí.

Matouš začal vypravovat, jak se serval s jedním policajtem na závodišti. Většina policajtů jsou gumový hlavy a musej bejt, protože jinak by nemohli dělat to, co dělaj. Přetáhl ho pendrekem a on mu jednu vrazil. Už si to vyříkali. Vůbec nejde o tu rvačku…

– A o co tedy jde? Byls takový, jak oni očekávali, že budeš, tví kamarádi.

– Možná že byl…

– Jaký máš teď pocit?

– Žádný.

– Ale máš a nechceš si to přiznat, – namítl. Díval se přes synovu hlavu do okna, dál nedohlédl, protože venku už visela tma, černá, neproniknutelná folie, kterou někdo zatemnil místnost. Jako by tu končil Prokopův svět a Matoušův začínal někde tam až venku, neuchopitelný, nedostižitelný…

– Netlač mě do kouta, prosím tě.

– Jaký máš pocit? – opakoval tiše Prokop.

Matouš se zhoupl na židli, úkosem pohlédl na otce, trpce se usmál, jako by chtěl celou věc zahrát do autu, ale Prokop mu ani slůvkem nepomohl. Myslel si: Už si to musíš jednou přiznat, nestačí číst jen Jakubovy teze z evangelia, je třeba podle nich také žít.

– Že nejsem svůj…? – zakolísal mu hlas. – Bylo to přece kvůli koním.

– Jaký máš teď pocit! – trval na svém. Nebylo kam uniknout.

– Hnusnej, – připustil, zašklebil se a zvedaje nohu, položil ji hlučně na kuchyňský stůl. Potom si zakryl dlaní oči.

Kapitola devatenáctá

Volal komisař, podrobnosti vysvětlí později Kmoníček, ale považuje za žádoucí Martena informovat, že se kolem něho budou točit novináři.

– Víš, jací jsou ti pisálkové… – pravil a na okamžik zmlkl, snad si rovnal v hlavě, co může Prokopovi sdělit a co ne. Nejprve se zeptal, zdali zná Alvu Tronka, toho módního návrháře, co svým extravagantním oblečením komunikuje se světem přes barvy. Marten připustil, že ano, i když jen podle vidění.

– Říká se o něm…

– To se neříká, to je fakt, – skočil mu do řeči Suchánek a už si nedal vzít slovo. Mluvil rychle, úsečně, důležitě. Alva Tronek je nezvěstný, přišel nám to ohlásit ten jeho přítel, je to prý nějaký manekýn, jmenuje se Boris. Na posledním víkendu se domluvili, že mu Alva ukáže své návrhy pro bienále v Paříži, do práce Alva nepřišel, domů také ne. Ani vzkaz nikde nenechal. Boris má vážné obavy, že se mu něco mohlo přihodit. V neděli mu prý Alva vykládal, že má pocit, jako by ho někdo sledoval. Nic konkrétního, jen tušení. Děláme prohlídku domu.

– Znal Boris Vilém Stvola a Jaromíra Holze?

– Proč?

– Tak, jenom mě to napadlo…

Suchánek neodpověděl, zřejmě se mu směr Prokopových úvah příliš nezamlouval. Raději se zeptal:

– A co ty, jak jsi daleko?

– Teprve si všechno sumíruju, nic konkrétního nemám.

– Sumíruj, hochu, sumíruj. Kdypak se zastavíš?

– Až budu něco mít, komisaři.

– Budu se těšit. A pozdravuj Lucii. Prý jste rozvedeni? No, to se někdy stává… Hele, já ti dám ještě Kmoníčka, – řekl ochraptěle a odmlčel se.

Prokop Kmoníčka hned neuslyšel. Představil si Cyrila, jak pobíhá po zahradě Alvy Tronka v záři reflektorů, šmejdí v křoviskách, leze po kolenou a jak mu lepkavé podzimní listy padají na ramena.

Listopadové plískanice už byly na cestě. Ty Prokop přímo nenáviděl. Smývají z lidí jejich druhé tváře, ty, které chtějí vystavit světu na odiv. Podzimní čas odkrývá propasti duší, pahýly lidských těl. Tak tedy třetí vražda, pár týdnů po té druhé…

S přibývajícím věkem Prokop sám na sobě pozoroval vliv čtvera ročních období, a to nejen kvůli tomu, jak ho bolela kolena, záda a jak mu tlouklo srdce, ale i v souvislosti s jeho představami a vůlí. Na podzim ho rok co rok opouštěla touha po činu a on musel tenhle pocit přemáhat a bojovat proti němu. Až mu jeho druhé já napovědělo, že záleží především na něm. V poslední době měl někdy pocit, že záleží i na Lucii, na Matoušovi… jenom si to přiznat.

Ve sluchátku konečně zachrastilo.

– Tak povídej, jaký na tebe udělala dojem? – zahulákal do telefonu Kmoníček.

– Myslel jsem, že mi něco povíš o Tronkovi.

– Zatím nic moc, spíš rozpaky, překvapení. Vládne tu nebývalá nervozita. Vraždy, rumové aféry, sem tam nějaký podnikatel přivázaný k traverze, tuhle spadl jeden ze sedmého poschodí na sídlišti v Polabinách. Prý sebevražda… Je zaděláno na hodně detektivek.

– Hráli jsme spolu golf, s Agátou, – připomněl suše Prokop.

– No vidíš… mně nenabídla ani kafe. A co bylo dál?

– Prohrál jsem.

– Chtěl bych od tebe vědět, jestli by to mohla udělat… Prověřujeme teď její alibi. Co říkáš?

– Prosím tě, abys mi takové otázky nekladl, zásadně netipuju, – zvýšil hlas a koutkem oka zahlédl Lucii, jak se vplížila do kuchyně, napustila do konvičky vodu a začala zalévat kytky.

– Dobře, tak jinak: Je normální člověk schopen vyřezávat svým nepřátelům z těla srdce?

– Pokud se jedná o rituální vraždu… Na tohle ti odpovědí především psychiatři.

– Druhá otázka: Připadá ti Agáta Marková, milenka Jaromíra Holze, normální? Neříkej mi ano, ale! Vím, co chceš dodat, tisíc námitek. Jenom mi to, prosím tě, nekomplikuj.

– Chtěl jsem jen poznamenat, že by tu snad jakýsi důvod mohl být. Agáta vychovává dítě, nemanželskou dcerku. Otcem té holčičky byl patrně Jaromír Holz. Snad ale o tom ani nevěděl a ona to před dítětem tají.

– Proč se rozešli?

– Běhal jí za ženskýma, potom si vyhlédl jinou partii, takhle to alespoň vysvětlila. Leží mi v hlavě jiná věc: Jezdili spolu někam na chatu, jednou se prý po ránu milovali a koukalo na ně nějaké dítě, holka. Vypadala jako Asiatka. Černé vlasy, zastřižené na ofinu. Už to pak prý nikdy nebylo ono.

– A šikmý oči neměla? – zašpičkoval Cyril, brblaje, že ho zase někdo shání.

– Počkej ještě, – pozdržel ho Prokop a Kmoníčkovi začal vyprávět Matoušův příběh. Pletl však páté přes deváté a cítil se přitom prabídně.

Lucie zřejmě cosi zaslechla, přišla z vedlejší místnosti, trpělivě si sedla ke stolu a tvářila se jako cenzurní úřednice.

– Nejde nám teď ani o to, jaký mu hrozí flastr, ale jak to bylo doopravdy, – dodal a všiml si, že mu Lucie bezděčně přikyvuje. Teprve až když zavěsil, se mu trochu ulevilo.

V pátek přišel domů Marten z ordinace utahaný, proti všem zvyklostem si udělal silnou kávu. Doma nikdo nebyl, Matouš sháněl nějaký přístřešek pro vrak auta, který mu kamarádi přivezli z Kostelce nad Černými lesy, a Lucie dávala o sobě vědět, jen když se zdržela někde přes noc.

– Dneska se asi zdržím, já jen, abyste věděli, – říkala jaksi samozřejmě, jakoby ze setrvačnosti. Dělal, že se nic neděje, samozřejmě, je svobodná, a přitom ho pokaždé bodlo u srdce.

Zůstal-li sám, většinu noci prochodil. Divné, nemohl bez ní usnout. Stačilo, když věděl, že je doma, třeba jen vedle v místnosti, ale byla tu, byla součástí organismu, který dýchal třemi ústy a hleděl na svět třemi páry očí. Teď už to Prokop věděl. Věděla to i ona, možná proto odcházela.

Ke kávě si vzal noviny, pustil v rádiu zprávy a mžoural do černých kronik. Včera večer s Lucií chvíli seděl a povídali. Zeptal se jí, zdali má pocit, že se obětovala a její oběť byla přehlédnuta. Takhle jí to řekl přímo a po lopatě a ona opatrně přitakala.

Možná že on, Prokop, očekával hned zpočátku něco jiného, patrně s oním ženským údělem jaksi počítal jako s něčím fatálním, snažila se mu vysvětlit. V průběhu manželství však poznala, že žena může mnohem víc, než se jí předurčuje, totiž mít rodinu, vychovat dítě, mít ráda svého muže, prát prádlo, mít radost, že mu při večeři chutná…

Ale je to všechno, je to celý život? Když prý spatřila svůj první článek v novinách, a poté jí vyšel další, pochopila, že je schopna udělat daleko víc, než co obnáší tradiční ženská role.

– Co je to ženský úděl? – namítal poněkud zaraženě. – Nikdy jsem ti nebránil, aby sis vybrala práci, která se ti líbí a kterou zvládneš, nikdy jsem neříkal nepiš, – zapřísahal se a najednou byl smutný z toho, že Lucie téměř pozapomněla na Matouše, na něho a na chvíle, kdy si přáli mít druhé dítě a ono se jim to stále nedařilo, to „neštěstí“ nebyla pouta, ale sdílený život spolu, a jestli chápe ženský úděl jako jistý sled „odříkání“, potom ji musí ubezpečit, že on to vidí jinak.

Lucie se na okamžik zamyslela, trochu zaklonila hlavu a pokrčila čelo, jak to dělávala, když pátrala po myšlenkách, zasutých kdesi v těle. Měla za hlavou rozsvícenou stolní lampu a její profil, čelo, nos, rty a ústa, se promítl na stěnu v podobě stínu a visel tam celou věčnost, ten velký, monumentální obraz Ženy, tak dlouho, než ho sama pobořila.

– Jde o uznání, chápeš? O uznání druhého pohlaví, – dodala pomalu, váhavě. V tom okamžiku ho napadlo zeptat se na Kornelu Hepp.

– Jste přítelkyně? Poslalas ji za mnou, že?

– Chodíme spolu do klubu, – odpověděla samozřejmě, – je to chytrá ženská, na můj vkus poněkud extravagantní, ale může si to dovolit, je to umělkyně.

Přiznal, že o Hepp četl článek… a také ten její, Luciin elaborát k vernisáži. Nehrabal jí ve věcech, ležel tady přece na stole, Matouš mu povídal, táto, máma napsala článek, myslel, že to je nějaký pandán na muže, a ejhle, četl studii o duši a malování. Bylo to chytré, to se musí nechat, ale nebyla to ona, Lucie, ta je trochu jiná, obrátil se k ženě.

Lucie mu začala vysvětlovat, že některé myšlenky jí nabídla sama Kornela, nemohla dřív vystavovat, s tímhle by neobstála, s takovou depresí, a ona její nabídku přijala, protože ty obrazy jsou o něčem. Prokop se své bývalé ženy zeptal rovnou, o čem tedy jsou, a ona mu odpověděla, že o smrti.

Tím byl jejich po dlouhé době tak nadějně se rozbíhající dialog zmrazen, nebylo o čem mluvit, protože všechno jim připadlo v oné čtvrteční noci najednou pomíjivé, nicotné a zbytečné. Šli spát…

Prokop složil noviny, dopil kávu a nasoukal se do montérek. Šel hrabat listí. Na zahradě si vždycky odpočinul. Narazil na pár jablek zakutálených pod stromy, šlo o odrůdu spartan, jablka zářila mezi listím jako lucerničky. Do jednoho se s chutí zakousl.

– Uůůů, Prokope, uůůů. – Zvědavě jukl stranou a zahlédl za plotem Elišku. Sdělila mu, že si zapomněla v ordinaci peněženku s doklady. Nechal listí listím a šel jí otevřít.

– Vy máte ale ránu, doktůrku, – pohlédla na jeho pracovní úbor. Otevřel dveře do ambulance, sáhla po tašce, zvedla ji a sklouzla do křesla, jako by tu chtěla strávit celý večer. – Víte, proč jsem přišla? Zvu vás na večeři, – vypadlo z ní.

Poněkud mu vyrazila dech.

– Na večeři můžu pozvat leda tak já vás, mé dítě, – kontroval, ale neřekl ne. Pohlédl na hodinky a zjistil, že už bude šest. – V kolik zavírají výstavní síň?

– Chcete se podívat na Kornelu Hepp?

– Jak to víte?

– Znám vás líp než vy sám sebe, – triumfovala.

– Vy si tedy troufáte… – namítl a šel se převléknout. Ze skříně si vybral šedomodré kalhoty s bledými zelenými štráfky a okrovou košili s krátkým stojáčkem, na ni navlékl jen vestu. Baloňák mu visel dole na chodbě. Návrháři Alvovi by se jeho úbor zřejmě nelíbil, ale Eliška pokývala uznale hlavou.

– Asi se doma dost nudíte, co? – rozjímala, to už byli před domem.

– Od té doby, co jsem poznal vás, Eli, mám o zábavu postaráno, – prohodil rozverně. Najednou nevěděla, jestli má jeho slova brát vážně či nikoli. Prokop se vzápětí usmál, napětí povolilo. Vlevo od nich blikala světelná křižovatka.

– Pojedeme, nebo půjdeme?

– Občas mi někdo napíše anonym. Takový přátelský a slušný, ale anonym. Třeba o tom, že má bývalá žena chodí randit k řece. Víte, co jsem zjistil? Že je naklepán na stroji, který máme v ordinaci.

– Doktůrku…

– A tuhle se mi zmínila Lucie, že jste je potkala na Vinici. Byla tam se svou třídou.

– Vy mě mučíte, – vydechla a přitulila se k němu.

– Budu vás mučit ještě víc.

– Mám se přiznat hned?

– Asi by to tak bylo nejlíp.

– Miluju vás.

– Ale ne, to bolí… – šeptl a uhnul očima.

Kapitola dvacátá

Pokud se Prokop Marten dobře upamatovával, na výstavě Kornely Hepp, pohlcen šerosvitem jejích obrazů, se ho zmocnila nostalgie odcházejícího času. Nebyl si jist, zdali to bylo před zrcadlem, v němž uviděl svou tvář, anebo před obrazy, ten pocit však ale měl, byť mu po boku kráčela Eliška. Nebo právě proto…

Čas ho ve výstavní síni provázel na každém kroku. Vyzařoval z pláten jako sedmihlavá saň, před níž není úniku. Smotky mlhoviny a kdesi v dáli tušený obzor, ženský klín jako zámecká korouhev, na pícháči od růží rozkvétají dívčí ňadra, závoje pavučin a v nich hrozny rozvěšených očí. Kam se dívají, k čemu upínají? Věděl, že to tak je, ale nebyl si jist, zdali to tak musí být.

Nemohl se smířit s tím, že jednou namísto Něco bude Nic, že balvan, který člověk valí na kopec, nikdy nedovalí, a že velikost člověka spočívá vlastně v tom, uvědomit si své možnosti. Věru, nebylo mu ten večer do zpěvu.

Pár týdnů po tom, co volal v noci Zajerski, ho také navštívila Klaudie Zajerská. Prý se svého muže opravdu bojí, jde jí o život. Rozhovor s ní probíhal přibližně následovně:

– On se mně totiž Zajerski už hnusí.

– Jestli tomu dobře rozumím, necítila byste se dobře, kdyby vás třeba pohladil.

– Chá, pohladil. Vždycky šel hned na věc.

– Opravdu vždycky?

– No, možná dřív… – Široká tvář Klaudie Zajerské se rozzářila vzpomínkou. Už jí bylo hodně přes třicet, ale teď se zavrněla jako malá holčička. – Docela jsme se měli rádi…

– Vy někoho máte, viďte?

– On už stejně nemůže, Zajerski. Pořád si namlouvá, jaký je čiperka. Chtěl by, to jo. Kdybyste viděl těch pornofotek, těch zvráceností. Kdyby se mu aspoň postavil, ale on na to kouká a nic. Proto je tak zlej. Nenávidí celý svět, protože si nemůže pořádně zašoustat.

– Viní tedy i vás.

– Samozřejmě.

– Napadlo vás někdy, že byste za ty jeho potíže mohla vy?

– Kdybyste tušil, co jsem si s ním dala práce!

– Máte prý spousty obdivovatelů.

– Pochopitelně. Recepční přijde do styku s lidmi, i s muži, – usmála se potutelně. – Nejradši by viděl, abych s ním byla doma. To by mně přinesl modrý z nebe.

– Kde bere peníze?

– Co já vím, možná šmelí. Nemáte náhodou panáka? – polkla nasucho.

– Náhodou nemám.

– Nevadí, – odvětila, nabrala sil a vzápětí začala snášet řadu argumentů, proč se s tím jejím nedá žít, to prej není otázka sexu, ale vzájemné tolerance, nečte, nechodí do divadla, já si s ním nemám o čem popovídat, je zakomplexovanej a možná i fetuje. A taky vyhrožuje. Nejdřív mě zohaví a potom zabije. Tak si vyberte.

Marten měl co dělat, aby Zajerskou usměrnil, byla k nezastavení. Nezdálo se mu, že se bojí.

– Myslíte, že by vám mohl něco udělat, třeba v afektu?

Přimhouřila víčka, oční štěrbiny jí zaplály.

– On je na jednu stranu děsně zbabělej. Ale v afektu možná jo, – připustila. – Přitom mám někdy dojem, že mě miluje víc jak dřív. Je to ale taková nenávistná láska.

– Stojíte ho asi dost peněz.

– Ovšem, mám svou cenu, – připustila neskromně, poté se ladně zvedla a dávajíc důraz na každý svůj pohyb vypočítaný přesně na efekt, odplula jako koráb na širé moře. Zůstal po ní jen pocit čehosi neuchopitelného a opar nasládlého parfému.

Víkend trávil Prokop doma. V sobotu pracoval celý den na zahrádce, rozvážel kompost a zarýval ho, k večeru si zapálil ohýnek, listí však spíš dýmalo, než hořelo, a tak ho přikrmoval klestím, foukal do skomírajícího plamene a bavil se takhle až do setmění. Dokonce si opekl i pár brambor. Pravda, trochu je připálil, ale chutnaly znamenitě. Lucie se objevila až v jedenáct večer, ani se jí nezeptal, kde byla, přemohl zvědavost a šel spát.

V neděli dlouho ležel, zbytek dne se spíš poflakoval, nahlédl do Drvotovy knihy o agresi Od zvířete k člověku a také si četl v Lorencově etologii. Pak poslouchal rádio. Lucie opět před polednem zmizela. Sám na sobě si ten den vyzkoušel, co může obnášet noogenní neuróza, kterou popisuje Frankl. Najednou se před ním rozprostřelo víkendové vakuum a on si připadal zbytečný, vykořeněný, prázdný. Dal už svému životu Smysl, či ještě nikoli?

Matouš mu tuhle vpálil, že se vytahuje. Kdepak asi spal ze soboty na neděli, říkal si, ale Lucie byla kupodivu klidná, takže to zřejmě věděla a možná i čekala, že se jí na to Prokop zeptá.

Nezeptal se a teď ho to trápilo. K obědu si ohřál vepřovou konzervu a uvařil pár brambor, poté si na hodinku schrupl. Probudila ho Venda. Přinesla mu fazolovou polévku a jablečný závin, jako by tušila, že zůstane opuštěný a sám. Snažil se nedat nic najevo, pustil se ale do závinu s takovou chutí, že matka zavětřila:

– Už se na tebe vybodla, viď, ta tvá Lucinka?

– Nechala mi tu brambory a vepřové, ale nějak jsem to připálil. Je na školení, víš.

– Taky bych chtěla takhle školit. A Matouš? Tuhle jsem ho zahlédla ve městě, měl vlasy stažené do copánku. Jako Číňan! Měl bys mu domluvit!

Venda seděla naproti němu u stolu a sledovala, jak mu chutná. Prozradil, že má starosti, policie ho požádala o spolupráci, už ani nepíše, žádná politika, ale pěkně zamotaný kriminální případ, dušoval se, aby ji snad nenapadlo něco jiného.

Stárnoucí ženě se zaleskly oči. Poslouchala svého syna s láskyplnou něhou, jak to matky obvykle dělávají, šťastná, že se s ní rozdělil o kus svého současného života. Byl rád, že to tak dopadlo. Alespoň nemusel vykládat podrobnosti o Lucii.

V pondělí ráno 23. listopadu se neočekávaně objevil Kmoníček. Lucie musela Prokopa probudit. Bylo za pět minut šest, tma jako v pytli.

– Ať přijdu, kdy přijdu, najdu tě v posteli, – čertil se starší inspektor. – Kdybys tam alespoň neztrácel čas sám, – zavrkal a pohlédl světácky na Lucii. Ta se vstřícně usmála, možná i trochu zapýřila, což Martena naštvalo, a nabídla mu Vendin štrůdl. – Spěchej, venku na nás čeká auto.

– Nepleteš si místo svého působiště? – odsekl Prokop, dívaje se skrz okno dolů na ulici. Před domem opravdu stálo Kmoníčkovo auto, to bylo mrzuté. – Zase rozdává srdce na dlani?

– Vypadá to tak.

– Dovolíš mně nasnídat se?

– V kolik otvíráte ambulanci?

– V devět.

– To stihnem, – řekl a vzal si ještě kousek závinu.

Po patnácti minutách dorazili na místo. Cestou Kmoníček informoval Martena, že jakýsi opilec objevil na anténě zaparkovaného auta kus nabodnutého masa. Snad by ho tam i nechal, flák krvavého masa je flák krvavého masa, jenomže za sklem toho auta stála o palubní desku opřená posmrtná maska. V té chvíli mu došlo, že tady je asi něco v nepořádku, to maso prohlédl a usoudil, že by mohlo jít o nějaký důležitý tělesný orgán. Vzpamatoval se a zavolal policii.

– A policie přišla na to, že na té anténě je nabodnuté srdce.

– Jak to víš?

– Hádám.

– Ten nálezce není žádný hlupák, nějaký středoškolský profesor biologie to je. Občas si přihne. Tentokrát oslavoval narození vnuka, vracel se k ránu domů…

– Poslyš, to prvé srdce bylo tuším schované v kapse, že, druhé na dlani, třetí je probodnuté.

– Jako by se agrese stupňovala…

– Možná, – přikývl Marten a podrbal se na bradě. – A kus nějaké kočky nebo kocoura nenašli? – zeptal se ještě Marten, ale Kmoníček jako by jeho dotazu nepřikládal váhu.

Prokop se rozhlížel kolem. Kamenná dlažba, renesanční domy, barokní sloup. Famózní pohled… Tudy přece jel nedávno s Aloisem. Teď tady ale stál Forman s policejním znakem. Auto bylo obehnáno zátarasem. Uvnitř kruhu se pohybovala hrstka expertů se svým nádobíčkem, hlídkující policista se zarudlým nosem odháněl dav čumilů.

Některá okna v přilehlých domech byla otevřená, to jak z nich lidé vyhlíželi. Nebe pomalu bledlo, městem obcházel přízrak. Už bylo téměř vidět. Kmoníček uchopil do ruky posmrtnou masku.

– Tohle je kousek člověka. Před pár hodinami si ještě pískal.

– Víte, o koho jde?

– Vypadá to na Alvu Tronka. Tělo ale nemáme. Ten jeho přítel, ten Boris… se zhroutil.

– Vrah musel hodně riskovat, když instaloval ostatky na náměstí. Byl tu jako na jevišti.

– Třeba to je výzva.

– Nebo touha se předvést, jak jsem veliký… Možná se k tomu cítí předurčen.

– Šílenec? – skočil mu do řeči Kmoníček.

– Možná, – připustil Marten. – Nemáte v seznamu nějakého Zajerského? – zeptal se naléhavě, načež Kmoníček zalovil v paměti. Marně, a tak si alespoň poznamenal jeho jméno do zápisníku.

Sotva strčil zápisník do kapsy, přichvátal Suchánek. Komisař měl po vzoru Maigreta do čela napařený klobouk a bafal z nějaké dunhillky. Byl nabručený a téměř nepříčetný s krhavýma, nevyspalýma očima a nápadně velkým ohryzkem, který mu při mluvení divoce poskakoval na krku. Jen uviděl Martena, zamířil k němu.

– Je to hrozný, doktore. Tenhle řezník je zralý pro svěrací kazajku, ne pro kriminálku. Jak ho můžu chytit, když mu nerozumím. Ten zoufalec si myslí, že je středobodem světa. Nějaký exhibicionista. Co říkáte? – pohlédl na Prokopa tak zblízka, že mu málem vyšťouchl dýmkou oko.

– Já v tom moc namyšlenosti nevidím, spíš úzkostná gesta, nějaké volání. I vrah je člověk. Motiv je někde v podtextu. Možná ten pokus o kumšt je náplastí na bolest.

– Tomuhle ty říkáš kumšt? – zavrčel Kmoníček.

– Na jakou bolest? – naléhal Suchánek.

– Na jeho bolest. Trpí a neví, jak se utrpení zbavit, tak ho předává dál. Ne každý na sebe dokáže vzít hříchy druhého. To je jedno z možných vysvětlení.

– Je to na mě dost složitý, – zabrblal komisař. – Nechcete hašlerku, doktore? – zalovil žoviálně v kapse, a když Marten odmítl, podal mu alespoň na rozloučenou ruku. – Možná vás budu potřebovat víc jak Kmoníček. Prý jste mu před lety poradil, aby se rozvedl, a on si nota bene pořídil další děti, – zažertoval natrpkle, a aniž by čekal na odpověď, zamířil nazpět ke svému autu.

Odkudsi z hloubi náměstí se vracel psovod, v ruce držel pytlík a pospíchal ke komisaři. Našli štětec, nikoli však natěračský, nýbrž štětku, kterou používají ženské na mejkap, a také kousek kočičího ouška.

– Mejkap si ale nechystají jenom ženské, masku si zhotovují někdy i úchyláci, – poznamenal Kmoníček, šimraje se štětinkami po tváři. Dělal přitom příšerné cukrbliky.

– Víš, co mě zarazilo? To prostorové vidění. Jako by instaloval divadelní scénu. Nemá to jedinou chybičku.

– Že by nějaký sochař či zahradní architekt? Anebo návrhář kostýmů Boris?

– Na dvourozměrných fotkách to není samozřejmě tak dobře vidět, ale zatímco jsi pospíchal kvůli té štětce, kousek jsem poodešel a díval se na to místo z dálky. Tohle není dělané teď a hned, tohle je vymakané s rozmyslem. Ten člověk má nadání a fantazii.

– Myslíš to vážně? – prohodil Kmoníček.

– Naprosto, – potvrdil suše Marten, když zjistil, že opět našli kus kočičího tělíčka. – Ale s tím porcovaným zvířetem tomu moc nerozumím, – připustil na odchodu.

Je to skládanka? ptal se sám sebe v duchu cestou domů a přemítal, co mají ty tři mrtvoly společného. Prvé srdce našli ve výkladu, druhé v sadech, třetí na náměstí. U předešlých dvou bylo anatomickým rozborem potvrzeno, že jde o muže středního věku. Estetická práce. Symbolika. Vrah navíc umí zacházet s chirurgickými nástroji. Kam ale odkládá mrtvoly? Zbavit se lidského těla přece není jenom tak.

Prokop Marten dorazil domů a namaloval tabulku. Pod každé jméno si napsal zjištěná fakta, za ně: ocásek, packa, ucho. Z představ se mu vyrojilo kotě. A nehorázně mňoukalo.

Kapitola dvacátá první

Někdy se stalo, že si Kornela vyrazila do městských ulic, procházela z jednoho konce města na druhý a studovala typy lidí, které potkávala. Ukládala si je do paměti, protože věděla, že i když na ně časem zapomene, dřív či později se vynoří z podvědomí a zasáhnou její obrazy. Chodila i do hospod, do slumů bezdomovců, trousila se kolem nuzáků a zachycovala jejich živočišný odér, zkoumajíc, jaké to je být vyhnancem na tomto světě. Proplouvala v té jejich špíně jako zlatá rybka stokou. Kupodivu se jich nebála ani neštítila. Cítila, že k nim má blízko a že je potřebuje. Nejprve nevěděla proč, ale když o tom přemýšlela, napadlo ji, že mají blíže k peklu než ostatní lidé.

Občas jim také něco podstrčila. Tu cigaretu, onde kus oděvu nebo jim nabídla polévku, kterou za brankou rozléval Filip. Podivné přátelství extravagantní dámy lidé komentovali různě. Většinou ho chápali jako výstřelky umělkyně, jež hledá inspiraci. Křivdili jí. Také Lucie Martenová nad snahami Kornely Hepp kroutila hlavou.

– Inspirace? Možná, – připustila Kornela, – anebo také ne. Nemají nikoho… tak jako já.

– Přinejmenším máš své obrazy.

– Obrazy! Jsem v nich zakletá! Sama, sama… A kdybych přišla o Filipa…! – zadrhával jí hlas úzkostí.

Chodily spolu občas do kavárny, poroučely si kakao, připíjely ho k ořechovým řezům a klábosily. Měly své důlky vysezené na židličkách u okna. Opřeny o malý rozkývaný stolek s mramorovou deskou koukaly skrz zapranou záclonu do ulice na proudy lidí, které se jim valily před očima. A povídaly nebo mlčely, to podle okolností. Lucii občas napadlo, jak je Kornela křehká a v poslední době neklidná. I teď si pohrávala s těžkou stylizovanou lžičkou, míchala kakao, odkládala ji na talířek a znovu rozháněla v hrníčku škraloup. I cukr ze sáčku vysypala na stůl a pak ho zase překotně dlaní stírala. V dámském klubu, kde se každé pondělí scházely ženy sotva odrostlé pubertě i požehnaného věku, rozjímající nad údělem „druhého pohlaví“, se chovala Kornela mnohem suverénněji. Věděla, co chce, šla za svým cílem. Ale tady? Tam by se jí Lucie sotva zeptala na onu řeč o Korneliných obrazech, kterou jí vyčetl Prokop. Teď cítila svou příležitost.

– Proč ti tolik záleželo na tom, abych tu řeč na vernisáži přednesla právě já?

– Poněvadž… – Kornela zalovila očima v cukrárenských regálech, snažíc se zachytit pevného bodu, – poněvadž jsem chtěla někoho, kdo mi snad trochu rozumí. – Její bledý obličej ještě více zbledl, seděla nehnutě a strnule, vyhlížela jako madona. – Zdálo se mi, že se v tobě odehrává něco podobného, jako ve mně. To neustálé přijímání a odmítání sama sebe, to mě opravdu přivádí k zoufalství, – zamyslela se a její ruka s rudými nehty sjela po bílém mramoru a zastavila se na půli cesty uprostřed stolu.

Ono vstřícné gesto Lucie přehlédla, snad úmyslně, snad bezděčně, uvědomila si to až chvíli poté, co promluvila:

– Pocitem čehosi vedlejšího ve společnosti trpí možná většina žen, ale já jsem v trochu jiné pozici než ty. Žiji s rodinou, sice rozvedená, ale žiji s mužem a synem a oni se mě pochopitelně ptají, proč to či ono. Nic před nimi neskrývám. Prokop si tu řeč přečetl a hned poznal, že jsem to nepsala já. Nemrzí mě, že jsem s tím textem vystoupila, nejde mi proti srsti, spíš mi vadí, že to dílko nebylo moje… Ale nelituji toho, ráda jsem to udělala, – řekla.

– On ti o mně vypravoval?

– Vůbec ne. Ptal se jen na tvé obrazy, zaujaly ho. Myslím, že hned běžel na výstavu si je prohlédnout. Ještě jsme spolu o tom nehovořili. Možná tušil nad tím kusem papíru spiknutí Šárek, samozřejmě že to nepřizná. Proč by se ale najednou tak zajímal? – uvažovala Lucie.

Rozhovor přerušil Filip. Zřejmě si sem odskočil z blízkého parku, kde pracoval, zamlsat. Koupil si kus punčového dortu a pomerančový džus, a ještě u pultu, sotva zaplatil, začal zákusek pojídat. Tak blažený výraz naplnění Lucie už dlouho nespatřila. Teprve až když si utřel olípané prsty do montérek, zaznamenal pozorné oči, které ho sledovaly.

– Korni, – zazářil. – Seš tady? Nepracuješ?

– Pracuju, – usmála se shovívavě, – dívám se po lidech. Musím si je dobře prohlédnout, až budu malovat jejich tváře…

– Ty budeš malovat?

– Hm.

– Namaluj mě taky!

– Možná… jednou tě určitě namaluju… takového, jaký bys chtěl být.

– Velký, – vydechl Filip a olízl si rty. – Já byl na dortu, – obrátil se k Lucii. Ta pochopila:

– Jmenuji se Lucie.

– A já Filip, – poplácal ji po ramenou. Chlapec očividně zářil. Měl radost, že má zase nového kamaráda, s nímž může povídat. – Byl moc dobrej, ten dort, – pravil užasle.

Kornela se předvídavě zvedla a vybídla ho, ať si ještě jeden zákusek vybere. Počkala, až ho spořádá, a poté vyprovodila Filipa na chodník, snad aby nezmeškal práci. Filip se chopil zahradního vozíku, který zaparkoval před cukrárnou, a odkvačil na druhou stranu ulice. Pak ještě zamával. Kornela se vrátila k Lucii.

– Někdy sem chodí na svačinu. Má porád hlad. Musím dávat pozor, aby se nepřejídal, tloustne jako Otesánek, – sdělovala starostlivě.

– Máš ho ráda?

– To je mi otázka! Jeho svět je jiný než ostatních lidí. Vidím do něho. Je upřímný, rovný, bezelstný… kdybych ho neměla, – zajíkla se, – nedokážu si to vůbec představit. Je jako mé dítě!

Lucie neodpověděla, jen přitakávala. Jistě, sama si nedokázala dost dobře představit, že by mohl být Filip jejím synem, přesto se snažila Kornelu pochopit. Popravdě řečeno, nebyla si jistá, zdali jí ve všem tak úplně věří.

Ve čtvrtek 26. listopadu kolem sedmé hodiny ráno telefonoval Kornele Hepp Zajerski, chtěl bych objednat na masáže, zpíval pisklavou fistulí do mluvítka. Kornela však hned zkraje odmítla, bude si muset najít jiný salon, ona už končí své služby, řekla a telefon položila.

