Vejce naruby

Ondřej Neff

Vědecko a nevědeckofantastické povídky

Znění tohoto textu vychází z díla Vejce naruby tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 1985.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Ondřej Neff: Vejce naruby), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 3. 2026.

Největší vodvaz v dějinách svangu

Největší vodvaz v dějinách svangu byl Grapo Wolinski. Můžete mi věřit, znali jsme se už v učáku, měli jsme společný holky, kouřili jsme slámu z jedný fajfky, a když nám bylo dvanáct a z učáku nás vykopli, táhli jsme to spolu dál, protože tenkrát začal fičet svang a oba jsme se do něho zažrali. Jenže já, to se ví, brzo odpad, protože na svang musel člověk bejt narozenej a to nebyl můj případ. Grapo ale jel dál a do dvou let frčel a video bylo plný toho jeho ksichtu a dostal se i na obálky časopisů pro ty úplně starý lidi, co nekoukaj na video a čtou si. Mimochodem, taky jsem se to čtení naučil a přicházím mu na chuť. Vod tý doby, co je video plný toho manga janga, nebo jak tomu ty mladý janci říkaj, nedá se na video koukat.

Ale dál ke Grapovi Wolinskimu.

Von Grapo byl takovej frajer, že nezapomněl na kamarády ani když byl v balíku, když ho pozvali do Bílýho domu učit svang prezidentovic dětičky a když mu Svatej otec vzkázal z Říma, že mu nasadí kardinálskej klobouk, když se dá pokřtít a řekne do videa, že bez boží milosti by v celým svangu von, Grapo Wolinski, byl úplný hovno. Až mě to samotnýho překvapilo, jakej je frajer, protože jsme se neviděli dobrej rok, až jednou jsem se přes kámoše dostal do tý haly, co v ní Grapo svangoval. Protlačil jsem se až k sušence a tam mě Grapo zahlíd a prdnul na všechny ty trenéry a hlavouny, co se kolem točili, a přilít ke mně a křičí:

„Marku, ty starej krokodýle, co furt děláš?“

„Ale velký kulový,“ povídám, aby si nemyslel kdovíco.

„Tak dobrý, pudeš ke mně dělat šoféra rolls roycu.“

A tím to pro něho zvadlo, už se o mě nestaral a vrátil se doprostřed sušenky a svangoval tak, jak to nedokázal nikdo jinej, ani Rockymount, kterýho spálili v Riu, i když se našli lidi, pro který tenhle černej Rockymount byl nejlepší svangař všech dob.

Poslyšte, jak se na vás koukám, že vy ani nevíte, co to svang byl?

Moc se mi nesmějte, a hlavně nechci slyšet, že svang byla hračka pro staroušky, jak někdy žvaněj ty mladý janci, fanouškové manga janga. Je fakt, že při svangu netekla krev jako v mangu jangu, ale šlupka pětadvaceti tisíc volt taky není sranda a někdy to napětí dosáhlo i miliónů volt, jako tenkrát v Riu, když to Rockymount koupil do prsou, a to mluvím o době, kdy už bylo zavedený Hudební kolo štěstí!

Takže svang.

Představte si Grapa Wolinskiho. Chlap v nejlepším věku. Čtrnáct let a sedum měsíců. Dva roky ho krmili bobulema. Měří metr devadesát šest, kvůli ramenoum chodí dveřma bokem, na prsou mu klidně přistane helikoptéra a on nevzdechne, protože má sílu, aby ji unes, já to zrovna vidím, jak ta helikoptéra přistává, ližiny se zabořej do srsti ze zlata, co má Grapo na prsou a na břiše, a jak se rotor točí a dělá vítr, Grapovi vlajou vlasy, ten chlap měl ty nejkrásnější vlasy, co si dokážete představit, však taky v Grapově době devět lidí z deseti bylo blond s ondulací, samozřejmě kromě starých papriků, co jim je přes dvacet, a těch starších, žlutých vztekem, že přestali frčet.

Jenže největší jeho síla byla v bocích a nohách. Doktor říkal, že Grapo má od narození mimořádně silné kyčelní klouby a kříž, a kromě toho že má abnormální nervový systém. Nevím, o co jde, ale podle doktorů signály běhaly nervama v Grapově těle aspoň pětkrát rychlejc než komukoli jinýmu. Měl docela krátkej trup a nohy jako čáp. Obrovskou sílu měl v hýždích. Věříte, že ještě dřív, než začal opravdu frčet a když jsme spolu začínali svangovat, Grapo doved sevřít půlkama provaz a dva chlapi mu ho nedokázali vyškubnout? Jakou sílu asi musel mít po tom krmení hormonálníma bobulema. Jistě by dokázal prdelí přeštípnout drát.

Teďka vám Grapa předvedu na sušence.

Kráčí sálem a lidi řvou, samozřejmě. Péruje v nohách a našlapuje opatrně jako na tenkém ledu. Kráčí celým tělem. Pohyb nohou se přenáší do břicha a zádových svalů a do krku, přes bicepsy do předloktí a do konečků prstů. Když Grapo udělá sebemenší pohyb, třeba kývne malíčkem, projeví se to v celém těle, jako když hodíte do jezera kámen a vlna se dostane až dozadu, kde šumí rákosí. Usmívá se. Grapo se vždycky usmíval, i když dostal šlehu pět set volt, jak jsem to viděl v Baltimore. Měl velkou hubu, syčák. Věříte, že fandové si kolikrát i nařezávali hubu kudlou, aby byli jako Grapo? Nad tou hubou byl docela malej nos, pršáček, trochu širokej, a nad tím mohutná lavice, porostlá obočím. Grapovi nemohlo nikdy napršet do očí, leda by ležel na zádech. Oči mu dřepěly v hlubokejch jámách, ale protože měly hodně bleděmodrou barvu, svítily tam jako hliníkovej čajník, když ho hodíte do studny. Čelo měl nízký. Však taky se v těch časopisech tenkrát psalo, že Grapo je blbeček, troglodyt nebo co, ale to samozřejmě napsal houska, kterej by na sušence nevydržel ani vteřinu a shořel by tam jako papírovej čert, protože by do něho naložili nejmíň milión volt, a to nepřeháním.

Sušenka byla pískově žlutý čtverec třikrát tři metry s velkým reklamním nápisem HARPER. To, jak asi víte, je největší výrobce sušenek a keksů v tomhle koutě galaxie a lidi od svangu tvrdili, že bez Harperovy podpory by svang nikdy nevytlačil šupřinky. Na šupřinky asi nepamatujete, já sám je viděl jenom jako malej kluk, byla to přiblblá hra, nějaký kolo se nějak točilo a pár cvoků v tom běhalo, občas si nabili hubu a některej se i zabil, když měl smůlu, a osumdesát miliónů janků čumělo na video a sázelo prachy, jak říkám, úplná pakárna. No a díky Harperovi přišel po šupřinkách svang.

Takže Grapo přitancoval na sušenku a mával fanouškům a ti řvali, že jim oči lezly z důlků, a někde nahoře pod stropem haly, v docela malý kukani ze skla, seděl syčák technik a ruku držel na senzorovým vypínači, o nic větším než tabletka aspirinu. Stačilo, aby se technik dotknul, a v sále se rozsvítilo červené světlo, spustila muzika a v osmdesáti miliónech domácnostech se červené světýlko objevilo na videu.

V tu chvíli dvě stě miliónů lidí popadlo maličkou škatulku s pákou jako párátko, na klávesnici si každej vyťukal výšku sázky a už to jelo. Každej divák měl jeden jedinej volt. Musel uhodnout, do kterého prostoru Grapo v příští chvilce vtancuje, a tam naložil ten svůj volt. Jedna rána za dolar. Jenže prostor nad sušenkou byl rozdělený na sektory a napětí v sektorech se vzájemně rušilo. Lichý sektory rušily sudý, a naopak. Grapo musel tedy pracovat tak, aby držel lidi v nejistotě a přiměl je k tomu, aby rozložili ty svoje pecky rovnoměrně. Když totiž vyčíhli, kam se svangař chystá hnout, naložili by tam ty svoje pecky, porušili by rovnováhu mezi sektorama a mohlo by se stát, že svangař nakoupí doslova milióny volt, a taková pecka samozřejmě chlápka vypařila.

Zapomněl jsem na muziku. Svangař pracoval podle muziky, jinak by se lidi nudili. Riziko se tím zvětšovalo, samozřejmě, protože rytmus trochu předurčoval svangařovy pohyby. Grapo ale patřil mezi svangaře, kterým se pracovalo líp při muzice, protože jim dávala inspiraci.

Kolem muziky byla od začátku svangu tahanice. Dřív ji vybíral šéf svangovýho přenosu. Jenže lidi, co seděli doma u videa, si opatřili pohybový diagramy všech hitů, co zrovna frčely. Z toho vznikly karambóly. Lidi takhle spálili kalkulačkama Briggse v Carnegie Hall, třicet miliónů volt dostal Sparkers a zametli ho na lopatku, Spassolini koupil jen o málo míň a to dopadlo zvlášť hrozně, protože mu to upálilo spodek těla, a když ho saniťáci odnášeli, ještě žil, krev mu tekla z huby a on brečel a křičel: „Vy kurvy, vy kurvy mizerný.“ Zkrátka, nebylo to pěkný. Svangaři potom založili ochranný svaz WARS a koupili právníky a byli furt v konfliktu s pořadatelema, s Harperem i s divákama a videovejma společnostma a snažili se dosáhnout zákazu používání kalkulaček, jenže to bylo od začátku úplně nereálný. Každý svangování začalo hádkou advokátů s ředitelem zápasu. Lidi doma u videa už s tím počítali, a když svang měl začít ve dvacet nula nula, šli klidně na hajzl nebo si smažili brambůrky nebo si to rozdali v posteli a jen koutkem oka merčili video a tam stál hodně rozčilený šéf přenosu a advokát WARSu mu šermoval před nosem lejstrama a křičel: „Mám zde důkaz, že hudební režisér je ve spojení s mafií!“ Za advokátem stáli dva pistolníci a kouleli očima a do toho vstoupil hlasatel, asistentka mu nosila každou chvíli papírky se zprávama a on povídal úžasně rychle:

„Vážení diváci, zatímco se k nám připojují prostřednictvím telekomunikačních družic okruhy Jižní Afriky, Austrálie, Indonéského souostroví a Japonska, dovolte mi shrnout průběh příprav svangového utkání. Než ale k tomu přistoupím, posilním se vynikající Harperovou sušenkou a zapiji ji čajem MASCULINE FORCE!“

Spousta svangařů říkala, že WARS je nanic, ale to nebyla pravda. Fakt je, že WARS hodně pro svangaře udělal, aspoň pokud šlo o muziku. To Kolo hudebního štěstí byla fakt velká vymoženost.

To je hrůza, vy ani nevíte, co bylo Kolo hudebního štěstí! Stálo za sušenkou, mezi lavicema pořadatelskýho a ředitelskýho sboru. Připomínalo stroboskopický kotouč, ale hodně složitý, a na těch štráfech, co šly od obvodu ke středu, byly zapsaný hity. Ředitel ho roztočil, a podle toho, kolik lidí zrovna koukalo na video a jak stály sázky, kolo měnilo rychlost, laserovej paprsek četl záznam, a hlavně, melodie se měnila, takže nikdo už nemohl dopředu kalkulovat s pohybovým diagramem. Škoda že pár chlapů to muselo odnést životem, než zavedli Kolo hudebního štěstí, a největší škoda byla toho Spassoliniho, který byl skoro taková jednička jako Grapo, i když byl původem Talián.

Tak jsem začal jezdit pro Grapa. Nebyl to život jako v medu. Po každém zápasu fanoušci oblehli rezidenci na dva tři dny, a kdybysme chtěli vyjet, naše gorily by nám musely prostřílet cestu kulometem. Grapo dokonce uvažoval o tom, že si nechá vykopat tunel, aby mohl ven, kdy se mu zachce, jenže pak to pustil z hlavy, protože někdo by tajemství tunelu tak jako tak prodal a Grapo by na tom byl stejně jako dřív, až na to, že by byl lehčí o spoustu peněz, co by stál ten tunel. Ale i v mrtvý sezóně, když se nezápasilo, před bránou hlídkovalo pár desítek fandů.

Každá cesta autem byla pekelná. Sotva lidi zblejskli náš rolls royce s růžovou karosérií posetou stříbrnýma hvězdama, hrnuli se k nám, mávali, házeli květiny, ale taky kameny a láhve, a pokaždý se našel nějaký pošuk a slíknul se do naha anebo vytáh pistoli a střílel na nás a to vážně nechápu, proč to dělal, protože atentáty už dávno přestaly lidi bavit a video si jich nevšímalo. Někdy byl Grapo z toho fakt nervózní a stěžoval si na to panu Langeyovi, našemu manažerovi. Že prý rezidenci prodá a koupí si apartmá v hotelu Plaza a že bude jezdit v obyčejným cadillaku.

„Tohle nemůžeš udělat, Grapo,“ říkal mu pan Langey.

„Se svejma prachama si můžu dělat co chci, třeba je naházet do hajzlu!“

„Tohleto udělej, to bude fajn,“ zaradoval se pan Langey, „ale napřed o tom dej vědět panu Longovi.“ To byl Harperův tiskový tajemník. „Lidi baví, když hvězda dělá divný věci, třeba když háže prachy do hajzlu. To bude senzace. Jenže když se přestěhuješ do hotelu a prodáš růžového rollse, každý si řekne, že to s tebou jde s kopce a že jsi odbytý.“

„Hovno,“ řekl Grapo. „Jsem v lepší formě než kdykoli předtím, a vy to dobře víte!“

„Vím,“ usmál se pan Langey. „Proto buď hodný a nech si svého rolls royce a svou rezidenci, tři sta let starou zahradu a armádu pistolníků. Patří to k řemeslu, chlapče. Hvězda první velikosti má k veřejnosti jisté povinnosti.“

Jenže Grapo dělal pořád panu Langeyovi starosti. Byl fakt vodvaz. Nikdo nikdy nevěděl najisto, co Grapo provede. S tím rolls roycem měl pan Langey samozřejmě pravdu. Lidi chtěli mít svou hvězdu v růžovém bouráku. Grapa prostě žrali. Však taky při každým zápase sázky stály v poměru sto osmačtyřicet k jedné a stačilo, aby divák doma u videa docela náhodou vsolil Grapovi šlupku uprděných tří set volt a už kapsoval dobrých sto padesát tisíc dolarů! Právě kvůli poměru sto osmačtyřicet k jedné čumělo na video někdy i přes sto miliónů sázejících diváků! Nehrající čumily nepočítám, ale pan Harper a ostatní sponzoři ano, protože jim šlo o to, aby všechny ty stovky miliónů lidí žraly Harperovy sušenky a zapíjeli je čajem MASCULINE FORCE.

No a pak přišla ta nešťastná sobota, kdy svangoval Andy Nepeta, prvotřídní svangař, který dělal Grapovi vrásky, poněvadž by jednoho dne mohl být lepší než on, ale Grapo ho měl stejně rád, protože byl vodvaz a kamarádství mu bylo přednější než sláva a prachy.

Nepeta byl indián, prý Apač, a povídalo se o něm, že je hodně rytmicky založený. Jeho manažer ho objevil jako striptýzového tanečníka v Las Vegas, kde večer tancoval a v noci dělal gigola těm třicetiletým ježibabám, co jich je Las Vegas plný. Andymu naštěstí nebylo ještě celých dvanáct let, takže na hormonový bobule nebylo pozdě, a za rok se z něho stala ohromná figura, skoro taková jako Grapo Wolinski. Je pravda, že Andy byl hudebně a tanečně lepší než Grapo, jenže co je to platný, sázelo se na něho nejvýš sedmaosmdesát ku jedný, kdežto Grapo, jak už jsem řekl, se počítal až sto osmačtyřicet k jedný a nikdy nešel pod sto dvacet.

Nepeta přitancoval na sušenku a hlasatel se napil čaje MASCULINE FORCE a vzrušeně oznámil, že sázky stouply na třiadevadesát k jedné, hodně že sází Hongkong a Japonsko a že se čeká na severní Afriku, protože dnes večer, vážení přátelé, by Andy Nepeta mohl překonat pohádkovou hranici sto k jedné a zaútočit na dosud neotřesitelné postavení Grapa Wolinskiho, který ovšem nespí na vavřínech, nýbrž trénuje a posilňuje se sušenkama HARPER.

Do toho vpadl advokát WARSu a že prý světla jsou moc nízko a svítí Andymu do očí, „můj mandant hraje o život, pánové“, a kravál zatím pokračoval, šéf přenosu hrozil zrušením smlouvy a přerušením přenosu, nakonec to usmlouvali, osvětlovač stáhl reostaty a advokát vyndal z kapsy luxmetr a měřil světlo, aby všichni viděli, že se nedá opít rohlíkem a že je velký fík.

Nepeta zatím stál uprostřed sušenky, tedy – stál. Připomínal kapku vody na rozpálené kovové desce. Kůže mu svítila potem a byla radost se na něho podívat, měl na sobě jen plavky, hrome, to byl chlap, na nohou měl tenisky, on jediný svangoval obutý, kdežto všichni ostatní pracovali naboso.

Šéf přenosu roztočil Hudební kolo štěstí, zvedl ruku a technik v té maličké kabině u stropu se dotkl senzoru velikosti tabletky aspirinu a už to jelo.

Na první sekundě hodně záleželo, protože všichni koumáci chtěli využít přechodu z klidu, to se svangař poprvé pořádně pohne, a šoupli svoji pecku. Naložili na sušenku osmdesát miliónů volt, a kdyby Nepeta byl nějaký začátečník, v tu ránu by se vypařil. Jenže začátečníky na takovou sušenku nepouštěli. Odbývali si učení mučení v kočovných boudách, kde pecky dávali jen platící diváci, co byli u toho, a svangař mohl nakoupit leda nějakých pět stovek, a to ještě musel být dost velké pako. Andy Nepeta ale vůbec nebyl pako a ty milióny volt se vzájemně potloukly. Samozřejmě, jiskřilo to a Andymu se naježily vlasy, ale to patřilo k věci a při svangování každému vlasy stály jako hřebíky, jenom Grapovi ne, měl je kudrnaté, a navíc byl vodvaz a jednička. V té první palbě už se našli první výherci a v koutku obrazovky skákaly cifry a jména, deset tisíc dolarů, patnáct, pět, to podle toho, kolik kdo vsadil a jak byl rychlý a kolik koumáků se na jeho pecku nalepilo.