Ten den dopoledne pak pokreslila roli balicího papíru. Snažila se popaměti zachytit Filipův obličej, kreslila uhlem. Z chuchvalců čar se vylupovaly nejprve oči, pak ústa, nos… Hlava však stále chyběla.

Ty marné pokusy ji naprosto neuspokojily. Zalekla se, že je Filip najde a bude se vyptávat, jak je to možné, že oči jsou tam, kde není hlava a naopak, docela určitě by mu to nedokázala vysvětlit, a tak náčrty raději spálila v krbu, a pozorujíc oheň, myslela horečně na Kristu.

Místo Filipa měla nakreslit ji. Seděly by vedle sebe a třeba jen mlčely nebo si povídaly o hloupostech, o naprostých banalitách, co udělají k večeři, co si vzít na sebe nebo jaké bude zítra počasí.

Kristýna sama toho moc nenamluvila, většinou seděla zamlklá někde v koutě stranou, ale druhému se naučila naslouchat pozorně a se zaujetím a také s ním dokázala spolusdílet bolesti a radosti.

Jednou Kornele vrátila komise obrazy, nedoporučila na výstavu ani jeden a Hepp, zoufalá a bezmocná, je chtěla všechny zničit. Kristýna, ta éterická bytost, se s ní dokázala o ně poprat. Najednou byla silná, neústupná a rozhodná a spustila řeč o tom, že každé lidské práci, pokud byla myšlena vážně a opravdově, si musíme vážit, byť dopadla jakkoli.

Kristýna by zřejmě nesouhlasila ani s rozhodnutím Kornely „oko za oko, zub za zub“, ale tohle už byla věc samotné Hepp, kterou si dokázala sama před sebou více či méně zdůvodnit.

Úvahami na dané téma strávila celý den, pak ji opět zmohly pochybnosti. Aby je zahnala, šla připravit hladovému Filipovi večeři, poté mu ve vaně vydrhla záda, pomohla mu do pyžama a pustila na videu pohádky. O víkendu si někam určitě spolu vyrazíme do přírody, dávej na sebe pozor a nikomu neotvírej, miláčku, pěkně se dívej, a než půjdeš spát, pořádně si vyčisti zuby a zhasni světlo. Však víš, objala ho, zamkla dům a vyrazila do ulic.

Prochodila celou noc a zimomřivě se choulila do lehkého podzimního kabátku, který jí sahal sotva ke kolenům. Určitě by snesla rukavice a šálu a možná i teplé spodní prádlo, nakonec se zmohla jen na dvoudecku grogu, kterou si dala v bistru u nádraží, ale ta jí stejně nepomohla. A tak se opět stalo, že v onom bezútěšném nočním putování jí do cesty vstoupilo Zvíře a ona, prchajíc před ním, ztratila orientaci a zabloudila.

Už bylo hodně po půlnoci, když si uvědomila, že je vlastně sama. Rozmazané tváře lidí, které s narůstajícími hodinami tu a tam řídce potkávala, nadobro kamsi zmizely.

Seděla v sadech na lavičce, třásla se nočním chladem a polohlasně se ubezpečovala, že nesmí zpanikařit. Co se to s ní jenom stalo? I opilec, který sem zabloudil stejně jako ona, se jí obloukem vyhnul. Raději sešel z cesty a odbočil kamsi stranou přes záhony, jako by se bál uhranutí. Pokusila se ho na dálku oslovit. Sotva ji zaslechl, dal se do běhu.

Tři životy měla Kornela na svědomí. Nešlo o žádné vraždy, nýbrž o rozsudky, o popravy, tak to alespoň cítila. Soudila ve jménu dobra a zla, natruc právnímu řádu. Vytvořila si ho sama, to ano, ale z hlediska morálky se provinila mnohem méně než ostatní. Naplňovalo ji to zvláštní pýchou, jednu chvíli měla pocit, že Bůh je v ní.

S hrůzou však zjistila, že se jí po každém činu ulevilo jen na chvíli a že Zvíře, které v ní rozpoutalo běsy, stále nemělo dost. Na tohle teď myslela, když bloudila po parku a v kruhu se vracela do jednoho a téhož místa. Nebylo úniku.

Nakonec usnula znavená na lavičce. Procitla k ránu, zkřehlá a strnulá. Krajinu stále ještě dusila tma, odkudsi z dálky sem doléhal ruch z ulic, město se probouzelo. Vzpomněla si na Filipa, jestli všechno udělal tak, jak mu nařídila a jestli se v noci neprobudil. Jak by asi reagoval, kdyby zjistil, že je v domě sám?

Konečně se soustředila. Ráno syrově prostupovalo park a ona si opět začínala věřit. Najednou jí přišla ta noční epizoda s blouděním k smíchu: Bůh jsem já, a nejsem-li, vše je dovoleno, parafrázovala Dostojevského a byla ráda, že alespoň na okamžik objevila nějakou spřízněnou duši.

Tentokrát šla najisto, dostala se až na výpadovku. Záhy se jí podařilo stopnout oprýskanou avii nějakého soukromníka. Řidič nic neříkal, zřejmě si myslel své, a tak ty tři kilometry do středu města proběhly téměř za úplného mlčení.

– Děkuju moc, já totiž zabloudila, – řekla na vysvětlenou, obdarovala ho jedním ze svých vyřezávaných náramků, který si sundala z ruky, a zatímco chlapík tonul v rozpacích, vyskočila z auta na chodník.

Doškobrtala domů a s úlevou zjistila, že Filip strávil noc bez větších problémů. Ještě vyspával a ve spánku se tvářil nadmíru klidně a spokojeně. Probudila ho, vzala do náruče a chvíli se ohřívala o jeho tělo. Byl na to zřejmě zvyklý, spokojeně mhouřil oči a vrněl jako koťátko.

– Kdys přišla? – zeptal se a očichal ji. – Vo půlnoci?

– Jo, o půlnoci, – zalhala. – Zapomněls zhasnout lampičku, víš to? – zvedla se a vytáhla ho z postele.

Pak šlo všechno ráz na ráz: mytí, oblékání, snídaně. Filip byl poměrně zručný a většinu činností dokázal bez pomoci zcela sám, až na to, že ho některé detaily kolem něho den co den znovu překvapovaly.

Tentokrát si dávala Kornela záležet, aby ho vypravila z domu co nejdříve. Už tak meškal, ale nechtělo se mu. Musela mu ukázat kousek kresby, o který se předešlý den pokoušela.

– Kdo je to? Člověk?

– Kdo? No Filip přece.

– Filip člověk? Já? – křenil se a všelijak obrázek obracel.

Trvalo jí skoro půl hodiny, než ho vypoklonkovala do práce. Obrázek s podobenkou si nakonec vzal s sebou. Zamávala mu a šla se mu podívat do věcí. Postrádala Alvův přívěsek s andělem. Našla ho v krabičce od sirek, měl ho schovaný na dně pod vatičkou…

Teprve teď se jí opravdu ulevilo, co kdyby ho venku někde ztratil? Vlezla si na chvíli do vany, únava na ni dolehla vzápětí. Hlad sice neměla, zato ji zmáhala žízeň. Po koupeli se důkladně osušila, otevřela si láhev plzeňského a jen tak nahá vklouzla pod deku v posteli. Čistá a smířená spala okamžitě.

Probudila se až odpoledne. K pozdnímu obědu si uvařila brambory, opekla sýr a udělala rajčatový salát. Už v době, kdy krájela cibuli, dostala neodbytné nutkání dokončit sousoší. Chtěla mít tuhle věc pro sebe už jednou provždy uzavřenou. I s Marcelem.

Dojedla, oblékla se do pracovních kalhot, pustila si Haydna a na velkou kladívkovou čtvrtku začala modelovat trojrozměrné figuríny. V podstatě měla celou scénu již v hlavě. Ač její pohnutky vycházely z reality, pohybovaly se na hranici symbolu.

Korneliny figury občas mluvily. Byť je koncipovala němé, se zavřenýma očima a semknutými ústy, tak zavile a sveřepě mluvily. Svou bolestnou naléhavostí vzdáleně připomínaly, že kdysi žila Kristýna, Vilém, Jaromír, Alva…

Oč víc mlčely, o to víc paradoxně promlouvaly k divákovi a vytvářely si vedle Kornelina světa svět svůj, plný zámlk a nedopovězených vět. Kornela záměrně nevyhlazovala jejich tváře, ale nechávala je hrubé a zrnité, s oprýskaným nosem nebo ulomeným ušním lalůčkem, Kristýnu udělala dokonce bez očí. A všichni byli svlečení, nazí… jen s těmi andílky na krcích…

Uvažovala také o tom, kam postavit Marcela, zdali do skupiny lidí, nebo někam na okraj. Smělého, chladného, kalkulujícího byznysmena, bavícího se tím, jak se ostatní pachtí za svým každodenním žvancem.

Nemohla se zbavit napětí, které ostatně vnímala pokaždé, když některou z postav dokončovala. Kristýnu kupříkladu oplakala, naopak když tvořila její mužské protějšky, pociťovala jistý způsob zadostiučinění, snad i nenávist. Jakmile jim však určila pevné místo v prostoru a času, emoce z ní vyprchaly, jejich osud byl zpečetěn.

Dokonce i na nevzhledná pánská těla, Kornela je modelovala záměrně se ztopořenými údy, v dané chvíli pro ni tak odpudivá, dokázala pohlížet s jistým zalíbením. Ostatně bylo to její dílo, dílo Kornely Hepp.

Konečně se rozhodla, Marcela postaví zatím stranou, jeho polohu vždycky může změnit. Hepp záhy usoudila, že na fyzickém kontaktu ani tak nezáleží, šlo o mnohem víc a vnímavý divák to musí pochopit, tak jako to časem pochopila i ona. Postaví Marcela stranou od Kristýny. Může se dívat na ni a na ně zároveň. Co jí asi nasliboval, tenkrát, Kristýně…

Odložila hlínu, strčila do pusy nedojedený toust, rozdělala si ještě jedno pivo a pak zamířila do sklepních prostor, aby si prohlédla, v jakém stavu je forma.

Když Kornela pracovala, měla ráda pohodu, jistý druh psychického naladění, při němž dokázala tvořit. Někdy jí k tomu stačilo urovnat květiny na okapnici a pustit klimatizaci, jindy musela držet v rukou horký šálek čaje s jablečnou vůní a pomalu z něho usrkávat. Také jí moc záleželo na tom, aby na sobě měla nějaké volné kalhoty, nejlépe z chladivého plátna, a nahoře triko, které jí splývalo volně přes boky.

Všechny tyhle samozřejmosti působily na Kornelu jako fetiše, bez nichž se cítila ohrožená.

Tentokrát ji však ani oděv ani čaj, ba ani bezpečně známá konfigurace věcí v pracovně nijak zvlášť nepomohly. Možná to bylo tím, že chyběl Filip. Koupila mu walkmena a on si ho nosil do práce. Shrabával mezi křovisky listí a poslouchal pohádky…

Teď obcházela kolem svých soch a přemýšlela, co by se na nich dalo vylepšit. Alva měl příliš ploský nos a Jarek byl zase neskutečně nakročený. Pohladila ho po zádech. Trochu se jí přitom ulevilo. Uvažovala, zdali do onoho společenství lidí patří i ona s Filipem. Určitě. Stiskla Jarkovu hlavu tak prudce, že mu odloupla ucho. Jako by jí rozdrobená sádra propálila dlaň.

Je možné, aby krutost, která v nás sídlí, změnila svou polaritu tím, že se o ni podělíme s někým dalším, a tak ji rozpustíme v čase? Je možné, aby ze špíny a násilí vzniklo něco dobrého? Kornela o tom pochybovala. Kdyby se ukázal alespoň Filip…

Z neděle na pondělí špatně spala. Vstávala v šest, poslechla si zprávy v rádiu, hlasatelka mimo jiné oznámila únos letadla a vraždy v newyorském metru, a nahlédla do místních novin.

Aniž by se do novin zahloubala, mapovala očima jejich titulky. Cítila se najednou sama a potřebovala utéct z toho ticha, které ji obklopovalo. Toužila slyšet nějaké lidské hlasy. Kde jsi, Filipe, můj miláčku? Když tě potřebuju, nikdy nejsi k nalezení. Kde vězíš, krucinál!

Filip se však neukázal a lidské hlasy, svědčící o tom, že tu s kýmsi dalším sdílí jisté území, společný jazyk, hranice a zákony, se jí také neozvaly.

Ale v tom jejím pocitu bylo možná i cosi archetypálního z tepla kmenového ohniště, ostatně Kornele to bylo jedno, půjde-li o tlupu či o jedince, potřebovala si jen s někým blízkým promluvit. Usoudila, že právě teď nastal ten správný čas. Měla by se objednat k doktorovi. Nebo zase bude zabíjet.

Kapitola dvacátá druhá

Prokop Marten adresoval synovi jeden ze svých dalších dopisů. Zdálo se mu, že je mimo, že mu syn uniká možná víc jak Lucii a že by bylo dobře, kdyby Matouš jeho otcovské pocity znal. Psal tedy:

Milý synu,

dneska mě parádně bolí zub, takže nemám zrovna moc velkou formu na psaní, okolnosti mne však nutí, abych tak učinil. Nejedná se jen o mne. Zejména tvá máma pobíhá sem a tam, nešťastná z toho, co vymýšlíš, poněvadž jak ona, tak já, považuje tvé plány opustit školu a vstoupit do světa byznysu v tomhle věku za pitomost. Ač jsi to takhle jednoznačně sice nikdy nevyslovil, svými činy k tomu směřuješ, aniž si to možná uvědomuješ.

Jak vidíš, pokouším se nazývat věci pravými jmény, na rozdíl od tebe. Chtěl bych, abys před našimi argumenty nezavíral oči, jak často činíváš, tvé pohrdavé mávnutí rukou není odpověď. Nebo ano?

Následky „nepředvídaných“ událostí obvykle svedeš na někoho jiného nebo na objektivní okolnosti, sebe zpravidla z malérů vynecháš. Jednou za to mohou policajti, podruhé Taxis, potřetí špatná vyhláška na škole nebo já. Jenom kolikrát jsem tě upozorňoval na způsob tvé jízdy autem, riskantní a bezohledný. Připomíná mi způsob tvé jízdy životem. Tři havárie za dva roky jsou víc jak dost a děkuj Bohu, že ani tobě, ani nikomu jinému se nic nestalo…

Ostatně i tvá unáhlenost při nákupu aut, počítačů, tiskáren, faxů, bezdrátových telefonů atd., mne zneklidňuje. Vydělal sis snad na to? Pokud ano, beru svá slova zpět, rozhazuješ svoje, pokud ne, žiješ z cizího.

Málo se znáš, hochu. Je třeba znát nejen své přednosti, a máš jich jistě nemálo, ale i nedostatky. Prostě je zakalkulovat do svého osobnostního rejstříku. Jako já se svým obličejem mohu soutěžit leda tak o cyranovský nos regionu, protože na mě v tomto případě příroda nešetřila, tobě zase nadělila něco jiného. Přírodu, chlapče, nepřevezeš. Nezbývá než své rysy osobnosti vzít v potaz, ne chtít je potlačit či zastřít jako pihu šminkou, ale pracovat s nimi. A bez obav, protože dobrých potencí je v tobě rozhodně víc. Budeš-li s těmi špatnými dobře hospodařit, nemohou ti ublížit.

Konečně jsem u tvého podniku. Měl by sis udělat žebříček životně důležitých hodnot. Zmátla tě doba relativizující cokoli a dávající za pravdu vítězům. Chce se mi poznamenat, že masy na to mají právo, žijí z instinktu a vždy se přiklánějí k vítězům, ať je černý nebo bílý, ale proč zrovna ty…?

Netvrdím, že by se podnikání nemohlo stát dobrým smyslem života, je to jistě pro tak neklidnou povahu, jakou máš, to pravé dobrodružství, při němž se můžeš seberealizovat. Nechtěj však kořistit z cizí píle, a jestli to dělají ti druzí, nijak je to neospravedlňuje. Majetek, peníze a auto za milion se dnes staly měřítkem velikosti člověka. Nebo jeho malosti? A co tvá duše, nezapomínáš na ni?

Pokud jsou peníze měřítkem poctivé práce, nic proti tomu. Naopak. Mám ale obavy, že tomu tak není a dlouho nebude.

Někdy mi připadá, že bažíš po tom, rychle zbohatnout, a ta epizoda na závodišti u Taxisu bylo jen trapné odskočení, jak na sebe upoutat pozornost. Jistě sis všiml, že o škole už skoro nemluvím, třebaže ty jí máš plnou pusu. Ale znám tě dobře a je mi to velmi, velmi líto.

Byl bych rád, kdybyste na tohle dal pozor, pane řediteli. Jak že se jmenuje ta tvá firma – Dália?

Tvůj táta

Prokop nejprve napsal dopis rukou, ale pak, nespokojen s rozháraným písmem, ho přepsal na stroji. Když si ho znovu pročetl, strčil ho do obálky, nadepsal Mému synovi a opřel obálku o prázdnou pikslu od pepsi coly, v níž měl Matouš na stole tužky.

Ve vzduchu už byl cítit vánoční čas, ale Prokop by nejraději zalezl do postele, pustil si Rachmaninova, jen tak ležel a odpočíval. Lucie šla s přítelkyní do divadla na Shawa. Dnešní večer si chtěl dát původně dohromady přednášku o rodině, kterou chystal pro učitele, přes den na to neměl čas a termín se zatraceně blížil. Vůbec se mu do toho ale nechtělo. Nápady nepřicházely, hlava byla prázdná. Měl přednášet na téma Rodina dnes a včera. Uvědomil si, že by mu spíš ladil název Co s rodinou nebo Jak nepřijít o rodinu, ale připadlo mu to poněkud frivolní.

Jistě, rodina se otevřela světu, byla v pohybu. Udělala to dobrovolně v rámci ozdravného procesu, nebo to musela udělat v rámci jakéhosi pudu sebezáchovy? Prvky, které to způsobily, jí umožňovaly volněji a svobodněji dýchat, žít po svém, lépe a autentičtěji, současně ji ale destabilizovaly a ohrožovaly. Byla to daň demokracii?

O tomhle chtěl Marten povykládat, bylo mu však jasné, že rodina se přetváří a že onen momentální vhled je příliš syrový, než aby z něho mohl dělat dalekosáhlé závěry. Spíš byl schopen konstatovat stav, teď a tady, než rodinnou perspektivu. Víc šancí dávalo větší naději.

Martena vytrhlo z úvah poštěkávání Kroka. Pes někdy vyběhl po schodech za ním a škrábal na dveře, aby se dostal dovnitř. Obvykle mu něco dal, piškot, plátek salámu nebo kostku cukru a Krok sem chodil vlastně mlsat. I teď ho pohladil, ukrojil mu na špičku nože sýr a přitom si vzpomněl, že tenhle týden chtěl otce oholit.

Alois ležel na gauči, možná spal nebo měl alespoň zavřené oči a sípavě oddychoval. Přikrývku měl svezlou jedním cípem na zem a svíral ji křečovitě v prstech. Prokop mu deku narovnal, opatrně a mlčky, aby ho neprobudil. A když i Krok našlapoval ostýchavě a tiše, zamířil raději za matkou do kuchyně.

– Chtěl jsem tátu oholit, spí, – řekl. To už seděl u stolu. Venda luštila křížovku v novinách, sundala si brýle a odložila tužku. Nejprve pokývala hlavou, dávno smířená s tím, co možná už přijde zítra.

– Vzal si hodně kapek, nemohl bolestí vydržet. – Do očí se jí vloudily slzy. – Moc ho lituju, Prokope, moc, ale zároveň si říkám, že by k němu měla být milosrdná… Víš, co myslím, viď? Tohle není lidský, není, – rozplakala se.

Krok vylezl zpod stolu, znejistěl, přičapl Vendě vedle nohy a začal ji lízat koleno. Pak zavyl.

– Drž papulu, – pleskla ho rukou po hřbetě, – ještě ty začínej.

Chvíli seděli a mlčeli. Pak matka svou mysl obrátila k Matoušovi, její naději.

– Táta si za války nevystřelil, v jednapadesátým utekl do Ameriky strýc Láďa a roky nás potom vyslýchali, mě vyloučili v sedmdesátým ze strany, tys chodil ve svazácký košili a zažil normalizaci.

– Tenkrát jsem už dávno nechodil, – ohradil se. – A co to sem zase pleteš?

– Všichni si neseme tu svou vinu a neumíme s ní žít, někdo nám ji holt porád připomíná, ale jemu ne, je mladý a čistý, má šanci žít podle sebe, – opakovala mu občas tak jako nyní a on neměl odvahu její úvahy zproblematizovat a říct, že každá epocha má své Kainy a Piláty…

– Každý má šanci jít podle sebe, – namítl, – jenomže málokdo to dokáže. To není jenom věcí odvahy, – prohodil napůl úst, ale větu, tak významně načatou, nedokončil.

Jaký bude asi ten konec století, jaký, běželo mu hlavou, přičemž k němu doléhaly matčiny stesky, že jí Matouš o sobě nic neřekne a že se ho už radši na nic neptá. Prokop s hrůzou zjistil, že Venda toho ví o vnukovi podstatně víc než on, jeho otec. Kluk už má dokonce i známost a jmenuje se Jana.

Krok znovu zaštěkal, Alois o sobě dával vědět. Z ložnice sem dolehla jakási skřípavá melodie. Děda si zpíval nějakou od Hašlera.

Řekl Aloisovi, aby stiskl rty a chvíli nemluvil, protože mu nanese holicí pěnu na tvář. Když tak učinil, štětkou a prsty ještě mýdlo rozmazal. Oč otcova těla ubývalo, o to mu více rašily vousy, ba přímo bujely. Jako by je v útrobách sytilo cosi tajemného, neznámého. Napnul Aloisovi kůži a opatrně ho oholil.

– Chceš denim, nebo axe?

– Běž s tím k šípku. Chci pitralon, – zaprotestoval plebejsky a zamžoural na syna, co to na něho hraje.

Prokop mu utřel tvář utěrkou a namazal ji ledkem. Otec se ho zeptal, jestli přemýšlel o té povídce, co mu dal na ni námět, prý by chtěl umřít slavný alespoň jako Hemingway, pryč se skromností, to se dneska nenosí, nešetřil sarkasmem.

Prokop nevěděl, co odpovědět. O povídce sice přemýšlel, ale nechtělo se mu do ní, možná by ji mohl otci přepsat k Vánocům jako dárek, to snad, ale co když se nepovede nebo mu ji v redakci nevezmou? Ukázal bych alespoň dobrou vůli, to ostatní už je ve hvězdách, uvažoval, jenomže Martena zaměstnával v poslední době ve dne v noci Anděl. Se psaním dávno skončil, život je víc jak řádky na papíře…

A pak, jaké by to bylo psát za někoho Dílo, když nemám dokončené Dílo své. Možná v tom byla i trocha synovského furiantství, nikdy jsi mě moc nebral, otče, byl jsem pro tebe přítěžek, a vidíš. Já jsem to dokázal, zatímco ty…

Samozřejmě že Prokop tuhle myšlenku okamžitě zapudil, ostatně Aloisovo chování vůči synovi nebylo zdaleka tak jednoznačné, musel však připustit, že si s ní v dospívání mnohokráte pohrával. Potěžkával ji a formoval ve všech pozicích a z mnoha zorných úhlů, dokonce o ní nejednou později hovořil na psychoterapeutickém výcviku ve skupině, kde se vztah rodičů a dětí probíral téměř neustále.

Co tvé podvědomí a svědomí, Prokope, atakovali ho lidé ze skupiny, jak se vyrovnalo s přebíráním rolí otce a syna, vůdce stáda? A on, ač se vnitřně ježil, musil připustit, že do svého podvědomí často nedohlédne, ba že mu někdy nerozumí.

I teď si Prokop namlouval, že Aloisova nepodařená povídka vedle jeho nemoci a případu Anděl je cosi vedlejšího, nepodstatného, co má čas odkladu. Tohle mu ale nemohl říct. Otec mu snad četl myšlenky a vzal to sportovně:

– Já vím, nic mně nepovídej, když jsem já psával, taky jsem měl pochopení jen pro to svý. Heleď, a co ta Kornela, je to mrcha nebo není? Mně ti připadá, že si sama se sebou neví rady, ona zas nemusí bejt tak špatná, když má u sebe toho Filipa. Menuje se Filip, viď? Chtěl jsem se tě zeptat, – zachrčel otec, – jak jsi to věděl, že vraždí ona, když se teprve teď vyšetřuje, kdo je v tom jak vomočenej?

– Připsal jsem začátek, pro tebe. Tuším to, ale nemám důkazy. Už jsem se přece jednou zmýlil. Intuice nestačí.

– Nebo ta tvoje Eliška, cos všechno o ní napsal. Dlouho jsem ji neviděl, přiveď mi ji ukázat, – nadzvedl s úsilím hlavu a vševědoucně mrkl ke dveřím. – Neposlouchá máma? Když jsem jezdil do lázní, tak sem si taky dával do nosu… někdy. Víš, jak to myslím, hehehe. Jo, kdybych to tak mohl vrátit zpět. Ale vždycky jsem věděl, kdy mám dost. Ve všem. V chlastu, v ženskejch i v politice.

Stařec se pokoušel žertovat, onen lehce přezíravý akcent spíš než odlehčení rozdíral otci a synovi rány, působil jako falešný tón, který se vloudil mimoděk do duše. O čem si povídat, když je všechno jasné, napadlo Prokopa.

Ale Alois, zaujat sebou samým, pokračoval:

– Poslouchej, byls někdy Lucii nevěrnej? No, teď už je to jedno, když jste od stolu a od lože, ale myslím dřív. Já mám mámu rád, moc, ale někdy se to holt stane, člověk neví ani jak. Tuhle jsem si vzpomněl, že jsem čet v jednom odborným časopisu, co ti choděj do poradny, něco o manželskejch nevěrách. Nechci ti fušovat do řemesla, ale vsadím se, že tak precizně propracovanou diagnostiku nemáš, – zasípal a znovu se rozkašlal, až v obličeji zbrunátněl. – Kurva, já si ty plíce snad z těla vytrhnu. Tak poslouchej, to napsal jeden šikovnej doktor…

– Já to znám, – řekl Prokop. Viděl, jak otcovi dělá potíže mluvit, natož si držet před očima kus papíru a číst, navrhl mu, že si to přečte sám, otec si nedal říct. Ještě mu začne povídat o tom, kolik měl ženských, místo aby mu vyprávěl o lásce až za hrob, ale Alois se nedal, kdyby mu to nepřečetl, neusne.

– Nevěry, – zahuhlal roztřeseným hlasem. – Rekreační: Snaha po novém prožitku, pokud není do čeho píchnout. Charitativní: Když to jednomu udělá radost, proč mu nevyhovět. Lovecká: Další zářez na pažbě. Terapeutická: Člověk si léčí mindrák. Sadistická…

– Přestaň, – zvedl se. – Jestli nepřestaneš, odejdu. Nejhorší nevěra je být nevěrný sám sobě, svým zásadám!

Alois se bolestně smál a při tom smíchu pokašlával.

– To je dobrý, to je moc dobrý, – přitakával a najednou na syna vystřelil: – Jestli je necháš všechny tou ženskou povraždit, tak to bude vobyčejnej cajdák. – Jak se prve rozplýval, tvářil se nyní znechuceně.

– Já nevím, jestli to je ona. Byla to jen má fikce, nápad pro čtenáře. Nemůžu nikoho osočit, když nemám důkazy.

– Tak je vyrob! – zasmál se otec téměř hystericky a vzápětí zaútočil na syna znovu: – Proč jsi tenkrát od policie odešel? Oni tě vyhodili, viď? A teď za tebou opravdu přišli. Řekli ti alespoň promiňte? A jestli ne, vyhoď je, protože si jinak už nebudeš nikdy věřit.

Pohlédl na otce. Zvláštní, co člověk v sobě nosí zasuto. Byl přesvědčen, že Aloise zná dokonale, vždyť spolu žili téměř čtyřicet let. Byl přesvědčen, že zná i Lucii, Matouše, sám sebe, Moučníka…

– Na tohle se musíš posadit, – přišel za ním tenkrát Kmoníček. A jak se tvářil tajuplně. Martena napadlo, že mu začne vyprávět nějakou svou novou záletnickou zkušenost, ale z Cyrila vypadlo: – Už ho máme!

– Koho?

– Vraha tý malý holky. Víš, kdo to provedl? Kdepak Moučník, Fialový!

Našli i jeho kolo, nechal ho stát do rána před hospodou, protože se ožral a pak na něj zapomenul. Pochůzkář si kola všiml, jak by ne, bylo nastříkáno červeně. Druhý den se pro něj Fialový vrátil, a jestli se pamatuješ, pravil Kmoníček, ta ženská, co jsme s ní mluvili, nějaké červené kolo viděla. Popis se shodoval.

– Proč mi to říkáte až teď, že ho máte?

– Suchánek…

– Ať jde do prdele!

Po osmnácti hodinách výslechu se Fialový přiznal, dovedl je na místo. Pohled na to malý dítě… Zabil bych ho, parchanta. To ale znamená, že Moučník v tom neměl prsty, utěšoval se Prokop a tmělo se mu před očima. Cítil, jak mu buší srdce. Nejraději by utekl. Moučník byl nevinný! Prokop cítil, že pro něho najednou nemají kloudné slovo, stáčeli řeč jinam, vyhýbali se pohledem. Vždyť Prokopa k tomu dohnali.

– Byl to pěknej prevít, několikrát seděl za ublížení na zdraví, měl přepadačky, dvě znásilnění, byl to nenapravitelnej pederast, – snášel mu Kmoníček důkazy.

– Běž do hajzlu. Teď nejde o morálku, ale o vinu a nevinu, o právo, a ty to víš, – řekl Prokop, zvedl se a otevřel před Kmoníčkem dveře. Jeho gesto bylo jednoznačné. Cyril se nechápavě pohnul, když myslíš, signalizovalo jeho pokrčení ramen, a sveřepě odkráčel.

Mezi čtyřmi stěnami pak zůstal Marten sám s Moučníkem, s Fialovým, s flaškou koňaku a svým odporným svědomím, které přežvykovalo sousta viny. Kdo mu ji kladl: oni nebo on sám sobě? Ožral se tenkrát do němoty a nevzchopil se ani druhý den.

Nešel do práce, ležel doma a dával si na hlavu studené obklady. Také pojídal zažívací uhlí a Lucie mu vařila čaj z meduňky. Tehdá zabodoval i Alois: Neříkal jsem ti to! prohodil, když se k němu ta zvěst donesla, odcházeje za svými kumpány do sokolovny hodit si partičku mariáše.

Nazítří v práci si zavolal Martena Suchánek. Nejdřív ho ukrutně seřval a sdělil mu, že má za nepřítomnost flastr, a pak se ho snažil chlácholit a vysvětlovat, že Moučník byl gauner zralý pro šibenici, a proč to udělal, už sotvakdo odhalí, ostatně i on, Suchánek, má s tím malérem nepříjemnosti, kdo ví, jestli všechen ten nápor dokáže odrazit.

– Dávám výpověď, – hlesl Marten a všechno to, co mu tenkrát letělo hlavou a co si teď znovu připomněl, se pokusil vyložit otci.

– Jsem rád, že jsem ti to teď mohl povědět, – řekl, když skončil.

Alois zamumlal:

– Jestli dobře rozumím, vzal jsi případ Anděl kvůli Moučníkovi, aby ses rehabilitoval?

– Nešetříš mě ani trochu.

– Na kudrlinky už není čas, hochu. Někdy se bojím, aby to mezi Matoušem a tebou neskřípalo jako mezi náma, – pohnul rukou a nechal ji klesnout zpět na deku, jako by chtěl odmávat čemusi vzdálenému, co se nenávratně rozplynulo v čase. Pak dlouze vzdychl. – Víš, co by mě zajímalo, když už si hrajeme na pravdu? Jestli ten svůj román píšeš kvůli mně, nebo kvůli sobě?

Prokop se kousl do rtu. Naklonil se k Aloisovi a uchopil ho za ruku. Snad ji chtěl pohladit, ale vyschlá, hrubá kůže podivně zašustila a on si všiml otcových varhánkovitých nehtů, které vylézaly z prstů a utíkaly z těla pryč kamsi mimo dosah starcova těla. Prokop přemohl úlek a Aloisovu ruku pevně stiskl.

– To kdybych já věděl, – přiznal popravdě. – Myslím, že jsme v tom oba. Ale já už ho skutečně nepíšu…

– Opravdu? – řekl spokojeně otec a zavřel oči. Chtěl být sám.

Kapitola dvacátá třetí

– Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat, ale vidíte to, – řekl a zkoumavě na Kornelu Hepp pohlédl. Hladké, nazrzlé vlasy se jí přesýpaly jako ohnivý písek v dunách, červená rtěnka v bledém obličeji vypadala kurážně. Na nohou měla natažené černé elastické kalhoty, věrně kopírovaly její tělo, přes ně bílou hazuku s vytkávaným ornamentem. Zelené oči číhaly ve střehu. Nabídl jí místo na gauči.

– Byl jsem se podívat na té vaší výstavě, – vemlouval se Marten. – Trochu z ní na mě padá úzkost, skoro bych se bál být s vámi pohromadě. Když se teď na vás dívám, připadá mi, že vidím dvě tváře. Která z nich je ta vaše?

– Vyberte si.

– Mohu?

– Váhala jsem, jestli sem mám vůbec znovu přijít, jestli mě nebudete chtít rozebrat do posledního šroubku…

– Váhala jste, ale nakonec jste se přece jenom rozhodla.

– Ano, tak nějak, – vzdychla. – Ne že bych byla na dně nebo na kolenou, ale nejsem sama se sebou spokojena. Znáte to také, že?

– To se stává, že člověk není sám sebou spokojen. – Prokop nadzvedl trochu obočí a zahleděl se na ni. – Kde jsme to skončili posledně?

– Vykládala jsem vám o snech. Mám jich hodně, čím dál víc. Některé z nich se opakují.

– A vás to znepokojuje.

– Vyberu jeden z nich: Jsem v zahradě. Ležím a odpočívám, snad spím. Potom se probudím, chápete? Nevím, čí je to zahrada, možná nějaká vysněná, ale je mi na ní dobře. Všude plno květin, vůně kvetoucích stromů. Také jsou tam zpěvaví ptáci. Ty sny jsou barevné. Nade mnou pluje modré nebe, v korunách stromů šustí vítr… no idylka. Ale ta zahrada je oplocená. Nestojí tam u ní žádný dům ani stavení, prostě jenom je, a za tím plotem vyrobeným z planěk, které sem tam povolí, slyším přecházet Zvíře…

– Jak vypadá? – zeptal se, když se odmlčela.

– Nevím. Chodí dokonce po dvou, má zastřenou tvář, v něčem mi připomíná člověka. Až na tu odpornou hlavu. Viděl jste film Kráska a zvíře? Plíží se za mnou, ta stvůra, mám kolem sebe plot, chce prostrčit hlavu, nejde mu to, prostrčí mezerou mezi tyčkami sotva tlapu. Dál se nedostane. Dívá se na mě a já se bojím. Jako by říkala, mám dost času, jednou ten plot povolí a já se dočkám.

– Bojíte se Zvířete?

– Bojím se, že jednou se bude muset rozhodnout, kdo s koho. Buď zvítězí ono a pozře mě, nebo vyhraji já a stanu se Zvířetem.

– Slyšel jsem dobře? Neřekla jste sežere, ale pozře?

– Pozře je něco jiného. Možná… že do mě vstoupí. Pak budu jako ono.

– Souvisí to nějak s tím, jak vnímáte vinu a nevinu?

– Nerozumím.

– Tak jinak: Dokázala byste ho zabít?

– Ne, to ne! – vykřikla a chytila se za hrdlo.

– Každý máme nějaké své Zvíře. Někdo na řetězu, jinému se utrhne, – pohlédl na ni zpříma, jestli jí rozumí.

– Když jsem byla malá, měla jsem koťátko, máma mně přinesla kocourka. Nebyla jsem sama, byly jsme dvě kočičky. To člověka zpravidla s tím druhým sblíží, ale nás to spíš rozdělilo. Pak kocourek dorostl, začal se toulat… Objevoval se čím dál řidčeji, jednou nepřišel vůbec.

– To je smutné, – řekl Prokop a chvíli přemýšlel. – A tenhle příběh… je váš?

– Proč by nebyl? – ohradila se.

– Teď vám něco navrhnu. Vrátíme se do vašeho dětství spolu, budete-li chtít. Až vám řeknu, zavřete oči a budete mi naslouchat. O všem si budete moct rozhodnout sama. Na vás bude záležet, co mi povíte a co ne. Souhlasíte?

Kornela netrpělivě poposedla. Pocítila k Martenovi náhlou důvěru, on byl schopen ji před Zvířetem ochránit.

– Mohu vás o něco požádat? Neříkejte o našem setkání Lucii. Myslela by si, že jsem blázen. Ona ví, že sem chodím, ale…

– Dobře, zůstane to mezi náma. Budete sedět, nebo si chcete lehnout? – ukázal na válendu.

– Zůstanu sedět, – odpověděla tiše, téměř pokorně.

Marten na Kornelu hleděl a tiše k ní promlouval. Její semknutá víčka občas zaškubla, ale tvář měla klidnou a tělo uvolněné, dlaně položené na stehnech a nohy natočené rovnoběžně k oknu. Nebránila se dojmům, které jí nabízel, naopak, putovala časem dětství bez zábran. Na rtech jí uvízl úsměv, to jak si v duchu odžívala příjemné události. Pak zvedla palec u ruky, smluvené znamení.

Začala chodit do školy. Poprvé šel s ní tatínek. Vybavovaly se jí široké schody, po kterých museli vstoupit, chtěla chodit do nové školy, ale tohle byla stará a oprýskaná budova. Chvíli bloudili po chodbě, potom ji táta dovedl do třídy. Všechny lavice už skoro byly obsazené, poněvadž přišli pozdě, jenom dvě vpředu ne. V první seděl takový divný kluk, v druhé nějaká holčička. Táta ji posadil k té holčičce, ale ona řekla, že tam už je obsazeno, že drží místo své kamarádce, a tak si sedla dopředu vedle toho kluka…

Táta na ni čekal před školou. Sotva se objevila na schodech, vyfotil ji a řekl:

– Jak se ti tam, Korni, líbilo? – Mlčela. – Odpovíš mi? – dorážel a přistrčil k ní kluka, který vycházel za ní. Jmenoval se Lojza a smrděl. Seděla s ním pak celý rok.

– Zvykla jste si… – konstatoval Marten.

– Na školu? Ale ano. Nejdřív mě doprovázel táta, ale pak ho přesunuli někam do jiné posádky a my se vídali sotva o víkendech. Jak bylo ve škole, Korni, poptával se, i vysvědčení si se zájmem prohlížel, mnohem bližší mi však v té době už byla máma. Upnula jsem se na ni, vydržela se mnou sedět celé hodiny. Většinou jsme se učily.

– Někdy jste si jistě povídaly…

Máma jí vypravovala na pokračování pohádku o holčičce, která je statečná. Později si Kornela uvědomila, že to nějak souvisí s tím, jak se od nich táta vzdaluje. Po čase zjistila, že má ženskou. Máma ji Kornele jednou ukázala, když se potkali na ulici. Vlastně čekaly, až se s ní táta objeví. To už chodila asi do šesté třídy. Balet, němčina, kreslení…

Čekaly v pasáži před výkladem s pyžamy a nočními košilemi, najednou jí máma stiskla ruku a vyskočila tak rychle, že nevěděla, co se děje. Za pár vteřin narazily na tátu s tou ženskou, máma je oba pozdravila, tátova milenka odpověděla, ale to už ji máma vlekla dál a ona si všimla, jak se ta ženská za nimi ohlíží. Byla krásná.

Máma zbytek cesty domů brečela a jí to všechno došlo. Prašiví chlapi. Doma brečely pak obě, a zatímco k mámě ještě víc přimkla, tátu s tou paní začala nenávidět. Snad by ho tenkrát i zabila. A pak začaly hádky…

Marten pozorně naslouchal, přikyvoval, vyptával se, opatrně usměrňoval proud její řeči a pak Kornelu požádal, zdali by si nevzpomněla na nějaký příjemný zážitek s rodiči, určitě nebylo všechno smutné a k pláči.

Rozpomněla se na prázdniny, jezdili s rodiči na Konopáč, máma ji učila plést a táta vypůjčil velký gumový člun, ze kterého postavili pirátskou plachetnici. Opékali se pak v ní spolu na slunci, bez mámy, ta do člunu nevlezla, neuměla totiž plavat.

Kornela ještě chvíli o rodičích vypravovala, až se dostala k místu, kdy otec zahynul při autohavárii. I se svou milenkou.

Pamatovala se na ten den docela přesně, když jí to máma přišla oznámit. Říká oznámit, protože si dodnes není jista, zdali v tom jejím projevu bylo ještě něco víc než trocha hysterie a zadostiučinění. Právě svačila jogurt s rohlíkem, myslí, že to byl jahodový jogurt. Volali jí to telefonem. Korni, řekla máma, teď jsem dostala takovou smutnou zprávu. Táta je po smrti. Havaroval i s tou… i s tou kurvou.

Kornela mluvila tiše, chladný výraz očí zapadlých kdesi ve vzpomínkách měl daleko k sebelítosti, snažila se ovládat. Prokop okamžik zaváhal, potom odpověděl:

– Zůstaly jste tedy samy dvě…

– Ano, nějakou dobu jsme se učily žít spolu. Smrt nás sblížila… Je to hrozné, co vám teď řeknu, ale já na tohle období, bohužel tak krátké, docela ráda vzpomínám. Doma byl najednou klid, pohoda a plno citu. Pak přišla puberta. Měsíčky jsem měla už ve dvanácti, bylo to odporné, ale zvykla jsem si. A pak ti kluci, jak doráželi! Zájem měli, ale byli suroví a brutální. Spolužák mně jednou sáhl pod sukeň, vrazila jsem do něho kružítko.

– Báli se vás?

– Nešlo o to, aby se mě báli, ale aby mě vzali na vědomí. Najednou jsem měla fůru kamarádek. Chápete?

Náš vztah s mámou netrval dlouho, na školu mě vzali, talentovky jsem udělala jako jedna z nejlepších. Odešla jsem na internát, to bylo loučení! Měla jsem pocit, že jsme s mámou na tomhle světě samy dvě a že se musíme o sebe opřít, že jedna bez druhé nemůžeme být. Kdybych vám ukázala ty dopisy, co jsme si první dva měsíce psaly.

Jednou Kornela přijela z internátu domů už ve čtvrtek večer. Máma nebyla sama. Zjistila to hned v předsíni. Taková divná vůně tam visela. Napadlo ji: vetřelec v domácnosti! A třebaže tátu moc v lásce neměla, najednou na toho nasládlého chlapa v obýváku dostala vztek. Snad by mu i vyškrábala oči. Utekla ven, plná nenávisti a zmatku, černo před očima. Byla to první noc, kterou strávila na lavičce venku. Druhý den máma poznala, že se něco stalo.

– Ublížila jsem ti snad? Jsi jediné, co na světě mám, – vyhoudala. Moc se s ní nebavila, ale když jí řekla, že je nevděčná, tak jí to vyklopila. Všechno, co viděla a slyšela.

Docela hrubě se pohádaly, dokonce se popraly. A tenkrát se jí svěřila, jak to vlastně bylo s tátou a co jsou chlapi zač. To on ze mě udělal frigidní ženskou, vždyť já taková nebyla, stýskala si máma a klekla si před ni na kolena.

– Bylo to nechutné, – vykládala Kornela a jako kdysi její matka se svezla z pohovky na kolena, snad aby Martena přesvědčila, jaký to byl pro ni zážitek, a začala plakat. Od bledých tváří se jí odrážely slzy.

– Já vám to věřím, – přiznal Marten, naklonil se nad ni a položil jí, rozrušené a vzlykající, na rameno ruku. Teprve teď jako by si to Kornela uvědomila:

– Nesahejte na mě! – trhla sebou a zle na něho pohlédla. Když Eliška vpadla do místnosti, Kornela Hepp stála už na nohou a žehlila si dlaní pomačkanou sukni. Potom se rychle Martenovi omluvila. Beze slova se rozešli.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Člověk prý není ostrov, někdy však toužím, abych byla, abych v sobě zpřervala všechno, co bylo. Abych zapomněla na tátu, mámu, Kristýnu, na Viléma, Jaromíra, Alvu, jenomže čas se nedá rozdělit, je neúprosně zažraný v každé buňce, prostupuje nás od hlavy až k patě. Čas je smrt a té neunikneš, takže jaképak spekulace, zatínala zuby Kornela. A přece si přála postavit se na vlastní nohy, rozhodovat jen a jen sama za sebe.

Pracovní úřad je plný lidí.

– Co máte na srdci, paní? – prohodí žoviálně žena. Vypadá jak bez masa, kostí a krve. Teprve potom se na Kornelu zahledí a vzápětí stáhne i svůj výraz do komisní úřednické masky. Zas nějaká zneuznaná umělkyně!

Kornela popíše svou momentální situaci, chce pracovat, jedno kde, protože práce léčí a dává naději.

– Opravdu vám to je jedno? Vypadáte tak… nekonvenčně, – hledá úřednice slova.

– Dokážu malovat!

– Plakáty?

– Třeba. Mám vzdělání. – Kornela se nenechá vyvést z míry. – A také jsem dělala keramiku.

– Hm, hm, keramiku… Dneska je umělců jak hub po dešti. No Karlův most tady nemáme. Takhle prodávat na tržnici byste nechtěla?

– Já bych prodávat asi nemohla.

– V Stavexu potřebují sekretářku. Umíte jazyky?

– Radši bych byla v pohybu.

– Ve firmě Pepin zařizují mikrojesle, – souká ze sebe žena další nabídku.

– Děti jsem nikdy neměla, neumím to s nimi… – Za skleněnými dveřmi přešlapují páry nohou, stonožka čekající na potravu. Co chvíli někdo vpadne do kanceláře, omluví se a přejde do druhých dveří. Kornele se dělají před očima kruhy, ztrácí trpělivost.

– Aranžérku provozovna Rosice.

– Ne, prosím vás.

– Vy se chcete ucházet o podporu? – řízne nepříjemný hlas. Kornela si utře upocené čelo.

– Práci se nevyhýbám, ale…

– Jistě, – odvětí úřednice a myslí si: to říká každý. Poté pohlédne s despektem na Kornelu. Maškara. Ta procedí mezi zuby cosi o tom, že to ani jinak dopadnout nemohlo a má se k odchodu. – Počkejte, něco bych přece jen měla. Co byste řekla květinářství?

– Květinářství? – zabreptá Kornela. Slyšela správně. – To by šlo.

– No, v květinářství… ve vazárně! Vážou se tam věnce na hroby… A taky někdy pro vítěze.

Kornela se poprvé na ženu usměje. Strnulá maska roztává: – To mně nevadí…

Přijmula. Vykličkuje z budovy a vyběhne na chodník. Desítky aut bzučí kolem ní, letí v sršním roji. Tranzitní ústředna splétá copánek hlasů z celé zeměkoule, jazýček řeky kolem ní je proužek naděje. Do města už dávno přilétli havrani. Never more, never more! Rezatá strniska zašlé trávy se černají ptačími křídly, pod nimi špinavý sníh. Líná labská voda unáší labutě do řeky Léthé. V odstavném pruhu na mostě stojí fiat, na anténě má napíchnutý kus papíru a za sklem výstražný trojúhelník.

Rozhodnuto. Už nebude práskat bičem a předvádět tanečky.

Role Královny ji omrzela. Ale co na to řekne Marcel?

Dneska má Kornela šťastný den. Pryč se Zvířetem! Pavučina úzkosti povolila, Kornela tou sítí protahuje ruce, nohy, hlavu, celé tělo. Strhává ze sebe úzkost. Každý rozhoduje za sebe. I ona. Doktor jí to potvrdil. To znamená, že je schopna si zařídit život podle vlastních představ. Třeba se i zamilovat.

Dneska se nechá obsloužit. Dopřeje si saunu a relaxaci.

Navečer půjde na myostimulátor a pak si dá ještě strečink. Bude čerstvá jak rybička…

V rehabilitačním středisku je po obědě skutečná siesta. V sauně odpočívá postarší žena, má trup zborcený jako harfy tón a visí na ní kůže. Vedle ní sedí matka s malým chlapcem, který na stařenu civí, jako by si chtěl na jejích žebrech zabrnkat, ale ví, že by ho matka plácla přes prsty.

Kornela to společenství pozoruje zpovzdálí, pak si jí chlapec všimne a začne s ní konverzovat. Hepp se ho nejprve zeptá na jméno, poté mu začne vypravovat Andersenovu pohádku o Cínovém vojáčkovi, tu, kterou zná dobře i její Filip. Dítě se konečně zklidní, poslouchá, ani nedutá, dokonce si položilo Kornele hlavu do klína a drobnou ručkou šmátrá v její dlani.

Kornela cítí, jak jí po těle putují stružky potu, horký vzduch propaluje plíce. Je čas vyběhnout na vzduch. Skok do bazénu s ledovou vodou ji definitivně probudí. Ještě jednou zamává klučinovi, otřepe se jako psík a jde si po svém.

Za čtvrt hodiny sedí v restauračním boxu u láhve s tonikem. Etikety luxusního zboží nastrkaného v regálech jsou balzámem pro oči. Kornele se chce zase po dlouhé době smát. Co to jen se mnou ten doktor udělal?

– Jste to vy nebo ne? – doputuje k ní neurčitý hlas, který dostává konkrétní zabarvení. – Mám to ale štěstí. Už jsme se dlouho neviděli.

Před očima jí naskočí obraz Viléma Stvola. Ne, to je ten novinář. Až na ten „účes“ je mu podobný. Stvol už dva roky nežije. Její první kocourek. Přišel na inzerát. Po tolika letech si vzpomněl na představení, které mu uvízlo v paměti. Byl zvědavý, co se stalo s kočičkou, nebo se chtěl jen vrátit do let, kdy mu bylo sedmnáct. Nejdřív ho opila bourbonem. Potom si udělala řasy, nasadila paruku a vzala Kristýniny šaty…

– Ty… žiješ, Kristýno? Četl jsem v novinách… – zakoktával se Vilém.

Zahrála to divadýlko dokonale. Zprvu byl zaskočen, pak se radostí opil.

– Myslel jsem… byli jsme ještě děti. Jestlipak víš, že jsem tě tajně miloval? Kornela byla taková… takový psí čumák, ale ty… Neodvážil jsem se ti to říct, protože jsi měla oči jen pro Marcela. Marcel už měl tenkrát hodně holek, nechtěl jsem žalovat a jenom čekal… Pamatuješ, jak jsme hráli na pastičku?

– A já jsem se chytila.

– Dvacet let. Je z tebe kus ženské. Vypadáš, že víš, co chceš, – prohlížel si ji se zalíbením. Přehodila si nohu přes nohu, v černém nebi šatů jí zasvítily kalhotky. Udělala to tak, aby si toho všiml.

– Čekala jsem, až se z vás někdo ozve. Na takové zážitky se nezapomíná. Tentokrát jsi ostatní předběhl.

– Opravdu? Snad si to nechceš zopakovat? – čepýřil se a chytil ji za ruku. Neuhnula. Popíjeli a pouštěli si hudbu. Rozepnul jí podvazky, pomohl svléknout punčochy, dokonce se nechal v holírně přivázat i k loukoťovému kolu. Sedla si naproti němu a začala mu vyprávět o životě. Na rozdíl od novináře Soukupa neměl šanci si dělat poznámky. Stále čekal, že se bude něco dít, vypadala tak svůdně.

– Nejsem Kristýna. Ta je mrtvá, – řekla, když se dosyta vypovídal, aniž by se ho pokoušela přesvědčit o opaku. Nechápal, co se děje. Pak se v místnosti objevil Filip. – To je tvůj syn, – řekla s nepřehlédnutelným důrazem. Vilém prosil, aniž by věděl zač. Stejně nevěřil.

– Je to všechno omyl. Syn? Ten idiot? – blekotal. – Opravdu jsem tě miloval.

– Jsem ráda, žes mi to řekl, – připustila. Nepropustný igelitový pytlík sevřel jeho hlavu. Obličej měl rázem jako v akváriu, oči vytřeštěné. Jenom ty bublinky z úst mu nikam neprchaly… – Ani kapka krve, – pohladila Filipa láskyplně po hlavě. Stulil se jí rychle do náruče a srdceryvně se rozbrečel. Teprve potom vyřízla Vilémovi srdce.

Novinář Soukup naštěstí pro Kornelu myšlenky číst neuměl. Dnes ho asi jen tak nesetřese.

– Vy jeden, že vy chcete zase rozhovor! – zašvitořila v ústrety.

– Kéž bych mohl chtít i něco jiného, – laškoval.

Vemlouval se do její přízně, jak jen dovedl. Tentokrát měl krásně vyholenou hlavu a v pravém uchu postříbřený kroužek. Na prostovlasé lebce dostávaly jeho ústa a nos obludné rozměry. Ještě je trochu rozevřít, určitě ji spolkne, ale Kornela se nebojí, Soukup se tváří nadmíru přátelsky:

– Asi nemám šanci, co? Kam jste mi to posledně zmizela?

– S jedním pánem.

– No jo, ale se kterým? – Jeho chlupatá ruka, kterou se jí dotkne, je spíš než motýl noční můra. Naskočí jí husí kůže.

– Co vlastně ode mne chcete slyšet? Uvědomujete si, že to vaše naléhání může být i nepříjemné?

– Jste na to zvyklá, ne? – uculí se Soukup a v pichlavých očích mu zajiskří. Potom si zapálí cigáro. Poživačně vdechuje kouř a tváří se nadmíru světácky.

– Jak to myslíte?

– Každou chvíli vás jistě někdo osloví a vy musíte nějak reagovat. Jste osobnost.

– Díky. Ale pokud nepočítám přitroublé návrhy nadržených chlapů, těch oslovení není moc.

– Mimochodem, víte, jak se pozná, že chce hrbatá souložit? – zavrká upejpavě. – Začne si nejdřív hrabat důlek.

– To je nechutný, – nenechala ho domluvit. – Nemáte ještě nějakej fór na holohlavý?

– I kdyby se vám to líbilo, tak to nepřiznáte, co? – ušklíbne se Soukup a požádá u okénka bufetu o kávu. Potom si sedne ke Kornele, vysype do šálku ze sáčku cukr a kouřící kávu zamíchá ukazovákem.

– Dobrej gag. Jak jste se to naučil?

– Žádnej gag, milá dámo. Jenom důkaz, že když se chce, jde to.

– Já to chápu jako jeden z důkazů chlapský ješitnosti. Co si ti chlapi o sobě myslí! Kdyby vám tak chtěl ten prst upadnout.

– Vy nemáte chlapy ráda, co?

– Jak které, – odsekla.

– Jste feministka?

– Co je vám po tom? Ano, jsem. A vůbec se za to nestydím. Ženské chtějí něhu, lásku, a hlavně svoje práva, no to snad není nic nepřirozeného. Feminismus není uřezávání penisů chlapům.

– Ne? A co tedy? – vybafl na ni, zatímco si utíral zarudlý prst do kostkovaného kapesníku.

– Co? Nepřijmout svůj úděl jako ovce, která jde na popravu. Ženské jsou jiné než chlapi. Ti potřebují slyšet, jak jsou dobří, to, že jim parádně stojí a že ho mají tvrdej i při tom, když si vaří vajíčka naměkko. Čtyři minuty a dost.

– No, o tom bych pochyboval, – prohodil Soukup, aniž by hnul brvou. – Mimochodem, ta výstava se vám povedla.

– Vážně?

– Líbí se mi ale nějak jinak, než říkala Lucie Martenová. Ta z vás udělala málem Picassa. Já v tom moc filozofie nevidím, spíš hodně vášně. Ale o tom teď nechci mluvit. Mě spíš zajímá, kde se v člověku bere to peklo, aby mohl tvořit?

Pohlédla na něj, jak to myslí. Zorničky v očích se mu rozšířily. Nežertoval.

– Peklo? Nejsem žádný van Gogh.

– Chcete mi snad tvrdit, že malujete z radosti?

– A vy? – bránila se chabě.

– U mě je to jasné. Já píši, abych si vydělal na chleba.

– Proč myslíte hned na peklo, a ne třeba na nebe?

– Protože ho z vás cítím, – píchl ji prstem do předloktí.

– Zkazil jste mně náladu, – řekla bez skrupulí a zvedla se.

Když odcházela, nestál jí ani za pohled.

Prvý prosincový týden se Kornela rozhodla zakoupit nějakou odbornou publikaci o květinách. Třebaže prosinec teprve začínal, v knihkupectví už dávno vládla předvánoční atmosféra.

Požádala prodavače o knížku a dostala k výběru hned tři. Prvé dvě prohlédla jen zběžně, ve třetí vytrvale listovala. Jmenovala se Naše zahrada.

– A tyhle tulipány měly být v zemi už v době, kdy děti jdou po prázdninách do školy, – natáhl se jí kdosi přes rameno. Kornela ten hlas hned poznala.

– Lucie! Sehnala jsem konečně místo, – sdělovala tu radostnou novinu Kornela, a zatímco Lucii objímala, přitom, jak protáhla nosík a našpulila ústa, vyhlížela jako nezbedné děcko. – V prosinci jdu do práce.

– To je bezva, – špitla Lucie a tázavě na Kornelu pohlédla. Vyptávat se přímo považovala za neslušné. Kornela jí ovšem začala vykládat celou tu odyseu na úřadě a nechala se unést fantazií tak daleko, že by si jednou mohla takové malé zahradnictví na okrasné dřeviny sama založit. Je prý na tohle dost šikovná, asi po dědečkovi, jestli to náhodou nevíš, má milá, dědeček takové malé zahradnictví měl.

– A ty, Lucie, nebylas v pondělí v klubu?

– Nestihla jsem to… a nebyla nálada. Máme trápení s Matoušem. Chce nechat školy, začal prodávat knihy, nakupuje auta, počítače, podniká… Má svůj životní plán. Nevidí, neslyší.

– Knihy? To je přece fantastické! – podotkla Kornela.

– Kdyby si alespoň čas od času některou přečetl, tak by to nemohl udělat. Odborník Marten tvrdí, že až prohlédne, bude pozdě.

– Hodně jsem v poslední době přemýšlela, – vzdychla Kornela.

– Dovedu si představit, o čem ženy v tomhle věku asi přemýšlejí, – uvažovala nahlas Lucie a Kornela ji vzápětí doplnila, že o unikající kráse, která se ze světa někam vypařila, o představách, z nichž se postupně stávají sny, o tom, jak se vytrácí hranice mezi dobrem a zlem, o životě, z něhož se stává kaleidoskop, střepy, které nikdo neposkládá…

– Chybí ti teplo rodinného krbu, děti, které by dospívaly a ty ses o ně bála, až ti vylétnou z hnízda, láska až za hrob, pro kterou by stálo za to i umřít? – zvýšila Lucie hlas.

– Tak to není! – ohradila se Kornela. Zvážněla. Do tváře jí vstoupily vrásky. Lucie cítila, že Kornela promluvila naprosto upřímně, ale co ona, která nikdy neměla dítě a o vlastní rodině si nechávala zdát, mohla vědět?

Ze strany Kornely to bylo o něčem jiném, Lucie to tak cítila. Přesto přitakala, sama před údělem ženy dlouho zavírala oči, jsem jiná než ostatní, každá jsme jiná a zvláštní, oponovala v duchu feministkám, až pochopila, že v oné zvláštnosti a jedinečnosti mají mnohé společného, například to, že jsou ženami.

Postupem času usoudila, že mlčení nic nevyřeší, spíš naopak. Samozřejmě Prokop ji v tom utvrzoval, jako by tušil, že od něho očekává reakci přesně opačnou. Lucie to nestrávila, dělá si z ní snad legraci? Onu velkopanskou přezíravost nesnášela. Bylo to o tomhle, nebo ne?

– Nepůjdem spolu radši na oběd? – zeptala se Lucie.

– Dnes nemohu, ještě něco mám. Třeba zítra, ano? – zaprosila a pospíchala pryč.

Marcelovi zavolala Kornela z městské budky. Než do ní vstoupila, kradmo se rozhlédla, jestli ji někdo nesleduje. Ty tiché šlápoty slyšela za sebou velmi často, doma i na ulici. Někdy si říkala: ty jsi moje druhé já, Zvíře, patříš ke mně, je mi s tebou dobře, jenom mi neubližuj. Jindy zas, ráda, že není sama, jeho přítomnost mlčky trpěla.

S Marcelem hovořila krátce. Napovídala mu, že už týdny hledá náušnici, tu po mamince s rubínem, měla ji přece na večírku, jestli se na ni pamatuje. Ztratila ji nejspíš tam a potřebovala by půjčit klíč, pokud ji tedy nechce rovnou doprovodit k Roletce, což Marcel nechtěl.

Dohodli se, že jí klíče nechá v baru U Mamzel v obálce. Hlavně chtěl od ní slyšet, jak se rozhodla se salonem. Odpověděla mu vyhýbavě, což o to, rozhodnutá dávno byla, proč by mu ale o tom měla vyprávět?

Na Lipovém nábřeží byla za pár minut. Ve vedlejším domě U Roletky vrněl denní bufet, kde se vařila i teplá jídla.

Vešla do domu a na okamžik se zastavila v mezipatře. Pohled zašpiněným oknem do dvora jí přinášel smutek do duše. Šiky přeplněných popelnic tu otvíraly své nenasytné chřtány, pach ze zbytků potravy se táhl až sem. V noci se tu budou rojit potkani…

Když otvírala dveře Marcelovy garsonky, dávala si pozor, aby zvoneček nezazvonil. Přece jen nepatrně cinkl. V té chvíli si uvědomila, jak je tu pusto a prázdno. Kdysi sem chodily s Kristýnou.

Kornela za sebou zamkla a rychle proběhla bytem. Pohnula vázičkou, odklopila roh koberce, jako by opravdu hledala náušnici. Ještě jednou se rozhlédla a drobnými krůčky se vydala přes chodbu na půdu.

Všechno tu přežívalo v setrvalém stavu jako tehdá, kdy ji sem zavedl Marcel. Až s odstupem dnů začala přemýšlet, proč ji pozval do míst, na něž nemohl mít dobré vzpomínky. Možná ji začal podezřívat, možná jí šel v patách…

Protáhla se opatrně kolem kulisy Ďábla a okamžik před ním postála. Ač vyhlížel neškodně, přece jen jí ovanul záchvěv pokušení. Trčel tu jako Bůh vládnoucí temnotám. Uvědomila si, že sem vikýřem dopadá natolik málo světla, že je potřeba rozsvítit. Otočila vypínačem, vzala z trámu šipky a zkoušela se na tři metry trefit do Anděla.

Moc se jí to nedařilo, šipky se odrážely, padaly na zem… Do terče se zahryzla jenom jedna. Zato na Ďáblovi uvízly hned čtyři.

To poslední, kvůli čemu sem opravdu přišla, stále oddalovala. Najednou nemohla, nohy jí neskutečně ztěžkly, ne a ne je odlepit od země. I dech zadrhával.

Skříňová dvířka, v nichž vězel klíč, šla otevřít lehce. Vklouzla do skříně a dvířka za sebou přivřela. Past na myši. Nebo na kočičku?

Obklopila ji tma a ticho, zatuchlé, umrtvující. Zpočátku nepociťovala nic jiného než úzkost ze smrti. O to víc se jí chtělo žít. Teď už chápala. Takhle tu kdysi čekala Kristýna, aniž by věděla, jak to s ní dopadne. Zalepená ústa, tmou zaslepené oči a představa: tohle je můj konec.

Kornela vydržela ve skříni možná pět minut, rozhodně ne déle. Vyrazila z té rakve s přidušeným sténáním, odhodlaná vypadnout odsud co nejrychleji. Málem zapomněla vypnout světlo. Po schodech pádila dolů hlava nehlava, jenom aby už byla mezi lidmi. Těmi, kterými tolik opovrhovala. Dav na ulici ji pohltil a zároveň udělal kolem ní ochranou bariéru.

Cestou domů si nechala zhotovit duplikát klíče od půdy a originál vrátila. Barmanka u Mamzel od ní převzala obálku s Marcelovým jménem a slíbila, že mu ji určitě doručí.

Kornela ji předávala jako jedno z milostných psaníček, kterých Marcel určitě dostával bezpočet. Co si budeme my, ženy, povídat! říkala její gesta. Ta posunčina beze slov ji docela pobavila. Venku zjistila, že má zpoždění. Měla by si pospíšit. Filip na ni už bude určitě čekat.

Pracoval na záhonu v parku. Shraboval spadané listí s pečlivostí sobě vlastní a pak ho nakládal do dvoukoláku. Kornela se tu s ním setkávala často a předvídala, že ho zastihne buď doma, nebo zde. Spatřila ho už z dálky, jak hráběmi probírá napadané listí a objevuje zapomenuté kaštany, které ukládal do jamky pod stromem. Hrobeček.

– Tohle nedělej, Filipe, tohle ne, – zastavila se kousek od něho. Filip překvapením strnul, Kornelin hlas dobře znal, a když ji teď spatřil před sebou, tvář se mu rozjasnila. Vzápětí vytušil, že něco není v pořádku.

– Máš migrrrénu, Korni?

Neodpověděla, jen mu hlavou dala znamení, aby šel s ní. Odložil nářadí do vozíku a cupital po jejím boku. I když byl mnohem mladší nežli ona, sotva Kornele stačil. Jednu chvíli ji uchopil žádostivě za ruku, opětovala jeho stisk, ale vzápětí ho pustila.

– Jdeš domů? – zeptal se, když otvírala branku.

– Hm, – přikývla.

– Můžu jít taky?

– Samozřejmě, máš zpoždění.

– Co že mám?

– Pojď, – vtáhla ho dovnitř.

Proklouzli špalírem okrasných dřevin, minuli vyšlechtěnou smuteční vrbu. Na schodišti ho nechala kráčet před sebou, odemkla dveře domu a vstoupila první. Stál v předsíni, ruce semknuté na vypouklém břichu a den co den, ač tu již prošel tolikrát, žasl. Ty krásné věci, kterého ho znenadání obklopily, v něm vzbuzovaly pokušení, aby se jich dotýkal. Baculatými prsty přejížděl znovu a znovu po jejich povrchu a cudně se usmíval. Vázičky, pendlovky, dvě zkřížené šavle, africké masky z ebenového dřeva… Z obrovské vázy vyrůstaly trsy bodláků, ježily se fialově, červeně a zeleně a Filip se nad nimi skláněl, pokoušeje se nosem chytat zbytky vůní, které už dávno odvál čas. Jeden z bodláků ho píchl do nosu a on polekaně ucukl.

– Neboj, – usmála se, objala štětiny jeho prsty a dlaň mu opatrně sevřela. – Lechtá to, viď? – Přikývl, vzápětí začal počítat talíře rozvěšené po stěně. – Tady máš trepky, zuj se a půjdem do obýváku, – pobídla ho. Musela ho popohnat, vždyť by tu strávil celou věčnost. Usadila ho v křesílku, spokojeně se rozvalil, a rozhlížeje se znovu a znovu po stěnách, usmíval se jak měsíček.

– Obrázky, – pojmenoval předměty, v nichž se vzhlížel, zatímco Kornela si nalévala koňak. Zeptala se, jestli nechce také. Chtěl. Napila se, došla k přehrávači a pustila si Čajkovského. Potom si nastavila křeslo naproti velkému oknu, kterým tak často hledívala do parku. Podvečerní vítr potrhal prosincové slunce, jeho krvavé nitky tancovaly v korunách stromů, připomínaly zářivé vánoční ozdoby a nostalgii dohasínajícího podzimu. Kornela musela přivřít před ligotajícími paprsky oči, jednu chvíli je dokonce zavřela. Přemítala.

– Filipe? Jak se ti tady líbí? Vzpomínáš ještě na ústav?

– Moc. Filipovi se tady líbí moc, – přitakal horlivě.

– Že tys mi někam zašantročil štětku, no víš kterou, tu na pudr.

Filip ponořil jazyk do číšky, z níž před chvílí vyzunkl koňak a oblízl ji zevnitř. Měl naducaný potažený jazyk, tváře nachové, oči plné něhy. Neslyšel.

– Zase průser?

– Pojď ke mně, hochu, pojď. Říkala jsem ti, aby ses vyjadřoval civilizovaně. Myslíš, že budu někdy šťastná? Jde to vůbec? Je možné nebýt na tomhle světě sám? – Filip nastavoval ucho a mlčky přikyvoval. Natáhla k němu mateřsky ruku, Filip se zvedl a váhaje došoural se k ní. – Něco ti ukážu, ano? Pojď, sedni si tady ke mně, – vmanévrovala ho k sobě a opřela si ho zády o prsa.

Poslechl a stulil se jí k nohám. Položila mu ruku na jeho velkou hlavu, kterou měl ostříhanou na ježka. Hladila ho na temeni a za ušima, tak to měl rád a ona to věděla.

– Když jsem byla malá, chtěla jsem mít dítě. Pak už ne. Divné, že? Víš, proč jsem ho pak už nechtěla? Protože svět kolem mě byl jiný, než jsem se původně domnívala. A moc mě to bolelo, – špitla, dolévajíc si levou rukou koňak. – Mám ale zase tebe. – Její neklidné oči sklouzly na podobenky v rámečku, byla tam vyfotografována s Kristýnou. I Filip si toho všiml.