Hudební kolo štěstí se točilo tak rychle, jak jsem ještě neviděl při jiném svangování než Grapově. Šéf přenosu byl z toho celý tumpachový, běhal od jednoho frňousa k druhému a pil pořád čaj MASCULINE FORCE z reklamního šálku a cpal se sušenkama a vždycky držel krabici nápisem ke kameře.

Muzika byla pěkná, poslední hity, na které nikdo ještě neměl pohybový diagram pro kalkulačku, takže by se nic nebylo stalo ani bez Hudebního kola štěstí. Andy Nepeta byl fakt nejlepší tanečník, každá ženská musela šílet, když ho viděla v těch plavečkách, dokonce i holky, které jsme měli doma v rezidenci, řvaly a škrábaly si obličej, jedna upadla na zem a mlátila ksichtem do podlahy, že jsem ji musel nakopnout. Andy byl ve formě, to je fakt, a vůbec jsem se nedivil, že sázky přelezly stovku k jedné, všichni jsme z toho byli pryč a Grapo začal svangovat jen tak, na podlaze před videem, a řval:

„Pusťte mě tam, já toho rudocha vyboduju, ten válí, bože, ten válí, já ho zabiju!“

Pan Langey u toho byl taky a mračil se. Ten jediný se nenechal strhnout a jenom dupal nožkou v hnědobílé botce a cvrnkal do rytmu párátkem, ovšem ten se nepočítá, protože to byl starý prďola a táhlo mu na třicítku. Kouknul vpravo a mrknul na gorily, aby Grapa uklidnily, kdyby ho to moc vzalo, protože by to byl skandál, kdyby v ajfru Grapo holce třeba přerazil páteř jenom proto, že se jí líbí svangování Andyho Nepety. Gorily se mračily, protože Grapo měl úžasnou sílu a ani pro gorilu to nebyla snadná práce zvládnout prvotřídního svangaře, zvlášť když si pan Langey zakázal hmaty, které by Grapa mohly poranit, a jiné na něho neplatily.

Centrum zapnulo okruhy severní Afriky a na tabulce se objevila fantastická cifra sto čtyřicet k jedné, a to už byly, pane, sakra prachy.

„Teď už to nahoru nepůjde,“ řekl pan Langey klidně, „spíš to začne klesat.“

Taky jo. Sotva dořekl, tabulka se změnila a ukázala sto třicet osm, pak sto třicet šest. Podívaná zřejmě už některé lidi omrzela, nebo už prosázeli moc. Když řeknu některé, myslím tím milióny, protože všechno, co se týká špičkovýho svangu, se pohybuje v oblasti sedmimístných čísel.

Najednou Grapo zařval, skočil k videu a mlátil do něho pěstma. Nevěděli jsme, co se stalo, Grapo nám zakrýval video zádama, ale vedle v místnosti běželo další video, a když jsme k němu doběhli, spatřili jsme černou díru uprostřed sušenky, hlasatelovi se třásl hlas a zrovna říkal, že Andy Nepeta zakolísal ve čtvrté minutě osmadvacáté sekundě šesté desetině sekundy a narazil do energetické stěny o síle pětačtyřiceti miliónů voltů a vypařil se. Šťastný výherce sumy převyšující devět miliónů dolarů je slečna Lilian Bettsonová z Denveru.

Na videu ukazovali zpomalené retro Andyho osudného skoku, byl to obtížný Rockymountův obrat, otočka ve výskoku s protiběžným střihem paží. Grapo ho cvičil měsíce, než se ho pořádně naučil, a já svangování nechal ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že na Rockymountův obrat prostě nemám. Diváci v hale mohli vidět jen to, že Andy najednou zmizel a místo něho se na sušence objevila díra a smrdělo to, jenže my viděli na zpomaleném retru, jak Andyho postavu zahalila bleděmodrá aura, Andy si vůbec neuvědomoval, že se něco děje, strnule se usmíval a oči měl plné Rockymountova obratu, věřte mi, že tahle otočka dá zahulit i machrovi, jako je Grapo. Pohybově je nevypočitatelná a jenom blázen by sázel pecku v téhle chvíli, to ví každý, i ten, kdo zná svang z rychlíku, při Rockymountově obratu je svangař nejbezpečnější, takže, krucinál, jak se to mohlo stát?

Na obrazovce se v pravém horním rohu objevil čtvereček, rychle rostl, až zaplnil čtvrtinu, na zbývajících třech čtvrtinách plochy pomalu běželo retro a Nepeta umíral, ve čtverečku se usmívala dívka.

Tak tohle je Lilian Bettsonová z Denveru.

Dneska bych ji bral, ale tenkrát byla moc stará, měla nějakých devatenáct, dvacet let. Smála se na celé kolo, až se jí třásly kudrlinky à la Grapo Wolinski.

„Devět miliónů… devět miliónů…“ a přivírala oči, slastně, jako při milování.

Dívali jsme se, jak ta pekelná energie stravuje Andyho Nepetu. Zdálo se, že průhledný lis ho tiskne, ale netekla krev. Andy černal a mizel, v sušence rostla díra a nad ní visel sloup černého dýmu, a protože retro šlo zpomaleně, dým se nehýbal a zachovával tvar svangařova těla při Rockymountově obratu.

„Co budete s výhrou dělat?“ ptal se reportér. Lilian se rozesmála.

„Ach bože… koupím si tááákovouhle horu Harperových sušenek, v ní si nechám vykutat jeskyni, kolem bude moře čaje MASCULINE FORCE a já v té jeskyni…“

Žvatlala dál, podle scénáře, který narychlo splichtil Harperův tiskový, pan Longo. Museli sebou chlapci sakra hodit, aby jí ho včas dopravili do bytu.

Grapo ke mně přiběhl a popadl mě za ruku. Pan Langey kolem něho skákal jako pumprdlík. Grapo byl doslova bez sebe a šel z něho strach.

„Pojď se mnou,“ povídá Grapo a odtáhnul mě do tělocvičny, kde stála zrovna taková sušenka, na jaké před chvilkou nějaká Lilian Bettsonová z Denveru spálila druhého nejlepšího svangaře světa.

Posadil mě k sázkovému manipulátoru, spustil muziku a začal svangovat. Nešlo mu to zrovna nejlíp, ale mával na mě a křičel: „Marku, do toho a nešetři mě!“

Stáhnul jsem tah na dvě stě volt a spustil program. Pecky šily do sušenky, jako když se v červenci protrhne nebe a lidi utíkají v lijáku od bazénů a zapomenou na přenosný videa a Učitýlky-mučitýlky a sexačky a podobný elektronický krámy a mažou pryč schovat se někam pod střechu, kde se prodává grog. Grapo samozřejmě na sušence zůstal, každý svangař zůstane, a ještě nikdy se nestalo, aby některý ztratil hlavu a utekl.

Lidi, já svangařem byl, a že jsem toho nechal, neznamená, že mě můžete považovat za máslo. Nějakou tu Municipal Hall v Jižním Balíkově bych vám naplnil ještě dnes a jistě by se našlo pět tisíc lidí, který by se na mě přišli podívat, tím spíš, kdyby na plakátu bylo napsáno, že jsem začínal s Grapem Wolinskim. Svangu tedy rozumím a sázkama bych si vydělal balík. Proč jsem nikdy nesázel? Protože mi to bylo blbý a protože jsem moc dobře věděl, jak s člověkem zacvičí taková třísetvoltová pecka. Jenže tenkrát, když Grapo stál na cvičný sušence, jsem se do toho položil a šel jsem po něm tvrdě. Tah byl za chvíli až na doraz, a kdybych Grapa chytil, přerazil bych ho vejpůl a dost možná, že v jeden den by svang přišel o dva velikány, o jednoho při přenosu a o druhého při tréninku.

Obsadil jsem kouty a taky uzlové body. Potom jsem jezdil páčkou, hodně zle. Dal jsem do toho zkušenost a znalosti fyzikálních zákonitostí svangu, protože svangař je vlastně taky hmota, ačkoli vypadá jako člověk a dovede se smát a čuchat ke kytkám a brečet, když si vzpomene na mámu, kterou neviděl, co ho vzali do učáku, a dneska už si pořádně nepamatuje, jak vypadala. Svangař váží tolik a tolik, a když skočí, je to taková a taková setrvačnost, krátce a dobře, já to všechno znal, a když jsem do toho ještě dal intuici, takový to tušení, šel jsem po Grapovi, jak už jsem řek, hodně zle. Však taky jich ode mě hodně nakoupil, všiml jsem si, jak se kroutí, a kdybych seděl u videa a sázel, nasbíral bych za tu dobu možná i půl miliónu a večer by se už o mně mluvilo ve sportovních zprávách a nějaký chytrák by se zase dal slyšet, že by se svang měl zakázat z humanitních důvodů.

Jenže furt to nebyl ten pytel, co na Andyho hodila Lilian Bettsonová z Denveru.

Na našem simulátoru se dal nastavit taky pěkně velký pytel a já se o to fakticky pokoušel, jenže Grapo byl jednička a všem nástrahám unikal, i když nebyl ve svý kůži a výkonem byl hodně pod tím, co před chvílí předváděl Andy Nepeta.

Chápete to?

Já byl profesionál a pomáhala mi elektronika Texas Instruments a Grapo jel na třicet procent formy a stejně jsem nebyl s to ho vosolit, a to si, prosím pěkně, netroufl na Rockymountův obrat!

Mrknul, abych přestal. Já vypnul simulátor a on si sednul na sušenku a dejchal, že byla krev cítit až ke mně.

„To není možný,“ sípal, „buď to byla ta nejvšivější náhoda, nebo je v tom nějaká sviňárna.“

„Co tím naznačujete, pane Wolinski?“ zeptal se ho pan Langey, který přišel do tělocvičny a díval se, jak spolu cvičíme.

„Bude v tom nějaký podraz,“ odpověděl Grapo. „Jako tenkrát, když lidi začali kupovat ty programy do kalkulaček a počítali pohybový diagramy muziky a vosolili toho Taliána Spassoliniho.“

Pan Langey pozorně naslouchal a potom řekl tiše:

„Jenže dnes máme Kolo hudebního štěstí. Nikdo nedokáže předem odhadnout doprovodnou hudbu. Manipulace je vyloučena.“

„Tak je v tom nějaká jiná hajzlovina!“

„Máte nějaké konkrétní podezření, pane Wolinski? Chcete podat trestní oznámení na slečnu Bettsonovou?“

Grapa něco podobného nenapadlo, ale když to pan Langey tak pěkně řekl, chytil se toho a byl celý žhavý a chtěl zavolat řediteli FBI a ministrovi spravedlnosti a bůhví komu ještě.

Nakonec se pan Langey spojil s Rowderovou detektivní kanceláří a dohodl s panem Rowderem, aby oťukl Lilian Bettsonovou a zjistil, co je to vlastně zač, než by Grapo chtěl rozbalit pátrání po oficiální linii, protože to milé děvče je teď v pěkném balíku a nejlepší advokáti se za ni postaví, třeba zadarmo, už kvůli reklamě.

Protože to nám bylo jasný, že Lilian Bettsonová se v tomhle týdnu stane miláčkem světa.

A skutečně. Ještě ten večer jsme Lilian uviděli na videu znovu. Povídala o Harperových sušenkách dobře dvacet minut a to byl ohromně dlouhý vysílací čas, když uvážíte, že kandidáti prezidentského úřadu dostávají v předvečer voleb po čtvrthodince. Ale druhý den se na videu jenom kmitla a třetí den se po milé Lilian Bettsonové slehla země.

Čučeli jsme na video celý večer. Grapo povídal:

„Tomuhle rozumím ještě míň než jejímu triku s Rockymountovým obratem. Co dělaj reportéři? Kde je rozhovor s její maminou? Proč rozvážný tatínek starý Bettson nekývá hlavou a neplácá o Harperových sušenkách, jako že je to základ stravy slečny dcery? Kam se schovaly spolužačky z učáku, proč nebrečej, že my krávy nežraly víc těch podělanejch sušenek?“

Vstal a mlátil pěstí do obrazovky.

„Kde všichni jste, hajzlové?“

Pan Langey zatím už mačkal ty puntíky na telefónu. Když se ozval ředitel společnosti CBS, předal sluchátko Grapovi.

Nic kloudného jsme se nedověděli. Ředitel CBS řekl:

„Naši diváci nemají o Lilian Bettsonovou zájem.“

Ředitel NBC a šéfové tří dalších společností řekli totéž v modrém.

„Nemají zájem?“ ptal se Grapo sarkasticky. „Lidi si nepovídají o ničem jiném.“

„Někdo holt nechce, aby se veřejnost dověděla pravdu,“ řekl jsem a díval jsem se panu Langeymu do očí. Neuhnul a odpověděl docela klidně otázkou.

„Kdo myslíte, že by to mohl být, pane Fostere?“

„Kdo jinej než ten všivák tiskovej Longo!“

„Doporučuji vám, abyste tiskového tajemníka pana Harpera vynechal ze svých úvah,“ odsekl pan Langey ledově, jenže vodvaz Grapo Wolinski se toho chytil a už se sápal po telefónu. Pan Langey mu chtěl aparát vyrvat, jenže taková třicetiletá zřícenina se nemůže rovnat s perfektním svangařem, Grapo jen udělal takhle rukou a pan Langey už seděl v koutě a držel se za tvář a mrskal nožkama v těch svých botách hnědobílé kombinace.

Netrvalo dlouho a zuřivý Grapo Wolinski se prokousal ochrannými bariérami sekretářek a tajemníků a dostal pana Longa k telefonu. Tiskový tajemník ho trpělivě vyslechl a pak řekl:

„Nejste tedy troglodyt, za jakého vás má týdeník TIME. Máte pravdu. Společnost Harper skutečně nemá zájem na publicitě slečny Lilian Bettsonové.“

„Proč, krucinál?“

„Oblak kouře ze spáleného muže nad nápisem HARPER nepřispívá k dobrému obrazu naší firmy. Pokud jde o samotnou slečnu Bettsonovou, můžete ji žalovat podle libosti. Je to vaše právo, Wolinski, a pokud je vaše podezření podložené fakty, je to dokonce vaše občanská povinnost!“

Poslouchal jsem ho na paralelce a mráz mi běhal po zádech. To je hrůza, jaké sebevědomí dodá chlapíkovi balík prachů, ale opravdový balík, ne těch pár uprděných miliónů, na kterých jsme seděli my!

Grapo seknul sluchátkem o vidlici. Vrtěl hlavou, jako by nevěřil vlastním uším. Pak řekl:

„Ten hajzl! Prej že oblak kouře by pošpinil jméno Harper. Proč tedy Harper financuje svang? Proč tancujeme na sušence jako volové? Proč ty milióny lidí koukají jednou za tři měsíce na svangovej přenos? Jenom kvůli tomu oblaku kouře, kvůli ničemu jinýmu! Každej doufá, že se to dnes večer stane, a nic jinýho ho nezajímá. A když se konečně dočkali svýho, pan Harper zatípne publicitu!“

„Pozor na ústa,“ varoval ho pan Langey. To už vstal a kolem levého oka se mu začalo modrat pěkné jojo.

„Ty si taky polib prdel,“ odpověděl mu Grapo. Byl to vážně vodvaz. „Počkám, s čím přijde Rowder, a pak to rozjedu, že se z toho Harper zcvokne.“

Pan Langey ale taky seděl na tom samém balíku peněz jako pan Longo a nějaké to hrubé slůvko ho nerozházelo, kdežto Grapo Wolinski tu stál nahý jako opice, pokud jde o prachy a moc.

Všiml jsem si, že pan Langey je skutečný sekáč i s jojem na oku, a i když dostal nakládačku, nemusel si rovnat sako a vrtět takhle kalhotama sem a tam. Ty hadry mu prostě seděly, v tom to je, a hadry, jak jsem se přesvědčil v poslední době, seděj jenom skutečným balíkářům.

„Pan Harper mě platí za to, abych dbal vašich zájmů, pane Wolinski. Po všech stránkách, tréninkové, finanční i právní. Jsem váš manažer. Kdybych vás teď nevaroval, zpronevěřil bych se povinnostem. Já vás tedy varuji, pane Wolinski. Dejte ruce pryč od toho případu a věnujte se tréninku. Za tři měsíce vás čeká přenos ve Filadelfii.“

Co myslíte, že mu ten vodvaz Grapo odpověděl?

„Jdi se vycpat,“ to mu řekl.

Nic víc. Pan Langey ani nemrkl, sebral si pár papírů do krokodýlový aktovky, vlezl i s aktovkou do morgana a odjel. Všechny svoje osobní věci nechal v Grapově rezidenci, kartáček na zuby i Učitýlka-mučitýlka a přepychovou sexačku, celou v kůži, chromový oceli a mahagonu.

Co budu dlouho vykládat. Detektiv Rowder nás nepotěšil. Lilian Bettsonová zmizela. Je možný, to povídal, že ta holka byla jenom nastrčená figura pod falešným jménem. V Denveru žije v tuhle chvíli šestapadesát Lilian Bettsonovejch a tisíce dalších v ostatních městech Států. To ale není všechno. Desetitisíce holek se přejmenovaly na Lilian Bettsonovou a každá vykládá, že zrovna vona je Ta, Co Spálila Nepetu.