– Kdo je to? Kristi? – odpověděl si sám.

– To byla… to byla má velká láska. Takové lásky jsou na celý život.

– Už není?

– Už ne.

– A proč?

– Protože jsou na světě lidé, kteří lásce nepřejí.

– Nepřejí lásce! – opakoval Filip a hlava mu klesla na Kornelino koleno. Žena se ani nepohnula, snad Filipa ani necítila. Zabraná do sebe naslouchala hudbě a zírala strnule před sebe. Filipův ploský nos odstrčil lem její sukně a jeho rty se přisály na kůži Korneliny nohy.

– Počkej, nelízej mě, to nemůžeš, – vzdychla a znovu ho pohladila po hlavě.

– Filip má Korni rád. Korni voní.

– Já vím, seš hodný. Já tě mám taky ráda. Ale přivedla jsem tě kvůli něčemu jinému, než abys mně líbal nohu. Až pak, až pak mně ji budeš líbat, ano…?

Natočila mu hlavu směrem k oknu, natáhla se ke komodě pro dalekohled a přiložila si ho k očím.

Krajinu prostupoval soumrak, i tak objevila v prořídlém větvoví postavu. Všimla si jí už před časem, za poslední měsíc ji spatřila čtyřikrát.

– Znáš ten strom, viď? – vyhrkla. Filip mlčel. – Jen řekni, znáš, nebo neznáš?

– Znám, – přikývl neochotně a oddaně se k ženě přitiskl.

– Je to tvůj strom. Máš tam své hnízdo, svou rozhlednu, kterou se díváš na všechny strany do světa, své hračky, vzpomínky… – zajíkla se. – Teď tam nějaký prasák sedí a čeká, až rozsvítíme, aby uviděl, jak mně líbáš nohu, jak se milujeme, – zašeptala, přikládajíc mu dalekohled před oči. Filip si klekl, uchopil dalekohled roztřesenýma rukama a mžoural do okulárů tak usilovně, že si mohl oči vykoukat.

– Milujeme? – opakoval nechápavě.

– No jak se máme rádi.

– Ááá, – vydechl, – ááá. Už ho vidím. Čumí.

– Ukaž, dej to sem, – vrátila dalekohled na komodu. – Je to tvůj park! A tvoje noha… – Hlas jí zakolísal zlobou. – Filipe, řekni mi, tohle dělají slušní lidé, aby koukali druhým do oken? – natočila Filipův obličej vůči svému. – To se dělá? Kdyby přišel, zazvonil a řekl aspoň… On mně chce něco udělat! – zakřičela.

– Já tě mám rád, Korni, – zavzlykal Filip a stulil se jí do náruče.

– Já tebe taky, moc, – opakovala, aby ho o tom ujistila. – Neboj, nebudu svítit. Ale mám dojem, žes tam pod stromem něco zapomněl. Tvůj zahradnický vozík… a rýč.

– Ano, vozík… – opakoval po ní Filip. Vypadal rozčileně. Konečně mu to došlo a nasupeně se zvedl.

Vyprovodila ho až k brance, políbila ho a pak spěšně pohlédla na hodinky. Vděčně na ni pohlédl. Byl pozdní prosincový den, půl šesté navečer.

Kapitola dvacátá pátá

Kornela tentokrát Soukupa neodmítla. Před chvílí vylezla z ledové vody, po sauně měla hlavu čistou a odpočatou. V prvé chvíli se zdálo, že Soukup přišel nepřipraven.

Otázka:

– Říká vám něco Munch a expresionismus?

Odpověď:

– Určitě. Vy jste inspiraci Munchem z mých obrazů nepoznal?

– Proč právě černá a bílá? Je to reakce na postmodernismus?

– Možná. Jsou to polarity. Co je mezi nimi víme, ale za nimi?

– Jak byste namalovala stav své duše v tomhle okamžiku?

– Sluníčko.

– Zajímáte se o politiku?

– Částečně. Je to pro mě příliš efemérní pojem. Říká se, že politika není svinstvo, nýbrž že je taková, jakou si ji lidé udělají. Ale co když politika dělá lidi!

– Jak cítíte úděl ženy na sklonku dvacátého století? Je známo, že se angažujete v hnutí za ženská práva. Máte pocit, že ženská práva by měla být jiná než mužská práva?

– Určitě. Dnes existuje jen jedno právo, právo silnějšího. Bohužel.

– Věříte v lásku?

– Jinak bych asi nežila.

– Ve vašich obrazech se často vyskytuje smrt.

– Jistě, smrt svou absolutní nevyhnutelností znepokojuje. Člověk pak o to intenzivněji hledá smysl života.

– Dokázala byste zabít?

– Vy ne?

Otázky a odpovědi si Soukup nahrával, třebaže Kornela odpovídala pomalu. Občas usrkla čaj z jahodníku nebo vemlouvavě proložila prsty rukou do sebe a zatáhla, až zakřupaly. Snažila se odpovídat s rozmyslem, nadhledem a ironií. Například na dotaz zajímáte se o politiku, který byl položen opakovaně, první odpověď zněla: O politiku nikoli, o politiky ano. Interview trval asi hodinu, Soukup by ještě povídal, ale Kornela zatvrzele mlčela. Ostatně slíbila mu jen šedesát minut.

Potom se na terase objevil Kmoníček, promenoval se tu v pepito šatech a pískově zabarvené košili, u krku rozepnutý límeček, vlasy pečlivě sčesané na pěšinku a upravené, knír rozevlátý, úsměv manekýna.

– Hej, inspektore, – zavolal na něho Soukup. – Vy sem chodíte v pracovní době na skotské střiky?

– Ale! – zahlaholil Kmoníček. – Já jsem za školou a vy tady zase honíte kočky. – Vzápětí dorazil k dvojici jako rozjetý parní válec, naštěstí stačil zabrzdit. Teprve potom se džentlmensky uklonil.

– Inspektor Kmoníček. To je paní Kornela Hepp, výtvarnice. Jistě jste o ní už slyšel. – Kmoníček se zatvářil neutrálně, jeho oči pohladily Kornelinu tvář a o poznání se rozzářily.

– Nemáte vy náhodou ve městě výstavu?

– Už skončila, – odvětila Kornela a váhavě mu podala ruku. Kmoníček ji držel o pár vteřin déle, než bylo nutné.

– Bohužel jsem se na ni nedostal, snad příště.

– Řekla bych vám, abyste přisedl, ale jsem na odchodu.

– To chápu. Škoda. Sháním vás už čtrnáct dnů, a dnes dokonce naléhavě, – velevýznamně se usmál, Soukup zachytil jeho lišácké mrknutí. Vypadalo to, jako by ti dva byli domluveni, Soukup se totiž neochotně zvedl, podrbal se na vyholené hlavě a po pár vteřinách otálení se dal s omluvou na ústup. Kornela cosi vytušila.

– Jsem snad zatčena? – Hlas jí zavibroval, rty trnuly v křeči.

– Ovšem, – odvětil suše Kmoníček. Jeho kamenná tvář na chvíli ztuhla, a teprve když vyvolal v ženě rozpaky, roztála. – O co jde? Našli jsme jednoho pána, už nedýchal, ani nemohl. Ten pán vlastnil u sebe adresář a v něm spoustu zajímavých jmen. Jedno z nich bylo vaše. Ani nevíte, co to dá práce každého prověřit.

– Vy mě prověřujete?

– Samozřejmě, paní Kornelo Hepp. Je na tom něco tak neobvyklého?

– Další lustrace? – pousmála se. – Jmenuji se Kornela Hlavičková. Hepp je můj pseudonym.

– Jistě, jistě. Mně teď jde o to, jestli jste toho pána znala.

– A jak se jmenoval?

– Zajerski.

– Zajerski… Setkávám se s mnoha lidmi, občas zajdu i do společnosti, možná, že ho znám, ale nemůžu se upamatovat. Mohl byste mi ho nějak přiblížit?

– Jo, byl menší, podsaditější, pyknický typ, zřejmě veselý chlapík a dobrý společník. Na rukách měl asi patnáct prstenů, všechny zlaté. Myslím, že byl toho času bez práce, možná mu to lezlo na mozek, ale jak vidno, uživil se celkem bez problémů. U některých jmen byla připsána ještě sumička, – mlaskl samolibě Kmoníček a pronikavě na Kornelu pohlédl.

– Kde se to stalo? Někdo mu něco udělal!

– Neříkal jsem, že mu někdo něco udělal, ale že je po smrti. Nechtěl od vás náhodou koupit nějaký obraz?

– Hm, – špitla Kornela. – Zájem projevuje hodně lidí, jenomže…

– Říkala sousedka, že se u vás dveře netrhnou. Samí zákazníci. Co znamená to jenomže?

– Nakonec vždycky cuknou.

– Asi jste drahá.

– Možná. Lidi teď dost šetří… Na Tutovky, na léčitele a tak… Duchovno se nenosí, spíš sex.

– Za kolik prodáváte vy?

– Jak komu… Vám bych dala lacino, – zaflirtovala a její obličej konečně zrůžověl. Prohrábla si rukou ohon z měděných vlasů, stažených perleťovou sponou.

– Nu, já k vám někdy skočím a možná si vyberu. A vy zase budete přemýšlet, jestli šlo v tom adresáři o vás, či nikoli, – dodal poťouchle, sáhl do kapsy pro vizitku a pomalu se zvedl. – Mohu vás někam doprovodit? Jedu do města.

– Zdržím se, objednala jsem si ještě čaj, – zalhala a pak už se dívala Kmoníčkovi na záda. V Kornele po něm zůstal jen nepříjemný dojem čmuchala, strkajícího nos do věcí, které sotvakdy může pochopit.

Kapitola dvacátá šestá

– Co vy víte o životě? – popíchl Marten před Vánocemi Elišku. Každý rok touhle dobou míval pocit, že je čas se zastavit a ohlédnout, a přitom se mu do toho nechtělo. Ač město tonulo v mlhách, příroda už vyspávala. Lidé se choulili do kabátů a stánky trhovců kvapem mizely.

Před radnicí už svítil vánoční smrk, na zámku otevřeli výstavu betlémů vyřezávaných z lipového dřeva, z překližky, vystřihovaných z papíru, uhnětených z chleba, uplácaných z hlíny, upečených z perníku.

Marten si do pracovny stromeček nepořídil, jen snítku jedličky a pár stříbrných koulí. Teď rozsvítil lampičku, odsunul psací stroj a sedl si naproti Elišce. Tentokrát se mu zdála unavená, oči se jí rozpíjely do temných kruhů na tváři.

– Byla jste na mejdanu, co? A míchala jste vavřince a kolu s rumem. Když to jeden neumí, tak by si měl nechat poradit.

– Tak mě jednou pozvěte, Prokope. Nehlídejte se tolik.

– Jasně. Uděláme šňůru, ale vy platíte.

– Co vy si o mně myslíte?

– Chcete to opravdu vědět, Eli, chcete? Jen to nejhorší.

– Myslíte si, že chodím na mejdany, popíjím, eventuelně s někým obcuju…

– Také jsem chodíval na mejdany, popíjel, eventuelně s někým obcoval. Ale od té doby, co mě bolí kolena, jsem toho nechal.

– Jak jinak, – přikývla pohoršeně. – Už mně není sedmnáct, ale tu vaši skepsi neberu. A ten váš okázalý relativismus, který profukuje celou Evropou, taky ne. Nepřesvědčujete mě stále, že člověk je slabý, život ho naučí a Čecháček je stejně Švejk.

– Člověk je silný, ale život ho naučí. Nejde o relativismus, nýbrž o pluralitu hlasů.

– Nepodceňujte nás, doktore…

– Koho vás, vás mladé? Ó nikoli, jak vám rozumím.

– Třeba Matouše. Vždyť o něm neřeknete jedno dobré slovo. Je to klacek, holomek, nevděčník… Máte ho vůbec rád?

– Rozhodně víc než on mne.

– Vy byste chtěl, aby vás zbožňoval.

– Možná, – usmál se Prokop. – Otec chce jít obvykle příkladem svým synům, dokonce si myslím, že by měl. Není na tom nic špatného, že?

– Ale fuj. Vy jste zbožňoval svého otce? Určitě jste ho nějakou dobu nenáviděl. Je to tak? Zvysoka jste na něho dlabal, a když jste ho měl ráno pozdravit, šel jste radši do koupelny přes náměstí, abyste ho nepotkal.

– Kdo je tady profík? Já, nebo vy?

– Jistě… Mohla bych být vaší dcerou. Myslel jste to takhle?

– Vy mě ale máte na háku. A co sex?

– Už jsem vám jednou řekla, že s Matoušem nic nemám.

– Jeden hloupý dotaz: Jsou všichni takoví?

– A pomůže vám, když přitakám? – řekla a on si uvědomil, že takhle prudérní už dlouho nebyl. Prostě si potřeboval ulevit, ale ona, místo aby ho chvíli poslouchala, byla v opozici, což se mu stávalo i u Matouše. Zase poučoval a kázal, ano, kázal, to je to správné slovo. Neměl kázání rád, ať už bylo z kůru či z tribuny.

Marten pokrčil rameny, svraštil čelo. Na okamžik se jejich oči potkaly.

– Eli, zvu vás tedy na rande. Půjdem do kina?

– Na co? – zeptala se, a když poznamenal, že třeba na nějakou veselohru, neřekla ani ano ani ne a nechala ho rozpačitě přešlapovat. Namíchl se, hodil na sebe baloňák a odkráčel.

Na ulici si vzpomněl na Mušku. Sháněl ji už v sobotu telefonem, ale nebyla doma a přes víkend měli ve Svalcentru zavřeno. Potřeboval si ještě něco upřesnit ohledně Jaromíra Holze. Kmoníček pátral po jeho bývalých ženách, Soňa se provdala do Itálie, ale Holze prý kdysi popsala podobně jako Muška.

Jarek byl hezoun, člověk v rozmachu sil, spokojený sám se sebou, vcelku přímočarý, materiálně zaměřený a také velmi dobře zajištěný. Obchodoval s auty, nejednou měl konflikt s berňákem, párkrát se kolem něho motala i policie, nikdy nic vážnějšího nezjistila.

Když chtěl Kmoníček vidět rodinné album, Eva, první Holzova žena, mu ho ukázala, ale kupodivu šlo o fotky z období až po svatbě, ty z dětství si odnesl k Soně, asi, odpověděla Eva na Kmoníčkův dotaz. Patrně si ovšem ani ona nebyla tak docela jistá.

Marten měl čím dál větší dojem, že Jaromír Holz o sobě neřekl zdaleka všechno. Ostatně ani o Tronkovi se toho moc nedozvěděl. Ten navoněný manekýn se zapletl do případu zřejmě náhodou. Marten byl přesvědčený, že oběti vraha znaly. Srdce na dlani, srdce na dlani, opakoval si polohlasně. Proč právě srdce? Proč vrah vyřezával obětem z hrudi srdce a dával to tak okázale najevo?

Srdce znamená lásku. Může znamenat i sex? Nevěděl. Láska se ovšem na sex redukovat může. Šlo tedy o sex nebo o lásku?

Agátu Markovou alias Mušku objevil tentokráte bez přítele. Pomáhala nějaké paní u ribstolu dávat nohy nad hlavu. Bylo už po sedmnácté hodině a hemžilo se zde mnohem víc lidí než posledně. Závaží na kladkostrojích nezpůsobně třaskala, ve vzduchu čpěl pot a masážní krémy.

Prokop vkráčel mezi funící cvičence v ponožkách, na palci mu utíkalo oko. Muška si ho všimla, až když pozdravil.

– Golfové hřiště je ale pod ledem.

– Můžem spolu jít bruslit… jen na pár minut, – žadonil.

– Tak na mě počkejte v baru.

Objednal dvakrát vídeňskou kávu a pohár s ovocem. Povídali skoro dvě hodiny. Muška se snažila, možná si sama spočítala, že tu jsou nepřímé indicie, které mohly vést až k ní, a tak vycházela Martenovi vstříc.

Na Kmoníčka se už také nezlobila. Vedle spousty zavádějících údajů z ní vypadla jen tak mimochodem informace, kterou Prokop docenil až mnohem později. Vzpomněla si totiž, že jí jednou telefonovala nějaká Kristýna. Prý přímo žadonila, aby Holze k aparátu dostala. Nebyl doma. Když se vrátil, Muška chtěla vědět, co to je za stvoření, a on na to, že jde o jeho dětskou lásku, ale teď… Poklepal si na čelo. Víc o tom už nechtěl mluvit.

Prokop dal Agátě sbohem. Domů šel pěšky, potřeboval se provětrat a také chtěl omrknout plakáty a zjistit, co hrají v kinech.

Doma zastihl jen Lucii. Na linu v kuchyni měla rozprostřené noviny a otrhávala stvoly nějaké byliny. Nádherně to tu vonělo. Lístky z rostliny jí uvízly i ve vlasech a na tričku, tvářila se tak spokojeně a smířlivě.

– Přinesla jsem ze zahrádky meduňku, – řekla na jeho tázavý pohled.

– To je fajn, – přitakal, překročil ji a nahlédl do trouby, jestli tam náhodou nezůstala večeře.

– Máš hlad? – broukla tím svým tónem, jako by ani nemohlo být jinak. Chtěl říci ano, mám, přemohl se však a dodal, že ji chápe: je emancipovaná žena, včera vařila ona, dnes je na řadě on. A pak, co vůbec chci, nežijeme ve společné domácnosti, zadrmolil a pohlédl na ni, jestli se trefil. Vřele s ním souhlasila. Ukrojil si tedy chleba, namazal ho máslem, položil na něj plátky eidamu a z lednice si nalil mléko.

– Kdybych ti namaloval na obrázek srdce… – zeptal se s plnou pusou, – co ty na to?

– Ty mně? – pohlédla na něho pobaveně. – Žertuješ.

– Myslím to vážně, srdce na dlani. Srdce jako symbol. Co by tě první napadlo…?

– Asi mě má rád. Dost mu na mně záleží. Srdce je láska.

– Souhlasím – zabručel. – Máme tři srdce a čtyři vraždy. Vrah nabízí lásku a přitom vraždí. Není to nesmysl?

Položila plátěný pytlík s bylinami na zem a vzhlédla k němu. Něco jí vrtalo hlavou.

– Vrah sice nabízí srdce… Ale ty máš právo ho nepřijmout. Ty ho odmítáš, nestojíš o něj.

– Ano, i to je možné. Anebo… si to srdce už dřív vzal, třeba ho ukradl… a teď ho vrací. Víš, co mě překvapuje? – odložil chléb od úst. – Čtyři vraždy, čtyři muži. Tu čtvrtou vraždu bych ale asi nechal stranou, – rozjímal nahlas. – Má jiný modus vivendi.

– Chceš říci, že je úplně jiná?

– V těch třech bylo cosi jemného, noblesního, citovějšího, tajemnějšího, určitě byly víc rafinované. Četl jsem v nich záměr… V té čtvrté je chaos, nespoutané emoce.

– Rozumím-li dobře nápovědě, jinými slovy říkáš, že by v tom mohla mít prsty nějaká žena. Tři vraždy provedl chlap a čtvrtou nějaká hysterka, – fantazírovala Lucie.

– A co když to je záměr? – namítl. Lucie vstala, zrušila zkroucenou pozici těla na stoličce a začala rázovat po kuchyni, snad aby se protáhla.

– Jak vraždí žena? Jinak než muž? – adresovala mu otázku po paměti. Stála totiž zády otočená k Prokopovi a koukala skrz okno ven na ulici, kterou zalévalo mramorové světlo z pouličních kandelábrů. Sem tam se kolem proplížil opozdilý chodec, to spíš auta čas od času rozčeřila tmu. – Chceš říct, že je rafinovanější?

– Musí být, musí něco na chlapa vymyslet, protože je fyzicky slabší. Pokud ho ovšem rovnou nezastřelí.

– Žena nenabízí obvykle srdce na dlani, spíš čeká, až jí ho někdo přinese. To je dohodnutá hra, tak byla vychována a to se od ní očekává. Tím, že jí muž přinese své srdce, otevře se před ní svět a ona dostává šanci k lásce, k autentické existenci. Ale i tahle opravdová šance je pro ni mnohem menší, než jakou má muž. Ostatně je to dáno i fyziologicky. Jedenkrát za měsíc menstruuje, ňadra pro slušně vychovanou dívku nejsou zbožím, alespoň ne zpočátku, nýbrž čímsi, co překáží. Je i konstitučně slabší, citově labilnější, a zatímco kluci si hrají na zlatokopy a indiány a pěstují v sobě vůli k moci, dívka v sobě pěstuje pokoru a píše si deníček, co s ní dělá puberta. To není Schopenhauer, to je život.

– Právě… Vraždí, jako by psala svůj deníček. Ach ta andělsky čistá stvoření. Ty řeči máš od Kornely, co, a ta je má vyčtené od Beauvoire, – protestoval Prokop.

Lucie se neurazila, naopak klidně odvětila:

– Nejen od ní.

– Chceš mě provokovat, sama dobře víš, že tohle bejvávalo, ale už není. Každá holka, která by se takhle staromilsky chovala, dnes ženicha neurve. Leda nějakého anomála.

– Je to složitější, než si myslíš, Martene. Ono to v nás porád doutná, ne že ne, ten ženský úděl.

– Ženský úděl! – pohnul rozšafně rukama – Co to je?

– Seš takový ignorant, nebo to myslíš vážně?

– Ženským údělem není muž, nýbrž žena sama, – namítl a zahleděl se pronikavě na Lucii. Vždyť kvůli tomu se vlastně rozváděli.

– Ženská nechce být slepice, nechce čekat, až jí kohoutek přinese zrníčko. Jenomže historická role ji k tomu nutí, – přešla do útoku. Na krku jí naskákaly skvrny.

– Historická nebo biologická?

– Obě a i ty další.

– Hleďme, ona nechce čekat na zrníčko. A co je to ta historická role, kdo ji do ní nutí? Muži, samozřejmě. Ty mi chceš vlastně naznačit, že by s tím srdcem na dlani mohla chodit i žena. Ty to připouštíš.

– Připouštím.

– Jaká žena? – řekl rozčileně Prokop a papír se sýrem od sebe prudce odsunul, až pár drobtů vylétlo na ni. – Ptám se tě, jaká to je žena?!

– Výjimečná.

– Jistě, která nechce s sebou vláčet ten svůj hrůzyplný úděl.

– Anebo… – dodala potichu, tak potichu, až byl nucen se na její hlas soustředit, – anebo žena raněná.

Prokop okamžik přemítal, dokonce sáhl po papíru a pečlivě ho složil. Poté na něho napsal tiskacími písmeny:

– Raněná žena, – opakoval si a svou bývalou ženu objal.

– Raněná znamená i ponížená. Stane se feministkou pro své pokoření. Tak je to.

– Fuj, to je tvá konstrukce. S tímhle feminismus nemá nic společného, – vymanila se mu z náruče. – Tady jde přece o patologii.

– Ne tak docela. Holzovi telefonovala před lety nějaká Kristýna, že mu to spočítá. Vypadalo to na nevyřízené účty. Jaké a kdy se odehrály? Kdyby tě někdo pokořil, – pohlédl na Lucii Prokop, tentokráte plaše a nejistě, jako kdyby v tom pokoření i on hrál jistou roli a najednou si to uvědomil, – dokázala bys nenávidět na celý život? Třeba kdybych tě znásilnil. Dokázala bys vraždit…? Se srdcem na dlani? – vyhrkl dýchavičně.

Lahodná vůně meduňky plavala kuchyní a rozlévala se do přilehlých pokojů, ale Lucie s Prokopem ji v téhle chvíli necítili. Dům se pro ně stal na okamžik vězením.

– Já nevím. – Leknutím jí zakolísal hlas, vrátila se raději na stoličku ke své práci. – Já opravdu nevím, Prokope.

Kapitola dvacátá sedmá

Ve středu pozval Kmoníček Martena na oběd. Vysílal mu po telefonu náznaky tajuplných signálů, až se Prokop podivoval, okolnosti ale neprozradil.

– Vyhrál jsi lotynku nebo sbalil nějakou pěknou babu? – vybafl na něho, když se potkali.

– Mám holku, Magdalénku, do prdele, narodila se ve dvě ráno. Je to čtvrtý dítě, – vykřikoval Kmoníček bujaře, a přitom se tvářil dost upejpavě. – A mám taky nové informace.

– Moc ti gratuluju.

– Čtvrtá holka.

– Tobě se ale daří! – připustil obdivně Prokop. – Jak to děláš s těma ženskejma? Člověče, nevracejí ti to ony nějak? – zavtipkoval, ale rozjařený Kmoníček neslyšel, musí to prý oslavit, teď hned, nenechal si nic vymluvit.

Objeli několik restaurací ve městě, všude bylo plno. Nakonec skončili v rybárně u Matičního jezera. U stolu seděli sami dva. Objednali si pstruhy na rožni a každý dvoudecku vína. Kupodivu při jídle téměř mlčeli, a teprve když si Cyril utřel ubrouskem rty, odříhl a znovu si přiťukli na potomka, hlesl bodře:

– Člověče, víš ty vůbec, co mě napadlo? Že budu muset každý tý mý holce ušetřit na věno. Kde na to vezmu? Jsem úplný kaskadér. Jak to dělám, nevím.

Tohle byla nahrávka na smeč, Marten však odvětil cosi povzbudivého o tom, že se o něho bude mít kdo na stará kolena postarat. Kmoníček byl ale duchem už někde jinde. Nu což, říkaly jeho tklivé oči, ještě to jednou zkusím, ještě jednou si na kluka zadělám.

– Nějaký problém, pánové? – přichvátal číšník, rovnaje si na ruku prázdné talíře. Kmoníček to nevyloučil, možná za chvilku, Pepíčku, řekl, Pepíček si dorovnal talíře na předloktí a s úklonou odkráčel.

– A už nic neobjednávej, jsem jako žok. Sedím, čtu, nebo poslouchám lidi, – zafuněl Prokop.

– Tak si pořiď milenku. Ženskejch je všude plno, stačí se jen pořádně porozhlídnout, – přeladil Kmoníček. – Tuhle jsem seděl s Eliškou, tahala ze mě rozumy. S ní je potěšení spolupracovat.

– Ohromný, – přizvukoval Marten. – Za chvíli bude vědět víc jak já.

– Člověče, vnímáš ty ji vůbec jako ženskou? Já mít takovou babu v kanceláři…

– Tak co! – vybafl na něho Prokop. Vilémova svalnatá postava se ještě více nadmula, gesto bylo výmluvné, ale Kmoníčkův kohoutí tanec přerušil jeden z návštěvníků, který se zeptal, je-li u stolu volno. Jako by si teprve nyní uvědomili, že mají na programu mnohem důležitější věci než se dohadovat o Elišce.

Aféra s Andělem už byla neudržitelná, Kmoníček si začal stýskat, že šest neděl proklepávají jednoho svědka po druhém a vrah nikde. Suchánka mají příští týden odvolat. Už o tom cvrlikají vrabci na střeše, divil bych se, kdyby to neudělali. Možná že mě vyhodí na jeho místo, možná že přijde někdo úplně cizí a on, Kmoníček, se poveze se šéfem…

– Není mně vůbec do zpěvu, chápeš?

– Co když je to žena? – vstoupil tiše a nenápadně do Kmoníčkova monologu Marten.

– Ale! – Vrchní inspektor zavětřil. – Tahle pravděpodobnost je malá. Bojím se, že ta čtvrtá vražda to vlastně vylučuje. Voyeura ze stromu někdo umlátil rýčem, a to dost brutálně. Ksicht měl na maděru. Divný. Jako by vrah nechtěl, abychom oběť identifikovali. A přitom jí zapomněl doklady v kapse. Možná to už nestačil. Nějaký Zajerski…

– Já vím, Suchánek mě informoval. Máme ho v kartotéce. Malý, tlustý, vyžírka… Nemuselo jít vůbec o voyeura.

– Nejvíc mě zaráží ta brutalita, jako by tahle vražda byla z úplně jiného soudku. Tohle nevypadá na ženskou, jak se mi snažíš namluvit.

– To jsem nikdy netvrdil. Znám i madam Zajerskou. Noblesní kurvička. Měla toho svýho plný zuby, vyhrožoval, že ji zabije, dokonce ji i třískal.

– Mohla si někoho najmout.

– Asi bych se za ni přimluvil, – poznamenal Marten.

– Neznáš ženský, – prohodil zemdleně Kmoníček. Milovník Kmoníček najednou mluvil o druhém pohlaví s despektem. – Fakt ale je, že rány byly vedeny obrovskou silou, zuřivostí. Hádej, komu to nářadí patřilo? Mladíkovi jménem Filip Hepp. Zaměstnává ho jedna asociace pro postižené. Pořádkumilovný, pracovitý chlapec, nikdy se s nikým nepopral, má ty nejlepší reference. V diagnóze má napsáno, že se jeho mentální věk pohybuje na hranici těžké debility až imbecility.

Marten o Filipovi věděl od Kornely, dokonce listoval v jeho papírech.

– IQ kolem šedesáti. Ouřadem potvrzená nevzdělavatelnost. Tihle kluci ale nejsou nebezpeční, naopak, bývají velmi přátelští. To by musel mít setsakramentský důvod.

– Nemohl bych si s ním promluvit? – zajímal se Marten.

– Zdrhnul. Místo bydliště: garsonka ve věžáku. Ale tam se už delší dobu nezdržuje. Sousedi říkali, že prý někde přespával. Dvoukolák s nářadím opravdu patřil jemu. Všechno nasvědčuje tomu, že by to mohl být on.

– Proč by vraždil…? A zrovna Zajerského? Kvůli penězům?

Kmoníček pohlédl poťouchle na Prokopa, nakolik svůj dotaz myslí opravdu vážně.

– Zajerski ležel pod stromem, pod sebou měl řemínek od dalekohledu, který se vytrhl z úchytek…

– Něco ho muselo zatraceně zajímat.

– Chceš říct, že jsi na ten strom vylezl a hledal světýlko?

– Pochopitelně. Člověk se alespoň pěkně porozhlédne. A jestlipak víš, co Jeníček uviděl? Komůrku Kornely Hepp. Má totiž kousek naproti dům.

Prokopovi zatrnulo, ani se nesnažil skrýt rozpaky. Některé věci začínal vidět v jistých souvislostech. Kornela, Kristýna… Kdo je Kristýna? napadlo ho, ale řekl:

– Asi bych se nejdřív pokusil najít Filipa.

– Už se na tom pracuje.

– Potom bych si promluvil se Zajerskou a prověřil její alibi. Měla na manžela pifku, myslím, že na ni dělal surový nátlak, přesto se domnívám, že v tomhle prsty nemá. Také bych se jí zeptal, jestli Zajerski nechodil šmírovat ženské nebo jestli neupřednostňoval při sexu nějaké extravagance.

– Nechceš to vzít za mě, inspektore?

– Uvažuji jen nahlas. Potom bych zjistil, čím se Zajerski živil. Mohla by ho sice očarovat krásná postava Kornely Hepp a její dům, ale z toho stromu se mohl také dívat na Kunětickou horu. Teď mě napadá, jak s tím souvisí Filip?

– Neřekl jsem ti všechno, – zašklebil se triumfálně Kmoníček. – Ten Filip je údajně nesvéprávný. Kornela Hepp mu dělá opatrovníka. Znají se tedy dobře. Promiň, ale chtěl bych si vyjasnit jednu věc: Jaký je tvůj vztah ke Kornele? Ona přece kamarádí s Lucií, a ty to dobře víš. Říkal jsem si, co když spolu něco mají…

– No to snad ne!

– Myslel jsem nějaké tajemství, – zakřenil se Kmoníček potutelně. – Nemohl bys Kornelu nějak šikovně…?

– Nemohl! Tohle jsem už pro policii jednou udělal. Proto jsem od ní odešel. Nejsem fízl. A je mně z té představy na blití. – Martenovi zatrnulo. Opravdu se mu rozklepal žaludek, cítil, že se mu chce zvracet. Jizvy na duši, dávno zhojené, se probouzely: Žaludeční vředy, vegetativní neuróza, bezesné noci prochozené v pokoji, výčitky svědomí, snížená sebeúcta, nenávist, ztráta integrace… – A pak jsem se z toho sbíral řadu let.

– Jak vidím, dosud ale nesebral, – zanotoval Kmoníček. – Našli jsme u Zajerského adresář, bylo v něm dost jmen. Teď je prověřujeme. Byla mezi nimi i Kornela Hepp.

– Hm, to je divné. Mluvil jsem s ní asi dvakrát, ale na terapii jsme se nedohodli. Nemůžu. Přemýšlel jsem, komu bych ji předal. Váhám. Cítím se před ní nejistý a dost mě to znepokojuje.

– Asi ji oficiálně předvoláme – usoudil Kmoníček a mávl na vrchního, že chce zaplatit.

Marten si ještě nechal od Kmoníčka vysvětlit, kde našli Zajerského pod stromem, a honem se s Cyrilem rozešel. Už jednou se nechal do něčeho podobného dostrkat a skončilo to katastrofou. Suplovat policii rozhodně nebude, byť by měl „důkazů“ plnou kapsu.

Ze středy na čtvrtek Prokop příliš nespal, honily se mu hlavou divné myšlenky, tak divné, až se jich sám polekal. Znovu si vzpomněl na Moučníka, jednu chvíli nebyl s to rozlišit, co je sen a skutečnost, a když k němu Moučník přišel, sklonil se nad ním a ptal se na Matouše, Prokop se tolik polekal, že procitl.

Bylo ráno po druhé hodině. Chvíli se převaloval v posteli a pokoušel se usnout. Čím víc vypuzoval z hlavy dotěrné myšlenky, tím více přicházely. Nakonec vstal a šel se podívat do pokoje na syna, jak to dělával, když byl Matouš malý. Ten teď spokojeně oddychoval, obklopen shluky věcí, z nichž identifikoval svršky, knihy, botasky, napůl rozloženou mapu a všelijaké jiné potřebnosti, jen tak narychlo odhozené a vypuštěné do vesmíru.

Jindy přiváděl Prokopa tenhle chaos všehomíra k zoufalství, tentokráte si spokojeně oddychl. Nic se nezměnilo, vše při starém. I nepořádek může přinášet jistotu. Jsem pedant, pedant, opakoval si spíše z hecu a vypadl z pokoje.

Do rána už neusnul a v práci ho navíc znovu rozbolely zuby. Od doby, kdy spolu navštívili kino, se Eliška tvářila tajuplně a spiklenecky na něho pomrkávala. Snažil se její cukrbliky nevidět. Ze čtyř ohlášených klientů se dostavili dva, zato se navíc objednali snoubenci, katolíci. Bylo jim už hodně přes dvacet, poznali se v jakémsi pěveckém sboru a zhřešili, o rodině však hovořili zrale a uvážlivě. Nebyli ještě svoji, dívka přišla do jiného stavu, chtěli se brát a přišli se zeptat, jak se s tím obejitím desatera vyrovnat.