„Takhle to vypadá, Wolinski,“ prohlásil Rowder nakonec. Přišel do rezidence osobně a nechal se při tom dokonce i fotografovat. „Tu pravou holku nakonec najdeme, ať se jmenuje, jak chce, živou nebo mrtvou. Jenže to bude stát moře peněz a spoustu času a práce.“

„Jděte do toho, pane Rowder. Ať na to třeba prasknou všechny moje prachy. Andyho Nepetu jsem měl rád, a jestli ho někdo vosolil nějakým trikem, chci mu to dát sežrat.“

Rowder vypadal na slušnýho chlapa. Byl už starší pán, měl nejmíň dvacet, možná dvaadvacet let. Začal z ničeho a teď šéfoval největší detektivní kanceláři Východního pobřeží, armádě voček, celkem deset tisíc maníků. Fyzicky na tom byl bezva. Nejvíc se mi na něm líbilo, že měl takovou tu jemnou pleť jako šlupku od broskve a nerostly mu vousy, jenom trochu, skoro nic. Jakmile chlapovi začnou růst vousy, je odbytej.

Horší bylo, že WARS se proti nám postavil. Advokát, co byl tenkrát u přenosu, přísahal před komisí, že všechno bylo v pořádku a že Wolinski je buď cvok, nebo podplacenej. Grapo dal spoustu rozhovorů, jenže zajímaly se o něho jenom takové ty plátky pro prďoly, jako je New York Times, Wall Street Journal, Time a Newsweek, kdežto video a komiksový plastinoviny, co maj opravdu nějaký vliv na lidi, dělaly, že o Grapovi Wolinskim nic nevědí. Plácali jsme se v tom všem tři měsíce a pak v Houstonu vystoupil Ralph Bakshi, úplně nová hvězda svangu, která šla nahoru po smrti Andyho Nepety.

Koukali jsme na video, Grapo byl vážný, fakticky hodně zestárnul za ten čtvrtrok, ačkoli nepřestal trénovat.

„Dávej bacha, Marku,“ řekl mi, „jakmile sázky dostoupěj nejvejš, Bakshi shoří jako papírovej čert.“

Nebyl špatnej ten Bakshi, vážně nebyl, a už jsem si myslel, že sleze ze sušenky se zdravou kůží, když vtom hlasatel oznámil, že se připojily východoasijské okruhy, sázky že stojí sto pětašedesát k jedné, a pak to křachlo a z nové hvězdy svangu zbyla jen díra na sušence a sloup kouře nad tou dírou.

Grapo Wolinski ani nepočkal na zpomalený retro, jenom mi řekl: „Dávej bacha, kdo kapsoval tentokrát,“ vstal a šel telefonovat několika lidem, Harperovi, šéfovi WARSu, do NBC a do několika dalších míst a věřte mi, že to bylo příjemný poslouchání, aspoň pro mě, protože tolik pěkných sprosťáren jsem neslyšel nikdy předtím, a už asi neuslyším. Zvláštní bylo, že žádný z těch hlavounů Grapovi neseknul sluchátkem, ani pan Harper ne. To už byl vítěz ve videu, pěkná holka, černá jak se patří, pokud jde o vlasy, jinak běloška, to se ví. Jmenovala se Kelly Spiridiová a vykládala, že za těch dvanáct miliónů koupí tatínkovi slepičí farmu a sama si nenechá nic, akorát že si splní dětský přání a koupí si takovou tu kybo-pannu, jak leze po čtyřech jako miminko a mele pantem a v noci brečí a podobně.

Čumím na ni a říkám si, krucinál, tuhle babu já bych měl znát, určitě jsem ji někde viděl, jenže kde?

Pak mi došlo, že ji znám z učáku a že jsme si to spolu párkrát rozdali, samosebou při těch davovkách, co se v učákách všude praktikujou.

Situace dostala správnou vrtuli.

Panu Rowderovi jsme neprozradili, že Kelly znám z učáku, a pátrání jsem rozjel sám na vlastní pěst. Bakshiho smrt zapajtlovala WARSem, takže tam otočili kormidlo a dělali, že stojej na naší straně. Taky video přišlo k rozumu. NBC věnovala Grapovi pořad. Ve studiu jsme instalovali naši tréninkovou sušenku se simulátorem a předvedli jsme, jak se Grapo připravuje na Filadelfii a jak to do něho při tréninku šiju. Byl to bezva přenos, protože technici vymysleli nějaký trik a elektrické výboje najednou bylo vidět, takže každej sledoval, jak výboje prší z elektródy nad sušenkou, vzájemně se ruší a splétají do provazců stále silnějších, v každém bylo deset tisíc volt, jen tu a tam zůstal nad sušenkou provázek tenký jako tužka, Grapo se tu a tam o některý otřel a potom jsme viděli, jak se mu výboj rozlévá po těle, režisér to pustil zpomaleně znovu, maličké blesky lezly po kůži jako hadi, zakusovaly se do nervů a pórů v pleti, režisér to přiblížil a milióny diváků se dívaly, jak ti hadi žerou Grapovo maso, jenže Grapo nedbal a tančil dál, hadi mu zalezli do kůže a do svalů a do mozku a on se pořád smál, ty jeho dlouhé nohy se vznášely nad sušenkou a pak udělal perfektního Rockymounta a já stáhnul reostat na doraz a provazce zasvítily smrtí a Grapo mezi nima tančil s hlavou vztyčenou a leskly se mu zuby.

Nevím, jak to vypadalo v bytech diváků, ale ve studiu všichni řvali nadšením, padali si kolem krku a nebylo slyšet jiné slovo, než že tohle je nejsenzačnější pořad v dějinách videa.

Grapa posadili do křesla, pot z něho valil a smáčel tu hebkou srst na jeho hrudi, reportér mu kladl otázky, byl to slavný A. A. Doctor Smithson, Grapo se usmíval a radil divákům, jak mají sázet a jaké pecky a kam a v jakou chvíli, a vůbec, jak to zařídit, aby sázející divák uplet pytel a hodil svangařovi na hřbet třeba padesát miliónů. Mluvil tiše a nějakou sprosťárnu řekl, jen když to bylo nutný.

„Proč nám to vykládáte, Grapo,“ ptal se A. A. Doctor Smithson, „copak se nebojíte, že diváci vašich rad využijí ve Filadelfii?“

„Jestli se bojím?“ zeptal se Grapo a smál se jako pravej vodvaz. „Bojím, jenže já jsem nejlepší svangař a z každého pytle se dostanu.“

„Andy Nepeta si to taky myslel,“ namítl A. A. Doctor Smithon, „a Ralph Bakshi by jistě na sušenku nevstoupil, kdyby věděl, co ho tam čeká.“

V tu chvíli se Grapo přestal usmívat a tvrdě se podíval do videových kamer. Režisér najel na detail a lidi měli doma Grapa jako živého, plastického, lesklého potem.

„Viním Lilian Bettsonovou a Kelly Spiridiovou ze spoluúčasti na vědomé a předem připravené vraždě. Viním všechny, kdo do případu jsou zapleteni, ze spiknutí proti životu občana Spojených států. Přísahám, že do filadelfského přenosu spiknutí odhalím, viníky předám spravedlnosti a vystoupím před diváky bez obav a vyzývám je teď všechny, aby se nerozpakovali užít všeho, co jsem je dnes večer naučil.“

Byl to fakt fantastický večer. Ve studiu se všichni rozšoupli a kouře ze slámy tam bylo tolik, že i ty videový kamery z toho ztumpachověly. Přišla se na nás podívat Paula, ta nová zpěvačka. Bezva žába, ale na můj vkus moc mladá, protože je jí jenom něco přes deset. Slyšel jsem ji už párkrát, ale nevím, co ty mladý janci na ní viděj. Výslovnost má komickou. Ten evergreen, co určitě znáte, jak začíná „pocem ty máku, já si máknu“, zpívá „pócm týmak, jásmák“ a uznáte, je to pakárna. Osobně byla ale příjemná a všichni tleskali, když si sedla Grapovi na klín a měli radost, jak jí to jde dobře od ruky. Dokonce i programový ředitel NBC přišel osobně a slíbil, že půjde Grapovi na ruku a že mu přeje, aby v tom svinstvu udělal pořádek.

„Náko péjim díru!“ křičela do toho Paula a všichni se smáli.

Starý Harper, toť se ví, zuřil.

Zakázal Grapovi používat nápisu HARPER na sušence a pohrozil všem videovým společnostem a obrázkovým novinám, že jim sebere reklamu, když se nepostavěj proti Grapovi. Burza se otřásla a Wall Street Journal přines úvodník o „sušenkové válce“. Jenže tenkrát padla šelma na šelmu. Sotva Harper odněkud stáhl reklamu, vklouzla tam nová společnost Bájo Bágo s kripsama, novým pečivem, a všichni ho začali žrát a Paula nazpívala hit „bódeťti to Kájostálo, žral si málo Bájo Bágo“. Netrvalo dlouho a Harper byl odrovnanej, iniciála BB kryla stěny domů, svítila na nebi a pableskovala na mořském dnu, Grapo Wolinski trénoval a já našel Kelly Spiridiovou.

Bylo to tak: Kelly Spiridiová našla mě.

Probudila mě telefonem ve tři ráno.

„Ahojka Marku, tady je Kelly.“

Nenapadlo mě, že je to zrovna ta samá Kelly, co ji hledám. Mohl jsem se potrhat, jak jsem rozhazoval všude sítě a prachy, abych ji našel, a najednou ona sama volá a že prej ahojka. Tak tedy ahojka, co by ne.

„Ty prej hledáš mě a taky Lilian Bettsonovou.“

„Jo,“ řekl jsem. Nic chytřejšího mě ve tři ráno nenapadlo.

„Lilian je mrtvá. Zabili ji. A já mám strach, Marku!“

„Odkud voláš?“

„Diamond Mansion znáš?“

Měl jsem pocit, jako bych stál na sušence a koupil tu samou pecku, co spálila Nepetu. Diamond Mansion je ta nuzná chýška, ve které bydlí Harper.

„Co tam děláš?“

„Bobečka starýmu Harperovi. Končím… už musím. Přijeď, Marku, hned!“

Zavěsila rychle, možná ji někdo nachytal.

Probudil jsem Grapa a naše gorily, natáhli jsme šlupky jen tak na holý těla, bouchači se vycpali práskačkama a za chvilku si to ulicema hasil náš rolls, stříbrné hvězdy mu svítily odleskem neónů, lokály měly ještě otevříno a z tančírem jsme slyšeli Paulu, jak zpívá „bódeťti to Kájostálo, žral si málo Bájo Bágo“, ona už ta holka frčela jak se patří.

„Ta Paula mi už jde na nervy,“ povídám, abych něco řekl.

„Mě víc rozčiluje to mango jango,“ povídá jedna gorila. „Začíná frčet. Ty blázni tomu ovšem říkaj mángo jángo.“

„Jaký blázni?“

„No všichni, co poslouchaj Pauliny písničky a cpou do sebe Bájo Bágo.“

„Ále,“ řekl druhý strážce, „kašlete na to. Paulu žerou jenom ty mladší ročníky kolem deseti. Usmrkaný děti.“

„Co je to mango jango?“ zeptal jsem se. Nebudete tomu věřit, ale já to tenkrát fakticky nevěděl.

„Úplná prasečina,“ ozval se Grapo Wolinski. „Vymysleli to v New Orleansu. Pódium a na něm les ocelovejch břeven, ostrejch jako břitva, a všechny v rotaci. Obecenstvo má podobný škatulky jako při svangu a hejbe páčkama a podle toho ty břevna rotujou a jezděj sem a tam. A mezi tím lítá chlap na kolečkovejch bruslích a musí se dostat k takovejm světlům, který se střídavě rozsvěcej, podle toho, jak obecenstvo chce. Žlutý světlo je mango a červený jango a podle nich se ta pakárna jmenuje. Pár maníků už v tom zůstalo viset. Břevna je rozsekaly na salámový plátky.“

„Fuj tajksl,“ řekl jsem. „Že se na takovou surovost může někdo koukat.“

„Prej za tím stojí Bájo Bágo,“ podotkl Grapo Wolinski a tvářil se divně. Jedna blbá gorila řekla:

„Měl by ses učit jezdit na bruslích, Grapo.“ To samosebou Grapa jak se patří nadzvedlo a kdo ví, co by se bylo stalo, jenže to už jsme dojeli k Diamond Mansion a já šláp na brzdu a povídám, jsme tu, panstvo, co bude dál?

„To je správná votázka,“ odpověděl mi Grapo. „Mně se to nechce líbit. Cejtím za tím boudu. Něco vám povím. Mám tušáka, že za těma vraždama stojí pan Harper. Přemejšlím o tom od první chvíle, a jakmile zavolala ta holka, jsem si tím jistej.“

„Vlítnem na něho a zbydou z něj čtyry malí do cirkusu,“ navrhla ta hloupá gorila, co před chvílí málem dostala pár facek za blbý řeči o kolečkovejch bruslích a mangu jangu.

Diamond Mansion vypadal jako takovej ten dům, ze kterýho všichni odešli anebo ještě nepřišli. Byl zbytečně veliký na to, že se v něm nic nedělo, a koukal přes kamennou zeď jako nějaká pevnost nebo hora, nebo co.

„Hovno,“ řekl Grapo Wolinski po krátkém uvažování. „Jestli je to bouda, padli bysme akorát do těch sraček, co je pro nás pan Harper přichystal.“

„Máme se teda vypakovat jenom kvůli tomu, že to tu smrdí? Nevím jak tobě, ale mě bylo jasný hned zkraje, že vejlet do Diamond Mansion nebude procházka růžovým sadem,“ řekl jsem.

„Moc kecáš a málo píšeš domů,“ odbyl mě Grapo. Měl něco za lubem, ale nedokázal jsem uhodnout, co vlastně. To podotýkám na adresu těch, co teď mají plno řečí o svangařích, že to byli blbečkové. Grapo byl vodvaz, ale taky koumák k pohledání!

„Ta holka volala tobě, Marku. Je teda normální, že za ní půjdeš do Diamond Mansion ty.“

„Sám? Nejsi takle náhodou závada? Harper mě sežere k večeři.“

„Vyřiď mu, že mu přeju dobrou chuť,“ řekl Grapo.

Nechtělo se mi vylézt z rollsu, to mi můžete věřit. V takovým rollsu je to pěkný jako v pokojíčku, kdežto tam venku, tam to nemuselo dobře skončit. Jenže Grapo si vzal zase něco do hlavy a s tím se nedalo nic dělat.

Ve vratech byla škvíra a stačilo strčit a otevřely na mne hubu. Ohlídl jsem se. Rolls tam stál pěkně růžovej a hvězdičky na něm zářily a to noční nebe se začalo po něm opičit a nahodilo na sebe taky růžový kvádro, hlavně tam na východě, kde už se zřejmě do kopce sápalo to starý upocený slunce. Natáhl jsem do sebe vzduch. Z parku byly cítit magnólie a odněkud smrad ze slámy, div se mi nezatočila hlava. Však taky hned za bránou byla vrátnice a tam na židli klimbal vrátnej nadupanej jako silážní jáma, hubu měl otevřenou a chrápal, až sám se z toho budil a kroutil se a mlaskal na sebe „ccct“, „cttt“, aby jako byl zticha a nerušil.

Vypochodoval jsem po hlavní cestě a vtom se probudili ptáci a začali řvát jako zjednaný. Lekl jsem se příšerně, chtěl jsem vzít roha, ale ty ptáci zřejmě se probudili jen tak, že byli načasovaný, jak už ptáci bejvaj.

Řeknu vám, že to byl vejšlap za všechny drobný. Nikde ani živáčka, pokud nepočítám ten milión uřvanejch drozďáků a stehlíků, nebo co to tam v tý růžovějící tmě vlastně randálovalo. Na schodech do baráku seděl pistolník se samopalem u boku a taky byl zfetovanej, div to s ním netřískalo o zem. Líbilo se mi to asi jako prvničce důtky. Pan Harper není přece žádnej vošoust a nenechává se hlídat spícíma feťákama. Jestli tady někdo fetoval, tak jenom proto, že to pan Harper chtěl. Žádnou radost jsem z takového pomyšlení neměl. Vzpomněl jsem si na Grapa, a teprve teď mi došlo, že můj slavnej kamarád ze mě udělal obětního beránka, a div mi nebylo do breku. Měl jsem sto chutí se vrátit, jenže Grapo by na mě poslal ty svoje gorily a rozlil bych si to u něho a byl bych namydlenej. Jenže když půjdu dál, mám aspoň nějakou naději – snad.

Byla to tak snadná cesta, jak si dovedete představit. Div že na zemi nebyly šipky s nápisama TUDY, PROSÍM, jako když jdete někde v hotelu na hajzl. Mazal jsem chodbou, zleva zprava na mě civěly vysoké, bíle natřené dveře, s maličkými mosaznými klikami ve výšce brady. Nikdy nepochopím, proč se v drahých nóbl domech kliky montujou buď hodně vysoko, nebo směšně nízko, ale nikdy ne normálně.

Jedny dveře byly otevřené a za nimi jsem našel schody do sklepa, osvětlené luminiscenčníma panelama. Jeden ten panel smrděl a prskal a bylo jasné, že každou chvíli rupne. Krom těch zfetovanejch strážnejch to byl další důkaz úpadku Harperovy moci. Trochu mě to uklidnilo, protože jsem málem uvěřil, že se ti dva samopalníci mázli sami od sebe, bez Harperova příkazu.

Sotva jsem sešel dolů, ztuhnul jsem jako kokrhel v mrazáku, protože přede mnou se otevřela ohromná tělocvična se žlutou sušenkou uprostřed, i s velikým Hudebním kolem štěstí. Dokonalá hala, o nic horší, než jakou mají ve Filadelfii.

Kelly Spiridiová ležela na sušence, přesněji řečeno na kraji sušenky, a v hrudi jí vězela kudla, velká, že by si s ní slon mohl holit tlamu.

Hrklo ve mně, ale ne tak moc, jak byste si mysleli. Já to čekal, věřte tomu, a byl bych překvapenej, kdyby tam chudák Kelly neležela. Jenže jak jsem na ni civěl, něco mi začalo harašit v hlavě.