Prokop jim pozorně naslouchal, a když s nimi rozmlouval, připustil, že ač sám bezvěrec, si jejich lidského vztahu váží a je si jist, že své kroky náležitě zvážili, a ať už budou v životě šťastni, či nešťastni, dělali pro lásku v dané chvíli všechno, co mohli.

– Co na to Bůh, nevím, já vám držím palce, – řekl a myslel to úplně vážně.

Po práci Marten zamířil do nákupního střediska a horečně bloumal od jednoho pultu k druhému. Za dveřmi našlapovaly Vánoce a on se ještě nerozhodl, jaké dárky nakoupí. Lucie si kdysi přála zimník, Matouš Laroussovy Dějiny umění, ale čím potěšit Aloise a Vendu?

Lucii vyhlédl zelinkavý kabát, možná na její vkus až příliš nenápadný, moderního střihu s kapucí, a zakoupil ho. Laroussovy Dějiny neměli, zamluvil tedy Pijoanovy s tím, že se pro ně příští den zastaví, a spokojený vyšel z obchoďáku.

Bylo po čtvrté hodině, proud lidí v ulicích znatelně narostl, kdo ví, jestli Lucie zimník přijme, co by s ním asi tak dělal, kdyby ne, napadlo ho, potom ho znovu probudila bolest zubů.

V lékárně mu nabídli valetol. Jeden prášek hned polkl a v bistru přes ulici ho zapil douškem sodovky. Chvíli mu trvalo, než chytil taxík, ale nakonec se mu přece jen poštěstilo a on, už definitivně rozhodnutý, požádal řidiče, aby ho zavezl na dostihové závodiště.

Veletoče mimoúrovňových křižovatek u nádraží mu trochu zamotaly hlavu. Dlouho tudy nejel, užívaná polabská krajina hojila v sobě hlubokou ránu, kterou jí nadělaly kusadla bagrů a buldozerů. Za závorami Marten vystoupil. Oznámil řidiči, ať nečeká, zaplatil a pospíchal k závodišti.

Šel pomalu, vyhýbal se kalužím, kontroloval každý pohyb. Chřipkový prosincový den náladě nijak zvlášť nepřidal. Koncem listopadu uhodily mrazy a teď se opět výrazně oteplilo. Skrz olysané stromy a strniska bylo vidět nejen skelet hlavní tribuny, ale i srdce proslulého závodiště, jeho zákruty, oraniště, opuštěné překážky. V duchu slyšel Matouše: Tady padali koně a z nich lidé, tady se pořádala jatka na zvířata. Prokop oponoval, viděl i lásku mezi člověkem a zvířetem, vzájemné objetí, radost z vítězství, mimořádný sportovní výkon.

Jako malý kluk závodiště hojně navštěvoval, pamatoval doby, kdy se na dostihové trati jezdívala Zlatá přilba. Zem pod motorkami duněla, drny v zatáčkách létaly do očí, do vlasů, pach ricinového oleje jedny dávil, druhé vzrušoval. Pár lidí si tu zpřelámalo vaz. Nosíval s Aloisem štafle a těšil se na to velké představení, v němž šlo o život…

Teď se ale rozhodl ztéci plot. Nechtělo se mu chodit až k hlavní bráně, kdo ví, jestli i ta už není touhle dobou pod zámkem. Bylo po sezóně, na první pohled nespatřil na závodišti živáčka.

Seskočil dolů a zachytil kalhotami o trní. Na jeho větvičkách svítily slzičky šípků. Teprve když udělal pár kroků po dráze a zlepšil se mu výhled, zahlédl mezi budovami pár lidiček. Vzápětí nato se vynořili z lesíka dva jezdci na koních. Zvířatům hulila od nozder pára.

Matoušova terra incognita. Chodil sem kvůli koním, kvůli exhibici, nebo se do celé té monstrakce připletl čistě náhodou?

Taxis měl Prokop nadosah. Bláto a mazlavé listí se mu lepilo na polobotky a nohy pod ním občas podklouzly. Zub kupodivu přestal bolet úplně, a on měl dokonce pocit, že chlad, který jím ještě před okamžikem prostupoval, přešel naopak v nepříjemné teplo. Cítil, že mu po zádech stékají stružky potu, košile se mu lepila na kůži.

A najednou stál u ní, u nejtěžší dostihové překážky na světě. Vždycky ji viděl jen z dálky, teď se jí mohl i dotknout. Dychtivě sestoupil na její dno. Dokázal si představit, že Matouš…

Z rozjímání ho vytrhl chlápek, který se k němu kvapem blížil. Už mu viděl do obličeje. Jeho bambulatý, žilkami protkaný nos, se probíjel rozteklýma očima. Na nohách mu čvachtaly holiny, v promokřené půdě vydávaly podivně mlaskavé zvuky. S placatou čapkou na hlavě vypadal jako ruský mužík. Prokop pozdravil.

– Co tady děláte, člověče? – čílil se chlápek. – Nevíte, že vstup na závodiště je zakázán?!

Marten se představil a spustil o tom, že se sem přišel podívat na Taxis.

– Takže jste ho už viděl. A tamhle je východ, – zabruslil chlapík v blátě, zmáčkl si naučeným pohybem nos a frkl do vzduchu.

– Vyšetřuji vraždu! – odsekl Prokop v jakémsi pudu sebezáchovy.

– Vraždu? Já myslel, že jste tu kvůli tomu incidentu s koněma.

– To taky, – přiznal netakticky. – Viděl jsem to pozdvižení v televizi.

– V televizi, hm… to je skoro, jako byste nic neviděl. Je to tam všechno přefiltrovaný, vobrázky bez vůně, barvy a zápachu. Dokážete si představit, jaký to je, když koně nabírají rychlost? Už jsou zformovaný na Taxis, už roztahujou perutě, z žokejů se stávají zaříkávači, hodnej koníček, nechci na tobě nic víc, jenom pořádně skočit, a tu jim do dráhy vpadne tlupa smrkáčů a celej ten štrůdl, ten bojovej šik, kterej se řítí na hradby, vyvede z tempa, takže je přímo zázrak, že si žádnej z jezdců nezlámal vaz! Parchanti jedni. Ten kůň to cejtí, že se v jeho životě něco ohromnýho děje, ten kůň se na to pečlivě připravoval několik let, krucinál, tak vo co de!

– Koně tu padali a lámali si nohy, i když nebyly výtržnosti.

– Jo, to padali, jako padali všude na trase, na Velký vodě, na Hadím příkopu i jinde. Nejste vy trochu dozelena?

– Měl jsem tu syna.

– Dostal salámem přes prdel, co? – zachechtal se mužík. – To mu neublíží. Milej pane, ti „spravedliví“ házeli po koních cihly, jeden měl takovou železnou tyč a bušil zvířeti do hřbetu.

– Četl jsem noviny.

– A to vám nestačí?

– Nestačí, – zavrčel Marten a pomalu se vydal k bráně. Co viděl, ho pro tuhle chvíli uspokojilo.

Kapitola dvacátá osmá

Světlo na schodišti olízlo stěny, v patře bylo hned tepleji. Přesto s ním chlad lomcoval. Lucie odpočívala v obýváku, před sebou hrníček kávy, sledovala televizi. Pozdravil, pokusil se usmát.

– Je z tebe cítit vítr, – řekla. – Večeři máš na stole.

– Večeři? – opakoval po ní, ale na nic jiného se už nevyptával. V krátké době po sobě mu připravila večeři. Nemuselo to sice znamenat nic, ale mohlo to znamenat mnoho.

– Jestli je studená, tak si ji přihřej, – pokračovala hlasem, který ho chtěl podpírat. Přikývl a vydal se do kuchyně, jídlo bylo opravdu studené. Čočka s párkem a volským okem vytvořila na talíři monolit. Sedl si a jedl. Z obýváku k němu dolétla znělka televizních novin. Když ukládal talíř do dřezu a pokoušel se ho spláchnout proudem vody, zaslechl, že policie poskytla televizi fotografii Zajerského s tím, že byl brutálně zavražděn.

– Neříkal Matouš nic? – přihrnul se k Lucii na gauč.

– A co by měl říkat? – Prokop si všiml, že navštívila holiče. Měla ebenový přeliv a nakrátko sestřižený účes jí padal přes čelo jako kšilt proti slunci.

– Bylas u holiče, viď?

– Jo, to sem byla. Chtěla jsem si udělat radost, protože ve škole to jde ode zdi ke zdi, a ještě ta nová pravidla… Ale stálo mně to sto padesát korun.

– Píšeš?

– Snažím se, ale nejde mi to. Soukup mi vrátil už dva sloupky, je na mě naštvaný. Nebo na tebe? Nemůžu se pořádně soustředit. Představ si, že diskuse se bude psát se z. Nebo kurz! Není to pitomost?! Jazyk se prý vyvíjí. To není vývoj, to je oportunismus z nějaké pomazané hlavy.

– Tak o tom napiš.

– Samozřejmě. Jsme národ pisálků.

Neodpověděl. Okamžik si ji mlčky prohlížel. Byla jiná než dřív.

– Lucie, sluší ti to, – poznamenal.

– Zato ty seš vychrtlík.

– Držím dietu, – plácl se do břicha. – Byl jsem se podívat na závodišti. Bolel mě zub a potřeboval jsem na chvíli vypadnout. Jen tak jsem se tam byl mrknout, – opakoval v domnění, že se ho Lucie zeptá na podrobnosti, ale ta mlčela. – Kvůli Matoušovi, víš. Někdy mně připadá, že není náš. To je hrozný pocit, viď?

– Jak to myslíš, že není… Jako že jsem ho měla s někým jiným? – prohodila podrážděně.

– Myslím to tak, že když už dítě nemá rádo oba rodiče, tak má rádo alespoň jednoho. Mám někdy pocit, že jsme mu vzdáleni oba.

– A můžu za to já.

– To jsem přece neřekl.

– Možná se stydí… a taky k nám nemá důvěru.

– A ty ji máš? Ke mně… k němu?!

Vstal a došel k oknu, zvedl se vítr, na skle se objevily kapičky deště. Občas zahvízdaly mezi rámy oken varhany meluzíny. Zatáhl za šňůrku a spustil žaluzii. Pak ztlumil ještě televizi, hlásili zprávu o počasí.

– Chtěl jsem si s tebou už dávno promluvit. Mám dojem, že se oba trápíme. Šlápli jsme vedle a teď se bojíme vrátit, abychom si nezadali.

– Máš to skvěle zmapované… Já se nebojím vrátit, já se bojím té nejistoty, aby to nebylo jako dřív.

– A není to jedno?

– Nejistota dvou je větší než nejistota jednoho. A z nejistoty jde úzkost. Já vím, řekneš mi, že úzkost dělá lidi lidmi, ozřejmujeme v ní sebe, úzkost je volba nebo jak to vykládají ti tví existencionalisté, ale já si na tu úzkost nezvyknu.

– Nejde o to, aby sis na ni zvykla, ale aby ses s ní naučila žít. Ne vedle ní, ale s ní, rozumíš!

– Právě, a to já nedokážu. Úzkost, to seš ty.

– Máš strach o nás dva…

– Nejsem si jista, jestli to cítím jako ty. A nech mě, nemám teď chuť si povídat… o tomhle.

– S jinými si povídáš.

– Ty si taky povídáš s jinými a nikdo ti to nevyčítá.

– Ano, ale je to moje povolání.

– Znásilňuješ jim jejich soukromí, radíš, jak mají vybruslit ze svých nevěr a proher… Dovol mi, abych si poradila sama.

Zhasnul centrální světlo a rozsvítil lampičku v koutě obýváku. Cítil, že mu křivdí. Lidé, kteří za ním docházeli, se většinou nechtěli rozhodovat sami. Přáli si, aby to za ně provedl on, a když to neudělal, připadali si podvedení.

– Kdysi jsme chtěli mít tři děti, pamatuješ? Slíbilas mi je. Nechal jsem to na tobě.

– To je od tebe nefér. Dohodli jsme se po Matoušovi, že počkáme… – Zapřela se. Všechno se v ní dmulo, s tímhle na ni neměl vyrukovat, s tímhle ne. Považovala to za úskok.

– Ano, ale nevěděl jsem… Ty ses rozhodla už dřív, já čekal.

– Proč mi tohle, kruci, připomínáš. Proč mi připomínáš to prázdno, co je ve mně. Tlačíš mě do kouta… k těm potrhlejm feministkám, – vybuchla a vrhla se na Prokopa.

Dal si ruku před tvář, aby schytal první rány. Teprve až když zavadila nohou o lampu a ta se překotila na koberec, procitla a klesla na kolena.

Lucie se s bolestí ve tváři za pár vteřin zvedla a poodsedla si od Prokopa. Potom se rozplakala, tiše, usedavě. Přemýšlel, má-li ji chytnout do náruče, cit mu napovídal ano, rozum velel, aby zůstal opatrný. Nabídl jí ruku. Neodmítla, ba dokonce ji vstřícně uchopila.

– Ach, ty má nejistoto, – zašeptala. – Já se o tebe bojím.

Tiskl ji horečně k sobě.

Milovali se po dlouhém půstu, bouřlivě a hned zase něžně, milovali se na koberci a ona konejšivě vzdychala. Bylo to překvapivě krásné, sbližující. Nevěděl, co má říct. Snad poděkovat? Raději mlčel.

Ležel pak v posteli na zádech a dlouho nemohl usnout. Ležel na zádech, oči dokořán. A jak mu do nich skrápěla tma, myslí byl u Kornely.

Čtrnáct dnů před Štědrým dnem Alois zemřel.

Bylo úterý. Prokop si četl v novinách burzovní zprávy a měl přitom puštěnou televizi, v níž ukazovali klip s Hustonovou. Lucie seděla v kuchyni a dávala dohromady sloupek o vojenském letišti ve městě, které se mělo změnit na civilní. Matouš jako obvykle doma nebyl, zařizoval něco kolem aut. Pak řachly dole jedny dveře a druhé se otevřely:

– Prokope, Prokope! – volala matka. Stála ve výseku světla, v okně do nebe. Hlas se jí přitom třásl. Došel na chodbu a naklonil se přes zábradlí.

– Volalas?

– Už je mu dobře, – zajíkla se Venda. Ticho, které umravňuje. – Otec ti umřel, synáčku, – zazpívala litanicky, obrátila se a zmizela v přítmí chodby.

Pes Prokopa nechtěl pustit do místnosti, ač se ho snažil odlákat. Krok seděl u Aloisova lože, měl zlé oči a zběsile na něho vrčel. Teprve Vendu poslechl, odešel za ní do kuchyně a ona ho tam rychle zavřela.

Stál před ním, před otcem, a díval se mu do tváře. V prvé chvíli necítil nic, ani smutek, ani úlevu. Aloisovi bylo na onom světě nepochybně líp, poslední měsíce trpěl a nijak se s tím netajil. Začátkem prosince jako by nemoc ustoupila, dokonce projevil chuť zkusit si „vrznout“ na housle, a i když zůstalo jen u ladění, byl tu opět zájem o život. Leč týden před smrtí se už opět potácel v agónii.

Podle lékařů měl už být dávno na onom světě, a jestliže se tak nestalo, rodina to přičítala jeho touze žít. Ta touha byla ale beznadějná a věděli to všichni, Matouš i Venda, Prokop i Lucie. Když už jsi to vydržel tak dlouho, vydrž to ještě nějaký týden, ať jsme o Vánocích všichni pohromadě, vždyť je to naposledy, oslovovala Venda Aloise, obracejíc svou mysl k Bohu, a v skrytu duše doufala.

Koupila Aloisovi pod stromeček flanelovou košili a kožené rukavice, protože otec loni v zimě jedny ztratil. Dokonce mu upletla i svetr z mohérové vlny, jednobarevný a bez ornamentů, takové měl rád. I Prokop s Lucií na něho mysleli, obstarali mu rádio s přehrávačem, aby, když poslední týdny už nedošel sám ani na záchod, měl alespoň nějaké spojení se světem.

Prokop nepochyboval, že smrt s otcem již mockrát rozprávěla, ale teď, když se to událo, stál před ním bezbranný a zaskočený. Venda se přehrabovala mlčky ve skříni, brala jednu věc za druhou a zase ji tam vracela, neschopna se smířit s tím, že si je Alois už nikdy neoblékne. Prokop si všiml, že z ní nakonec vyndala otcův sváteční oblek a snůpek košil, vzorně složených a srovnaných.

– Vyber mu jednu, – ukázala synovi prstem na košile. Jindy by to nechal na ni, ale tentokrát nezaváhal.

– Tuhle bílou, – řekl. – Bílá je nejkrásnější. – Přijala synovu volbu jako samozřejmost, ostatní košile vrátila.

– Budeme ho muset omýt.

– A oholit.

Mydlil mu propadlou tvář, tvář bez očí. Teprve teď si uvědomil, že když seběhl dolů, s otcovýma očima se už nesetkal. Zavřel je před světem sám, nebo mu je zatlačila matka. Věděl, že se jí na to nikdy nezeptá.

Holil ho pomalu a opatrně. Vousy hvízdaly, rostly si ostošest, trčely do všech stran, vzpouzejíce se štětce a holicí pěně. Prokopa napadlo, že jediné živé jsou na starcově těle ještě vousy. A také ho napadlo, jestli bude jeho syn Matouš při tom, až on zemře, jestli se s ním stihne rozloučit, nebo ho alespoň oholí a oblékne do černého, tak jako on oblékal Aloise.

Ač stařec měl tělo kost a kůže, navlékali ho s matkou do šatů jen velmi obtížně. Nechtěl, aby mu při tom pomáhala Lucie, když tu mohl být s matkou. Prokop chytil otce pod paží, klekl si na gauč, přitiskl jeho záda na svá prsa a pokoušel se ho vsedě nadzvednout, aby mu Venda navlékla kalhoty. Tělo, ač věchýtek, bylo neskutečně těžké. Nebo se otec bránil synovi?

Všechny ty úkony kolem Aloise trvaly téměř hodinu. Teprve potom se rozhodla Venda zavolat doktorovi a Prokop zůstal s otcem sám. Až dosud zadržoval slzy, teď jim nechal volný průchod. Měl jich plné dlaně. Vyplavovaly na povrch všechno to, co měli s Aloisem společného.

Byly tam ženy, boxerky a básně, nálepky od sirek, pastelky, jízda na kole, fotbalový stadion, bylo tam dětství s houslemi, studia, láska, vzdor i pohrdání, dospělost. Doby, kdy k sobě měli blízko i věk, kdy se míjeli. Prokopa by nikdy nenapadlo, že toho bylo tolik…

– Jdu to říct Lucii, – oznámil matce, sotva se vrátila. Otřel si ještě jednou oči. Na tohle je psychologie krátká. Vysmrkal se a odkráčel nahoru.

– Je mně to líto, ale je mu tak líp, – řekla Lucie v okamžiku, kdy jí sdělil, že otec zemřel. – To nebylo k životu.

Nechala své psaní psaním a začala přecházet po kuchyni. Najednou se rozpovídala. Prokop se na ni mlčky díval a snažil se poslouchat, ale spíš ji viděl a cítil, než aby vnímal dosah toho, o čem hovoří. Lucie uvažovala nahlas o tom, jestli by dokázala trpět jako on, Alois, anebo by svůj život dobrovolně opustila. Smrt dává naší existenci smysl, podotkla. Potřebovala to říct nahlas, až dosud jsem se to neodvažovala vyslovit, omlouvala se, jako by Prokopa zraňovala.

– To není jen tvůj život, – namítl, – jenom tvá smrt.

– Je to především můj život, – trvala na svém. – Ano, mám děti, rodinu, známé a příbuzné, to všechno beru, ale nemohu připustit, že by o mém životě v prvé instanci rozhodoval někdo jiný než já sama, byť by mě sebevíc miloval.

Musel připustit, že má pravdu, ale o tom teď nechtěl mluvit. Nechtělo se mu uvažovat, co by bylo kdyby, ani by to v téhle chvíli dost dobře nešlo. Neodpověděl jí a ona si toho všimla:

– Jak jsi to vlastně s tátou měl? – řekla, jako by chtěla uvolnit zadusaný pramen. Potřeboval to, a přece se toho bál.

– Já nevím. Teď, když už nežije…

Vařila meduňku, nalila mu do šálku thé. Poté zašla dolů za Vendou projevit jí účast. Sotva se vrátila, začala se omlouvat:

– Ono to teď nejde, viď. Jsem hloupá, promiň. Říká se, že po smrti není nic. Jenomže ono je, pozůstalí. – Dobrala se k témuž, na co ji upozorňoval před chvílí.

– Chtěl jsem mu dát pod stromeček tu jeho povídku. Moc mu na ní záleželo, ale nejsem si jist, jestli bych ji vůbec dal dohromady. Ne že bych ji napsat nedokázal, asi ano, ale já nechtěl, protože by byla špatná. Celý život psal básničky a nikdy mu nikdo žádnou neotiskl…

– Přeceňuješ svůj význam, – skočila mu do řeči. – Bereš na sebe cosi, co ti nepřísluší.

– V šesti letech mě naučil hrát šachy. Hrál se mnou, i když jsem ho porážel, ale já pak už s ním ne, už mi nestál za to!

– Přestaň, – zakřičela a zatřásla s ním. – Mám ti tady vypočítávat, co všechno on udělal tobě? Jak ti v hospodě prodal sbírku nálepek, kterou jsi schraňoval léta, jak ti rozprodával věci, aniž by ti cokoli řekl. Vždycky jsi mi radil, že se v tom nemůžeme takhle hnípat, a najednou v tom jedeš. Není to k ničemu. Byl to tvůj otec a ty jeho syn. Tohle je podstatné, ne tamto, o tom život není.

– Někdy mám dojem, že ano.

Vzpamatovával se jen pomalu. Byl rád, že je tu Lucie, že na něho zařvala. Možná na její slova čekal, sám si je vynutil…

Usrkával thé a říkal si, co teď a co potom. Všechno měl pomotané. Pak se objevil Matouš. Poslal ho dolů za babičkou, aby ji přivedl nahoru. Seděli v kuchyni u stolu, zamlklí, rozpačití a Lucie mluvila o tom, co bude. Ona jediná to dokázala.

Před půlnocí se rozešli. Sáhl do knihovny pro knížku Jana Zahradníčka Jeřáby. Chvíli se v ní probíral, než narazil na verše:

Zde podzim, snítka vřesu na horách,

a vše, co země spěchá změnit v prach,

o tobě vypráví svým žalujícím pádem,

na něj jak na křídla tvé jméno kladem –

Zde vše, co hyne, rozkazujíc dí:

oblaka, vítr, pták a souhvězdí.

Báseň se jmenovala Slova mrtvému. Ale on, Prokop, byl živý. Zavřel knížku a zaposlouchal se do noci, jestli v ní nezaslechne Aloise. Nezaslechl. Teprve pak šel spát.

Kapitola dvacátá devátá

Páteční rozhovor s Klaudií Zajerskou probíhal v Martenově pracovně následovně:

– Paní Klaudie, ozvala jste se telefonem. Patrně jste mi chtěla něco důležitého sdělit.

– Důležitého? Možná. Nejsem si jista, jestli bych s tím dokázala běžet na policii. A pak, jsou to jenom domněnky. Byl za mnou inspektor Stáníček…

– Kmoníček.

– Vy ho znáte?

– Znám.

– Můj manžel… Mého manžela jste také znal?!

– O mnohém jsme spolu hovořili. I o vás.

– Dokážu si to představit, budu surová: Ten jeho nevalný konec jsem předvídala, – vyhrkla bez zábran a až poté sklopila oči.

– Jak to myslíte? Vy jste věděla, že takhle skončí?

– Dřív či později… Mám na to nos. My jsme spolu už nijak moc nežili, neměli jsme si co povídat. On by si dal říct, to asi ano, jednu chvíli se přede mnou i plazil, pak zase vyhrožoval, no, vždyť víte… – vzdychla a překládaje nohu přes nohu, dala si ruce za hlavu a protáhla se.

– Chtěl mě do postele, ne jako manželku, ale jako děvku. Já jsem nedokázala ani to první, ani to druhý. Žili jsme spolu v tom otevřeným manželství, nebo jak se tomu říká. Na to, abych mu dělala hospodyňku, na to jsem asi příliš emancipovaná. A dělat děvku není zase pro mě to pravý ořechový. Nejenom že mně to už špatně maže, ale chci nějaký to pohodlí a porozumění.

– Chápu, – připustil.

– Pokud jsem se s ním občas vyspala, tak jsme spolu jakž takž komunikovali. Dokonce mně dával i nějaký peníze. Ale pak se mi už s ním spát nechtělo. Víte proč? Poněvadž jsem si připadala sama před sebou jako mrcha, jako kus onuce, která se použije a hodí do odpadu. Já ho neměla ráda a on mě tím sexem ponižoval. Jeho oči říkaly: tak vidíš, že sis dala říct. To bylo keců, že se ti hnusím, že se mě nemůžeš dotknout… Dva dny jsem kvůli tomu nespala. Buď jsem se bála, že mě znásilní, nebo jsem se podvolila. A to jsem si pak připadala prašivá, – schoulila se zimomřivě do sebe.

– Byl v tom jiný muž? – řekl konečně.

– Cháá, – vycenila zuby – Vy si myslíte, že ženská nemůže bez chlapa bejt. Mohu vás ujistit, že může. Odpovím upřímně: Možná jiný, možná ani o moc lepší, než byl Zajerski, jenomže to člověk pozná až po čase. Každý z nás se rád obírá iluzemi. A láska je chorobná iluze. Láska je to, po čem toužíme, sobecký sen, po kterém zůstane kocovina…

– Takže vy už nemilujete? – zeptal se co možná opatrně. Chvíli měl dojem, že Zajerská otevře ústa a vysrkne ho jako ústřici.

– Bojím se, jestli to vůbec kdy dokážu. Chtěla jsem jen říct, že si mě Zajerski chtěl koupit. Pak začal vyhrožovat, že mě zabije. Nebrala jsem to moc vážně, vždyť víte, ale celkově to už bylo neúnosný.

Okamžik přemýšlel, co mu na té ženské vadí. Byla atraktivní, zajímavá, v kostýmu z jehněčí kůže vypadala přitažlivě a sexy. Snad to byl rozpor mezi tím, co mu o sobě vykládala a jak se chovala.

– Máte pocit, že by vás mohl někdo z vraždy svého muže podezírat?

– Jo, to je přesně to správný slovo, mohli by mě podezřívat. A co vy? – naklonila se k němu tak blízko, až ucítil závan jejího dechu.

– Neudělala jste to.

– To myslíte vážně?

– Ovšem.

– Vrchní inspektor o tom ale pochybuje. Vy jste s ním o mně mluvil?

– Ne víc, než co bylo nutné. Jde o vraždu.

– Dobře, přišla jsem za vámi, abyste mu to řekl, abyste mu řekl, co vám teď vypravuju. Nenašla jsem v sobě odvahu s ním hovořit jako s váma. Chápete, v jakým jsem postavení. Mohlo by to vypadat, že na manžela nasazuju, že sháním proti němu důkazy. Inspektor mi ukázal nějaký adresář. Ptal se mě, jestli jsem ho už někdy viděla. Řekla jsem mu, že možná ano, ale že Zajerskýmu do osobních věcí nelezu. Ten adresář…

– Vy tedy víte, co tam bylo?

– Co by tam bylo, jména… Přátel, našich známých, fůra telefonních čísel. A jsou tam taky jména holek, za kterými chodil. Pár jich znám, o jiných tuším… že na ně něco měl.

– Naznačujete mi, že vydíral?

– To jsem neřekla. Nechodil ale do práce a topil se v penězích. Jednou se trochu namazal a řekl mi, že když se s ním budu milovat, koupí mně parádní fáro. Věčně někde šmejdil, sháněl informace, tvářil se záhadně. Dostal-li na někoho nějakou zajímavou informaci, měl báječnou náladu. Taky mu občas někdo rozbil hubu. Poslední měsíc s ním nebylo k vydržení. Šel asi po něčem velkým.

– Vraťme se k adresáři. Pod písmenem K má napsáno Kornela.

– Kornela Hepp? No bodeť.

– Řekla byste, že měl na mysli právě Kornelu Hepp?

– Zřejmě.

– Před ní bylo uvedeno jméno Kristýna.

– Ta jména spolu souvisejí. Kristýna byla naše příbuzná. Kristýna Hayne. Že tam má napsaná zrovna tahle jména, na tom nevidím nic špatného. Kdysi jsme se s Haynovými přátelili. Kornelu vlastně známe přes Kristýnu, ona nás ale nezná. Kornela je lesba, víte o tom? – pravila s notnou dávkou zadostiučinění.

– Opravdu? – Přistihl se, že ani neví, do jaké míry ho to překvapilo. Patrně něco podobného předpokládal.

– Nějaký čas spolu žily. Myslím, že byly docela šťastný, každý od nich dával ruce pryč, i rodiče, i my se s nimi přestali stýkat, měly svůj svět, svou lásku. Potom se stal ten malér ve výtahu.

– Jaký malér?

– Kristýna šla za Kornelou do hotelu, jela výtahem, jako naschvál vypadl proud, zhasla světla a ona nemohla ven. Než ji vyprostili, zbláznila se. Kornela pak za ní jezdila do ústavu. Kristýna si před třemi lety vzala život. Byli jsme na pohřbu. Kornela chodila dřív hodně mezi lidi, byla to taková bojovnice za ženská práva, intelektuálka z nezbytí. Každý ji zval, ale nikdo nechtěl. Po tý katastrofě se stáhla do ústraní. Ona nepochází odsud, sem se jen přestěhovala z Prahy. Ten dům patřil Haynovým, „vyvdala“ ho, děvenka. A tu její výstavu obrazů jste viděl?

Klaudie Zajerská měla štíhlé prsty s nalakovanými nehty, které čas od času putovaly po jejích nohách jako modrozelení brouci s nablýskanými krovkami.

– Zajímavé. Říkala jste, že dům patřil Haynovým. Oni žijí?

– Dřív jsme si dokonce posílali pohlednice k Vánocům. Žijí. Vrátili jim nějaký barák na venkově, snad to má být skoro tak velká vila, jako je tahle. Haynovi ji nejdřív převedli na Kristu a ta ji odkázala v závěti Kornele. Chcete asi adresu, že? – zeptala se předvídavě a neurčitým pohybem zalovila v kabelce. Chvíli se v ní přehrabovala. Pak řekla, že má adresu někde doma, určitě. Jak se vrátí, zavolá. – Je mi smutno, rozumíte, – vyhrkla. – S někým žijete… a on tu najednou není. Já mu tu smrt přála, a teď mám výčitky. Blbý, co? Po člověku je vždycky prázdno, ať byl jaký byl. Ach to propastný prázdno.

Řekl jí, že musí myslet na to, co bude, a pokusili se spolu nastínit kontury příštích dnů. Měl pocit, že by ještě seděla a povídala, ale musel se s ní rozloučit.

– Chtěla jsem vám poděkovat.

– Za co?

– Však vy mi rozumíte…

Marten se Lucii o svém úmyslu vydat se do Stružníku za Haynovými nezmínil. Připadlo mu, že to není pro ni důležité, stejně trávila poslední víkendy mimo domov a Matouš, ten byl buď zalezlý v pokojíku a bádal nad tím, jak vylepšit své distributorské trasy, nebo se potloukal se svými kamarády.

K cestě přemluvil Elišku, vlastně se mu sama nabídla a on neodmítl.

– Vy jste asi sváteční jezdec, co, doktore? – prohodila v sobotu ráno povzbudivě, jako vždy dochvilná a plná energie. Motor chytnul až napopáté.

– Chtělo by to provozní teplotu, však víte, jak se dlouho nejezdí… – mrkl na ni šibalsky.

Většinu cesty do Stružníku mlčel, zato Eliška semlela páté přes deváté. Silnice trochu klouzala. V jedné zatáčce dostali dokonce smyk.

Rodinný domek stál opravdu na mezi, v pošmourné otevřené krajině se ztrácel v mlze. Za ním rozorané pole a cesta odnikud nikam. Takový vystrkov.

– Ví o tom Kmoníček? – zeptala se, sotva Prokop stiskl tlačítko zvonku.

– A měl by o tom vědět?

V okně domku se pohnula záclona a vyhlédla z něho žena. Zvala je dál. Na chodbě se zuli, po zelinkavém kokosáku capkali v ponožkách za brokátovými pantoflíčky hostitelky. Zvláštní kadidlová vůně visela nad zemí…

Paní Haynová uvedla hosty do obýváku. Prokop si vzpomněl na dětský pokoj. Nebyl tu bordel jako u Matouše, a přece tu vládl nepřehledný chaos. Nábytek byl ohmataný a omšelý a topil se v sobotním splínu. Bohémský vzhled paní Haynové s konzervativním interiérem pokoje neladil.

– Ano, jde o naši dceru, – připustila a po úvodních větách je vyzvala, aby se posadili. – Jste od policie?

– Jen do jisté míry, – připustil Marten a suverénně na ženu pohlédl. – Mám privátní praxi, – dodal rychle, – ale na tomhle případu spolupracuji.

– Případu?

– Ovšem, vyskytly se jisté pochybnosti o vztahu Kornely Hepp s vaší dcerou Kristýnou.

– Každé otvírání minulosti bolí, – zamumlala. Měla v té chvíli hlavu sklopenou mírně dozadu a zavřené oči. Rty se jí zachvěly. – Kdyby to věděl muž, že s váma povídám, asi by nesouhlasil. U nás je tohle téma tabu. Dohodli jsme se na tom, – špitla, – a já to dodržuji.

Prokop cítil, že Haynová návštěvu uvítala jako možnost před někým se vypovídat. A přesto měla zábrany. Ostatně když paní Hayne odešla postavit vodu na kávu, Eliška si neodpustila poznámku, že zatímco z okna vyhlédla rozcuchaná hlava, přivítala je paruka s kaštanovým přelivem a růžovými stíny pod očima.

– Pod levým okem má šmouhu, – zašeptala sarkasticky, mapujíc soustředěně kvartýr.

Obývák měli Haynovi zabydlený napůl, jako by se v něm svářela voda s ohněm. Přímočarý, stroze vojenský prvek se rozpouštěl ve spoustě věcí a věciček, Marten by řekl přelétavých, jež nepochybně vnesla do prostoru ruka domácí paní. Obývák zkrátka vyhlížel jako šantánové hnízdo. A těch nemožných barev!

Žena konečně přinesla kávu:

– Znáte paní Klaudii Zajerskou? – zeptal se Marten, sotva si Haynová přisedla a zpravila je, že se manžel objeví záhy.

– Ano, to je naše vzdálená příbuzná… Kdysi jsme se s nimi stýkali, občas.

– Dozvěděli jsme se od ní, kde bydlíte. Zajerski je po smrti. Zemřel za podezřelých okolností, případ není dosud vyjasněn.

– Bože, – zašeptala paní Hayne tak tragicky, až se jí víčka na očích zachvěla. – Eliška měla pocit, že chce plakat, ale nemůže. – A proč se vlastně zajímáte o Kristýnu?

– Prý se s ní přátelila Kornela?

– Přátelila? – Haynová najednou procitla. – Odvedla nám ji, ukradla. Krista se na ty její malůvky nachytala, a pak už s ní nebyla řeč. – Hrubý, nazlobený hlas se dral z úst Haynové jako pára z prasklého potrubí. Sáhla do zásuvky pro popelník a vyndala cigarety. Marten jí připálil.

– Kristýna byla jedináček?

– Tak, byla sama. Chtěla jsem mít víc dětí, ale nějak se na ně nedostalo. Asi mou vinou. Byla sama a zřejmě si to uvědomovala. Nakonec jsme z města utekli.

– Řekněte nám ještě něco o Kristýně, – naléhala Eliška.

– Mám to někde hluboko v sobě a vy na mně chcete… nemožný. Uvědomujete si… – natahovala krákoravě slova, snad hledala v paměti. Trochu se při tom předváděla.

– Promiňte, – špitla Eliška.

– To nic, jsem na to zvyklá, – usmála se zemdleně. – Každou chvíli se o mě někdo otře… Jako dítě nebyla Kristýna moc hezká, kost a kůže. Měla snědou hrubou pleť, myslím, že se za ni styděla. Nosila do čela nakrátko zastřižené vlasy, teprve když přišla do puberty, si nechala účes dorůst, prsa skoro žádná neměla.

Chudáček, místo aby se pyšnila svým ženstvím, styděla se. Já vím svý. Chtěli jsme mít kluka, Emanuel je důstojník, tak asi víte, jaký měl představy. A ona, oč víc cítila, že ji holky mezi sebe nechtějí, o to víc přilnula ke klukům. Porád jim byla v patách. Podplukovník z ní nechtěl mít nějakou netýkavku…

V kuchyni vedle cosi zachrastilo, na koberci zaduněly kroky, pan Hayne se objevil v plné parádě a rázně pozdravil.

– Podplukovník ve výslužbě, – doprovodila ho zpěvavě žena. Zřejmě si myslela své, ale dovedla se ovládnout. Muž vyhlížel o dobrých deset roků starší než jeho žena. Přišel v béžovém flanelovém obleku s hnědým límcem, bílé vlasy měl sčesány pečlivě na pěšinku a voněl nějakou pomádou. Elegán každým coulem…

– Už zase kouříš, Soňo? – zamračil se a podotkl, zdali se přišli zeptat na Kristýnu.

– Jestli jsme ji měli rádi… – zakňourala žena. Tentokrát se na ni zle podíval a po chvíli mlčení přiznal, že dcera od nich utekla. Najednou nemohl říct ani slovo, úzkost mu stáhla hrdlo, zejména když sděloval, že Soňa měla chlapy, on svůj mančaft a Kristýna Nikoho.

– Řekni, žes ji tejral, žes ji zavíral do sklepa, když neposlechla.

– A ty zase řekni, žes ji nechávala po večerech samotnou doma, – rozkřikl se na ni. Sako se mu na prsou rozevřelo, to jak z něho ulétl knoflík a přistál na koberci. Soňa mlčky sledovala, kam se kutálí. Teprve potom připustila, že ji někdy opravdu nechávala doma samotnou, ale on na tom nebyl o moc líp, střílel si někde na cvičišti z tanku a ony čekaly… – Kristýna se moc bála tmy, moc… Říkali, že má fobii. Nedáte si panáka? – Haynová pohlédla nejistě na Martena, poté na Elišku.

Plukovníkovi se ženino předvádění příliš nelíbilo, určitě nebylo v našem životě všechno špatný, jak se vám snaží Soňa namluvit, říkala mužova němá gesta, zatímco jeho paní povídala dál.

– Jo, začali jsme se mít znovu rádi, když dcera umřela.

– Tehdá se stala ta věc ve výtahu.

– Na recepci s jedním známým výtvarníkem… – doplnil ji.

– Kde se to jenom v ní vzalo, vždyť byla porád s klukama, – řekla žena a chytla si hlavu do rukou. Paruka se jí posunula na stranu. – Porád, – opakovala a začala vypravovat o tom, jaký byla Kristýna čert, jak ve škole zlobila, jak se prala s holkama, jaké měla maléry, jak se jí dařilo v partě… A najednou, nikdo nevěděl, co se s ní děje. Byla jako vyměněná.

Marten si Kristýnu snažil představit. Vlasy sčesané na ofinu, černé oči, snad trochu ustrašené, barva pleti, která je v našich zeměpisných šířkách neobvyklá.

– Neměli byste její fotku?

Soňa se odšourala pro fotografie. Znovu vrzla lednice. Podplukovník nehnutě seděl a mlčky civěl do okna. Haynová přinesla s sebou celou krabici a rozklepanou rukou vplula mezi blednoucí obrázky. Pak je začala předkládat návštěvě. Před Martena položila jako první fotku, na níž byla Kristýna v povijanu s dudlíkem. Pak u špalku se sekyrou, s prakem, na vozíku. To všechno byly fotky z návštěv u babičky na venkově. Z domu, v němž právě seděli.

Městské fotky začaly až se školou. První třída, pionýrské tábory, maškarní plesy. Začínající puberta. Z kluka se stává dívka. Změna účesu, dívčí tělo se zakulacuje, krásní. V dřívějším pohledu obavy a vzpoura, zatímco nyní má ve vlasech jeřabiny. Romantický pohled, je v něm naděje.

Podle fotografií by Marten nikdy neřekl, že šlo o ušlápnutou dívenku. Pak půda, trámoví a pět lidiček v maskách. Terče na šipky, rozesmátí skřeti, kočička a kocouři. Kristýna má bříško a rošťácký výraz v obličeji. Nad hlavou jí pluje Anděl. Divadlo.

– Odkud je tohle, prosím vás?

– To jsme bydleli ještě ve městě. Tady ta kočička je ona. A tohle jsou její kamarádi, – ukázala žena prstem na postavičky zvířat. Ucítil z ní závan alkoholu.

– Ona měla dítě?

– Zemřelo, bohužel, – zajíkla se žena.

– A otec?

– Nikdy jeho jméno nesdělila.

– Znáte ty lidi kolem ní?

– Kdepak, to už jsem dávno zapomněla. To je let, možná i dvacet. Byla tady i jejich civilní fotka. Divadlo chodili hrát někam na půdu. To bylo jejich království.

– A vy jste se o ni nebála?

– Vždyť to byli kamarádi, – odvětila žena hrubým, vychlastaným hlasem a vyčítavě na Martena pohlédla.

Podplukovník v křesle spal.

Naskládali se do auta.

– Budou se teď hádat, – prohodila Eliška, když zůstali sami.

– On jí pár střelí, ona vystřízliví a bude zase dobře, – odpověděl.

– Vy jste ale cynik.

– Mám dojem, že to je jejich ustálený způsob života, kdyby to zkusili jinak, rodina se rozpadne. On celý život někomu velel a na stará kolena se toho už sotva zbaví, Soňa potřebuje někoho, kdo by ji usměrnil v pití. Představte si mezi nimi Kristýnu.

Motoru ucházela dušička, zaškytal. Po chvíli marných pokusů pustil Elišku za volant a auto nakonec roztlačil.

Sotva vlezl dovnitř, snažil se Elišce vysvětlit, že Haynovi jsou sice stále bolaví, ale že to je jejich setrvalý stav.

– Tohle z nich neudělala Kristýna. Spíš ona od nich odešla, protože byli takoví, jací jsou. Soňa Haynová nepochybně pije, všimla jste si jejích očí? Než si přihnula, měla je vyhaslé a líné.

– Líné oči?

– Ovšem, rezignovala. Věřím, že je nešťastná, přesadili ji z města na venkov, nemá tu své obdivovatele, diváky, na svahu za okny bučí krávy, a když ji někdo poplácá po zadku, smrdí mu ruka od močůvky.

– Vzal jste to ale jedním vrzem, doktůrku.

– Celou tu dobu jsem se přetvařoval, – posteskl si a zamžoural ke krajnici, kde trčel obrovský poutač s nápisem letoviska VEVERKA. Motor začal opět zlobit, Martena to znepokojovalo. – Všimla jste si lidiček na té půdě? Samí kocourci a kočička.

– A měli na krku amulety. Třeba to bylo nějaké tajné společenství? – pohlédla na něho úkosem.

– Spíš přívěsky.

– Bylo jich pět a máme čtyři vraždy, – pokračovala Eliška.

– Možná se mezi nimi skrývá vrah… – provokoval v ní fantazii.

Najednou ztratila o téma zájem.

– Něco bych pojedla… a je mně zima, – otřásla se a sepnula prosebně ruce. Tohle gesto Marten nepřehlédl.

Ještě více zpomalil. K letovisku vedla lesní cesta, na kterou musel odbočit. Lemovaly ji smrky a holá křoviska černého bezu a náletových dřevin. Sem tam zasvítily chomáčky jeřabin, které nestačili sezobat ptáci.

Vjeli na parkoviště za plotem. Vylezli z auta a ona se dotkla svým studeným nosem jeho tváře, aby viděl, jak s ní zachází. Neucukl.

Teprve potom se pořádně rozhlédli. Pár metrů od parkoviště rostla lípa, přímo pod ní měl výběh vlčák, mžoural rozmrzele po nich a poštěkával.

Na mírném svahu vyrůstalo asi deset bungalovů, jež měly kamenné podezdívky a nahnědo natřené střechy. Centrální budova zhlížela na své souputníky ze svahu, podepřeném žulovou hrází. Oranžový jazyk antukového hřiště, potažený zbytky rozbředlého sněhu, vězel pod ní. Až na psa, vrnící míchačku a dva dělníky v montérkách, kteří cosi na hrázi betonovali, nebylo v areálu živáčka. Stranou od nich plápolal oheň. Plameny stravovaly zbytky stavebního dřeva.

– Je po sezóně, – prohodila Eliška s očima upřenýma k opuštěnému bazénu. – Bude tu veselo až zase na Silvestra.

Prokop zavřel auto a vydal se vzhůru k budově, kde z komínu stoupal kouř. Vlčák přestal štěkat a jenom je sledoval na dálku. Bylo otevřeno. V místnosti sedělo kolem stolu asi pět lidí, jeden z nich dojídal, ostatní už popíjeli kávu. Prokop s Eliškou pozdravili a usadili se trochu stranou u stolu pro čtyři. Přišla je obsloužit mladá žena. Měla na sobě džíny a bílou halenku. Než Marten objednal jídlo, zeptal se na auto. Sdělila mu, že manžel, který je schopen se na auto podívat, jel do města a vrátí se až navečer, ona jim může dát číslo autoslužby, jestli chtějí.

– Chceme? – mrkl na Elišku.

– Nevzala jsem si noční košili, – řekla zdánlivě od věci.

Na jídlo nečekali dlouho. Dali si řízek s opékanými brambory a broskvový kompot na mističce, která se podobala leknínu. Chvíli poseděli venku, pak alarmovali autoslužbu. Marně.

V bungalovu bylo chladněji, ale ne zima. Přitom, jak Marten zapínal ventilátor akumulačních kamen, se zeptal Elišky, kterou chce místnost, a když řekla, že tu větší, stáhl se do kumbálu. Natažen na válendě a probíraje se víkendovými novinami, slyšel, jak Eliška vedle šuchrá a vybaluje si věci. Pak znenadání stála před ním a v ruce držela fotku. Šlo o ten snímek s divadlem na půdě. Nepochybně ji Haynovým zcizila.

– Bravo, lepšíte se, – pochválil ji a s očima upřenýma na fotku se jí zeptal, jestli si všimla těch zvířátek. – Existuje takový projekční test pro děti. Dítěti se řekne: namaluj vlastní rodinu jako zvířátka. A ono zaujatě kreslí. Maminku kočičku, tatínka berana, sebe myšku… Za maskami a rolemi jsou opravdoví lidé.

– Víte vy vůbec, že to jsou oni?

– Nevím to, ale tuším.

– Možná je mezi nimi i Kristýna.

– Možná… Půjdeme se projít, co říkáte? – odtáhl se.

– Nemohli bysme si tykat, doktore?

– To teda nemohli, – usmál se poněkud rozpačitě. – I když… záleží na tom?

Venku drobně mžilo. Občas mraky probilo slunce, krajina se rozsvítila jako křišťálový lustr. Za pár dnů budou Vánoce, ale teplota se pohybovala kolem nuly. Jen aby neuhodily holomrazy.

Toulali se alespoň dvě hodiny, v lese byla brzy tma a museli se vrátit. Večer přistával na krajinu jak poraněný pták. Před bungalovem se nesvítilo, okamžik hledal klíče po kapsách, Eliška se mu nějak stále pletla do cesty. Pak se jejich ruce potkaly. Objala ho a strčila mu hlavu do důlku pod bradou. Opětoval její stisk, pokud možno s otcovským podtónem. Moc mu to nešlo, příliš velký kus krajíce na odříkání.

– Mám v kalhotech průvan, – řekl a otočil klíčem.

– Cítíš se provinile?

– Svět je mnohem složitější, než vám může nabídnout prostá odpověď na otázku proč. Třeba proto, že hledám cestu zpátky ke své bývalé ženě.

– Lucii? – řekla téměř pohrdavě. – Je vám nevěrná! – začala mu opět vykat.

– Vy ji sledujete?

Seděli proti sobě, rozpačití, jako by se před chvílí potkali v zahradní restauraci.

– Promiňte, – zašeptala, když ticho už bylo neúnosné.

– Už se stalo, – pokusil se usmát. – Víte, je strašně lehké sáhnout a utrhnout… – Za okny projelo auto s reflektory nastavenými na dálku. Pes radostí zatančil.

– Možná se vrátil z města manžel, – řekla, aby něco řekla. – Ten, co nám opraví auto.

– Nechtěl bych se už nikdy mýlit. Ani doma, ani v práci.

– Jde to? – nevydržela mlčet a v tom napětí, které mezi nimi vládlo, se k němu opět naklonila. Jako by neslyšela, co jí před chvílí povídal. Nechtěla slyšet. Byl u ní, a to bylo teď nejdůležitější. Měla ho jen pro sebe.

– Nejde.

Na hřišti vybuchl nad ohněm proud žhavých oharků. Jako by dolétly až k nim do pokoje. Marten v té chvíli spatřil za oknem tvář Kornely Hepp. Krásnou a ušlechtilou. Tak vzrušující, že po ní natáhl ruce.

Zmizela. Uvědomil si, že objímá Elišku.

Kapitola třicátá

Byla neděle večer, týden po Aloisově pohřbu. Marten zíral na televizní seriál a chroupal keksy. Nevnímal moc, o čem se na obrazovce jedná, vlastně si pustil televizi, aby se nějak odreagoval. Chtěl z hlavy vypudit chmurné myšlenky, stále ještě utíkaly k otci. V půl desáté zaslechl pod okny šramot.

– To je nějaký divný vítr, skoro jako ten, o kterém psal Bradbury, – řekla Lucie a vypnula v kuchyni digestoř. – Neslyšels to? – volala na Prokopa. Otevřel okno a vyhlédl ven. Po chodníku a ulici se valil proud kalné vody.

– Kruci!

– Co?

– Povodeň! – zvýšil hlas. Lucie přiběhla, vzala ho za rameno, odstrčila a vtěsnala se vedle něho. Ulicí se valil proud kalné vody, přicházel odkudsi z jihu a nabýval na stále větší intenzitě. Ve vodě plavala prkna a všelijaké haraburdí.

– To není povodeň.

– Já vím, někde asi praskl vodovodní řad.

Teprve teď Prokopa napadlo, že by se měl jít podívat do sklepa. Vládlo tu boží dopuštění. Ve vodě plavaly brambory, kočárek, kupa včerejších a předvčerejších novin.

Nezbývalo než některé věci vynosit do přízemí. Lucie Prokopovi pomáhala, skončili po půlnoci, ale spát šli před třetí. Ráno samozřejmě zaspali. Krátce po osmé se na ně dobývala Eliška, prý jestli se něco nestalo.

Stalo.

Na Martena čekal v ordinaci Kmoníček, vydupával tu svou hormonovou stopu, laškoval rozverně s Eliškou a té se to zřejmě líbilo. O pohromě s vodou už věděl, krátce Martena politoval a spustil o tom, že ve středu přiveze domů z porodnice Magdalenku a že té své koupil stolitrový mrazák, jenomže nemá co do něj, vlastně ano, zamluvil si prase, zná řezníka, který mu ho i naporcuje, ale my ho celý nesníme, chápeš?

– A co já mám s tím? – odsekl naštvaně Marten, který měl svých starostí až nad hlavu, a ještě musel poslouchat Kmoníčkovy kecy o praseti. Lucie ale měla dlouhé uši a hned se toho chytla.

Za řezníkem se kodrcali dodávkou, kterou si Kmoníček někde půjčil. Marten mu vyprávěl, jak pořídili v sobotu u Haynových. Hovořil o Soně, která se dala na pití, o vzpřímeném prošedivělém podplukovníkovi, který chtěl mít syna, ale namísto toho se mu narodila dcera Kristýna…

Ta rostla jako z vody, byla to pěkná děvenka, ale přecitlivělá a s rodiči si vůbec nerozuměla. Doma se jí ani trochu nelíbilo, a tak když se rodiče rozhodli přestěhovat na venkov, zůstala ve městě s přítelkyní.

Žily spolu, dělaly kumšt, vedlo se jim vcelku dobře. Až jednou večer, to jely na nějakou merendu do Labe, Kristýna nastoupila do výtahu, a jak už to v tomhle městě bývá, jako naschvál vypadla elektrika. Výtah zastavil v mezipatře, všude tma a zmatek. Prostor dva krát dva metry, vězení. Dostala šok, trpěla fobickou neurózou už v dětství, kdy ji tatík zavíral do sklepa, a tak na ni sáhla smrt.

– Krásná pohádka, žel s nešťastným koncem, – přitakal Kmoníček a zastavil před hospodou. – Skoro se mně nechce ani vystoupit, drž si nit, – hekl a pádil do lokálu. Už se pomalu schylovalo k obědu. Vzápětí se objevil s nějakým chlapíkem, který je zavedl o dům dál. Obchod proběhl bez komplikací.

Cestou zpátky se Marten všetečně zeptal:

– Proč jsi vlastně dnes ráno nezavolal?

– Tak, chtěl jsem vás vidět, – uchichtl se Kmoníček, jako by tušil, kam Prokopův dotaz směřuje. – Myslel jsem, že mně Lucie zase nabídne ten dobrý štrůdl. Ale odchytla mě Eliška, to víš… A taky jsem přijel kvůli tomu praseti, – špičkoval. – Ne, vážně, – mrkl na Martena, který už ztrácel trpělivost, – přišel jsem se zeptat, co je nového, a hlavně ti říct, že toho Filipa dosud nemáme. Slehla se po něm zem. Ani Kornela Hepp o něm údajně neví. Tvrdí, že jsme jí zničili to nejdražší, co měla. Chtěla ho osvojit druhým stupněm, víš to?

Marten žasl, rychle si rovnal v hlavě souvislosti. Šlo to špatně. Filipův podíl viny na vraždě Zajerského nebyl jednoznačný, protože jestli je na tom s rozumem tak, jak jsi povídal, jeho svědectví bude neprůkazné, jeho rozpoznávací a ovládací schopnosti budou zpochybněny.

Prokopa přitom napadlo, jestli chlap, který se dívá vypadlým sukem na ženskou, jak se převléká, má tendenci vraždit. Raději by s tím závěrem počkal. Měl tušení, že Kristýna a Kornela jsou klíčem k případu Anděl. A že s tím nějak souvisí i smrt Zajerského. Zopakoval Kmoníčkovi své setkání s Klaudií Zajerskou. Jak byla nezvykle otevřená, až podezřele. Ona mu vlastně dala adresu Haynových. Kdyby se něco stalo Kornele, věděl bych hned, kam se obrátit. Jenomže s Klaudií je to složitější. Je to takový živočišný typ.

– Kladu si otázku, proč svěřila ty informace mně, a ne tobě, když jsi ji vyslýchal.

– Třeba se nějak jedná i o ni.

– Taky mě to napadlo, – připustil Prokop a prohodil, že by bylo potřeba zajet do ústavu, kde Kristýna zemřela. Když ho Kmoníček vyložil doma, ukázal mu Marten fotografii od Haynových a požádal ho, jestli by ji nemohli v laborce zvětšit a pokusit se blíže určit místo, kde byla dělána. A také ho zajímalo, co to má kočička a kocourci na krku za amulet.

– Pokusit by se mohli, – opáčil Kmoníček, mžouraje nedůvěřivě na scénický výjev. Potom si fotku schoval do kabátu a odkráčel.

– Pojď se projít do parku, – navrhl Prokop Lucii.

– Teď, v prosinci? – podivila se, jestli se nepřeslechla.

Snažil se jí vysvětlit, co mu právě letí hlavou, nejsou za tím žádné vedlejší úmysly, opravdu ne.

– Má v tom prsty Anděl? – skočila mu do řeči, pokoušejíc se zlehčit vážný tón, který nasadil. – Půjdu, proč ne. Nebudeme se ale nudit, viď?

Lucie se převlékla do civilního, teď byla v džínách a mohérovém zelinkavém svetru, který jí padal přes boky. I když jí už táhlo ke čtyřicítce, tvář měla téměř bez vrásek.

– Někdy se ptám, proč se to stalo, – řekl, jako by jí četl myšlenky, – proč jsme se rozešli?

– Neptej se, – usmála se, vklouzla do koženého kabátku a vzala si vlastní klíče, jako by tušila, že Prokop cestou zas někam odběhne. Spatřil v tom cosi symbolického. Už byli téměř za dveřmi, vtom cinkl telefon. Vrátila se, zvedla ho… Sluchátko zůstalo němé. A přece byla přesvědčena, že nešlo o omyl.

– Asi nějaká Matoušova holka, – řekl Prokop.

– Nebo tvoje milenka…

– Jistě, ve čtvrt na pět… A nepřeje nám procházku.

Bludičky pouličních světel se probouzely. Lucie s Prokopem se protáhli podchodem pod tratí a zamířili k Chrudimce. Šli po zledovatělé hrázi, co noha nohu mine, občas se kolem nich mihl jezdec na kole, a pak narazili na dvojici padesátníků, kteří tu zřejmě randili zima nezima.

– Ti se za lásku nestydí, – poznamenal Prokop.

– Už jsou na to dost staří…

– Myslíš?

– Aby se styděli… – triumfovala. – Tak kde máš ten strom? – šťouchla do něho prstem, jako by ani nic jiného nepředpokládala. Začal jí vykládat o Zajerském a o tom, co našli v jeho zápisníku. Dvě jména vedle sebe, Kornela a Kristýna. Ten strom roste pár metrů od domu, kde bydlí Kornela Hepp.

– Myslela jsem si to.

– Jak to, že sis to myslela? – řekl vyčítavě. Neodpověděla.

Stáli u kaštanu a hleděli do jeho koruny. Park už byl téměř liduprázdný, lavičky osiřelé. V létě tu sedávaly maminky s dětmi, teď parkem proběhli nanejvýš psíčkaři a lidé vracející se z práce domů.

Prokop se na strom pracně vydrápal, šlo to jen velmi těžko a musel vynaložit veškerý svůj klukovský um, který z něho dávno vyprchal. Lucie mu pak podala ještě dalekohled.

Opřel se zády o kmen a v klidu se rozhlížel. Za zády měl řeku a hradbu větvoví, po pravé straně jezero, vlevo na dohled činžovní domy. Rovnou před očima mu vyrůstal dům, v němž sídlila Kornela. V přízemí se svítilo.

– A sakra, – vyhrkl.

– Co vidíš? Perníkovou chaloupku?

– Nějakou dámu. Právě si vyhrnula košilku a odepíná podvazky. Má dlouhé štíhlé nohy… – blafoval roztouženě. Nebyl tak daleko od pravdy, v místnosti skutečně pobývala žena. Ta žena držela v ruce knihu, zobala z talířku nějaké keksy a nápadně se podobala Kornele Hepp.

– Co dělá?

– Čte si knihu od Ericy Jongové: Strach vzlétnout.

– To jistě. Kornela nenosí podvazky, nýbrž punčocháče, – řekla Lucie, které došlo, že si z ní Prokop utahuje.

– Počkej, – hlesl vzrušeně. – Ta ženská má černé vlasy. A nakrátko sestřižené. Vypadá trochu jako Asiatka… Kornela je přece ohnivá.

Vtom žena odložila knihu, vstala a zhasnula světlo. Dům se propadl do temnoty. Marten měl neodbytný pocit, že došla k oknu a dívá se do parku na něho.

– Kruci, ona zhasla, – zaklel. Podal Lucii dalekohled a zhoupl se po větvi dolů. Dopadl na čtyři a bradou si zavadil o koleno, až mu zazvonily zuby. K vile to bylo jen pár kroků…

– Třeba to byla jen tetička z Ameriky.

– To sotva, – mačkal zarputile tlačítko zvonku. Dům tonul stále ve tmě. V onom přítmí na pomezí dne a večera vypadal strašidelně. Vzal za kliku branky, bylo zamčeno. Jen okenní tabule, ty olovnaté oči domu, na něho němě zíraly.

– Měla na sobě nějaké modré šaty. Nevidělas ji v tom někdy?

– Modré? – rozpomínala se Lucie – Kornela nosí modrý kostým.

– Byla úplně sama.

– A proč by nebyla?

– Připadlo mně, že s někým mluví. Dovedeš si představit člověka, jak bloudí sám tak velkým domem, úplně sám? Chtěl bych si s ní promluvit. Ukázat jí tu fotku, kde jsou kocouři na námluvách.

– Co když je Kristýna a Kornela jedna a tatáž osoba?

– Také mě to napadlo. Kristýna s Kornelou ale existovaly, milovaly se, žily spolu, lidé o nich věděli.

Prokop ještě jednou zmáčkl zvonek, pak sáhl netrpělivě do kapsy pro zápisník a vytrhl z něho stránku. Naškrábal na ni pár řádků a hodil ji do schránky.

– Vyčítáš jí, že nebyla doma?

– Ona je doma, zamkla se, bojí se Zvířete. Zvíře, to je její vina, kterou odmítá. Je pro ni příliš iracionální, než aby ji mohla uchopit, vzít na vědomí, že je taková, jaká je. Kornela patrně stojí za oknem a kouká na nás, pokud tam ovšem není nějaký zadní východ.

– Cos jí napsal?

– Aby se ozvala, že s ní nutně potřebuju mluvit.

– A víc už nic?

– Nic, – přitakal, naklonil se ke své bývalé ženě a políbil ji.

Seděl u stolu nad rozevřeným sešitem, táhlo už k půlnoci. V úterý koupil ve městě vánoční stromeček, ale ještě ho nestačil ustrojit. Lucie šla před okamžikem spát, zato Prokop čekal jako obvykle na Matouše a dlouhou chvíli si krátil čmáráním po papíru. Jeho úvahy se nesly jedním směrem: Kristýna – Kornela. Co o nich vlastně věděl?

Kristýna: přecitlivělá už od dětství, chová se jako kluk, otec chtěl syna, má ji. Kamarádky to zřejmě vycítily, Kristýna se přátelí spíš s kluky – i v dospívání. Jeden čas sportuje, ale stále víc ji to táhne k umění. Cítí se sama. Hraje divadlo. Fobická neuróza?

Kornela: kráska, která chce mít svět u nohou, patří do stejné generace jako Kristýna, dokáže si získat kolem sebe lidi, má i nepřátele. V poslední době odmítá společnost a komunikuje s ní výhradně prostřednictvím obrazů. Je zklamaná životem. Něco se muselo stát. Ztratila lásku? Chtěla si osvojit Filipa. Sexuální orientace – lesba?

Ručičky hodin na stěně cvrnkly o dvanáctku, Matouš nikde. Pak zazvonil telefon. Prokop se lekl, že volají kvůli Matoušovi.

– Marten, – hlesl.

Opět to trapné ticho. Hrubý, zastřený hlas prolétl nocí jako cár pavučiny.

– To jsem já, Kornela Hepp. Myslel jste na mě, doktore, že?

– Myslel jsem na syna.

– Jen neříkejte… Je pozdě, co? – vzdychla. Ten smutný hlas byl zároveň rozdychtěný, jako by mu tma dodávala magickou moc.

– Ano, je pozdě, ale jsem rád, že vás slyším.

– Proč? Zdají se vám o mně sny?

– Tohle není hra na pravdu. Nepřevracejte naše role.

– A kdyby? Co by tomu řeklo vaše superego, kdybyste se do mě zamiloval.

– Vy si fandíte. Pila jste?

– Ó nikoli.

– Proč jste v pátek nepřišla?

– Nemohla jsem, bylo mi mizerně. Ten náš kontakt by neměl hlavu ani patu, vyhodila bych zbytečně peníze. Nemohla jsem se na nic soustředit. Chtěla jsem o sobě přemýšlet, bez manipulace druhého. Nešlo mi to.

– Jak je vám teď?

– Stýská se mi, ale už je to lepší. Četla jsem ten váš dopis.

– Stavíte se?

– Doktore, já jsem se s váma ve snu vyspala.

– Cítíte se provinile… Kdy se stavíte? – opakoval znovu vyhýbavě.

– Kdy?

– Zítra kolem druhé, ano? – napověděl jí, a sotva dořekl, za zády mu třískly dveře. – Dobrou noc, – rozloučil se s ní a zavěsil.

Do kuchyně vklouzl Matouš. Zastavil se prudce před otcem a trochu se zakymácel: nalevo, napravo, nalevo, napravo.

– To je tvůj politický postoj? – popíchl ho Prokop.

– Naopak, nastavuji pouze zrcadlo.

– To zrcadlo je křivé, – odvětil Prokop nikoli popudlivě a jednou větou se zmínil, že na něho čeká.

– Tak tady jsem. Může začít… proces. Znáš Kafkův Proces. To není ten Kafka z Červeného Kostelce, tatínku, ale Franz Kafka, německý Žid žijící v Praze.

– Nekecej a posaď se naproti. – Vzal syna za rameno a nasměroval ho na židli. Chvíli na něho mlčky civěl. – Napadlo tě, že se mně může taky po tobě stýskat. Bydlíš s námi a já tě vidím, jenom když spíš, – řekl. Mluvil pomalu, nijak útočně, ale důrazně, aby to Matouš zaznamenal. Ten zívl.

– Pohádali jste se zase s mámou?

– My už se dávno nehádáme.

– Nestojí to za to, že? – našpulil ještě více pusu.

– Ten kožený kabát, cos hodil na věšák, jsem si koupil, když mně bylo třiadvacet. Nosil jsem ho pak patnáct let.

– Ptal jsem se tě, jestli to stojí za to, – vykulil na něho Matouš oči.

– Máma stojí vždycky zato!

– To ti mám věřit? – Mladý muž přestal žvýkat. Jeho tvář připomínala v té chvíli prázdný list papíru.

– Možná jsme se oba mýlili, přecenili svoje síly, zapomněli, že žijeme jeden s druhým, a začalo nám to lézt na nervy.

– Co ti mám na to říct?

– Nechci, abys něco říkal… Chtěl jsem se jen zeptat, jak se máš.

Matouš odpověděl, že dobře, neleze po čtyřech a jíst má také co, a někdy prý dýchá i čerstvý vzduch. Do školy chodí taky, jestli prý myslel právě tohle, protáhl obličej.

Prokop si všiml, že mu na čele naskočila vráska. Kontroval, že dobře může znamenat snesitelně, anebo také: Mohl bych se mít líp.

– Chtěl jsem říct, jestli jsi šťastný, – vyslovil se jednoznačně.

– A ty?

– Odpovídáš mi otázkou… Snažím se to nevzdat.

– Vidíš, a mě chceš poučovat.

– To sis špatně vysvětlil.

– Ale dobře, nemáte co nabídnout a chcete poučovat.

– Kolik jsi vypil piv?

– Čtyři.

– Je to moc nebo málo?

Matouš hned neodpověděl, pak začal otci vysvětlovat, že záleží, z které stránky se to vezme, ale Prokop ho přerušil, nechtěl odběhnout od věci, která mezi nimi ležela jako stín. Vyrukoval na Matouše s tím, že se byl podívat na závodišti, stál na dně Taxisu, který je možná letos naposledy metr osmdesát pod úrovní terénu. Jednou provždy ho sníží, zasypou.

– Stál jsem tam na dně toho příkopu a najednou mě popadl normální lidský strach jako z každé neznámé věci. Když jsem pak o tom přemýšlel, napadlo mě, že většina lidí v životě má takový Taxis, někteří z nás jich mají i víc…

Matouš zavětřil, jeho oči se pronikavě zakously do otcovy tváře. Tělo mladého muže se vypnulo, připraveno ke skoku. Pohnul se, zhoupl dozadu, dopředu, a pak se přece jenom postavil. Jediným pohybem si přetáhl triko přes hlavu a natočil se proti světlu. Modřina po pendreku, táhnoucí se napříč zad, dávno ustoupila.

– Tomuhle říkáš nic? – odsekl, košili si vzápětí stáhl a začal korzovat po místnosti.

– Ano, muselo to bolet, ale s tím by měl člověk, pokud se pouští do takové akce, počítat.

– Nestěžuju si, – vyštěkl, – jenom mně vadí, že všechno relativizuješ. Ten tvůj pohled na svět je plný alibismu, samá výmluva. Moudrost, rozvážnost… Běžte do prdele s tou vaší rozvážností! To je normální oportunismus.

– Kdysi jsem u policie sloužil.

– Jistě, u kriminálky…

– Zajímal mě obor, byl jsem ctižádostivý, měl jsem velikánské cíle, zákon byl pro mě zákon…

– Já vím, měl jsi udělat posudek na gaunera a tys ho udělal, tys nevyloučil, že by mohl vraždit… To se jim moc hodilo do krámu. A ten gauner, ten nevinnej mukl se pak zhoupnul na klice od dveří, protože se bál, že mu v tom omáchaj hubu. Neříkej mně to, slyšel jsem to už tisíckrát. Tvá vina není má vina.

– Má vina…? – polekal se Prokop. Cítil, že mu syn zatraceně křivdí a že mu chce křivdit. Také se tak zatvářil.

– Tvá vina není před zákonem, ale morální. A taky před Bohem.

– Kam na to chodíš, proboha.

V ložnici zapleskaly krůčky, mrzutá Luciina tvář se vyloupla z šera vedlejší místnosti.

– Že jste dva bezohlední sobci, už dávno vím, že ale budete mluvit tak hulvátsky… Dejte si do nosu, no na co čekáte!