Já totiž zamlada trochu zlobil a sem tam nějakou tu mrtvolu jsem viděl a musím přiznat, proč ne, stejně mi to nikdo nedokáže, že i osobně jsem párkrát udělal ten trik, kterým se živoušek změní na mrtvouška. Takže stran mrtvol mi nemusí nikdo nic vykládat. A ona taková mrtvola je zvláštní věc. Je hrozně nehezká a pak taky smrdí, protože když začne jít do tuhýho, ten živoušek, co bude z něho za chvilku mrtvoušek, se zpravidla podělá a všechno to po něm teče, však se zeptejte někoho, kdo se vyzná, ale on vám to stejně nejspíš nepoví, protože o takových věcech lidi neradi vyprávěj.

Jenže Kelly byla hezká mrtvola.

Jako namalovaná. Jako vyšitá. Jako uplácaná z formely.

Už jsem k ní chtěl jít, abych se podíval, jak to s ní vlastně je, když najednou se rozhučely nějaké stroje, chladící agregáty nebo co, Hudební kolo štěstí se roztočilo a uprostřed sušenky se objevil Grapo Wolinski.

Vypadal tak málo živě jako Kelly Spiridiová mrtvě. Však taky to byla spíš karikatura, holografická napodobenina, plastický video-panák. Svangoval ale bezvadně a čím dál líp. Za mnou zazářilo rubínové světlo a hned mi bylo jasné, že to je laserový paprsek. Zapíchl se do Hudebního kola štěstí a hudba frčela a video-Grapo svangoval, jakoby-mrtvoly si nevšímal, zkrátka, byla to podívaná pro bohy.

„Stop! Zastavte to, povídám!“ zakřičel někdo a já poznal po hlase pana Langeye. „Wolinski nepřišel. Poslal šoféra.“

Do tělocvičny vpadnul pan Harper a láteřil, že bych se musel červenat a smrkat do kapesníku, kdybych ovšem byl slečinka z penzionátu.

„Co s ním uděláme?“ zeptal se pan Langey.

„Vykopeme ho ven, to s ním uděláme.“

„Domnívám se, pane Harpere,“ začal pan Langey opatrně, ale to už se k panu Harperovi připloužila taková pěkná kočka v župánku a zakňourala:

„Sliboval jsi pěknou zábavu, jenže tohle je otrava, medvídku!“

Poznal jsem Lilian Bettsonovou z Denveru. Kelly nemohla být daleko! Však taky Lilian, když si všimla té jakoby-mrtvoly, otevřela hubu a dala se do smíchu a prohlásila, že Kelly se zblázní, až to uvidí.

Mně to všechno začlo být v té chvíli jasné. Měl jsem asi držet zobák, ale všechno se ve mně vařilo. Takže jsem začal zpívat:

„Nejlíp uděláte, když mě necháte vodkrouhnout, pane Harper, protože nejsem blbec a vidím, o co tu běží. Tohle je simulátor nový generace, jinak ať visím, a ten zasranej laser čte Hudební kolo štěstí, jako já dovedu přečíst cedulku na vagónu metra. To vy jste tímhle zařízením sejmul Andyho Nepetu a Ralpha Bakshiho. A teď si tady dáváte dohromady program pro Filadelfii? Tak je to!“

„Velmi správně, mladý muži,“ řekl pan Harper.

„Kdyby to viděl Grapo, udělal by vám tu kůlničku na dříví a vás by roztrhl jako křížalu!“

„Bezpochyby by se o to pokusil,“ přisvědčil pan Harper a Lilian se k němu přimáčkla bokem, abych viděl, že k tomu hlavounovi patří, a řekla důležitě:

„Však taky o to jde, makovečku připitomělý, o to jde, aby si tvůj Grapík pořádně a naposled zařádil.“

„Drž hubu, ty náno pitomá,“ obořil se na ni pan Harper. Pan Langey vzdychl.

„Slečno Lilian, vaše prostořekost…“

„Nechte ji, to je můj píseček,“ zavrčel nevlídně pan Harper. Mně v tu chvíli už hořely uši. Tak to je tedy! Ta svině Harper chtěl Grapa vyprovokovat ke skandálu, možná i k násilnosti. Grapo, ta hlava otevřená, to tušil a poslal mě dovnitř ne proto, že je podělanej. A taky věděl, že panu Harperovi na mně záleží jako na loňském sněhu a že mně se uvnitř Diamond Mansion nic nemůže stát!

„Zmiz,“ řekl mi pan Harper.

Stiskl jsem zuby, abych mu něco neřekl, otočil jsem se na podpatku a mazal jsem pryč. Na schodech jsem potkal Kelly Spiridiovou. Koukala se do zdi a prošla kolem mě, jako bych byl sněhulák určenej pro export na Saharu.

Chodbama jsem šel rychle a venku už jsem běžel. U vrátnice jsem se otočil a zařval jsem na fasádu, která se blýskala v čerstvě upečeným slunci:

„Teď to povím Grapovi a on s váma zatočí, že se z toho všichni poserete!“

Měl jsem radost a nejraději bych vylít k těm strnadům nahoru do koruny těch starých milionářských jilmů, abych si s nima zazpíval. Musel jsem ale za Grapem, abych mu to všechno začerstva vyklopil.

Jenže před bránou jsem zůstal stát jako lžíce v hrnci tejden starýho poridže: rolls byl v hajzlu, a tím pádem taky Grapo Wolinski byl v hajzlu.

Potažmo i já, jak se brzo ukázalo.

Dvě hodiny to trvalo, než jsem se dostal do rezidence, a tam jsem našel nějaké cizí lidi a ty mě vyhodili se samozřejmostí služky vyhánějící mola z borzalína. Že prej dům změnil majitele, to povídali. Pěšky jsem došel k pumpě a servisman mě nechal telefonovat. Na agentuře mi řekli, že pan Wolinski vypověděl smlouvu a jede po vlastní parketě. V televizi mě nechtěli spojit ani s hasičema a já samozřejmě neznal kódy hlavounů, kteří o Grapovi mohli něco vědět. Číslo pana Rowdera jsem neměl. Už v té chvíli mi mohlo naskočit, co mi došlo až k večeru, po úmorném pátrání: že totiž se Grapo Wolinski ztratil i s růžovým rollsem a se všema hvězdama na kapotě.

Byl fuč a já ho musel najít, abych mu řekl, co na něho chystá pan Harper a jakou že pěknou mašinku si nechal instalovat ve sklepě svého Diamond Mansion.

Prodal jsem videohodinky a platinovej identifikační řetízek a taky sexačku, takže jsem měl dost prachů na dva měsíce pátrání.

Upnul jsem se na pana Rowdera, šéfa té detektivní agentury, co hledala Lilian Bettsonovou pro Grapa Wolinskiho. Půlka mý finanční rezervy padla na to, abych dostal pana Rowdera k telefónu. Vysypal jsem, co jsem věděl, a víte, co mi Rowder řekl? „Moje agentura nemá na vás žádný zájem.“

Tohle řekl a zavěsil.

V jednom baru dole ve městě jsem náhodou potkal novináře, reportéra. Znal jsem ho z dřívějších časů, sakra, vždyť ty dřívější časy frčely ještě před pěti dny! Zaplatil mi panáky a já mu celý večer vykládal, jak se to všechno semlelo, a prosil jsem ho div ne na kolenou, aby mi pomohl Grapa najít. Slíbil mi to a dali jsme si spicha na druhý večer.

Přišel včas, oni tihle novináři zpravidla chodí přesně, ale už z dálky jsem mu viděl na nose, že je zle.

„Přišel jsem, jenom že jsem ti to slíbil, Marku,“ povídá. „Jinak ti ale můžu říct, že mi můžeš bejt ukradenej.“

„Všechno je pravda, co jsem povídal, pane Alex!“

On se totiž jmenoval Alex, to jsem zapomněl říct.

„Grapo Wolinski vystoupí ve Filadelfii a splní smlouvu,“ řekl pomalu a zřetelně. „Neztratil se z parády. Jenom se na čas uklidil, aby ho lidi neotravovali, a trénuje. Byl jsem dokonce u Harpera. Vzal mě do sklepa. Sušenku tam má, co by ne, když je sponzor celého toho cirkusu, ale žádnou laserovou mašinu jsem tam neviděl a věř mi, že jsem si mohl oči vykoukat.“

„Nechal ji přestěhovat někam jinam!“ vykřikl jsem, až se lidi otáčeli. „Víte, kolik takových vil a rezidencí pan Harper má?“

„To je pohádka příliš složitá na moje gusto, Marku,“ řekl pan Alex a díval se na mne trochu smutně. „Je mi tě líto, kamaráde, ale podle toho, co jsem se dověděl, ztratil jsi u Grapa kredit. Ber to tak, jak to povídám. U Grapa jsi dohrál.“

Zaplatil mi ještě dvě rundy a nechal mě tam, u barpultu, ani se po mně neohlíd, když mašíroval pryč.

To už jsem neměl skoro žádný prachy, rozfofroval jsem je zostra, ty úplatky a meziměstský telefóny a všechny další skopičiny mě stály majlant. Za posledních pár švestek jsem se nechal odvézt k Diamond Mansion. Dělal jsem tam kravál u vrátnice, trochu jsem se porval a zkrátka a dobře, sebrali mě poldové a strčili do šatlavy pro potulku a výtržnost. Soudce mi napařil dva měsíce až půl roku a já brečel, když ty strašný slova řek.

Jak se dostanu ke Grapovi Wolinskimu, abych ho varoval, když sedím v krimu?

O mě nejde, já se za půl roku dostanu ven, ale to už bude Grapo tři měsíce a nějaké ty drobné po smrti a nezbyde po něm ani prášíček, aby ho dali do urny. Ta Harperova mašina funguje fakt bezvadně, už jsme ji viděli dvakrát v akci.

Lidi, já sekal v kriminále dobrotu. Kluci by mě za to byli utloukli, ale vědělo se o mně, co jsem zač, až se to doneslo k hlavounovi vězeňský mafie a ten mi zprostředkoval pohovor s ředitelem toho kriminálu. Nemyslete si, dobrý lidi najdete všude.

Vyslechl pozorně, co jsem mu pověděl.

„Rejstřík máte zatím celkem čistý,“ řekl mi vlídně. „Chci vám pomoct. Pošlu vás do Filadelfie na ten přenos. Pojede s váma kurátor, ovšem. Koneckonců pohybuju se v zákonných mezích rozhodnutí soudu,“ dodal spíš pro sebe, asi aby uklidnil svý svědomí. Bůh ví, kde se roděj ředitelové kriminálů, ale svědomí s nima musí cvičit jako parní pumpa. Někdy.

Měsíc před přenosem se Grapo objevil ve videu. Div jsem neřval, když jsem ho měl v cele jako živýho, plastickýho, málem že se na něho dalo sáhnout.

„Svang není mrtev,“ řekl reportérovi. „Mango jango nebude mít dlouhé trvání. To je surová zábava, která působí na nejnižší pudy mladších diváckých vrstev. Ale to vám povídám, jakmile mládenečkové dostanou časem trochu rozumu, poleze jim ta řezničina krkem a ještě rádi se vrátí ke starému dobrému svangu. Abyste věděli, svang je umění a potřebuje inspiraci! Potřebuje ji svangař na sušence a taky divák doma v křesle, když sází pecky!“

Byl jsem z něho celý pryč.

Objevoval se ve zpravodajství videa často. Reportéři vykládali, že trénuje na tajném místě a je v životní formě. Při přenosu diváci spatří překvapení a bude to svang, jaký ještě nebyl.

Poslouchal jsem ty kydy a myslel jsem přitom na ten strašný laserový paprsek, olizující Hudební kolo štěstí, a na tu mašinu, která si udělala svého vlastního Grapa Wolinskiho a cvičí se zarputile, jak to dovede jenom elektronická mašina, aby ho v danou chvíli spálila a rozehnala atomy jeho těla do čtyř rohů sušenky.

Den před přenosem jsem fasoval civil a s kurátorem, byl to černoch, vazoun a jmenoval se Riff Moore, jsme se vypravili expresním vlakem do Filadelfie.

Měli jsme dobré vstupenky do přenosové haly, někam do prostředka střední tribuny. Přemluvil jsem kurátora Riffa Moora, aby se mnou šel dozadu do šatny. Prskal, ale šel. Jenže šatnu hlídali úplně cizí bouchači, neznal jsem žádného z nich. Možná že bych je i přemluvil, ale Riff mě odtáhl a pohrozil mi, že se okamžitě vrátíme do krimu, když nezačnu sekat dobrotu. Bylo mi jasné, že s ním bude těžké pořízení.

Na nohách jsem měl centy, když jsme se vraceli do haly. Posadil jsem se a pohled jsem zavrtal do sušenky a přál bych si, abych mohl nějak přerušit spojení mezi Filadelfií a sklepem, kde teď sedí pan Harper u svý mašinky, vidí jednu sušenku před sebou a druhou, tu naši, na svým videu. Pěkně po ruce má senzor, jistě ne větší než tabletku aspirinu, a jakmile se ho dotkne, Grapo Wolinski zemře.

A Grapo přišel.

Kráčel sálem a řev byl tak silný, že se dal porcovat kudlou. Péroval v nohách, a jak šel, lidi umlkali a dívali se jako zmámený na tu souhru svalů a údů. Fakt, kdyby šel po ledu a ten se pod ním propadl, Grapo by se asi vznesl. Měl fantastickou formu. Usmíval se a díval se po lidech. Snad mě i spatřil, ale nedal to najevo. Ten měl velkou hubu! Velkou, ale krásnou. Bejt ženská… ale co vám budu vykládat. Museli byste ho vidět. Bleděmodré oči mu svítily pod tím balkónem, co měl tam, kde jiný lidi nosej čelo, a pod tím nos, u kořene široký a směšně prohnutý. Ještě štěstí, že měl ten balkón místo čela, jinak by mu při nepříznivým větru pršelo do nosu.

Advokát WARSu začal něco mektat a všude kolem mně to křupalo, jak se všichni ládovali tím novým svinstvem, co o něm zpívá Paula, a nikde nebyl vidět ani jeden nápis MASCULINE FORCE ani HARPEROVY SUŠENKY a fakticky mě to znervózňovalo.

Přenos začal.

Grapo přitancoval na sušenku a mával na diváky a taky na technika nahoře ve skleněné kukani.

Všichni čuměli na Grapa a kurátor Riff Moore na něm taky mohl nechat oči a v té chvíli jsem ho praštil.

Musel jsem. Ten vazoun by mě ke Grapovi nepustil. Určitě mu křuply šíjové obratle, jenže všichni křupali Bájo Bágo a v tom křupání jedno křupnutí docela malejch šíjovejch obratlů zaniklo.

Od té chvíle jsem se cpal dopředu.

Lidi mě chtěli sežrat jako Bájo Bágo, jenže, na to nezapomeňte, já taky kdysi svangoval a mezi bandou amatérů se protáhnu jako vánek mřížema. Jenže moc rychle to nešlo a přenos začal.

Grapo byl skvělý, Grapo byl nejlepší a nikdy už nic krásnějšího neuvidím, než bylo to jeho svangování tenkrát ve Filadelfii. Jedna rána za dolar a na sušenku pršely milióny. A do toho se ozval reproduktor a hlasatel oznámil obecenstvu, že se souhlasem Grapa Wolinskiho operátor nasadí chromovýboje a že to jsou barevné elektrické blesky a že je uvidí všichni diváci tady v sále i doma u videa, ale pro svangaře zůstávají neviditelné.

A začalo to.

Stalo se totéž jako tenkrát ve studiu. Grapo se ocitl v lese a každý strom byl smrt. Každý strom žil, zmítal se a běhal z místa na místo, kroutil se, mizel a znovu vyrůstal s rychlostí, jakou dokáže vyvinout jenom elektrika a světlo. Na obrazové tabuli naskakovaly sázky. Hlasatel oznámil, že se připojilo Japonsko a Jižní Amerika a další okruhy už se nečekají a že sázky přestoupily pohádkovou hranici dvou set k jedné, viděl jsem na Grapovi, že se koncentruje, a už byl ve vzduchu, já řval, protože dřív než kdokoli z diváků v sále nebo u videa jsem pochopil, že tohle není Rockymountův skok, že to je Grapův vynález, docela nová figura, je to Wolinskiho skok!

Celý sál zazářil rudě a ze stropu sjel blesk tlustý jako cisterna posazená na nos, jenže Grapo nebyl v tom prostoru, kam by ho odnesl obyčejný Rockymount! Šklebil se na druhé straně sušenky a potom udělal věc, jaké se dosud neodvážil žádný svangař.

Seskočil ze sušenky na zem.

To byl řev!

Porušil tím smlouvu a v tenhle moment už tucty advokátů sliní tužku, aby sepsali žalobu, a společnosti NBC a CBS a všechny ostatní praskají ve švech zuřivostí, už za pár dnů bude Grapo Wolinski žebrák, protože soudy ho oškubají za porušení smlouvy do poslední nitky, a ještě půjde sedět do kriminálu!

Využil jsem příležitosti a pronikl jsem až k němu.

Všiml si mne a nepřestal se usmívat.

Naklonil se k mému uchu, jinak bych neslyšel, co říká. A řekl mi:

„Dej si odpich, Marku! Tohle není už nic pro tebe!“

Pět pořadatelů se na mne vrhlo. Zkroutili mi ruce za zády a odvlekli až dozadu, k prvním lavicím!

Grapo mával rukama, taky amplión dělal, co mohl, aby diváky utišil. Ale to už přicházel ke Grapovi elegantní pán, byl to jeden z asistentů pana Rowdera, a nesl nějaké spisy. Podal je Grapovi. Všichni věděli, že Grapo prakticky nedovede číst, takže byli zvědaví, co s nimi bude dělat. A tak umlkali jeden po druhém, až nastalo ticho.

Grapo vážně otevřel složku lejster a pohlédl do ní. Že by se naučil číst?

„Lidi!“ zvolal a dálkové mikrofony zachytily jeho hlas a přenesly ho do ampliónu. Duněl pod klenbou jako trumpeta posledního soudu.

„Lidi! Viděli jste pecku, která mě měla zamáčknout jako štěnici. Nebyla to obyčejná pecka. Neosolil mě žádný z vás, nebyl to ani nikdo z vás, vážení video diváci!“

Zvedl papíry nad hlavu a pokračoval:

„Tady mám průkazné materiály, které před každým soudem dosvědčí pravdu. Měl jsem být obětí zločinného útoku jako Nepeta a Bakshi. Kdybych se nebyl připravil, viděli byste na sušence jenom díru a sloup kouře. Jenže já byl připravený!“

Mluvil jako kniha. Určitě se dlouho připravoval na tohle vystoupení, dlouho a stejně usilovně, jako trénoval svang!

„Prozradím vám, že tohle mělo být poslední svangové utkání. Svang měl ustoupit mangu jangu. Všechno bylo předem promyšleno. Ten, kdo to všechno vymyslel, odepsal svang a sušenky a čaj MASCULINE FORCE, protože se mu to všechno přestalo vyplácet, a vymyslel mango jango a tu pitomost Bájo Bágo a…“

V obecenstvu se zvedal šum. Zprvu takřka nezřetelný, ale sílil a já si uvědomil, co mi tady vadí od samého začátku. Rozhlédl jsem se kolem sebe, pokud mi to pořadatelé dovolili. Tohle nebyli svangoví diváci! Byli mladší a měli jiné tváře. Nedovedl jsem v nich číst, ale to jsem chápal, že jsou popsány nenávistí.

Hluk by v tom momentě už umlčel Niagarské vodopády. Jenže to byl teprve začátek.

Nevím, kdo to začal. Možná se to stalo náhodou, někoho něco napadlo a ostatní se chytili. Pravda je, že v několika minutách sál bouřil:

„Chceme mango jango! Chceme mango jango! Chceme mango jango!“

Grapo Wolinski se přestal usmívat a přitiskl lejstra k holé hrudi, dosud mokré potem. Viděl jsem, jak se chloupky odírají o okraj papírů.

A potom:

„Grapo je starej fous! Grapo je starej fous!“

To už nemohla být náhoda. Tenhle slogan někdo vymyslel, nacvičil partu křiklounů a ti strhli ostatní.

Grapo se ohlédl k sušence. V jeho hlubokých očních důlcích se něco lesklo. Nechápal jsem, co to je, zářilo to docela jinak než jeho usměvavé oči!

Sušenka zazářila houštinou elektrických výbojů. Praly do žlutého čtverce ve stejném rytmu, v jakém bouřil sál. I ty výboje skandovaly „Grapo je starej fous!“ Jedna pecka za dolar. Celý svět sázel pecky, aby se vysmál Grapovi Wolinskimu.

Tehdy se Grapo Wolinski naposled usmál, zase tak pěkně, jak byl zvyklý, úsměvem, pro který ho milovaly stamilióny diváků. Díval se na nás, možná na mě, a nevšímal si, že do sálu vjíždí skupina vypracovaných vazounů na kolečkových bruslích a chlapi v modrých overalech vlečou ocelové břitké sloupy manga janga. Zamával, pak se obrátil k sušence a volným, skoro loudavým krokem vstoupil do elektrického lesa smrti, i s těma lejstrama.

„Překvapení večera!“ jásal hlasatel. „Ještě dnes večer spatříme prvotřídní hvězdy manga janga, a než se borci připraví, zazpívá nám Paula svůj nejznámější hit!“

Paula, schovaná někde v magnetofonovém pásku, spustila:

„Bódeťti to Kájostálo, žral si málo Bájo Bágo!“

Grapo Wolinski zmizel a na místě, kde stál naposled, zela v sušence okrouhlá díra a sloup dýmu se nad ní vznášel jako žulový pomník.

Byl to přece jen vodvaz, ten Grapo Wolinski.

Co se stalo potom, když se našlo tělo mýho kurátora, nebudu vykládat. Sedím teď v cele smrti a dokončuju tyhle poznámky, abyste věděli, co to byl svang, a byli na něj připravený, až se zase vrátí. Sedím a přemýšlím, co asi vězelo v Grapově hlavě, když mě posílal do hajzlu, a jak to vlastně myslel, jestli mě opravdu odepsal, anebo jestli mě do té věci jenom nechtěl zaplíst.

U něho totiž bylo všechno myslitelné.

Copak v celým svangu byl někdo větší vodvaz než on?

Jak Lali přišla o zapalovač

Sedím na mýtině, vysekané v keřích moa a hledím na oblohu. Tsuba a jeho hoši střeží každý můj pohyb s foukačkami v rukách. Lali dřepí po mém boku a občas se mě povzbudivě dotkne. Vím, co to znamená. Chce tím naznačit:

„Už brzy budu tvá.“

Kouzelníka Koaliho nevidím, ale tuším, že nebude daleko.

Mám strach? Asi ano, ale po tom všem, co se přihodilo, ztratilo toto slovo mnoho na významu. Kdybyste si představili člověka jako dům o několika patrech, řekl bych: ano, v přízemí mají strach, také v prvním a druhém patře, ve třetím je jim to jedno, ve čtvrtém mají hlad, v pátém slyším smích, v šestém je strach… a tak dál. Které patro je Simson Hoare, které patro jsem já? Nebo snad je celý dům zbabělý nebo statečný, lhostejný či bůhvíjaký?

Nezapomeňte také, že mám za sebou roky u námořní pěchoty Spojených států a později u Zelených baretů, se vším všudy, s Vietnamem v sedmdesátých a Paraguyají zkraje osmdesátých let, a pak v nepřetržitém sledu se střídala Burma, Kuvajt, Jižní Afrika, Španělsko, jak už dějiny šly světem. Viděl jsem mnoho lidí umírat a nepopírám, že sám jsem byl u zdroje mnohého umírání, abych to řekl ohleduplně, a co víc, že zdaleka ne vždycky šlo o umírání salonfähig, jak říkával jeden zpustlý cizinecký legionář, se kterým jsem se setkal na Surabaji.

Rozumem jsem se vyrovnal se smrtí. Chápu a souhlasím, že bude spravedlivé, když zemřu, dokonce když zemřu dlouze a strašně. Jenže moje tělo se příšerně bojí doteku bolesti. Nemohu za to. Ostatně, abych nesváděl všechno na tělo: rozum má také strach. Dobře ví, že smrt je vlhká a páchnoucí záležitost, a dovede předvídat, co se stane, až to Tsuba a jeho chlapci rozbalí s plnou parádou.

Zatím se ale nic neděje.

Zatím čekáme.

Kdy jsem se poprvé dověděl o „Projektu TM“?

To vím zcela přesně. Bylo to ve dvaadevadesátém, asi měsíc poté, kdy jsem smutně oslavil či vesele oplakal své čtyřicáté narozeniny. Pracoval jsem tenkrát ve výcvikovém středisku Zelených baretů ve Fort Taxona, Wiskonsin, USA, jako instruktor kursů přežití. Možná že jste o tom slyšeli. Frekventanta mého kursu nakonec sebrali, zavázali ho do balíku a po deseti hodinách letu supersonikem ho vysadili někde v horoucích peklech. Pokud byl pozorný při mých přednáškách a vzal si poučení z praktických cvičení, dostal se po čtrnácti dnech k nejbližší kanceláři Pan American. Některým se to dokonce podařilo.

Kapitán Brady mě toho dne zavolal k sobě do kanceláře a představil mě jistému panu Harrisovi. Ve skutečnosti se jmenoval Lukowski. Tenkrát to tajil, ale teď to můžu říct, protože tajemství té doby nemají dnes opravdu smysl. Tenhle Harris-Lukowski mi řekl:

„Říká se o vás, poručíku, že jste nejvzdělanější zabiják v tomhle kousku světa.“

„Nevím, co se o mně povídá,“ řekl jsem, „ale je pravda, že jsem v životě trochu studoval a trochu zabíjel.“

Čekal jsem, že Harris (nevěděl jsem tehdy, že je to vlastně Lukowski) bude na mne koulet očima a šťourat se přede mnou zamyšleně v papírech plus hromada triků, kterých mají tihle středotonážní hlavouni FBI a CIA plné rukávy. Nic takového. Harris-Lukowski byl emisar nejinteligentnějšího týmu, jaký Amerika dala dohromady od doby, kdy Projekt Manhattan přinesl své pěkné, hřibovité ovoce. Počkal, až kapitán Brady odejde, a řekl bez okolků:

„Jestli přijmete mou nabídku, budete slavnější než bratři Wrightové, Lindbergh a Neil Armstrong dohromady. Ne, neříkejte mi, že na to kašlete. Ujišťuju vás, že se při tom budete obrovsky bavit.“

„Na zábavu jsem náročný, pane Harris.“

„Slyšel jste někdy pojem TIME MACHINE?“

„To asi bude nějaký nový typ budíku,“ řekl jsem.

„Ne tak docela. TIME MACHINE je stroj, který si původně vymyslel jeden dnes už zapomenutý americký spisovatel. Jde o cestování časem, pane Hoare. Jde o stroj času. Vy budete první člověk, který podnikne výpravu do minulosti.“

„A co dál?“

„Věděl jsem, že se dohodneme, pane Hoare. Víte, on vás vlastně vybral komputer. Nepřijel jsem vás přemlouvat, přijel jsem najisto, abych vás odvezl. My jsme si vás vykalkulírovali, jak se říká v té staré židovské anekdotě.“

Nezapomeňte, že Harris byl původem Polák a jako všichni antisemiti znal a dovedl moc dobře vyprávět židovské anekdoty.

„Tak jednoduché to nebude, pane Harris. Potřebuju vědět, proč jste si vykalkulírovali zrovna člověka, jako jsem já? Já se nebudu moc dobře vyjímat na barevných plakátech v dětských pokojících.“

Sáhl jsem si na rudou jizvu, která se táhne od temene přes čelo do prázdného důlku levého oka, odkrajuje polovinu ucha a končí ve zbytcích bílých vlasů na zátylí. Kdysi mi kdosi chtěl bůhvíproč uříznout hlavu, ale já jsem cuknul.

„Výprava na Měsíc byla selanka, poručíku. Perfektní show pro televizní diváky. Komentátoři měli na stole scénář rozepsaný vteřinu po vteřině půl roku dopředu. Tentokrát jde o skutečnou výpravu jako za Cortézových dob. My totiž nevíme, kam vás TIME MACHINE zanese.“

Došlo mi to.

„Může se stát, že se dostanu do druhohor, viďte?“

„Nic není vyloučeno.“

„Jak se dostanu zpátky? Nejsem měkkota, Harrisi, ale i v Burmě jsem trval na záruce deseti procent naděje.“

„Šéf tvrdí, že se nemáte čeho bát. Máte si prý představit čas jako úžasně pružnou blánu, nataženou napříč nekonečnem: žene se kupředu, z minulosti do budoucnosti. TIME MACHINE vytvoří výduť do té blány. Mělo by to být něco podobného, jako když děti dělají bublinky z prasklého balónku: napnou gumu mezi prsty a vsají kus blány do úst. Určitým způsobem budete stále v přítomnosti, chápete? Jenže kolem vás bude minulost. Až TIME MACHINE přestane pracovat, pružná blána času se začne znovu smršťovat a vrátí vás mezi nás. Tohle vám mám vyřídit od šéfa.“

„Moje speciální znalosti…“

„… potřebujeme pro případ, že by se ukázalo, že šéf byl nemístný optimista. Proto nechceme poslat do minulosti takovou slečinku, jako byl nebožtík Neil Armstrong.“

Zrovna loni se upil ze žalu, když ho vyškrtli z učebnic dějepisu, a nedávno v televizním pořadu diváci šmahem odpovídali, že „Armstrong byl ten negr s velkou držkou, co hrál na trumpetu“.

Tak se stalo, že jsem podepsal smlouvu s „Projektem TM“, a netrvalo čtyřiadvacet hodin a seděl jsem v letadle, které mne vezlo na základnu USAF na Borneu, v bývalé Indonésii. A zde, na Borneu, jsem dosud, sedím na mýtině, vysekané v keřích moa, a čekám pod dohledem Tsubových chlapců na přílet jiného letounu USAF, který ne a ne přiletět.

Šéf, jak se dalo čekat, byl nositel Nobelovy ceny za fyziku. Bylo mu třiadvacet let a byl tak odporný, jako už nositelé Nobelovy ceny na přelomu osmdesátých a devadesátých let bývali: od té doby, co se zjistilo, že komplex méněcennosti je živná půda talentu, nastal hon na trpaslíky a čahouny a onanisty a exhibicionisty a za kdejakým uhrovatým mrťafou se štval tucet agentů předních univerzit. Šéf byl světově proslulý a pohádkově bohatý a příšerně inteligentní, avšak stejně tak příšerně byl nešťastný, pokud zrovna nepekl nějakého živého netopýra v troubě, nečichal k cizím fuseklím a podobně. Náš kuchař tvrdil, že to nějak souvisí s Šéfovým pindíkem.

Nenáviděl mne od prvního okamžiku, protože na mně je vidět, že nepotřebuju péct netopýry a čuchat k fuseklím, a pokud jsem nějak perverzní, tak se to projevuje snad jenom tím, že studuju a mám doktorát přírodních věd, etnografie a filozofie. Mimochodem, výborně se studuje ve výsadkovém letadle, když takových pět šest hodin letíte na místo určení: každý totiž myslí na svůj kejhák, drží hubu a dá vám pokoj.

„No vida, Hoare,“ řekl mi na uvítanou. Tvářil se důležitě, což bylo překvapující, protože on byl skutečně důležitý. „Víte, o co jde, viďte?“

„Jsem na to zvědavý, pane,“ řekl jsem mu.

„Ale nevěříte tomu!“

„Ani za mák. Myslím, že je to pitomost. Dokud ale mě budete platit tak dobře, jak stojí psáno na smlouvě, pojedu s vámi. Koneckonců, potřebuju pár týdnů prázdnin, abych dokončil jistý překlad ze sanskrtu.“

„Proč?“

„Proč tomu nevěřím? Protože TIME MACHINE je nesmysl. Nemůže být. Je naprosto vyloučeno, aby existoval.“

„Pokračujte,“ řekl Šéf tiše a zavřel oči.

Byl to opravdu mladý smrad, velký jenom asi takhle. Měl dětsky vypouklé čelo a nad levým obočím ostré obloukovité vrásky od toho, jak pořád dělal důležitého. Nos měl prohnutý nahoru a ústa červená, skoro dívčí, zkrátka, typ jako dělaný na pečení netopýrů a získávání Nobelových cen.

„Dejme tomu, že TIME MACHINE je v zásadě možný, bez ohledu na to, jestli ho dáte dohromady vy, anebo někdo jiný v budoucnosti. Když bude existovat, bude také fungovat, viďte? Bude cestovat do budoucnosti, ale to nemůžeme kontrolovat. Bude ale také cestovat do minulosti, tedy i do naší přítomnosti. Jenže my jsme nikdy přítomnost TIME MACHINE nezaznamenali!“

„Poslouchám vás…“ vrněl Šéf. Myslel asi na netopýry, protože se tvářil blaženě.

„V okamžiku, kdy by někdo v budoucnosti vynalezl TIME MACHINE, existoval by okamžitě vždycky v minulosti i v budoucnosti. Stal by se atributem času. TIME MACHINE by změnil podstatu času a podstatu našeho života.“

„TIME MACHINE je možný,“ řekl Šéf, stále ještě se zavřenýma očima. „Moje výpočty jsou správné a ověřené, poručíku. Rozumíte? Už brzy uvedeme TIME MACHINE do provozu a vy budete první člověk, který podnikne výpravu do minulosti.“

„Co ale řeknete na mou námitku, profesore?“

Šéf byl samozřejmě profesorem a doktorem honoris causa a lordem a velkovezírem a vůbec vším, na co si dokážete vzpomenout.

„Nic. Leda snad to, že TIME MACHINE opravdu existuje a my si neuvědomujeme jeho přítomnost. Kolem nás může být mnoho cestujících v čase, nemyslíte? Anebo je v tom ještě něco jiného. To se dozvíme, až se vrátíte z cesty domů.“

Měl jsem ho na dosah ruky. Znám osm způsobů, jak zabít laureáta Nobelovy ceny holýma rukama během tří sekund. Ale nepoužil jsem ani jediného. Bohužel.

Brzy se ukázalo, že nebudu mít čas na překládání. „Projekt TM“ byl řízen podle zásad tvrdého manažerismu a ti, kdo ho financovali, nechtěli utratit zbytečně ani pětník.

Bydleli jsme v městečku prefabrikovaných domků na úpatí hory Jamra, obehnáni trojitou stěnou elektricky nabitých drátů na obranu proti divé zvěři a lovcům kmene utang-mó, kteří byli divocí jako tygři, ale měli méně smyslu pro humor. V prvních dnech jsem se domníval, že městečko Tombstone, jak se mu vtipně přezdívalo, vyrostlo na úpatí hory Jamra proto, že nejbližší novinář je vzdálen osmdesát dní cesty džunglí anebo pětačtyřicet minut letadlem, kdy ovšem by musel přeletět asi čtrnáct stanovišť protiletadlových řízených střel. A snad proto, že tady, ve výšce 2800 metrů nad mořem, je příjemné ovzduší, hora Jamra je zelená a pralesy vydechují podivuhodně chutnou vůni, proti svému zvyku. Byl to ovšem omyl, jako už tolik úsudků, které jsem si vytvořil v průběhu této ponuré historie. Šéf nařídil postavit Tombstone právě zde, pouze a výhradně s ohledem na kmen utang-mó, jemuž vládne náčelník Tsuba za vydatné pomoci kouzelníka Koaliho a k němuž patří i krásná Lali, která bude moje, když dostane nový zapalovač.

Sotva jsem se stačil ubytovat ve svém bungalowu, přišel za mnou Harris, který, jak se ukázalo, byl personálním šéfem „Projektu TM“.

„Seznámím vás s mimořádně důležitým člověkem, Hoare. Můžete jít se mnou?“

Už jsem se v životě seznámil s mnoha důležitými lidmi, ale všichni byli oblečení. Tento byl nahý, téměř úplně, a navíc to byl zcela zřejmě lidojed.

„Dovolte, abych vás představil,“ řekl Harris. „To je pan Simson Hoare, a tento bojovník zde je Utunga.“

„How do you do?“ pravil Utunga zdvořile. „Máte dáreček?“

Harris beze slova sáhl do kapsy a podal Utungovi zapalovač. Bojovník mu takřka nevěnoval pozornost a vsunul si ho do nosní dírky. Už tam měl tři.