– Promiň, bavili jsme se o životě.

– Vy mně promiňte taky, – odvětil upjatě Matouš, nečekal na nic a zalezl kvapem do svého pokoje.

– O životě! – procedila mezi zuby Lucie. – Nic jiného jsem ani nepředpokládala, – dodala přezíravě a přecapkala místnost bosýma nohama směrem k toaletě.

Jako by její noční košile teprve teď odmávala konec předešlého dne. Do řeči už nebylo nikomu, třebaže Prokop Marten dobře věděl, že ještě dlouho neusne.

V poslední době nemohl Prokop spát, večer únavou usínal a probouzel se kolem druhé, třetí, aby pak zbývající hodiny do rána probděl. Snažil se v oné době mezi nocí nemyslet na nic, ale myslel na ledasco, a i když si přečetl řadu příruček a vyzkoušel mnohé z relaxačních technik, usnout se mu už obvykle nepodařilo. A pokud ano, bylo to těsně nad úsvitem. O to víc bývala pak probuzení krutější.

Sny se mu téměř nezdály, zato otce měl před očima téměř neustále. Nazval si sám pro sebe to noční snění Setkáním. Prokop si připadal, že sedí ve velkém kinosále, před ním širokoúhlé plátno, na něm klopýtá film… obrázky s Aloisem. Jednu chvíli dokonce podezříval otce, že to on ho budí z jakési zlomyslnosti, ale byla to většinou setkávání příjemná. Uvědomoval si po nich, poněkud zaskočený, že už více nebudou.

Alois mu servíroval na podnose zážitky, které smyl čas a které se jeho smrtí znovu vyplavily, aby spatřily světlo světa v jiných šatech. Zdánlivě nicotné události dostávaly svůj osobitý význam, ať už šlo o rodinné šachové turnaje, táhnoucí se někdy měsíce, zápasy ve fotbale na jednu branku, kuželky, výlety do přírody na kolech, za houbami, burzy zápalkových nálepek či minerálů.

Prokop se nejprve nechal unášet otcovou nabídkou, byla tak lákavá, ale pak, ostatně nestalo se to poprvé, se přece jenom vzbouřil:

– Já si tě idealizuju, otče. Tys byl přece jiný.

– Jaký jsem byl? – vyptával se ne útočně Alois, jako by chtěl o sobě slyšet pravdu, vyřčenou časem, které, ač mu ji rodina servírovala v mnoha podobách tolikrát, nikdy nenaslouchal.

– Měl jsi především rád sebe.

– A co je na tom špatného? – cvrnkl si prsty do kšiltu u čepice a lišácky se usmál. – Aby člověk mohl mít rád druhé, musí mít nejprve rád sebe. Vždyť bible praví: Miluj svého bližního jako sebe samého.

– To jistě, otče. Ale bible nemá na mysli egoismus, nýbrž cosi opačného. Tím, jak si vážíme sebe, dokážeme si vážit i druhého. Spíš jde o sebeúctu a sebepřijímání. Nevážíš-li si sebe, nemůžeš si vážit druhých.

– Běž mi s tím filozofováním k šípku. Seš jako Matouš, však to má mít po kom, – špičkoval. – Jste zpychlí intelektuálové, neschopni pochopit domorodce. Nehrál jsem ti snad na housle, když jsi brečel, nechodil jsem s tebou do divadla na pohádky, neutíral jsem ti zadek, když jsi neuměl chodit ještě na mísu, nešel jsem za tebe orodovat do školy, když tě vyrazili z průmyslovky…!?

– Kdyby tady seděla matka…

– Vy jste proti mně udělali koalici. Musel jsem se nějak opevnit, – zachechtal se hurónským smíchem, a aniž by se s Prokopem rozloučil, zmizel. Film doběhl.

Prokop otcovi tyhle skrývačky zazlíval, zmizel a nedopověděl, aby se za pár dnů objevil v jiném kostýmu, v jiných šatech, ba i v jiné roli. Byl to stále on, a přece byl pokaždé jiný.

Ono nedopovězené Martena jitřilo. Otec s sebou přinášel výzvu. Co s ní v posteli, v poloze nehodné mužů.

Prokop pak musel vstát, přehodit přes sebe župan a mořit se nad jinotaji setkání, kterým nerozuměl a které vyháněly i proti jeho vůli spánek. Otcova přítomnost, ač jitřivá, vstupovala do propasti, kterou způsobil čas.

– Přišel mě navštívit Alois, – oznámil jen tak halabala pár dnů před Štědrým večerem matce, když se vracel z práce.

– Za mnou chodí taky skoro každou noc, – odpověděla mu samozřejmě, že z něho spadla veškerá tíha sdělení.

– A chce něco důležitého? – zeptal se rovnou, usuzuje na sebe.

– Ani ne, spíš takové hlouposti. Kdy mu udělám bublaninu s borůvkama nebo zajíce na divoko. A já mu to, trulant, slíbila.

– Je tu s náma, pořád…

– Neodešel, – přitakala.

Prokopa napadlo, jak dlouho člověk přežívá ve vzpomínkách. Co je to proboha za slovo, ta nesmrtelnost? Za poslední měsíce mu přišlo na mysl několikrát, možná to byl i jeho problém. Odpovědět si však nedokázal, třebaže se o to pokoušel: Než zežloutnou fotografie v albu, než smyje déšť z jeho náhrobku?

Lucii se o Prokopovi nezdálo a Matouše se na Aloise nezeptal. Nepochybně by Matouš považoval onu otázku za jednu z otcových profesionálních deformací.

Po několika setkáních s Aloisem si Marten předsevzal, že napíše Matoušovi opět dopis. Možná že poslední. Jako by ho k tomu Alois nepřímo vybízel, byť o tom neprohodil ani slovo. A přitom ho napadlo: Ty dopisy zůstanou, i když tady už nebudu…

Ty dopisy zůstanou, milý synu. Možná že někde zežloutnou na dně šuplíku, ale byly jednou už vysloveny a poneseš si je s sebou životem, ať už je odvrhneš nebo přijmeš. To bude záležet hodně na tobě. Sám na sobě jsem zjistil, že to, co jsem četl ve dvaceti, na mne působilo úplně jinak o deset let později a ještě jinak ve čtyřiceti letech. Nechci ti namlouvat, že lépe nebo hůře, odvážněji či méně odvážně, prostě jinak, to je to správné slovo.

I když rozum s přibývajícími lety slábne, člověk nahrazuje ubývající ostrost smyslů a intelektu zkušeností. Říká se tomu moudrost. Obvykle se mu dostává i přednosti, která mladým schází: trpělivosti a ochotě naslouchat druhému.

Není to nic nového, co ti říkám, a přece, připadá mi, jako bys o tom nikdy neslyšel. Nebo se alespoň tak tváříš. Dnes nebude řeč o tvém riskantním podnikání, o nabouraných autech či knihách, které tu leží ve skladu a po nichž se prohánějí myši, o mých knihách, z nichž jsi nepřečetl ani jednu. Spíš bys řekl: Neumím číst, než bys po ní sáhl. Už tě slyším, Matouši, jak namítáš: Copak ty o tom víš! Odpovím ti: Vím i nevím.

Je tu však nový prvek v našem vztahu, který už pociťuji dosti dlouho, ale který jsem si plně uvědomil v okamžiku, kdy Alois od nás odešel.

Je to Čas, synu. Kdysi jsem ho hnal bezstarostně před sebou, jistý si tím, že budu-li chtít, čapnu ho za pačesy při první příležitosti a bude můj. Nyní, když se mi blíží padesátka, za ním někdy klopýtám a marně natahuju ruce. Je to trpké poznání, ale musím si to přiznat a vzít ho na vědomí. Nemohu dělat, jako by nebyl, to by mi přišlo dětinské.

Mnohokrát mě i napadlo, že bys mohl po něm natáhnout ruku místo mě ty. Říkal jsem si, co kdyby můj syn Matouš… Záhy jsem ale poznal, že jde o pošetilé přání, něco jako objevit kámen mudrců či nesmrtelnost. Jenom snad jakási větší spřízněnost by tu byla, nu, vždyť jsme jedna rodina…

Teprve teď mi přišlo na mysl, že takhle nějak mohl kdysi uvažovat Alois. Měl jsem mu v životě zaplnit cosi, čeho se mu nedostávalo. Zdědil jsem po něm talent. Byl jeho a on ho předal jaksepatří synovi. Ale příběh života (žijeme vůbec příběhy?), který toužil sepsat na papír, se mu sestavit nepodařilo.

Nejsem si jist, zdali mou vinou, zato vím, že jsem na Aloisovo volání neslyšel. Nebo jsem nechtěl slyšet? Pročpak? Abych ho pokořil a aby mě poprosil, zdali bych pro něho mohl něco udělat?

Teprve nyní začínám svým pohnutkám trochu rozumět. Snad. A jestlipak víš proč? Protože rodinná historie se opakuje. Jistě, jsme každý jiný, ale děláme přibližně tytéž kroky v čase i prostoru. Naše stopy se překrývají. Opustil jsi prostor rodiny a ženeš čas před sebou, jenom ty tvé jízdy autem!, tak jako ho hnal kdysi já. Říkám si v duchu, každý se musíme z hnízda odpoutat, abychom se mohli svobodně vrátit. Marně natahuju ruce po něčem, co už sotvakdy bude.

Vím, že ten příběh, který teď žiji a který jsem začal psát, dřív či později dopíši. Rozhodl jsem se ho věnovat Aloisovi. Ne proto, abych mu předvedl, co on nikdy nedokázal, ač po tom tolik toužil, ale abych mu dal nějak najevo svou úctu, ať už byl, jaký byl, poněvadž to byl můj otec.

Mám jen teď trochu obavy, že to, co jsem prve zmínil, na tebe bude působit příliš mravokárně a staromilsky. To bych opravdu nechtěl. Morálka je cosi vnitřního, řád tělesného i duchovního, s nímž žijeme i umíráme, nikoli to, co kdo nám napovídá. Je to tvá zkušenost smísená se zkušeností tvých rodičů i ostatních lidí kolem, zemřelých i těch, s nimiž se stýkáš. Jak je to samozřejmé, a přece jsme někdy nepoučitelní. Tuším, co bude následovat, ale zasloužím si to.

Zdál se mi totiž sen. Dopsal jsem knihu Krvavý anděl, žel neměl mi ji kdo distribuovat. Požádal jsem o to svého syna, který měl k tomu všechny předpoklady: schopnosti přesvědčit knihkupce i prostředky, jak k nim tu knihu dostat.

Neřekl sice ne (já také jednoznačně neodmítl Aloisovu žádost o příběh), dokonce si i knihu odvezl do skladu. Nechal ji tam však ležet, protože byla těžká a vůbec, ještě se k ní nedostal, aby ji alespoň prolistoval. Chce to svůj čas, řekl mi a všeznajícně se přitom usmíval.

Nebylo v tom nic škodolibého a nebyl v tom zřejmě ani záměr. Měl jenom pro jiné, prodejnější knihy a důležitější úkoly, víc pochopení. V té chvíli jsem zatoužil Aloise odprosit, jenomže on už tu nebyl. Dokonce jsem měl pocit, že se mi tentokráte směje on.

Tak je to, synu. Snění je někdy bolavé, jindy příjemné. Říkám si ale, odhlédnu-li od zážitků: O čem ty mé sny proboha jsou, o čem?!

Tvůj táta

Kapitola třicátá první

Seděla před ním bledá, nevyspalá a její obličej připomínal ostrůvek osamění.

– Ještě jednou se omlouvám za ten noční hovor, asi jsem vás vyrušila, – řekla Kornela.

– Už se stalo, – odvětil Prokop a přistrčil k ní popelník, protože vytáhla marlbora. Provinile na něho pohlédla.

– Mohu? – Nepomohl jí ani slůvkem. – Náš poslední rozhovor jsme nedokončili… je to už tak dávno, – zapátrala v paměti. – Minulý týden mě kontaktoval nějaký Kmoníček? Čmuchá za mnou a docela mne to znervózňuje. No policajt, jistě ho znáte. Tahle nejistota! – vyhrkla. Rozklepanými prsty vyňala z balíčku cigaretu a strčila si ji mezi rty. Marten se přemohl a připálil jí. Natáhla do sebe kouř a s úlevou vydechla. – Nechápu vůbec, co po mně chtěl, ptal se na všechno a na nic.

Prokop požádal Elišku o kávu. Zatímco jindy oplendovala kolem každé návštěvy, nyní Kornelinu přítomnost ignorovala. Dokonce třískla konvicí o vařič.

– Ten policajt vyšetřuje vraždu Zajerského, – řekl, když se vrátil. Ať si ji prohlížel, jak prohlížel, nevypadalo to, že má na hlavě paruku. Své zjištění přijmul s úlevou, dokonce o poznání ožil. – Vy děláte i dřevořezy?

– Pomohlo by mi, kdybych řekla, že ne?

– Já jen, že člověk přitom musí být šikovný… Aby se nezranil.

– Podívejte na Váchala, ten si vyřezal celou sazbu na knihu.

– A vám se ty jeho příšerky líbí?

– Velice inspirativní, – přitakala. – Krvavý román ale není Krvavý anděl.

– Prosím? – zbystřil. Napadlo ho, že vidí i tam, kam normální smrtelník nedohlédne.

Znovu na ni pronikavě pohlédl. Nehnula ani brvou, jenom si pomalu přehodila nohu přes nohu. Kornelina hlava plavala v chomáčcích dýmu. Hepp přitom držela cigaretu jako kopí. Rudé nehty, bílá tvář. Krk jí zdobil náhrdelník. Byl na něm stříbrný andílek, taková manýristická cetka.

Zvláštní, opakovaně se mu zdálo o kočičce, která měla stejnou barvu srsti jako Korneliny ohnivé vlasy. A hebký kožíšek, kterým se dotýkala jeho kůže. Bylo to příjemné. Když po ní ale sáhl, aby ji pohladil, sekla drápkem a vyskočila před ním na skříň. Stoupl si na špičky a natáhl ruku. Tolik po kočičce toužil. Marně.

– Chtějí mně vzít Filipa. Ano, už tři roky u mne bydlí. Starám se o něho. To jsem vám snad říkala, ne? – prohodila tak samozřejmě, že Marten ani nestačil vykulit oči. – Filip někam utekl, snad vytušil, že by ten malér v parku mohli svést na něho. Měl svou zkušenost z děcáku, samozřejmě. Ten policajt dělal, jako bych za to mohla já. Všude jsem Filipa hledala. Umí si někdo představit, jak mi je? Jsem teď jeho máma. V jisté životní chvíli jsem pochopila, že dítě mít nechci, jenomže život se s nikým nemazlí a o pár let později bylo všechno jinak. Cítila jsem to jako vinu, co jsem tenkrát provedla. Nedělala jsem to pro sebe, ale pro něho. Věříte mi, – odložila cigaretu do popelníku a stiskla prosebně ruce. – Nebylo to s ním jednoduché, musela jsem si hodně vytrpět, ale dělala jsem to ráda a budu to dělat zase. Takové dítě jeden den naučíte větu, a ono ji do druhého dne zapomene. Nebo jak jsme se učili dlouho vázat tkaničku. Čistotný on je, až moc. Chodí mně v patách a hlídá, jestli nedělám nepořádek. Rád luxuje. Vždycky když vyluxoval, – rozzářila se Kornela, – udělala jsem mu za odměnu jablečné knedlíky se skořicí. Ty má moc rád. Já taky. Závodili jsme spolu, kdo jich spořádá víc. Hrozně rád jí… A ten Kmoníček mi povídá, že našli Filipovo nářadí a že na něm byla krev. Krev toho Zajerského, nebo jak jste ho nazýval, – ztlumila hlas. – Proč se na mě tak koukáte? To přece ještě neznamená, že to musel provést Filip. Vždyť on tam ten rýč zapomněl. Jaký by k tomu měl motiv?

Kornela stiskla rty a přimhouřila oči. Měla je bystré a zelené jako kočička v Prokopově snu. I tiché kocouří předení jako by zaslechl…

Do ordinace vešla Eliška. Na podnose nesla dvě kávy. První šálek položila před Kornelu a druhý se jí tak nešťastně zakolíbal v ruce, že vylila kávu na podšálek.

– Promiňte, hned to utřu, – položila šálek před Martena a vmžiku se opět zjevila, aby zjednala nápravu. Nikdo neřekl ani slovo. Teprve až když si osladili, Marten prohodil:

– Ještě vás drží ta představa, že vás pronásleduje Zvíře?

Začala mu vysvětlovat, že to je jako její svědomí… Melancholicky se usmála. Ten skličující pocit ji ale neopouští, nedokáže před ním nikam utéct. Cítí se tak slabá a zraňovaná, dělá si sama ze sebe legraci, jenomže to nejde pořád. Nemá najednou přátele, nemá, ke komu by vzhlédla. Bůh, to je pro ni stařík s holí. Někdy se bojí, že si něco udělá… Rozeštkala se.

– Jak vy v sobě zabíjíte to Zvíře, Kornelo? – zeptal se ve chvíli, kdy si přikládala šálek kávy ke rtům. Zuby jí zavadily o porcelán.

– Já ho zabíjím? – prohodila zděšeně. Teprve až když se uslyšela, zavrtěla hlavou. Ne, já ho nezabíjím, říkala její odmítavá gesta.

Vzpamatovávala se jen pomalu. Svou řeč načala zdánlivě odjinud:

Zůstala sama s mámou. Máma měla přítelkyni. Chtěla mít také takovou kamarádku, milou, pozornou, usměvavou, hodnou. Takovou, aby ji dokázala podepřít. Jedno posledně neřekla, nenašla k tomu odvahu, dodala dramaticky a zamáčkla cigaretu do popelníku. Když jí bylo asi šestnáct, chodili s kluky hrávat divadlo. Nacvičili takový skeč, jmenoval se Kočička vás čeká. Za Kočičkou přicházeli kocouři a dvořili se jí. Kočička měla po pravé ruce Anděla, po levé Ďábla, dva našeptávače. Ti rozhodovali, kdo z nápadníků uspěje. Kdo uspěl, nabídla mu své srdce. Kamarádka tenkrát nepřišla, snad něco tušila, nechala ji v tom a oni ji, Kornelu, znásilnili. Bylo to hnusný, hnusný, rozvzlykala se. Ptal jste se, proč jsou její obrazy tak děsivé, plné zmaru. Viděla jen nedozírnou propast plnou tmy, každý dotek se jí hnusil, byly doby, kdy si na ty chvíle vzpomněla a začala zvracet. Řekla jim, že to na ně poví, a oni ji zavřeli na půdě do skříně. Zůstala tam sama… Až do druhého dne. Břicho ji pálilo, bolelo, měla hroznou žízeň. Nenávist je přirozená lidská vlastnost. Někdy se může stát i smyslem života.

– Myslíte, že bych dokázala zabít? Tipněte si. Ptal jste se na tohle, že?

– Ptal jsem se na to, jak zabíjíte Zvíře.

– Hóó, – ožila… – Naporcuji ho na čtverečky, ale nejdřív vykostím. Pak ho namíchám do obrazů. Říká se tomu odborně sublimace. Ale to vy jistě víte, že? – odvětila nijak útočně a nadechla se k další řeči. Raději mlčel, aby ji nějak nezakřikl. Měla potřebu se vypovídat. Nebránil jí.

– Na vysokou mě nevzali, neobjevili u mě dost talentu, a když jsem se hlásila na pedagogický institut, měla jsem na učitelku špatné známky. Zůstala mi jen ta střední škola. S pány to bylo také nalevačku. Bála jsem se, že mě tím svým nástrojem rozpárají. Všiml jste si, jak držím cigaretu? Hnus. Tenkrát totiž, – zajíkla se, – na té půdě, se to stalo.

Kornela Hepp se kácela, stačila ještě před sebe natáhnout ruce, aby se náhodou neuhodila do pusinky. Naštěstí ji včas zachytil. Stulila se mu do náruče. Nebyl si jist, jestli nehysterčí. Tohle velké představení bylo ale velmi složité, než aby mohl říci jednoznačně ano – ne. Ostatně jednou to už udělal.

– Znáte Kristýnu?

– Kristýnu? – opakovala udiveně a její upjatý obličej ještě více zvážněl. – Samozřejmě že ji znám. Žili jsme nějakou dobu spolu, byly to moje nejkrásnější roky. Kristýna… Má láska, – vydechla utrápeně.

– Kde jste se spolu seznámily?

– Kde? Měla ráda umění… jako já. Ve dvaceti dokáže člověk objíždět celou republiku. A dnes celý svět. Pak jsem ji pozvala k sobě… A tak jsme to zkusily.

– Měla jste ji ráda?

– Milovala jsem ji, to ale není totéž, což jistě chápete.

Sáhl po deskách a otevřel je.

– Znáte tuhle fotku? – vyndal snímek, který si přivezl od Haynových.

– Ukažte? – vztáhla po něm ruku, poté vyndala z kabelky brýle a nasadila si je na uslzené oči. – Nevzpomínám si, – zavrtěla hlavou.

– Nikdy jste ho neviděla?

– I když… Je to tak dávno, – přikývla, jako by jí teprve teď došlo, o čem vykládala.

– Co se tam asi odehrává? – položil snímek před ni.

– Chcete se zeptat, jestli jsme to my… Možná. Je tam nějaká kočička.

– Ano, také mi to tak připadá. A nabízí srdce… Má na krku i amulet, tak jako ostatní. Není to náhodou ten, co máte nyní na sobě? – pohlédl na ni zpříma.

– Co já vím, – zrozpačitěla a Marten si všiml, že si sáhla na krk posetý ostrůvky dermatických fleků, sevřela ho, až jí zbělely prsty, a teprve poté, vylekána svým chováním, ruku povolila.

– Promiňte, budu už muset jít, – řekla upjatě a zvedla se.

Tentokrát s ní nešel ani ke dveřím. Chvíli seděl na svém místě, hleděl do stěny a skládal myšlenky, které se mu rozutíkávaly.

– Eli, najděte mi číslo Opentova ústavu. – Nabýval dojmu, že Kornela, přiznávajíc vinu, ji zároveň popírá. Bylo v tom cosi sebezničujícího, cosi, čím pronikala vzdálená touha po životě. Neměl důkazy.

Eliška přikvačila záhy s číslem ústavu, a když ho Prokopovi sdělovala, zeptala se, zdali do ústavu míní jet ještě dnes, nemohla by ho totiž doprovázet, poněvadž má od půl šesté lístky do kina na Základní instinkt. Slyšela jsem, že tam hrají krásní chlapi a krásné ženy a že se tam souloží a vraždí. Stříká tam fůra krve, doktůrku.

– Musíte mi o tom pak vypravovat, sestři, – nenechal se zviklat. – Ten film bude pro vás velký zážitek.

– No, jestli byste to hopkání vůbec strávil, – volala za ním, ale to už se věnoval telefonu. Chvíli se s přístrojem trápil, a když se konečně dovolal na patřičný pavilón, dozvěděl se, že se informace po telefonu nepodávají. Jestli prý chce, nechť si přijede osobně.

– Ženská, neblázněte, spěchá to! – hulákal do telefonu, ale to už zřejmě mluvil do prázdna. Do předvánočního bezčasí se mu zatraceně nechtělo.

Zůstal ještě chvíli v ambulanci a pokusil se přesněji definovat, co od návštěvy v Opentově ústavu očekává. Předpokládal, že se především dozví více o Kristýně. Ta její fotka, kterou získali od Haynů, byla opravdu její?, se nápadně podobala děvčeti, s nímž se setkala Muška na přehradě. Prozkoumával hrdlo kočičky pod lupou a všiml si, že na krku má náhrdelník, kterým se dnes ozdobila i Kornela. Šlo o ruční práci, patrně originál. V obchodu takové nikdy neviděl. Těžko mohlo jít o shodu okolností. Kdyby neměl zvětšeninu, zřejmě by si toho ani nevšiml.

Když zamykal ambulanci, bylo půl šesté. Vyšel zamyšleně nahoru, umyl si ruce, sedl ke stolu a mlčky pozoroval Lucii, jak vykosťuje maso. Bude ho porcovat na kostičky?

– Pojeď se mnou, je mně smutno, – řekl své bývalé ženě.

– Kam? – zvedla udiveně hlavu a loktem, po němž stékaly z dlaně kapičky krve, si setřela čelo.

– Do Opentova ústavu. Jedu tam kvůli Andělovi, – mrkl na kuchyňskou linku. – Aspoň se podíváš, co dělám za práci, – zaškemral, ale Lucie ho odmítla, má ostatně jógu a v šest jde na přednášku.

– Andělé mi byli odjakživa podezřelí. A v šest jdu na přednášku, – řekla nahlas, když viděla, že se málem urazil.

– A na jakou?

– Žena jako milenka, matka a manželka, – usmála se potutelně, a tím nožem zašermovala ve vzduchu. Měl pocit, že s ním kreslí jedno velké, horoucně tlukoucí srdce.

Nerad cestoval v noci. Už tak prabídná orientace za denního světla se měnila u Prokopa večer ve zmatek. Reflexní značky ho posílaly od jednoho světýlka ke druhému, cesta necesta. Drobné kapičky vody se ligotaly na předním skle auta jako penízky jen do té chvíle, než ho oslnilo protijedoucí auto.

Pustil stěrače, vyjel z města a přepnul na dálková světla. Provoz tu byl naštěstí řidší, a jak se vzdaloval centru, viditelně slábl. Auto ho tentokrát nezlobilo, kopírovalo povrch vozovky a přitom si tiše vrnělo.

Do léčebny dorazil kolem osmé. Kdysi tu párkrát byl, a tak trefil hned napoprvé. Zastavil před staženou závorou a stáhl okénko.

Na vrátnici trůnila nějaká ženská. Měla obličej samý stín, do drdolu spíchnuté špinavě žluté vlasy, na těle bílý plášť. V jedné ruce svírala vidličku, ve druhé kastrólek s vajíčkama, a ač v bílém plášti, tvářila se, jako by před okamžikem píchla do mozolu čerta. Než ho pustila dovnitř, vyžádala si identifikační kartu.

– A políbit na čelo byste nechtěla, matko?

– Třeba i někam jinam, – opáčila s úsměvem a zvedla závoru.

Prokopovi do smíchu moc nebylo.

Službu konající lékař nosil na prsou vizitku jako metál za chrabrost. MUDr. Pravoslav Harvan byl zdvořilý, věcný a konkrétní, což Marten přijal s povděkem.

Řekl, že tuší, proč Marten přijel a že mu už něco připravil. Muži zasedli vedle sebe u kupičky papírů a rozprávěli o Kristýně. Harvan Martenovi potvrdil, že Hayne trpěla masívní úzkostnou neurózou s fobickými symptomy, klaustrofobií, noogenní neurózou, existencionální krizí a že se rozhodla zemřít.

– Nebylo v našich silách tomu zabránit.

– Kolikrát se pokoušela vzít si život?

– Asi čtyřikrát. Blokovali jsme ji medikamentózně, patrně disimulovala nebo ty léky neužívala tak, jak měla. Chodila také na skupinovou psychoterapii. Jednou rozbila skleničku a pořezala se na zápěstích, to bylo asi na tři stehy, pak spolykala Melipramin, to už jsme ji hlídali fest, potom se pokusila oběsit na kličce u okna pomocí odstřižené šňůry od žehličky. Tenkrát ji sestra ještě našla včas. Bohužel se však jednou dostala na půdu, dosud nikdo neví jak, poněvadž dveře se tam zamykají, a skočila ze světlíku.

Marten se probíral zprávou, poslouchal Harvana a snažil se dělat si poznámky. Měl čím dál větší pocit, že by měl být jinde, než právě byl, a přece svou návštěvu považoval za důležitou.

– Jak dlouho tu pobyla?

– Téměř dva roky. Měl jsem ji docela rád, dodnes si vyčítám, že jsme ji neuhlídali. Ale ona chtěla zemřít. Měla k mužům takový zvláštní vztah.

– Nenáviděla je?

– To bych snad ani neřekl. Spíš se jich bála. Chodila asi půl roku do skupiny, ale nikdy se skutečně neotevřela. Bohužel.

– Mívala návštěvy?

– Ne moc a ne málo, tak normálně, – řekl Harvan a neposednýma rukama zabrnkal na klávesnici vypnutého počítače. – Jezdil sem za ní takový starší elegán, vypadal jak válečný vysloužilec, myslím, že to byl otec. Někdy přijeli se ženou, pak se tu také objevila nějaká její přítelkyně, pamatuji se na ni docela přesně, poněvadž to byla náramná fešanda, trochu extravagantní, párkrát ji doprovázel chlapec, mentál. Říkala mu Filipe.

Marten pomalu listoval deskami a prohlížel jednotlivé záznamy z individuální i skupinové psychoterapie. Byly čím dál kratší. Kornela tedy přijížděla za Kristýnou s Filipem…

– Nezůstal po ní deník, který si při terapii píší pacienti?

– Psala málo, ale i to málo zmizelo.

– Rodiče si ho odnesli?

– To vám nepovím. Počkejte, sáhněte do té obálky, co držíte v ruce, je tam pár kreseb z arteterapie, půjčte mi to. Nebo se podívejte sám, – zazmatkoval Harvan. Prokop obálku otevřel. Vyndal jen pár zažloutlých přeložených listů. Při pohledu na ně usoudil, že obrázky jsou pečlivě vybrány. Jedním z nich byla kresba vlastního profilu, potrhaná, přerušovaná čára.

– To znáte, ne, jde o haptickou záležitost. Pacientka má zavřené oči a jede si prstem pro profilu… – vykládal doktor Harvan, ale Prokop se zajímal o něco jiného, objevil totiž situační obrázek: kompozici střešní vazby řešenou tak, že vypadala jako kříž.

– Ale ne, – řekl, – ona to opravdu připravovala. – Kdepak nenávist, – vyklouzlo mu z úst. – A tenhle snímek znám, – zpozorněl. Z přeložených papírů vyklouzla fotografie, po níž pídil. Byla zřejmě pořízená při stejné příležitosti jako ta, kterou si vypůjčila u Haynových Eliška. Tenhle úlovek stál za to. Marten se díval do tváře čtyř mužů. Tři z nich už byli na pravdě boží, o čtvrtém nevěděl. Zajerského mezi nimi neobjevil. To by mohl být klíč k celému případu.

– Stalo se snad něco?

– Co je to za lidi? Nevypravovala o nich?

– Snad její přátelé, nevím. Musel byste se zeptat doktora Lébla, jenomže ten je teď mimo republiku. Znal ji z nás nejlíp. – Marten protáhl obličej.

– Myslíte, že by Kristýna dokázala někoho zabít?

– Pochybuji. Spíš nepřátelům odpustila, pokud jí někdo ublížil. Obracela agresi proti sobě.

– Skončila svůj život, protože nenáviděla svět, anebo proto, že bez opětované lásky nedokázala žít?

– Ono je to skoro jedno, pane kolego. A zní to příliš pateticky. Osobně si myslím, že její čin pramenil spíš z bezvýchodnosti než z nenávisti, s tím s váma souhlasím, – pokýval hlavou Harvan a teprve teď, pět minut po desáté, se zeptal, jestli host nechce udělat čaj nebo kávu. Než stačil Prokop přikývnout, teplým čajem by rozhodně nepohrdl, zabzučelo na dveřích signální světlo.

– Tak to vidíte, volají mě. Zdržíte-li se ale…

Marten vyložil krátce svou situaci a požádal o zapůjčení fota. Harvan souhlasil, na víc se kupodivu nevyptával, popřál kolegovi šťastnou cestu a vydal se za svými ovečkami. Prokop spěchal, uvědomil si, že ten čtvrtý muž na obrázku není Zajerski, jak předpokládal, ale někdo jiný. Patrně se jeho osud právě teď naplňuje, pokud se tak už nestalo.

Žena v kukani nad závorou na něho lišácky mrkla. Vzpomněl si na Luciinu přednášku a zamrkal na ni také.

Kapitola třicátá druhá

Kornela se nasoukala do polobotek, vzala přenosku s jídlem, baterku, klíče a zamířila do sklepa. Letité dveře z dubových fošen běhaly v pantech jako po másle. V úpatí chodby zavolala:

– To jsem já, Filipe!

Odkudsi z přítmí se vynořila postava. Přibližovala se kachním krokem a funěla.

– Filip už běží…

– Přinesla jsem ti tvé dobrůtky, hošíčku, – oznamovala mu. – Na, podrž tu baterku. – Pro jistotu za sebou zamkla. Okřídlený kužel světla poletoval z místa na místo. Vklouzla do suterénní místnosti, která byla bez oken, opět za sebou zavřela dveře a konečně mohla rozsvítit.

K nahrubo omítnuté stěně, obílené vápnem, přiléhal rozestlaný divan, ošoupaný a rozviklaný od toho, jak byl často přemísťován. Naproti dveřím měl své místo stůl se dvěma židlemi. U třetí stěny v místnosti stála jakási police a hned vedle ní litinová výlevka s kohoutkem, z něhož kapala voda. Větrat se tu dalo jenom dveřmi, u stropu visel čpavý pach.

– Filip myslel, že nepřijdeš.

– Pst, hošíčku, – položila mu ukazovák na ret, – nesmíš mluvit hlasitě. – Stiskl její prst mezi rty a poté do něho něžně kousl. – Jau, to bolí, a máš tu smrad. Musíš víc větrat.

– Ale jak, Korni, řekni jak, když já nemám klíč… – zatvářil se bezradně. Ve výrostkově rozkolísaném hlase však výčitku nezaslechla. Chtěl si přitáhnout Kornelu k sobě, položit jí hlavu na prsa a nechat se vískat za ušima, ostatně Kornela mu to někdy dovolila, ale teď ho kupodivu od sebe odstrčila a začala mu vysvětlovat, co přinesla v kastrůlcích.

– Tady máš rajskou, – nadzvedla pokličku a strčila mu kastrůlek pod nos. – Voní, viď, a tady puding, jahodový. Kdybys měl náhodou někdy hlad, jídlo je v lednici nebo v mrazáku. Však víš. Tenhle puding máš nejradši.

– Filip má nejradši Korni, – vydechl.

– Já vím, – odložila nádoby a konečně si ho přitáhla k sobě. – Meješ se? Musíš se mýt, nechci mít špinavého syna. Přinesla jsem ti čistý ručník.

– Ten s trpaslíkem?

– Jo, ten jsem ti přinesla.

– Pohlaď mě, – žadonil. – Seš mně nevěrná?

– Co to plácáš, snad nežárlíš?

Seděli na divanu, opírala se o zeď a on měl svou hlavu v jejím klíně. Hladila mu jeho nakrátko ostříhanou hlavu a on tiše vrněl.

– Proč jsem tady zavřenej?

– Tys už zapomněl, cos provedl v parku?

– Filip má rád svou maminku.

– To ty vždycky říkáš, když něco provedeš.

– Filip chce strojit stromeček, přijde ježíšek.