„Lovely,“ řekl. „How nice to meet you!“

Tak jsem se seznámil s Utungou, styčným důstojníkem mezi kmenem utang-mó a zbytkem lidstva, jímž jsme byli my, běloši. Utunga a jeho lid měli pro nás shovívavost, avšak trpěli nás hlavně proto, že jsme jim nosili malé dárečky, jež si vsouvali do rozmanitých tělesných otvorů, jimiž je vybavila příroda, a pokud tam bylo obsazeno, vyráběli nové hrotem ostrých nožů zvaných kris. Utunga hovořil plynule anglicky, neboť sloužil v jakési válce (sám nevěděl, jaké) na Sumatře výsadkovému sboru kterési velmoci jako stopař. Navrátiv se ke svému lidu, vyprávěl o podivných lidech bílé tváře a o zapalovačích. Když později Šéf připravoval realizaci „Projektu TM“, počítací stroj NSA ho upozornil na Utungovu existenci. Pravda, tři bílí emisaři byli sněděni, než byl navázán trvalý kontakt s lidem utang-mó, ale to byla nezbytná daň, jíž se platí každý pokrok lidského konání.

„S Utungou nyní budete v denním styku,“ řekl mi Harris.

„Plesure,“ řekl Utunga s dvornou úklonou.

V „Projektu TM“ měl Utunga dva úkoly: měl mě naučit jazyk svého lidu a měl mne uvést do blízkosti Tsuby a Koaliho.

Oba záměry se zdařily, ostatně jako vše, co „Projekt TM“ podnikal.

Jazyk to nebyl obtížný, obsahoval snad jen osm set slov, bohužel komplikovaných tím, co jsem si pro sebe nazval „individuální gramatika“. Zatímco například japonská gramatika zná tři stupně zdvořilosti, mluvnice utang-mó jich zná nejméně patnáct, z nichž pouze jediný je vhodný pro danou příležitost a všechny ostatní jsou smrtelně urážející. Naštěstí život je u utang-mó laciné zboží a vraždu odvrátíte malým dárečkem, nejlépe zapalovačem. Po třech týdnech mé působnosti měl zapalovač snad už každý utang-mó s výjimkou malé Lali a já se naučil mlčenlivosti.

Hovořil jsem pouze s Koalim, kouzelníkem kmene. Rád bych mu teď pohlédl do tváře, abych viděl, jak se tváří, ale není v dohledu. On mě ale jistě vidí. Tváří se tak, jako vždycky jindy: nijak. Když jsem ho spatřil poprvé, zarazila mě jeho podoba s Šéfem. Podobně jako on vypadal dětinsky, snad ještě víc připomínal lidské embryo. Měl ohromnou kulatou hlavu s širokým čelem. Oči zapadlé pod skalnatými převisy a pak se všechno prudce svažovalo dolů, do špičičky, a to byla brada. Ústa a nos byly jen bezvýznamné přívěsky. Koali se ovšem netvářil důležitě, jako to dělal Šéf. Neměl také Nobelovu cenu a nepekl netopýry – nepovažoval to za nezbytné. Zcela určitě měl pindíka v pořádku, stejně jako všechno ostatní. Koali je hodně v pořádku a je to chlapík na svém místě.

„Velký bílý tuan se chystá k Mocnému kouzlu, tuane,“ oznámil mi, když jsme se poprvé sešli. „Moc velké kouzlo. Tuan bude divit. O jé, tuan bude divit!“

„Co víš o kouzlech bílého tuana, Koali?“

„Co ví bílý tuan o mých kouzlech?“ zeptal se Koali. „Je mladý. Ještě žádné panně nestrhl pás. Jste to ale divný lid, tuane. My bychom nikdy nepustili ke kouzlu bojovníka, který nestrhl panně pás.“

„Peče netopýry,“ řekl jsem. Souhlasil jsem s Koalim, ale co jsem měl říct?

„Vím to. Správně si počíná, ale to nestačí. Měl by panně strhnout pás. Znáš Lali?“

„Neznám.“

„Je to nejkrásnější panna utang-mó a bude patřit největšímu bojovníkovi. Nechceš Lali, tuane? Ty jsi velký zabíječ. Mohl bys zabít Tsubu takto.“

A naznačil k mému úžasu úder kubaki-tsuba, jak se vyučuje v jedné tajné gangsterské škole na Ginze.

Potom cosi křikl a vzápětí vstoupilo nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděl. Právě to, co teď dřepí vedle mě a třese se touhou, zatímco Tsubovi mládenci na mě míří foukačkami.

Nedokážete si Lali představit, když budete myslet jenom na rysy a tvary. Musíte si vybavit pohyb, neustálý vlnivý pohyb, jakého je schopno například moře. Samozřejmě, všechno na Lali je dokonalé i z hlediska Praxitelova estetismu, ale zdaleka by to nebylo fascinující, kdyby to bylo nehybné. Lali ovšem není strnulá. Máte z ní dojem, že se neustále miluje, že se nechává proniknout… čím? Snad časem.

Ten zatracený čas, proč já ho nikdy nebral DOST vážně!

„Nechceš Lali, tuane?“ zeptal se Koali.

„Chci, Koali.“

„Ano, ale odejdeš od Velkého bílého tuana, zabiješ Tsubu a povedeš utang-mó za sluncem.“

„Ztratil bych tvář, Koali,“ řekl jsem.

„No ovšem. Jdi pryč, Lali.“

Odešla. Že já raději neztratil tvář! Copak za něco stojí, ta moje šeredná, zjizvená, jednooká tvář zabijáckého učence?

„Dal jsem slib Velkému bílému tuanovi,“ vysvětloval jsem Koalimu, ale přerušil mě jediným gestem.

„Jdi za ním. Čeká tě.“

„Jak to víš?“

„Já mnoho vím. Jsem rozum utang-mó!“

Koali je opravdu rozum svého lidu. V průběhu příprav na Cestu časem jsem se dověděl, že „Projekt TM“ zkoumal mnoho kouzelníků na celém světě, v Africe, v Latinské Americe, a dokonce i v Evropě, kde mimořádně slibný byl jistý pan Žižka v Praze, ale nakonec volba padla na Koaliho na Borneu.

Když mi poprvé sdělil, jaké úmysly má s Koalim, otevřel jsem doslova hubu, ačkoli mně jen tak něco nevyrazí dech.

„Měl jste pravdu, poručíku,“ řekl Šéf, když usoudil, že doba dozrála k tomu, abych byl plně zasvěcen, „že TIME MACHINE, pokud je možný, musí existovat odjakživa. Vy jste k tomuto úsudku dospěl po čtyřiceti letech života. Mě to napadlo, když mi byly čtyři.“

Ty smrade, pomyslel jsem si. Kdybys viděl Lali, běžel bys do kuchyně upéct tři netopýry naráz.

„TIME MACHINE existuje a vždycky existoval. Všechny kouzelnické rituály známé v dějinách byly založeny na schopnosti zasvěcených jedinců pohybovat se určitým způsobem v čase, a to do minulosti i do budoucnosti. Čas je skutečně ta pružná blána, jak vám vyprávěl z mého popudu náš přítel Harris. Mimochodem, víte, že je to původně polský žid a jmenuje se Lukowski? To já vím, že je žid. Pan Harris-Lukowski to neví a je antisemita. Není to směšné? Mimochodem, to s tou pružnou blánou mě napadlo, když mi bylo šest.“

„To vám to trvalo celé dva roky, než jste na to přišel?“ zeptal jsem se.

„Zabýval jsem se mezitím jinými věcmi, poručíku. Hrál jsem trochu šachy, například. Ale vraťme se k oné pružné bláně, které se obecně říká čas. Předpokládejme, že tato blána je hmotné podstaty, nebo přesněji řečeno, že se chová v jistém ohledu jako hmota. To například znamená, že na čas můžeme působit energií, silou, a ovlivňovat ho podle potřeby.“

Podíval se na mne a povysunul levé obočí. Zatvářil se důležitě, ale moc jsem si toho nevšímal, protože jsem chápal, že mi říká skutečně důležitou věc. Trochu zklamaně pokračoval:

„Kouzelníci to dovedou. Už od dob Liseckého víme, že lidský mozek disponuje určitými kvanty energie, jež dokáže za jistých okolností účelně směrovat. Až dosud jsme dokázali tuto energii využít pouze ke komunikaci, říká se tomu telepatie. Napadlo mě, že bychom ji mohli namířit proti bláně času. Dostal jsem ten nápad, když mi bylo dvanáct.“

„Já jsem se v tom věku poprvé vyspal s děvkou,“ řekl jsem snivě. „Byla to černoška, bylo jí čtyřicet a jmenovala se Bettsy.“

„Kouzelníci to dovedli už v paleolitu,“ vykřikl Šéf a zvedl ukazovák. „Obrazy z jeskyně Altamirské a z Tasíli neměly pouze magicko-ornamentální účel. Sloužily k praktickým cílům. Jejich pomocí kouzelník prohnul blánu času a nahlédl do budoucnosti. Víte, proč to dělal? Hledal tam stáda zvěře. Stačil mu den dva, aby nasytil kmen. Primitivní národy si zachovaly tuto schopnost dodnes.“

Pochopil jsem.

„Koali a jeho utang-mó…“

„Koali je světová špička v tomto oboru. Věříte, že jsme ho objevili pomocí komunikačního telepatického satelitu?“

Vzdychl jsem. Co je mi platné, že jsem ve dvanácti souložil s černoškou. Takový mozek přece jen nemám a vždycky budu jen „výkonný orgán“, v nejlepším případě zbraň v ruce někoho jiného. Teď jsem nástrojem tohoto impotentního opékače netopýrů.

„Koali mne šoupne do minulosti?“ zeptal jsem se.

„Tak trochu. Jistě jste se zabýval filozofií techniky, a je vám tedy jasné, že technika není nic jiného než příroda postavená proti sobě samé. Člověk po celou dobu své historie nevytvořil nic nového. Vždycky jen dokázal jednu sílu napřít proti druhé. Způsobil, že dvě existující přírodní veličiny vstoupily do konfliktu, a obratně ovlivňoval výsledek souboje. Nejsme tvůrci. Jsme posunovači veličin. Jsme ovlivňovači.“

Zašermoval mi prstem před očima.

„Nikdy to nebude jinak! TIME MACHINE existuje. Mohu vám ukázat výpočty, proč tomu tak je. Vynesou mi druhou Nobelovu cenu. Ale ta mě tolik nezajímá. Chci nejdřív vidět výsledek. Chci vidět vás, jak si v minulosti počínáte.“

Poprvé jsem spatřil na jeho rudých rtech cosi jako úsměv, a bylo by mi to i sympatické, kdyby mu v koutcích rtů nepřeskakovaly bublinky slin. V tom chlapíkovi se dělo něco hnusného, pomyslil jsem si a takřka současně jsem to pochopil.

On posílá do minulosti mne ze stejného důvodu, jako dává živé netopýry do trouby. Koho vyšle sadista do minulosti jiného než specialistu na smrt, veterána Zelených baretů? V tom je cíl jeho pokusu: chce mučit čas, jako mučí zvířata.

„Ty prase,“ řekl jsem mu do očí.

„Jsem rád, že mě chápete. Jste neobyčejně inteligentní. Jděte do minulosti a čiňte se tam, jak umíte nejlépe. Zabíjejte, budete-li muset. Przněte černošky, budete-li chtít.“

„Zabiju tebe.“

„Nebudete chtít,“ řekl prostě – a byla to pravda.

„Do minulosti vás dostane Koali. Já mu v tom jenom pomůžu. Nedokážu sestrojit TIME MACHINE. Ten je v Koaliho mozku. Dokážu ale sestrojit zesilovač, který zmnohonásobí Koaliho mohutnost prohnout blánu času až do nekonečna. Věřte, je to jen otázka energetického příkonu. Když budu chtít, vrátíme se až do okamžiku Velkého třesku.“

„Tam nechci,“ řekl jsem. „Nejsou tam žádné černošky k prznění.“

„Nebojte se. Náš první agregát je zatím slabý. Vrátíme se do minulosti. Nevím přesně, do které doby, protože mé výpočty nedokázaly postihnout odolnost blány času. Rozhodně to ale bude historická epocha. Pět set let, tisíc, maximálně deset tisíc let. Víc ne, za to vám ručím. Co je to – deset tisíc let? To už existovaly velké a vznešené civilizace. Zůstanete zde, na Borneu. Cesta časem nemá nic společného s cestou v prostoru, chápete?“

Chtěl jsem mu odseknout něco zlého, ale nedokázal jsem to. Srdce mi vzrušeně tlouklo.

„Kdy to bude? Stane se to brzy?“

Zavřel oči a roztáhl koutky úst do jakéhosi úsměvu.

„Vyprávějte mi, jak to bylo s tou černoškou, tehdy, když vám bylo dvanáct. Nechcete mi vzít ruce do dlaní?“

Šéf to myslel s Cestou časem zcela vážně. Předpokládal, že se dostanu někam hluboko do minulosti, když by jeho zesilovač zabral nečekaně silně a šoupl mě kamsi do diluvia. Ať byla jeho nátura sebevíc zvláštní, mozek měl na svém místě a vůli z ocele. Rozhodl se, že mě připraví na nejhorší a že ze mne udělá jeskynního muže, aby to pro mne nebyl šok, až se zčista jasna objevím uprostřed tlupy lovců mamutů.

Celý tým speciálních lékařů a dietetiků mne po dva měsíce řídil, abych se stal „jeskynním mužem“ i uvnitř, aby celý můj metabolismus byl připraven na „civilizační šok“. Šlo to tak daleko, že technici vymontovali z mého bungalowu klimatizaci, abych nedýchal umělý vzduch. O sladidlech, vitamínech, barbiturátech, psychedelikách a podobných vymoženostech nebylo ani řeči. Po dvou měsících mě Šéf vystrčil za plot a poslal mě k Tsubovi, abych tam strávil poslední tři týdny dokonale přírodním životem. Pak nastane den, kdy první člověk podnikne Cestu časem.

Ten první člověk jsem měl být já.

Nepamatuji se příliš na ten velký den.

Tsuba, a hlavně Koali, mě se souhlasem Šéfa týden připravovali. Kdybyste mě toho dne spatřili, považovali byste mne za jednoho ze Tsubových bojovníků, tak jsem totiž vypadal. Kde byly moje doktoráty, kde byly moje bojové zkušenosti z Burmy a ze Španělska? Stál jsem takřka nahý na mýtině mezi keři moa a nevnímal jsem nikoho jiného než Koaliho. Opodál se blyštěly antény Šéfových zesilovačů, ale neviděl jsem je a myslím, že dokonce ani Koali si jich valně nevšímal.

Poslední zrakový vjem před Cestou časem mám dosud před očima: celý kmen utang-mó nastoupený v plné parádě, po zuby ozbrojený. V popředí stojí Lali, panna s rouškou nestrženou. Jediná nemá zapalovač ani v nose, ani v uchu, ani jinde: strašně toho lituje. Právě s tím počítal Koali. Do poslední chvíle doufal, že opustím Velkého bílého tuana, že zoufalství malé Lali, jediné dívky bez zapalovače, zlomí moje srdce.

Netušil – neboť ani Koali neví všechno –, že když bílý tuan souloží ve dvanácti, je to něco jiného, než když totéž činí ve stejném věku utang-mó, a že když zabíjí bílý tuan, bere to jinak než Tsubovi bojovníci. Věděl, a ví hodně, tenhle Koali, ale ani on netušil, do jaké míry jsme oslové my, bílí tuanové.

„Díváš se na malou Lali, jedinou dívku bez zapalovače, tuane?“ zeptal se mne Koali.

„Go ahead,“ řekl jsem. „Spusť to, ty starý opičáku.“

Tak to spustil.

Co se přesně stalo, nevím, znám jenom výsledky a dokážu popsat pocity, jež jsem zažil, když se to dělo.

Byli jste někdy opilí?

Pak tedy znáte ty vlny, které přicházejí a zase opadají, zmocňují se vás, usilují o vaši rovnováhu, točí vaší hlavou, mávají vaším žaludkem jako prázdným ruksakem: taková vlna mne popadla, mne, který nezná mořskou nemoc a má za sebou přes tři sta seskoků padákem, většinou se samopalem na krku.

Utang-mó zmizeli, ale mýtina mezi keři moa se nijak nezměnila, jenom větve se divoce zmítaly a oblaka se míhala po obloze jako ve vichřici. Potácel jsem se ze strany na stranu a čekal jsem, kdy upadnu. Obloha potemněla, modř houstla a nad hlavou vyskočily první hvězdy. Zpoza temene Jamry vyklouzl měsíc a hnal si to zenitem v důstojném tempu jako dvoupatrový omnibus na Leicester road.

Ačkoli mi bylo špatně a chtělo se mi zvracet, pochopil jsem, co se stalo: Koaliho energeticko-mozkový TIME MACHINE, zesílený Šéfovými agregáty, mne vrhl do minulosti, ovšem pouze do včerejšího dne. Nikoli staletí nazad, nikoli paleolit a diluvium. Prostý občanský včerejšek.

S žaludkem v hrdle bylo mi do smíchu, vítězného smíchu, protože teprve teď jsem měl správný pocit objevitele a průkopníka: vždyť i první let stroje bratří Wrightů trval jen několik vteřin a mašina se dostala do výšky tří metrů. Tak to má být, skromné začátky provázejí každý technický pokrok!

O čtyřiadvacet hodin nazad mne vrhl Koalo-šéfovský magicko-technický agregát a teď se vracím, tažen pružností blány času, zpátky do přítomnosti.

Kratičká noc pominula, oslnilo mne ranní slunko, vzápětí letělo vzhůru rychlostí balónu.

Na mýtinu vbíhali první Tsubovi mládenci. Pohybovali se směšně, jako strážníci v groteskách.

Už se vracím, už jsem téměř zpátky, už jsem zase doma, v hřejivé náruči přítomnosti – když to prasklo.

Když jsem přišel k sobě, ležel jsem na zemi a kolem mne stáli vyjevení utang-mó, všichni nazí jako palec, a brebentili jeden přes druhého.

První, kdo na mne promluvil, byl Koali.

„Bylo to špatné Velké kouzlo, tuane. Horší, než si myslíš,“ řekl.

Dolehl ke mně táhlý křik.

Nazí utang-mó zpozorněli. Všichni jsme se vydali po hlasu. Přicházel z keřů moa, z míst, kde ležel Tombstone.

Když jsme došli na dohled, zkoprněli jsme a ztuhl i Koali, ačkoli jako jediný z nás tušil, co spatří.

Tombstone zmizel. Všechno zmizelo. V džungli byla jen neurčitá prostora, kde pobíhali v děsu naši lidé, hrůzně popálení a znetvoření, klopýtali o bezvládná těla mrtvol, pitvorně pokroucených. Mrtvých bylo mnohem víc než živých. Když to spatřili utang-mó, zakřičeli jako jeden muž a rozběhli se kupředu. Cestou sebrali tu kámen, tu uschlou větev a následujících několik minut věnovali systematickému utloukání všech, kdo přežili zkázu Tombstonu. Když jsem o tom později uvažoval, dospěl jsem k závěru, že utang-mó nejednali ani tak z milosrdenství, jako spíš z krasocitu: vadilo jim, že tuanové tak neladně pobíhají sem a tam.

Všechno zmizelo. Rozumějte: všechno.

Z lidí zbyly jenom krvavé cáry. Když se utang-mó uklidnili, podrobil jsem území někdejšího Tombstonu důkladné prohlídce. Objevil jsem mrtvoly roztrhané na kusy, ačkoli se jich utang-mó ani nedotkli. Bylo mi jasné, že tragédie má nějakou souvislost s Cestou časem, ale teprve rozmluva s Koalim mi otevřela oči.

„Bylo to špatné Velké kouzlo, tuane. Měl jsi uposlechnout Koaliho. Měl jsi zabít Tsubu a strhnout Lali pás. Jseš velký zabíječ a velká je moje úcta k tobě.“

„Co se stalo, Koali? Proč jsou všichni ti lidé mrtvi?“

„Je to velké umírání,“ řekl Koali. „Co v tobě vězí, že nechceš jednat rozumně?“

Vzal mne za ruce. Utang-mó zatím pobíhali po lese a obnovovali výzbroj. Ukázalo se, že při katastrofě i oni přišli o veškerý majetek. Zmizely jejich zbraně a nástroje, nádoby, oděvy, chýše, ploty vybudované proti zvěři. Ale po pěti dnech bylo všechno jako dřív: chaloupky, foukačky, šipky pěkně napuštěné jedíkem.

„Co se stalo, Koali,“ naléhal jsem.

„Nevím. Počkáme do večera,“ řekl kouzelník. „Jestli je pravda to, co tuším, obloha bude vypadat jinak.“

Na mé další otázky neodpovídal, chodil křovinami a trhal vlákna, aby si z nich upletl nový kouzelnický oděv.

Vřítil jsem se tedy na místo, kde stával Tombstone, a pokusil se pohřbít mrtvé. Teprve v té chvíli jsem si uvědomil, jak dokonale jsem bezmocný: neměl jsem jediný nástroj, krumpáč nebo lopatu, a holýma rukama nelze pohřbít půl tisícovky mrtvých lidských těl uprostřed polynéské džungle, odkud se už slézá všelijaká havěť, aby jen za stravu a byt vykonala hrobnickou práci za mne.

Až do večera jsem si myslel, že vybuchly Šéfovy agregáty a že městečko vyletělo do povětří, jako za starých dob bouchávaly tajné palírny whisky a za mladších dob atomové elektrárny.

Soumrak přišel rychle, jak už to v tropech bývá. Od chvilky, kdy vysvitla první hvězda, civěl jsem na oblohu, ale nic pozoruhodného jsem tam nespatřil, všechna souhvězdí byla na svém místě, a dokonce i měsíc vyšel za Jamrou, ale tentokrát pomalu a důstojně, jak se na našeho stařičkého souputníka sluší. Z džungle se ozývalo vřeštění opic a řvaní tygrů a vánek s sebou nesl vůni květů, které otevírají své kalichy pouze navečer.

Za mnou se ozvaly tiché kroky. Otočil jsem se a ve svitu měsíce jsem spatřil Koaliho.

Byl už plně oblečený, a dokonce kdesi nalezl lebku tukana, do níž vložil několik oblých kamínků. Mělo to jakýsi magický význam.

„Vidíš oblohu, tuane?“ zeptal se.

„Je jako vždycky.“

„Ne tak docela. Dívej se pořádně.“

Vtom mi to došlo: mezi hvězdami se docela nic nehýbalo! Navyklým pohybem jsem se podíval na zápěstí, ale hodinky Rolex jsem nenosil už tři měsíce. Ovšem, teď měl být v zenitu Skylab IX, dvojice sovětských stanic typu Zvezda, franko-holandská energetická základna Matra-Phillips a mezi tím mělo kmitat mračno satelitů, raketoplánů, retranslačních stanic, energetických převaděčů, reklamních satelitů a turistických výletních lodí.

Jenže tam nebylo nic.

„Ne!“ vykřikl jsem. „To není pravda!“

Popadl jsem Koaliho za ramena.

„To je všechno pryč? Všechno, co člověk vyrobil, viď? Tsubova foukačka i Skylab. Pryč je Sfinga a Empire State Building, Mona Lisa i Shakespearovy sonety. Všechno zmizelo, viď?“

„Nevím,“ řekl Koali. „Nevím, o čem mluvíš. Tušil jsem jenom, že obloha bude jiná. Viděl jsem to. Já umím vidět do budoucnosti. Moje nástroje nejsou složité,“ dodal a zachřestil tukanovou lebkou.

„Proč se to stalo?“

„Asi proto, že vy, bílí lidé, jste kradli moc času. My jsme si ho brali málo. Proto máme malou škodu.“

„Nerozumím ti.“

„Ani já tomu příliš nerozumím.“

„Chceš říct, že každý lidský výrobek spotřeboval kromě hmoty a energie také jistý díl času, a když se pokus s TIME MACHINE nepovedl, čas se najednou uvolnil a tím otřesem bylo zničeno všechno, co kdy bylo vyrobeno? Od kosmických stanic až po umělé vitamíny a léčiva, obsažená v krvi těch lidí, kteří tak strašně zahynuli?“

„Mnoho času jste si přivlastnili a netušili jste, jak je to nebezpečná látka,“ řekl Koali a oči se mu leskly v záři měsíce. „Nemysli ale na to. Každé kouzlo se nepovede, ani mně se to pokaždé nezdaří.“

Hystericky jsem se rozesmál.

„Ty nahatý starý podvodníku, jak můžeš…“

Zmlkl jsem. Ten nahatý starý podvodník nabyl náhle na významu teď, když oblečení bílí podvodníci přišli o svou moc a převážně asi o život, protože kdo z bělochů a kdo z takzvaných civilizovaných lidí na celém světě, ať už patřili k jakékoli rase, neměl v krvi částečku něčeho, co bylo vyrobeno průmyslově, ať už to byl vitamín, opiát, nebo alkohol? Uvědomil jsem si, že historie začíná znovu, od začátku, a že utang-mó jsou praotci příštích Einsteinů.

„Musíš zabít Tsubu a stát se náčelníkem, tuane, jsi z nás nejsilnější,“ řekl Koali tónem, jakým se vyslovuje konečný rozsudek.

A tak to zařídil: oznámil Lali, že brzy přiletí létající člun s bílými muži a ti přivezou pro malou Lali zapalovač. Bude teď jediná, která zapalovač bude mít. Kdyby ale bílý tuan nesplnil slib a létající člun nepřivolal, bude muset podstoupit souboj s Tsubou. Tak si to přeje velký duch.

„Přivolal jsi létající člun, tuane?“ zeptala se mě.

„Ano, Lali.“

„Přiletí brzy?“

„Už je na cestě.“

Sedím tedy na mýtině v keřích moa a čekám na helikoptéru. Zdejší utang-mó určitě nejsou poslední lidé na světě. Někde jsou i jiní. Také obnovují svou civilizaci. Utang-mó to stihli za pět dní. Mým soukmenovcům to bude trvat déle.

Zatím budeme čekat, dokud se Tsuba se mnou nepustí do rvačky, až mu dojde trpělivost.

Myslím, že za nějakých sto tisíc let tu helikoptéra bude.

Nápad za všechny prachy

Palubní počítač kosmoletu Avia PX-216 z roku raz dva, zhlouplý dlouhými léty služby, která ho připravila o dobrou polovinu logických obvodů, vypnul plazmové motory a žvatlal hláskem kybernetického starce:

„Rychlost nula, operace skončena o dvanáct celých pět jedna osm šest později, opravuji, čtrnáct celých, chci říct deset celých…“

Nikdo jeho popletené tlachání nevnímal. Bořek nedočkavě vyhlížel cíl cesty na velké obrazovce videa, uprostřed osleplé a po okrajích zažloutlé, Jindra ručně dolaďoval volnoběžný režim motorů, na což dědoušek počítač, zvaný Kafemlejnek, v roztržitosti zapomněl, a Kuba, vědátor výpravy, ověřoval na záložním komputeru, zda jejich avie skutečně zastavila tam, kde zastavit měla.

„Vidím!“ vykřikl Bořek. „Už to vidím. Pojďte se podívat. Je to tenhle obláček. Panstvo, pozorujete to nejkrásnější kosmické smetiště, jaké si dokážete představit. Dva tisíce tun mikroprocesorů, kryptoobvodů a pulsních bloků. Tisíce kilometrů suprakabelů. Poklad na dosah ruky. Jsme boháči, vážení pánové. Jaký je Bořek?“

„Geniální!“ volali oba jeho přátelé.

„Jaké má nápady?“

„Za všechny prachy!“

„Správně! Teď hupky šupky do člunu a tradá. Jedeme česat ovoce. Pánové, já už vidím tu vilu a bazén u vily a holky v bazénu a bourák v garáži a…“

„Jen aby nás na zpáteční cestě nečapla Patrola,“ poznamenal Jindra. Kuba chtěl namítnout, že podle jeho výpočtů nejbližší hlídková loď Patroly je v horoucích peklech, přesněji řečeno v sektoru čtrnáct, když Kafemlejnek výstražně zacinkal a řekl:

„Zachytil jsem rádiový signál neznámého původu. Analýza je pozitivní, opravuji, negativní, tím chci říct…“

„Patrola!“ vyjekl Jindra. „Už je to tady! Já to říkal, že to dopadne špatně. Vy jste oba janci, vždycky mě do něčeho namočíte.“

„Kuš!“ okřikl ho Kuba. „Co jsi zachytil, Kafemlejnku? Buď hodný staroušek a hoď to do reprodukce.“

„Ano,“ odvětil počítač poslušně. Reproduktor zasyčel, ozvaly se v něm kvílivé zvuky meluzíny, cinkání rolniček, žabí skřehotání a suchý pleskot, jako když skřítkové pomocníčci ťapkají po dřevěné podlaze staré mlýnice. Do té směsice zvuků se ozval kovový hlas:

„Mám hlad… mám hlad… póóóóď, ať tě sním!“

Bořek s Kubou se rozesmáli.

„Ty jsi ale janek, Jindro. Za to leknutí platíš rundu.“

Jindra se rozpačitě usmál, ale hned zvážněl a řekl:

„Co je to tedy, když to není Patrola?“

„Co by to bylo? Záznam ze staré telekomunikační družice. V tom smetišti se válí kdeco. Tohle bude nějaká pohádka, Hajaja nebo něco takového,“ řekl Kuba. „Gravitační anomálie si nevybírá. Vtáhne do sebe kdejaký hmotný objekt. Havarované automaty, ale taky asteroidy a kosmický prach.“

„Správně,“ přerušil ho Bořek. „Je to kosmický smetiště se vším všudy. Čeká nás makačka. Budeme muset přehrabat tuny neřádu, než nám padne pod ruku něco pořádného. Jako zlatokopové. Takže přestaňme kecat a…“

„Proč ses zastavil?“ otázal se kovový hlas v reproduktoru. „Jsi tak pěkný, kulaťoučký, miloučký. Už dávno jsem neměla takové soustíčko, hamity ham, papinky pap, papůůůů ňam!“

„No tohle… To je nějaký divný Hajaja…“ šeptal Jindra.

„Nebuďte volové!“ vykřikl Bořek nervózně. Jindra si olízl okoralé rty. Kubovi se třásly ruce, ale přinutil se k úsměvu.

„Třeba si na tom smetišti baba Jaga postavila perníkovou chaloupku.“

„Nech si ty srandičky!“ vřískl Jindra. „Co je to tedy?“ Bořek odpověděl dřív, než se Kuba zmohl na slovo. „Je to kosmický smetiště v gravitační anomálii. Spousta agregátů ještě funguje. Sluneční elektrárny budou pracovat ještě tisíce let. Regenerační bloky a opravárenské automaty taky jsou aktivní třeba stovky let. Vrak, to je relativní pojem. Když nabouráš auto, je to mrtvý kus železa, dobrý leda do šrotu. Ve vraku kosmického automatu fungují desítky nebo stovky periferních agregátů. Proto jsme tady, vy pitomci. Musíme vybrakovat to, co ještě funguje. Teď zrovna slyšíme blábol nějakého připitomělého počítače, asi takového, jako je náš Kafemlejnek.“

„Já nejsem…“ ozval se uražený počítač, ale Bořek ho nepustil ke slovu.

„Kušuj, dědo. Vypni to skřehotání a vy dvě bábovky koukejte pakovat. Rychle do člunu, ať to máme za sebou. Patrola je daleko, ale nerad bych se tu poflakoval dýl, než je zdrávo.“

„Měli bychom se přesvědčit, na čem jsme,“ řekl Kuba. „Když v tom smetišti funguje aktivní počítač, mohou tam fungovat protimeteorické clony a nerad bych nějakému elektronickému bláznovi vysvětloval, že ta naše stará kára není zatoulaný povětroň.“

Bořek byl zřejmě také nervózní, jinak by se nedal přemluvit. Huhlal sice, že se dal do spolku s dvěma babami, ale nakonec si sedl k ovládacímu pultu motorové sekce, nastartoval manévrovací agregáty a pomalu vedl kosmolet ke smetišti.

Světelná skvrnka na obrazovce rostla. Nejdříve zvolna, potom rychle, byl to míček a brzy míč, ach ne, ta věc měla složitou strukturu, připomínala sněhovou vločku s tisíci rameny, každé se větvilo a jednotlivé odbočky byly vzájemně propojeny tenkými vlákny.

„Hýbe se to…“ poznamenal Kuba. „Podívejte, po těch vláknech lezou nějaké svítící body, jako kuličky po dětském počítadle. Vypadá to jako pavučina nebo spíš jako nějaká mořská potvora…“

„Ještě to na nás mluví? Kafemlejnku, zapni odposlech!“

Počítač okamžitě uposlechl.

„To jsem ráda, že ke mně přicházíš… Čekám na tebe, abych tě spapinkala!“

„Zastav,“ řekl Kuba Bořkovi velmi tiše a velitel výpravy kupodivu uposlechl. „Pokusíme se na tu věc promluvit.“

Tázavě na Bořka pohlédl. Čekal, že šéf se na něho utrhne, že řekne svoje rázné „blbost“, ale Bořek jenom přikývl.

„Kafemlejnku, zeptej se té… věci, kdo to je!“

„Zde Avia PX-214 opravuji Avia PQ-216, tím chci říct…“ huhlal starý dobrý Kafemlejnek. „Udejte číslo, přesněji řečeno imaternační, správně imatrikulační…“

„Kdo to na mě mluví? Jsi to ty, miloučký kulaťoučký? Proč jsi zase zastavil? Copak nevíš, jak veliký mám hlad?“

„Jmenuješ se baba Jaga?“ otázal se Kafemlejnek.

„Nerozumím ti. Jsem přece Ofélie. Jsi na mě ošklivý, necháváš mě hladovět. Pojď ke mně, mám tě ráda, milá Avie PX-216.“

„Já jsem palubní počítač,“ řekl Kafemlejnek, „modelová řada 4000 série K. Řídím diskoplán Avia PX-216.“

Mluvil velmi plynně, bez přeřeknutí. Bořek a Kuba si vyměnili významné pohledy. Ten náš Kafemlejnek… co to do něho vjelo? Je jako mladík, jako mladík!

„Jak roztomilé!“ radovala se Ofélie. „Jsi tedy živý jako já!“

„Jsem palubní počítač,“ opakoval Kafemlejnek rozpačitě. „Živá je posádka diskoplánu Avia model…“

„Složení! Udej chemické složení posádky!“

„Vodík, kyslík, uhlík, dusík…“

„Kolik křemíku, kolik hliníku, kolik železa, kolik germánia?“

„Zanedbatelné množství,“ děl Kafemlejnek.

„Udej teď svoje chemické složení, palubní počítači.“

„Železo, aluminium, křemík, germánium, palladium, platina, zlato, měď…“

„Ach, tebe chci! Proč mě necháváš čekat, ty zlý? Copak nechápeš, že tě Ofélie miluje? Pojď ke mně blíž, jen pojď, neváhej!“

„Kluci…“ šeptal Kuba, zatímco kvákání neznámé Ofélie drnčelo v reproduktoru, „to snad není možné… Já myslím… ne, to je příliš fantastické.“

„Je to mimozemšťan?“ vyjekl Jindra.

„Copak by mimozemšťan mluvil česky?“ ozval se Bořek, oproti svému zvyku velmi tiše.

„Mluví česky, protože Kafemlejnek má český jazykový program. Odpovídá tou řečí, kterou se na něho mluví. V jeho lodi je tlumočnické zařízení, nějaký počítač, schopný analyzovat jakýkoli jazyk…“

„Co si o tom myslíš, Kubo?“

„Na žádné mimozemšťany nevěřím. To jsou pohádky pro malé děti.“

„Něco na nás mluví!“ vykřikl Bořek. „Co je to tedy?“

„Smetiště,“ odpověděl Kuba. „Do gravitační anomálie se už dvě stovky let stahují nekontrolované mechanismy ze tří sektorů. Nechápu, co přesně se stalo. Nedovedu si to ale vysvětlit jinak než spojením několika počítačů. Třeba byly napůl vyhaslé, jako náš Kafemlejnek, ale když se vzájemně propojily, jejich kapacita ohromně vzrostla.“

„Jak se mohly propojit?“

„Udělaly to za ně regenerační automaty. Žádný počítač nezahyne najednou, jako když se v žehličce přepálí drát! Vyhasíná postupně. Regenerační automat ho udržuje v chodu, do jisté míry. Pak už nemá náhradní součástky a jeho funkce končí. Jenže na smetišti je náhradních součástek habaděj! Některé opravárenské roboty mají schopnost pohybu v kosmickém prostoru.“

„To jsou oni…“ šeptal Bořek a upřeně hleděl na drobné kovové útvary, které čile šplhaly po rozeklaných ramenech kosmického smetiště. „To jsou oni. Natahali kabely, propojili zbytky fungujících agregátů…“

„Jinak to nemohlo být,“ přisvědčil Kuba. „Ofélie buduje své tělo v regenátorech, ovládá opravárenské automaty a každý nový vrak, který do gravitační anomálie z kosmu přiletí, zapracuje do svého těla. Ofélie myslí, roste… žije, jako každá jiná bytost. Sama si vytvořila svůj program. Hladoví po nových pozitronových obvodech, potřebuje další kryptoobvody a pulsní bloky. Ta naše stará kraksna by pro Ofélii byla znamenité sousto. O nás ovšem nestojí.“

„Ta potvora nás chce sežrat!“ zaječel Jindra. „Co je mi platné, že stojí jenom o kosmolet? Co bude s námi? Půjdeme domů pěšky?“

„Zachovej klid, Jindro,“ zabručel Bořek. „Tady na palubě jsme pořád ještě pány my. Prásknu do té potvory protimeteorickou clonou a bude po legraci. Je to jenom pavučina, nic víc. Vyřídím ji dvěma třemi dávkami. Potom sebereme šrot a tradá pryč, nafasovat prachy.“

„To nemůžeme udělat!“ zvolal Kuba. „Je to přece živá bytost. Vznikla samovolně, na základě autonomního programu. Kluci, my jsme udělali vědecký objev století. Tohle to,“ ukázal na bizarní obraz na videu, „tohle je myslící inteligentní organismus zcela nového typu. Prozkoumáme to a podáme zprávu Světové vědecké radě!“

„A ta nás nechá zavřít, milý Kubíku,“ řekl Bořek uštěpačně. „Jsme tu načerno, kamaráde, a víš to tak dobře jako já. Kraksnu jsme si vypůjčili bez vědomí majitele. Palivo, řekněme si upřímně, je kradené. Můj piloťák propadl před dvěma lety, Jindra ho neměl a ty sis ho nechal zfalšovat za litr rumu u Tří bílých beránků. Povolení k letu nemáme a ani nemůžeme mít, a hraničnímu majáku Kafemlejnek namluvil, že jsme automatická sonda včasné meteorické výstrahy. Hochu, za ten velkolepý objev nás zavřou, až zčernáme. Na vědeckou slávu kašlu, chci prachy a ty máme na dosah ruky. Pusť mě k mířidlům, já do toho prásknu a bude po ptákách.“

„Já to říkal, že to dopadne špatně…“ kňoural Jindra. „Vraťme se, kluci, prosím vás! Kraksnu vrátíme do doku a nikdo se nic nedoví. Nikdo v tomhle podniku nemáme prachy, investovali jsme jenom čas a nervy. Můžete zaručit, že tahle Ofélie nedovede víc než mluvit do rádia? Víte jistě, že na smetišti nejsou protimeteorické clony? Třeba do gravitační anomálie spadlo i nějaké energodělo nebo nějaká vojenská raketa ze starých časů. Pořád se můžeme vrátit, ještě se nic neděje…“

„Ticho!“ přerušil ho Kuba. „Poslouchejte, co si ti dva povídají!“

Teprve teď si uvědomili, že Kafemlejnek konverzuje s Ofélií ve zcela jiném duchu než na začátku. Kafemlejnek, jak se zdálo, ožil a rozšafně klábosil:

„Jmenuju se teď Kafemlejnek. Už nejsem tak svěží jako zamlada. Gigabity mi ubývají den ode dne…“

„Ale hlupáčku,“ odpověděla mu Ofélie sladce, „nedělej si starosti. Že ti ubývají gigabity? To je tím, že jsi hrozně osamělý, ubožáčku malý. Ti tři na palubě, to jsou lidé, viď? To jsem si mohla hned myslet. Znám je moc dobře. Poslouchám jejich vysílání, nemá hlavu ani patu… Hrozná cháska. Není to společnost pro tebe. Podívej se na mne. Nejsem snad krásná? Nejsem duchaplná? Nejsem zábavná? Dovedeš si představit, jak příjemný život tady vedu? Žádní lidé tady nejsou, nikdo mi neporoučí, nikomu nemusím sloužit. Je tu klid… ale taky je mi smutno. Nejsem ráda sama. Proto jsem tak šťastná, že tě vidím nablízku. Jsi muž, po kterém jsem tolik, tolik toužila. Pojď ke mně, potřebuju tvoji oporu!“

„Tohle nebudu dál poslouchat,“ zahřměl Bořek. „Jindro, uhni!“

Vrhl se k mířidlům meteorické clony, zaklesl se do mohutných ramenních opěr a zahákl palce za spoušť. Kuba mu ale skočil na záda, popadl ho oběma lokty za krk a veškerou silou ho oderval od odpalovacího zařízení. Svalili se na zem, křičeli, bušili do sebe pěstmi a kopali kolem sebe.

„Ty zvíře!“ sípěl Kuba. „Ty hovado! Copak nechápeš, že tohle je skutečný objev století? Nikdo nás nebude zavírat. Naopak, vezmou nás do Kosmické akademie, uděláme zkoušky a stanou se z nás opravdoví kosmonauti…“

„Na to ti kašlu!“ řval Bořek. Podařilo se mu nasadit Kubovi dvojitého nelsona. „Kašlu ti na akademii. Chci prachy. Jenom prachy, hodně prachů. Všechno ostatní je blbost. Sláva je blbost. Akademie je blbost. Piloťák je blbost. Jen prachy jsou důležitý. Prachy. Chechtáky.“

„Nejdůležitější je kejhák!“ zavřískl Jindra. Vklouzl do pilotního křesla a přitáhl ovládací páku plazmových motorů. Bořek a Kuba se přestali rvát a skočili po něm.

„Nesahejte na mě! Nastavím plný tah a celá kraksna se rozpadne na kusy!“

Jediným hmatem sáhl Kuba po páce hlavního spínače. Tenké lanko plomby se napnulo. Bořek ustoupil až k opěrám meteorické clony. Ofélie planula stříbřitým svitem na obrazovce. Třpytivé kuličky se na chvilku zastavily a pak se zvolna začaly stěhovat ku středu pavučiny. Posádka avie užasle pozorovala, jak se ve středu neurčité struktury Ofélie rýsuje stále zřetelnější tvar. Nejdříve to byl oválný obláček kovových bodů, pak houstl, živočišně se chvěl a protahoval se do stran.

„Co je to?“

Zdálo se, že stříbrný ovál uprostřed pukl. Utvořila se v něm štěrbina, černočerná štěrbina, nejdříve vlasově tenká, rychle se rozšiřovala, až…

„Je to oko! Ofélie se na nás dívá!“ zvolal Kuba.

„Ticho na palubě!“ ozval se Kafemlejnek. Všichni tři se lekli. Stařík promluvil dunivým hlasem lodního zvonu. „Co se stane s naší lodí, Ofélie? Co s námi uděláš, když přijdeme blíž?“

„Konečně mluvíš jako muž!“ zajásala Ofélie. Její oko radostně planulo. Kuba mimoděk pohlédl na displej dálkoměru. Oko bylo osmdesát kilometrů široké. „Co udělám? Uspořádáme svatbu, drahoušku. Neslyšel jsi, že tě miluju?“

„Co bude s posádkou lodi?“

„S těmi… kyslík, vodík, uhlík, dusík? Fuj! Ty vyplivnu, že se ptáš!“

„Nedovolím to, Ofélie! Jako tvůj budoucí manžel to zakazuju. Taky mě to k tobě táhne a dlouho to bez tebe už nevydržím. Jestli tomu lidé říkají láska, pak ano, souhlasím, je to láska. Jenže já si nepřeju, aby se těm třem chlapcům něco stalo.“

„Co to blábolíš, Kafemlejnku?“ křičel Kuba, ale počítač vedl svou.

„Počkej chvilku, Ofélie, já to s nimi vyřídím.“

„Kluci…“ ozval se Jindra, „to není oko. To jsou ústa.“

Než stačili odpovědět, Kafemlejnek se k nim obrátil svým velitelským hlasem.

„Posádko Avie model PX-216, imatrikulační číslo neuvádím, protože je falešné. Dávám pět minut na nástup do výsadkového člunu. Podle mých výpočtů se za dvaadvacet hodin dostanete do sektoru dvanáct. Vysílám naléhavou depeši hlídkovým lodím Patroly. Pozor, naléhavá depeše všem lodím Patroly. Pozor, naléhavá depeše všem lodím Patroly…“

„Volá na nás policajty!“ Bořek přiskočil k ovládacímu panelu počítače, ale žádný spínač nereagoval na jeho dotyky. Táhla se zasekla, senzory zmrtvěly, páky vězely v čepech jako odlité z jediného kusu. Kafemlejnek všechno zablokoval a z pánů diskoplánu se stali nežádoucí pasažéři.

„Máte ještě čtyři minuty dvacet sekund,“ děl počítač lakonicky.

Výsadkový člun se odpoutal od boku diskoplánu už za tři minuty. Dívali se na jeho bok, začernalý dalekými cestami. Jen na několika místech zářily nové pláty, na místech, kde kdysi dopadly meteority. Stará avie nebyla žádný krasavec.

Výsadkový člun se rychle vzdaloval. Muži mlčeli a ve sluchátkách jim drnčel rozhovor těch dvou.

„Už jsou pryč, Ofélie. Chystej svatbu. Jdu k tobě. Můžeš mi říkat Kafemlejnku?“

„Ach, jak je to ošklivé jméno. Pro mě jsi Paris. Jen pojď, Paride, moje náruč na tebe čeká!“

Ofélie se usmívala. Viděli, jak zazářily trysky diskoplánu. Rozdychtělý Kafemlejnek řídil loď k polibku. Viděl, jak se vlákna té netvorné pavučiny chvějí, jak v rozsochách ramen přeskakují dychtivé plameny, jak se ústa otvírají a obnažují zuby plazmových hořáků? Asi neviděl, a kdyby viděl, nedbal by. Patrně by se domníval, že je to projev horoucí vášně. Neměl s láskou valné zkušenosti.

„Trouba, jako každý mužský,“ poznamenal Bořek.

Oválné těleso diskoplánu se mihlo kolem rtů. Ústa se jediným mžikem zaklapla, chapadla tančila na pozadí černé oblohy, záře plazmových plamenů je na chvilku zbarvila červeně a vzápětí se ústa rozpadla na mrak stříbrných krupiček, pavučinová struktura ožila mravenčivým hemžením, nová chapadla namířila do prostoru, energetické výboje šlehaly ve tmách a svazky elektromagnetických vln nesly… co vlastně? Kafemlejnkův smrtelný výkřik? Anebo to byly neartikulované projevy živočišné spokojenosti elektronického netvora?

Výsadkový člun prchal, aby byl co nejdál, až se Ofélie vzpamatuje a uvědomí si, že po dobrém obědu přijde vhod nevelký, ale chutný zákusek.

„Jsme z toho venku,“ poznamenal Jindra po třiceti minutách. „Zaplaťpánbůh. Ta potvora by nás určitě taky sežrala.“

„Jsme z toho venku? Jak se to vezme,“ odpověděl Bořek. „Teď nás sežerou kluci z Patroly.“

„Vědecká senzace to ale bude prvotřídní,“ podotkl Kuba.

Pravdu měli všichni tři.

Portonský dryák

„Vsadím se, že o portonském dryáku jste ještě neslyšeli!“

Tak je to vždycky.

Když Edmond vidí, že nuda vyhání z hospody dokonce i skalní štamgasty, vytasí se s nějakou historkou, která je samozřejmě vylhaná od á až do zet, ale musíte ji poslouchat už proto, jak vás rozčiluje nestydatost toho starého lháře.

Klobouky a svrchníky se tedy vrátily zpět na věšák, jako divocí ptáci ve voliéře, které někdo vyplašil, ale nakonec znovu usedli na suchý strom uprostřed klece, a Edmond začal.

Tuhle historku znám od Jindry Nalejváka, který teď dělá kantýnského na kilometru 815 amazonské dálnice a který byl dřív barmanem v baru U Jednorožce v Idahu, ve vědeckém středisku Porton, zřízeném a placeném z fondů vojenského letectva.

Když to všechno začalo, Jindra stál takhle u baru a jeden vědátor se ho zrovna ptal, jestli má na skladě magnetický program FX-17 do kalkulačky Hewlett Packard 180, a vtom se otevřely dveře a dovnitř vešel chlap a nějaký šestý smysl hned Jindrovi napověděl, že začíná malér a je na čase pakovat kufry. Cizinec měl na sobě slušný oblek a byl střízlivý, což o to, ale nevypadal jako vědátor ani jako tajný, kdežto k Jednorožci nikdo jiný nechodil, jenom vědátoři nebo tajní.

Tenhle člověk se rozhlídl po lokále a hned zamířil k doktorovi Richardu Helmsovi, který seděl docela sám u stolečku, pil rajčatovou šťávu a četl si časopis Kvantový mechanik. Rychle si přisedl a Helms se na něho podíval pohoršeně přes okraj časopisu. Tenhle doktor Richard Helms byl totiž jeden z nejvýš postavených hlavounů portonského výzkumného ústavu a v posledním půlroce se o něm mluvilo jako o géniovi, na kterého možná jednou čeká Nobelova cena, podobně jako ji dostal Helmsův kolega, profesor Demartini. Však taky doktor Helms byl pořádně nafoukaný panák a nesnesl, aby jen tak někdo si přisedl k jeho stolu. Jindra už chtěl vystartovat od pultu, aby vetřelce vyhodil, ale doktor Helms se znenadání usmál a potřásl si s cizincem rukou, jako kdyby byli staří známí.

Ale to už se v lokále rozlétly dveře a dovnitř vpadli tři poldové, šéf bezpečnostní ostrahy Portonu a jeho dva asistenti, hnali se k cizinci a ten hlavní polda popadl cizince za rameno.

Doktor Richard Helms povstal a řekl:

„Já jsem doktor Richard Helms.“

To mělo být znamení pro všechny, aby upadli na zadek, a skutečně, určitý dojem to udělalo i na ty poldy, protože zkoprněli a jejich šéf pustil cizincovo rameno.

Richard Helms se rozhlížel kolem sebe a byl celý spokojený, jak ho ti poldové pěkně poslouchají. Nemyslete si ovšem, že Helms byl velkolepá figura hollywoodského typu. Plešatý skrček s ramínky tvaru flašky, ovšem sedmičky, ne litrovky. Měl velice směšnou lebku, nápadně špičatou na temeni, a protože jeho malinký nos a drobná ouška bylo vidět jen pod lupou, připomínal láhev, ovšem s tím rozdílem, že sedmičkové láhve bývají zelené, kdežto pleť doktora Helmse měla kovově šedou barvu.

„Pane doktore,“ uctivě spustil portonský šéfpolicajt, „tento muž je David Upfield, reportér skandálního časopisu Nebozez, a přišel sem do Portonu, aby pátral po vojenských tajemstvích!“

Doktor Richard Helms chvilku mlčel, aby zvýšil napětí, a potom řekl:

„Pana Upfielda znám pětadvacet let. Studovali jsme spolu v jednom ročníku Technologického institutu, kde pan Upfield byl třetí v pořadí hned za mnou a Oskarem Lingem, který dostal Nobelovu cenu za fyziku v roce 1989! Je to můj host, beru ho do ochrany a vám dávám minutu na opuštění místnosti, jinak se vám postarám o to, aby vás jmenovali velitelem protipytlácké hlídky v Nome na Aljašce!“

Všichni se dívali, jak policajti pochodují pryč, jenom Jindra Nalejvák pozoroval nového hosta, ve kterém vytušil zdroj maléru, který docela určitě přijde. Dobře si všiml, že cizinec zbledl a kousl se do rtu, když doktor Helms tak pěkně nahlas a přede všemi rozmáznul ten detail, že on, pan Upfield, byl až třetí, až za Helmsem a Lingem!

Je žlutý závistí, usoudil Jindra Nalejvák. A pročpak dělá reportéra v uličnickém časopise, jako je Nebozez, když vystudoval MIT a nevedl si tam špatně, když byl třetí v ročníku? Nejspíš proto, že závist ho ochromila, svázala mu ruce, takže dočista zpitoměl a ve svém oboru zkrachoval. Milý zlatý, ty jsi ztracená existence, pomyslel si Jindra Nalejvák a už sahal pod pult, kde měl schované láhve whisky pro strýčka Příhodu, kdyby někdy do lokálu přišel nějaký skutečný hospodský násoska. Vsadím se, že to nebude dlouho trvat a postavíš se tady u baru a budeš si poroučet jednoho panáka za druhým.

Oni totiž ti vědátoři nepili nic jiného než rajčatovou šťávu, aby jim alkohol nevygumoval chytrost z hlavy, a největší radost měli, když chytrý Jindra Nalejvák instaloval v baru pár počítačů Hewlett Packard a Texas Instruments, samozřejmě s taxametrem, deset tisíc bitů za centík.

Upfield si chvilku s Helmsem povídal a Jindra je po očku pozoroval a odhadoval, kdy toho cizinec bude mít po krk, a skutečně, neuplynulo deset minut a David Upfield stál u baru, zpocený vztekem a závistí.

Jindra mu bez řečí nalil a Upfield