– Zabils ho, Filipe?

– Kdybych ho zasadil, vyrostly by růže?

– Hochu, – vzdychla. – Co si já s tebou počnu? Jestli tě chytí, víš, co by ti udělali? A mně. Já za tebe zodpovídám.

– Filip se na nic nepamatuje.

– Vzali by Filipa zpátky do ústavu a on by zůstal zase sám… Bez Korni.

Přesunula se s chlapcem ke stolu, přistrčila mu kastrůlek s omáčkou a přidala do ní osm knedlíků. Jedl hltavě, málem se zalykal. Vyškrábal kastrůlek do posledního sousta, a než se pustil do pudingu, mlsně se olízl.

– Podívej, co mám.

– Kazetu s pohádkou, – zahlaholil, prohlédl ji zprava, zleva, ale pak ji rychle odložil, aby ji ještě chvíli pozdržel. Stulil se k ní opět do klubíčka. Chvíli tak nehnutě ležel a vychutnával její doteky. Potom se jeho ruka pohnula a kradmo zajela Kornele pod svetr.

– To ne, Filipe, víš, že tohle nesmíš.

– Jen někdy?

– Filipe!

– Filip ale viděl Korni.

– To bych se na tebe zlobila a už bych ti nikdy nevyprávěla pohádku, – namítla rozhněvaně, přemáhajíc v sobě podráždění. Cítila, jak do ní vstupuje cizí bytost. Opět měla rozmazaný obraz před očima, a když ho zaostřila, levá půlka čela jí při prudším pohybu začala pulsovat.

– Vypravuj, – vydechl. – Třeba o kočičce. Byli na ni zlí, viď?!

– Žila jednou jedna kočička a ta měla čtyři bratříčky, kocourky. Byli na ni zlí, protože se jí narodilo koťátko a oni pochopili, že mu dá přednost před nimi. Hned kuli pikle a koťátko jí odnesli.

– Ta kočička se jmenovala Korni, viď?

– Jo, přesně tak.

– Co to je kuli pikle?

– Nepřístojnosti.

– Co to je nepřístojnosti?

– Ušili na ni boudu. Chtěli jí něco provést, nelíbilo se jim to. – Kornela se snažila Filipovi vysvětlit všechno po lopatě, ale někdy se jí nedostávalo slov.

– Mně by se koťátko líbilo.

– Nabídla jim za koťátko srdce, ale oni ten návrh nepřijali.

– Jaké srdce?

– Neskákej mně do řeči. Jak ti to mám dopovídat? Velké. Takové, do kterého se vejde vůně květin, radost ze života, láska. Toho všeho se kočička byla ochotná vzdát, jen aby získala nazpět koťátko.

– Takové srdce, jaké má Filip?

– Možná ještě větší. Když jim dala své srdce, to nejdražší, co měla, vzali si ho, ale slib stejně nesplnili. Každý si z ní navíc ještě něco odnesl. Kocour Kňourek chloupek z ocásku, Mourek drápek, Fousek chloupek z tlamičky a Pazourek řasu nad víčkem. Kočička tak nemohla kormidlovat ocáskem, když pronásledovala myšku, nevylezla na strom, protože jí chyběl drápek, necítila vůni potravy, dokonce i špatně viděla. A když kočička špatně vidí, to je konec.

– Zazvoní zvonec?

– Ty popleto.

– Oni jí koťátko už nevrátí? Schovali ho v hrobečku, viď?

– To nevěděla. Byla z toho strašně smutná, ale naštěstí potkala kočičku Lendulku, svou velkou lásku. Tak velkou, že byla větší než to, co jí zlí kocouři uloupili.

– A koťátko se jmenovalo Filip, viď, viď, – napověděl.

– Lendulka jí slíbila, že s ní bude hledat koťátko tak dlouho, až ho spolu naleznou.

– I stalo se, – řekl Filip.

– Lendulka nejprve přemohla Kňourka a vrátila kočičce chloupek z ocásku. Potom přemohla Mourka, který jí uloupil chloupek z tlamičky.

– Nejdřív drápek a pak fousek!

– Dobře, – pohladila Filipa po hlavě. – Ten čtvrtý kocour, Pazourek, už něco tušil a chystal se na velký boj.

– Tušil, že ho přivede ke Korni a bude z toho velký průser.

– Žádný průšvih nebude, neboj se. Jenom nesmíš brát štětku z mejkapu nebo přívěsek, tenhle je určitě od Kňourka, – řekla a stáhla mu ho z krku. Koupím ti třeba želvu Ninju, pokud budeš chtít.

– Filip chce andílka, jako má Korni.

– Když to vydržíš bez andílka, tak ti jednou prozradím, kde je koťátko, ano? – řekla a sdělila mu, že si musí jít zatelefonovat. Filip si teď pěkně lehne, bude spinkat a bude se mu zdát, jak si kočičky hrají. Lendulka ho bude hladit po hlavě tak jako já. Až odejdu, určitě se mu objeví a řekne, co má Filip udělat. A Filip ji poslechne, protože je hodný chlapec a zítra zase dostane puding.

Filip usnul. Kornela mu položila hlavu na polštář a přehodila přes něho deku. Potom ho políbila na čelo, vzala tašky, zhasla a nechala tentokrát dveře pootevřené. Bylo tu opravdu k nedýchání.

Stačí, když zamknu dveře od sklepa, pomyslela si a vzápětí to také udělala. Ještě se přesvědčila, zdali je opravdu zavřeno. Pohlédla na hodinky. Velká ručička ukazovala deset minut po jedenácté. Byl nejvyšší čas zavolat do klubu Mamzel.

Opřela se zády o dveře a vyčkávala. Potřebovala se vzpamatovat. Setkání s Filipem ji rozrušilo víc, než předpokládala. Měla ho přece jenom ráda. Filip zřejmě nespal. Představovala si jeho plíživé krůčky, slyšela jeho dech. Určitě šel za ní a teď stál za dveřmi. Zdálo se jí, že se klika pohnula. Pochopila, že jí moc času nezbývá. Konečně se odpoutala od dveří a zamířila do kuchyně k telefonu. Uprostřed cesty zaslechla zakňučení. Málem se jí podlomila kolena. V tom tísnivém zavytí nebyla nenávist, spíš smutek z čehosi konečného, co se neodkladně blíží.

Raději spustila v kuchyni okenní rolety. Zvíře na zahradě zařvalo. Táhlé, kočičí kvílení prosakovalo domem, vzlínalo prostorem jako vlhkost, která vstupuje do zdí, aniž by jí v tom mohl někdo zabránit. Cítila, že i do jejího těla se vkrádá cosi podobného. Horečně vymačkala na displeji telefonu číslo.

– Prosila bych Marcela, – vydechla, zalykajíc se bolestí.

– Teď nemá čas, má tam nějaký kšeft, – odbyl ji barman, který bral u Mamzel hovor.

– Tak mu vyřiďte, že s ním chce mluvit Kočička, – zvýšila hlas. Muž cosi zpupně zabrblal, ale pro Marcela došel.

– Tak jsem tady, kdo volá?

– Kočička, – pravila andělsky konejšivým hlasem. – Poznáváš mě?

– Kdo volá? – opakoval netrpělivě.

– Spala jsem dlouhým spánkem a konečně se probudila. Kočička tě čeká.

– Nechte si ty fóry, nebo zavěsím, – ohradil se.

– Kdopak by volal… opravdu tvá Kočička.

– Kristýna? Ta přece dávno zemřela, – znejistěl.

– Jsem tady a chtěla bych tě zase vidět. Toužím po tobě, – řekla neurčitě, jako by nechávala rozhodnutí na druhé straně. Marcel zaváhal. Chvíli bylo ticho. Věděla, že řekne ano, byla si tím dokonce jistá.

– Tak dobře. Kde a kdy? – zeptal se.

– Tam, kde jsme se scházívali… U Roletky. Třeba hned.

– Teď, o půlnoci?

– No a! – dodala a zavěsila.

Celá se třásla, v ústech měla sucho. Sedla si ke stolu a natáhla před sebe nohy. Za zády jí cosi zachrastilo, roleta vylétla vzhůru a práskla o pouzdro. Do místnosti vstoupilo pouliční světlo, šiky zlověstných paprsků. Vyplašeně se ohlédla. Za sklem uviděla Zvíře.

– Ne!!! – zakřičela zoufale. – Už nechci…

Nestačila se ani obout. Doběhla k suterénním dveřím. Byly vyražené. Kdepak je Filipovi konec! Díra do podzemí jí připomněla bránu do pekla.

Do podkrovního bytu se dostala bez problémů. Dům U Roletky ještě nespal, ale zřejmě se o to i přes zvonkohru hracích automatů pokoušel. Snažila se chovat co nejtišeji. Že by mohla jet výtahem, vyloučila. Schody do čtvrtého patra, kupodivu umyté, ji zadýchaly. Kornela to věděla a počítala s tím.

Byt odemkla náhradním klíčem. Tentokrát se nezdržovala a hned zamířila do podkroví. Zatím šlo všechno podle plánu. Smetla ze stolu pod vikýřem útržky motýlích křídel a přemístila ho doprostřed prostoru. Pak přes něho přehodila bílý ubrus. Při práci zahlédla koutkem oka Anděla. Nechala všeho, došla ke kulise a rozkopla ji v půli. Nijak se jí přitom neulevilo.

Raději se vrátila do bytu, potřebovala se umýt a také se chtěla převléknout. Usmyslela si vypadat co nejvíce sexy. Svršky, které se rozhodla použít, patřily dřív Kristýně. Bílé spodní prádlo, sametový kostým, náramek z alabastru, perleťová stuha do vlasů, řetízek s andílkem. Nakonec vyndala paruku z černých vlasů. Když si ji před zrcadlem nasadila a upravila si i tvář, sáhla do Marcelovy skrýše pro pistoli. Potom se podívala na hodinky.

Dole před domem zastavilo auto. Výtah loudavě hučel. Rozvážným pohybem si přehodila přes rameno kabelku a přitiskla ji v podpaží. Tíha pistole ji táhla na jedné straně k zemi, Zvíře s ní laškovalo.

– Je tu někdo? – zabručel mužský hlas. Marcel otevřel půdní dveře a sáhl po vypínači. Podpíral ho závan alkoholu. Strhaná tvář, unavené oči. – Povídám, je tu někdo? – zamžoural.

Seděla ve tmě u stolu s bílým ubrusem, sama oblečená do černého. Před sebou měla kabelku a v ní vloženou ruku s pistolí.

Viděla na něm, jak se brání vzpomínkám. Řekla cosi na způsob „těšila jsem se na tebe celou dobu“, její vábivý hlas ale splynul s rachotem automatů. Marcel za sebou zavřel a šel dál.

Všechna tréma a úzkost ji najednou opustila. Nebála se, dokonce se jí ani netřásla ruka. Už neutíkala, zbýval poslední krok. Konečně se zbaví Zvířete, nebude proč, aby žilo.

– Ty? – špitl Marcel a rozběhl se k ní. – To seš opravdu ty, Kristýno?

– Nepoznáváš snad Kočičku? – řekla a vyndala z kabelky fragment kočičího těla, talismanu z plyšové hračky, kterou kdysi používala Kristýna. Místo korálků měla kočička v hlavě jen dva důlky, chyběla packa, ouško, ocásek.

– Poznávám, ale… Kočička byla hra. Myslel jsem… – civěl nedůvěřivě na ni. Měla být dávno mrtvá, spálená na prach.

– … že jsem vyskočila ze světlíku. Ano, psaly o tom noviny.

– Můžu tě políbit? – řekl znenadání a ještě k ní o krok přistoupil, jako by se chtěl přesvědčit, že jde skutečně o ni, o Kristýnu.

– Nepřibližuj se, nebo… – Rozpaky přešlápl, cosi ho hnalo vpřed a zároveň varovalo. Už pochopil, jak skončili jeho kamarádi.

– Ty nejsi Kristýna, viď, – zamumlal. – Ty jsi…

– Pohádka o hodné kočičce a neposlušných bratrech. Přátelství na život a na smrt. V té pohádce zvítězilo dobro, zatímco v životě je to trochu jinak, – nenechala ho domluvit.

– Nerozumím…

– Zůstalo mi po vás dítě, ale srdce jste si nechali. Život bez lásky není život.

– Co to povídáš, jaké dítě, jaké srdce?! Bylo nám sedmnáct. Nemůžu se z toho vzpamatovat, nemůžu uvěřit, že by ses nedokázala ozvat, tak dlouho mě trápit. Myslel jsem, že to volal Zajerski. Nejdřív jsem si myslel, že všechny ty náhody, ty vraždy spáchal on, Zajerski. Věděl o Kristýně, byl její příbuzný, třeba se do ní zamiloval. Byl všeho schopen. Ale že ty? Mluvila jsi o dítěti… – řekl a padl na kolena. – Alespoň to mi vysvětli.

Zvíře zakňučelo, dávalo o sobě vědět.

– Nejhorší je žít v nejistotě, – zasmála se Kornela teatrálně. Jsem Kristýna, nejsem? Bylo dítě, nebylo? Jednu jistotu ti nabídnu. Musíš zemřít, – řekla a pomalu vstala od stolu.

– Vždyť sis to všechno vymyslela, seš blázen… Představy jsi zaměnila za skutečnost. To už je přece dávno, tak dávno… že už to ani nemůže být pravda?! Co když to bylo jinak?

– Jak jinak? Ty prevíte! – vykřikla, a aniž by zaváhala, zmáčkla kohoutek pistole. Kulka skončila v Marcelově těle. Střelila ho ještě jednou do hlavy. Pak vzala zbytek plyšové hračky a strčila mu ji do úst. Pazourek dostal největší kus.

Kornela nad tělem okamžik postála, jako by čekala, že snad z Marcela vyletí duše a i tu je třeba zabít, aby po ní nezbylo ani památky.

Kupodivu nic takového se nestalo. Poté utřela pistoli a vsunula ji do kabelky. S likvidací stop si tentokráte nedělala hlavu. Žádné umělecké dílo, žádné srdce na dlani. Byl konec, jenom smrt.

Vrátila se domů kolem půl druhé ráno. Zajela autem nejprve do garáže, spustila rychle vrata a pospíchala do sklepa. Neblahé tušení se naplnilo, Filip doma skutečně nebyl. Prohledala pokoje a místnosti, nechtěla zbytečně svítit, a tak držela před sebou baterku a zkoumala každičký kout. Zmizel.

Zastavila se na okamžik u okna a pozorovala tmu v parku. Oslovilo ji obrovské prázdno. Nic. Pak zaslechla dole v ateliéru zvuky.

– Filipe! – zbystřila.

Ano, určitě se nemýlila.

Nešlo o nic neobvyklého, to plíživé ťapkání důvěrně znala. Kdo by to mohl být jiný než Filip, teď, když už se Zvíře nasytilo!

Vyšla ven a oběhla dům. Ze zahrady se dalo do ateliéru nahlédnout prosklenou stěnou, pokud nebyly sklopené žaluzie. Nevěřila svým očím.

– Vy, doktore? – vydechla udiveně, když přitiskla tvář na sklo a on ji uviděl. Měla pocit, že ho to nevyvedlo nijak z rovnováhy. Otevřel jí dveře. – Jak jste se sem dostal?

– Moc se omlouvám, zvonil jsem u vchodu, ale nikdo se neozýval, a protože mi bylo zima, rozhodl jsem se počkat v teplíčku.

– To chápu, – odvětila poněkud nakvašeně.

– Chtěla jste se mnou nutně mluvit, – připomněl se.

– Teď?

– Volala jste mě naléhavě telefonem, ne? – udělal ze sebe hlupáka, jako by spolu před pár minutami mluvili.

Zatímco se dávala dohromady, hlavou jí prolétlo: vymýšlí si, nebo ho někdo záměrně zavolal?

– Jste tady hodně dlouho?

– Sotva pár minut… Ale vaše obrazy jsem si už stačil prohlédnout. Ten druhý, ten s tím křoviskem hlohu, co se v něm skrývá tajemná tvář… Ten bych si možná koupil.

Vynucený úsměv jí sklouzl po tváři, měla ji jako přesýpací hodiny. Světlo a stín. Neodpověděla, pouze lehce kývla hlavou, obrazy pro ni nebyly teď důležité. Jen jestli si nevšiml sousoší.

– Co stojíte, nesednete si?

Uvelebil se v křesílku z orobince. Obvykle chodili klienti za ním, teď tu byl ulípaný, unavený, do jisté míry i nejistý a potřeboval někoho moudrého. Kornela potlačila očividný neklid, snažila se vypadat bezstarostně, ale moc jí to nešlo. Musel ten vyděšený pohled zaznamenat.

– Byla jsem se projet, trochu mě bolela hlava… Zase ta migréna, – přežehlila si upocenou dlaní kalhotový kostým, který měla na sobě. – A vy?

– Jedu rovnou z Opentova ústavu, – pohlédl na ni zpytavě. – Jestlipak víte, co jsem tam hledal?

– Nechápu.

– V tom ústavu trávila poslední roky života Kristýna. Navštěvovala jste ji pravidelně, že?

– Ovšem, – udělala pár nervních kroků stranou, jako by se chtěla schovat mezi skulptury lidí, které vytvořila. – To mi ani nepřipomínejte, – dodala horlivě a vzápětí navrhla: – Nenapijem se? Mám tady flašku vína. Vozí mi ho z Moravy.

Souhlasil. Bezmocně rozpažila paže a cosi zamumlala o tom, že skočí pro láhev do sklepa.

Objevila se s lahví za pár vteřin.

– Neuburské. Mám skvělého dodavatele, ale musíte ji otevřít, – brebentila rozverně, podávajíc mu láhev s vývrtkou.

– Poněkud obstarožní nástroj, – poznamenal při pohledu na unikátní vývrtku. – Vy pracujete také se skalpelem? Koukal jsem na ty vaše linoryty. Úžasné.

– Samozřejmě. To patří k profesi výtvarníka.

Víno příjemně lahodilo na jazyku. Přiťukli si.

– Měla jste ji hodně ráda?

Kornela Hepp nehnula ani brvou.

– Možná jste ji dokonce milovala, – pokračoval. Sklouzla očima na rudé lodičky, které měla na nohách.

– Ano… opravdu jsem ji milovala, – řekla po chvíli nepřítomně. Mluvila spíš k sobě než k Martenovi. Znovu ten hlas cizích kroků, to vzdálené zavytí. Nikdy nebude sama…

– Nedokázala jste si představit, jaké by to bylo, kdyby od vás někdy odešla.

– Ale dokázala. – Sklo číšky zaskřípalo, to jak ho nešetrně sevřela. – Zkoušela jsem to, jenomže přítomnost byla ještě horší než ty představy. Jsem lesba, víte o tom? – pohlédla na něho přezíravě.

– Z vašeho vyprávění leccos vyplynulo.

– Poprvé jsem se sesypala po té události ve výtahu. Nevím, proč jsem dovolila, aby jela sama. Vlastně jsem o tom ani nevěděla, že ji něco podobného napadne. Kristýna se hodně změnila. Stala se z ní jiná žena. Nejdříve ležela nějakou dobu v nemocnici, pak ji odvezli do ústavu. Všechno se mi zhroutilo. Nemohla jsem se soustředit na práci, nemohla jsem vidět lidi, zhnusili se mi… Najednou mi připadlo, to už vlastně nebyla, že to, co se jí přihodilo, se stalo vlastně mně. S její smrtí jsem se nikdy nesmířila. Nešlo to. A žít v její kůži také nešlo. Byly jsme zase dvě, chvíli já, chvíli ona. Když jsem byla u vás, trochu jsem převrátila role. Ale nejsem blázen, nemyslete si.

– Začala jste pátrat po viníkovi.

– Ano, možná že ano… potřebovala jsem vědět, kdo za to může, kdo může za její smrt.

– A našla jste ho?

– Našla, – přitakala. – Nevidíte, že zase maluji… – Dolila si tentokráte prázdnou sklenku až po okraj. Díval se na ni a byl potichu. Dlouhé, skličující mlčení ji otvíralo. – Objevila jsem Zvíře… Je v každém z nás, čeká na svou příležitost.

– Ukazoval jsem vám fotografii z těch vašich hrátek na půdě. Kocouři měli masky, kočička také. Vy jste musela vědět, o koho jde a co se tam tenkrát stalo.

– To zvíře mi je pomohlo vyčmuchat, – pokrčila uličnicky nosík, její ušlechtilá tvář však vzápětí zhrubla. Vtom se vzpamatovala. – Proč myslíte, že je znám?

– Dozvěděla jste se to od Kristýny, a pokud ne, byla jste jednou z nich. Od koho jsem se to ale měl dozvědět já? Napadlo mě, že existuje ještě jedna fotografie, například bez kostýmů, bez masek. Kde ji ale hledat? U Haynových, u Kristýny? Jeden snímek se obvykle nedělá, u Haynových jsme skutečně objevili jen jeden. Trestala jste je za to, co provedli Kristýně.

– Co vy víte o mé bolesti, o mém utrpení, o lásce matky, kterou zprznili a která má defektní dítě?

– V Opentově ústavu jsem si uvědomil, že Zajerski na obrázku chybí. I jeho vražda měla jiný modus vivendi. To by ovšem znamenalo, že čtvrtý muž ještě žije.

– O tom mám vážné pochybnosti.

– Kdo je to?

Kornela se zřejmou dávkou zadostiučinění došla k figuríně Kristýny, sundala jí z hlavy náhradní paruku a sama si ji před zrcadlem nasadila. Potom si ještě začala upravovat tvář líčidlem. Sledoval ji pozorně. Po onom zásahu se Korneliny rysy v obličeji měnily a s nimi i mimika, gesta. Najednou stála před ním úplně jiná žena. Vyvlékla se z kůže a vstoupila do jiné. Převlek byl dokonalý.

– Poznal byste mě?

– Dříve sotva.

– Tak vidíte, ani oni mě nepoznali. Nevěřili vlastním očím, že Kristýna vstala z mrtvých. Možná že opravdu vstala, – zauvažovala o tom, co řekla. – Musel to pro ně být šok, když někdo, komu ublížili a zavinili jeho smrt, stál po letech před nimi…

– Kdo je ten čtvrtý?!

– Marcel, kocourek Pazourek. Vlastně byl. Ten, který si vzal mé srdce a nic mi za něho nenabídl. Tolik mně na něm záleželo, nechávala jsem si ho na konec, aby si všechno pěkně vychutnal. Hráli jsme si na půdě, dvě kočičky a oni… Jenom těch myšek co jsme nachytali.

– Přestaňte!

– Vy jste se snad nedíval v pubertě na sprosté obrázky, nekreslil jste kosočtverce, neohmatával holky, netoužil se podívat, co nosí pod sukněmi?

– To všechno ano, ale nevraždil jsem.

– Byli jsme velcí přátelé, na život a na smrt. A pak mě znásilnili. Jeden po druhém. Kornele se podařilo utéct, ale mně… Skončila pohádka, začal všední den. Zjistila jsem, že jsem gravidní… – řekla a zimničně se otřásla.

– A řekla jste to své nejlepší kamarádce Kornele? – napověděl. Přijal její dvojroli, cítil, že ona si to tak přeje. Byla na okamžik Kristýnou.

– Ano, chtěla jsem to jít nahlásit, chtěla jsem je udat.

– A ona jim to prozradila, Kornela. Ta velká čistá láska vás najednou práskla. Pozvali Kristýnu nahoru, něčím ji omámili, svázali do kozelce a strčili do skříně s tím, že když si to nerozmyslí, budou ji muset zabít.

– Prožila jsem na té půdě noc a čekala na smrt. Přišel mě navštívit Anděl, sliboval království boží, ale nebyl sám. Kdesi za rohem na nás jukal Belzebub. Dali mi šanci. Co vy byste si vybral? – pravila téměř nepřítomně, zahleděná kamsi do minulosti.

– Nechme toho převtělování. To jste nebyla vy, ale Kristýna. Vy si na Kristýnu jenom hrajete, – zatřásl s ní.

– Byla jsem to já, byla.

– Kornelo, jenom si vzpomeňte, druhý den jste přišla Kristýnu osvobodit, – uchopil ji naléhavě za ruce a zblízka jí hleděl do očí. – Už jste nebyla jenom kamarádka, přítelkyně, ale někdo, komu musí být Kristýna vděčna za svůj život. V tu chvíli jste ji měla jen pro sebe. Byla konečně celá vaše.

– Vážně to tak bylo? – řekla Kornela opět svým hlasem, jako by procitala z hlubokého spánku.

– Kristýna nic nehlásila. A pak se narodil Filip. Nechtěné dítě. Měl čtyři otce.

– Jenom tři, – doktore, – opravila ho posměšně. Už byla zase sama sebou. – Marcel tenkrát jen přihlížel, jak si ji kouskují: pacička, ocásek, ouško. Možná se přitom i bavil. Ona ho milovala, on ji ne, prodal ji. Ptal jste se vlastně na něho. Už je někde na cestě do pekla.

A pokud se týká Filipa, pojďte se mnou, jestli ho chcete vidět, – řekla a zamířila ke dveřím do suterénu, kterými před okamžikem vešla. – Co říkáte? Jsem Kristýna, nebo ne? Tvářil jste se tak nedůtklivě! No pojďte, nebojte se.

Poslechl. Věděl, že se musí mít na pozoru, a přece se nechal zaskočit. Z temné chodby na něho zavanul zatuchlý vzduch. Udělal krok dopředu, zdálo se mu, že kdesi v té tmě vidí Filipovy oči, které podivně plály.

– Musím vás zabít taky, je mi líto. Všechno jsem vám vyklopila. Víte toho o Kristýně až příliš, – oznámila mu Kornela.

– Já žárlím, Korni, žárlím. Nebuď mi nevěrná! – zařval zmučeným hlasem Filip. – Nebo to nejsi ty?

Žena se k Martenovi ještě více přitiskla. Ucítil hrot vývrtky pod lopatkou. Zlověstně šeptající kroky se rychle blížily. Prokop se instinktivně přikrčil. Chodbou zaburácely dva výstřely.

Kapitola třicátá třetí

– Měl jste zatraceně namále, Martene, – zubil se na něho Suchánek, když Prokop otevřel oči. Cítil teď kolem sebe amforu a svět se s ním stále ještě houpal. – Možná bychom zítra někde našli vaši bustu se srdcem na dlani. Přemýšlel jsem, co by vám Kornela Hepp asi uřízla?

Upamatovával se, za jakých okolností ztratil vědomí. Už nebyl v chodbě, nýbrž ležel v ateliéru na rozvrzaném otomanu. Pokusil se posadit, Kmoníček ho musel přidržovat. Potom si sáhl na hlavu. V zátylku cítil obrovskou bouli, rameno ho pálilo.

– Vyřídili mi od vás zprávu. Podle té fotky od Haynových, co jste poslal po Kmoníčkovi, jsme objevili dům U Roletky. Na půdě tam ležel s kulkou v hlavě nějaký švihák. Byl jako řešeto. Zjistili jsme, že jde o Marcela Plávku. Měl už u nás záznam, nějaké kšeftíky, uplácení a tak. Nedávno projevil podezření, že se kolem něho něco děje. Sem jsme se dostali přes tu vaši zprávičku: „Jdu se podívat do ateliéru na sochy.“ Nebyla ale zase tak jednoznačná.

– Vidím vás dvojatě, – zamumlal Marten.

– Už vás prohlížel doktor. Půjdete hned na rentgen… Trochu vás to škráblo do ramene.

– Takovou péči nemám ani doma, – nadzvedl se na loktech.

– Ale ona to dostala. Stála za vámi.

– Je živá?

– Poslali pro áro, je v kritickém stavu.

– Nešetřete ho, komisaři, – přikvačil Kmoníček. – Řadu věcí si nechal pro sebe. Chtěl se postavit těm blbejm policajtům a slíznout smetánku sám. Rozhodla se do tebe vrazit vývrtku, a s vývrtkou v zádech bys daleko nedošel, – zasmál se.

– Kde je?

– Kdo?

– Kornela.

– Odnesli ji vedle. Synek ji trefil přímo do krku, teď u ní sedí a není k utišení. Měl u sebe pistoli, kterou vraždila u Roletky, patrně ji tam vystopoval…

– Filip není její syn!

– A ještě něco. Marcel Plávka měl v puse plyšovou hlavu kočičky, – vytasil se hrdě s nálezem Kmoníček. Prokop ten fragment chvíli prohlížel a nakonec řekl:

– Tak tohle je to zvířátko?

Z chodby vyšli dva technici. Táhli s sebou pytel sádry a nějakou bednu s odlitky. Kmoníček prohodil cosi o tom, že mu zahrada kolem domu připomíná hřbitůvek. Marten připustil, že by na tom mohlo něco být, Kornela milovala květiny a věčně se hrabala v záhonech. Začali se bavit o liliích.

– Říkala, že vraždilo Zvíře, a ne ona, – hlesl Suchánek.

– Ale není jí moc rozumět.

– Nechápu, – zaječel Kmoníček, – jaké Zvíře? A jak je to vůbec s tím Filipem?

– Možná nemířil vůbec na ni, – prohodil Marten.

– Na koho tedy mířil? Chceš říct, že ji trefil omylem? – naléhal Kmoníček.

– Kdo ví. Zdánlivě to vypadá všechno nesmyslně, – připustil Marten o poznání rozverněji než před chvílí. Myslelo mu to po onom šoku pomalu, ale ten zájem mu lichotil. – Tuhle láhev jsme s Kornelou načali někdy po půlnoci. Nedopijem ji?

Do ateliéru vstoupili další technici a začali dělat snímky sousoší.

Prokop Marten se napil vína a zhluboka vydechl. Žil, seděl tady s nimi a oni čekali… Až na to rameno se docela vzpamatoval. Měl by jim asi něco říct, než se ho začnou vyptávat. Nabídl jim svou verzi a oni mu naslouchali. Mluvil pomalu a soustředěně. Po hodině vyprávění se chytil Kmoníček za hlavu:

– To všechno beru, ale pořád mi chybí ústřední motiv. Nechápu, co jí ti nebožtíci tenkrát udělali. Kristýně ano, ale Kornele?

– Nic, – řekl suše Suchánek. – Převtělila se do Kristýny.

– Oblékla se do její kůže. Svou vinu, že Kristýně nepomohla, svalila na ně. A aby nebyla vina tak přímočará, vzala na sebe masku Kočičky. Ona by tu vinu neunesla, Zvíře ano. Zvíře je vlastně ona, – vysvětloval Marten.

– Otázka je, jestli se měla proč mstít? – namítl Kmoníček. Prsty si netrpělivě žmoulal knírek. Zmarněně pohlédl na prázdnou láhev.

– Měla, je tu Filip. Teď to hodně zjednoduším, ale mohl být pro ni mementem: Tohle jste způsobili vy!

– A co když za to mohl pouze jeden z nich? – řekl Suchánek.

– Jenomže který? – tetelil se Kmoníček, dávaje očividně najevo, že se s Martenovou neexaktní intepretací případu jen tak nespokojí.

– Jsou vinni všichni, nejen otec dítěte, – řekl Prokop a vzpomněl si na Aloise a na Matouše. – Morální vina se někdy dá od té, kterou stanoví zákon, jen velmi těžko oddělit. A pokud byla Kristýna opravdu znásilněna…

Kmoníček vstal a zavrtěl hlavou.

– Počkej, cos to říkal? Pokud byla znásilněna? Ty o tom pochybuješ? To by potom znamenalo, že Kornela… Vraždila zbytečně.

– Tohle se mi nechce líbit, – zaúpěl rozčileně Suchánek. Přendával si vyhaslou dýmku z ruky do ruky, jako by zapomněl, že si ji chtěl zapálit.

– Vy jste policajti, – trval na svém Marten, zatímco mu před očima vytanul ještě jeden motiv, a to Filipův: motiv lásky k ženě, k bohyni, pro niž bych byl ochoten splnit každé její přání, třeba i to nevyslovené. V jedné chvíli si uvědomí, že Kornela dělala vlastně všechno pro Kristýnu. I jeho k tomu zneužila. Nenávidí Kristýnu, která, ač dávno nežije, stojí mezi ním a Kornelou. Potom ji uvidí ve sklepě… Možná tam na ni čeká, na Kristýnu, vražedkyni… A vystřelí. Raději ten nápad rychle zapudil.

– To byla verze policejního psychologa? – zaslechl Suchánkův hlas.

– Spíš verze člověka Prokopa Martena. Co si s tím policie udělá, je její věc, – odvětil lakonicky a také vstal. Došel k sousoší a s přemáháním zvedl ze země prostěradlo, které tam kdosi odhodil.

Tři ze čtyř postav už nyní měly své bizarní posmrtné masky. Marcel Plávka byl také mezi mrtvými, ale posmrtnou masku mu Kornela už zřejmě neudělá. I paruka na Kristýnině hlavě chyběla. Byla to najednou cizí, studená bytost. Žádné srdce na dlani, žádná pohádka. Jenom andílci pověšení kolem krků figurín svědčili o něčem, co měli tito lidé kdysi společného.

A zatímco se Suchánek s Kmoníčkem dohadovali, koho která figurína ztělesňuje, ozval se v koutě ateliéru telefon. Nejblíže k němu měl Marten. Zamířil k aparátu, zvedl sluchátko a řekl:

– Prosím.

Chvíli bylo na druhém konci linky ticho.

– Jsi to ty? Tady je Lucie. Žiješ? – vydechla a opět to propastné ticho…

– Žiju, – řekl a pomalu zavěsil.

Lubomír Macháček

Krvavý anděl

Ilustrace na obálce 6243_ha/Shutterstock.com

Korektura Regina Králová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 3. 2026

ISBN 978-80-274-4929-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4930-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4931-6 (prc)

Obsah

1. Prolog – epilog

2. Kapitola první

3. Kapitola druhá

4. Kapitola třetí

5. Kapitola čtvrtá

6. Kapitola pátá

7. Kapitola šestá

8. Kapitola sedmá

9. Kapitola osmá

10. Kapitola devátá

11. Kapitola desátá

12. Kapitola jedenáctá

13. Kapitola dvanáctá

14. Kapitola třináctá

15. Kapitola čtrnáctá

16. Kapitola patnáctá

17. Kapitola šestnáctá

18. Kapitola sedmnáctá

19. Kapitola osmnáctá

20. Kapitola devatenáctá

21. Kapitola dvacátá

22. Kapitola dvacátá první

23. Kapitola dvacátá druhá

24. Kapitola dvacátá třetí

25. Kapitola dvacátá čtvrtá

26. Kapitola dvacátá pátá

27. Kapitola dvacátá šestá

28. Kapitola dvacátá sedmá

29. Kapitola dvacátá osmá

30. Kapitola dvacátá devátá

31. Kapitola třicátá

32. Kapitola třicátá první

33. Kapitola třicátá druhá

34. Kapitola třicátá třetí

Table of Contents

Prolog – epilog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí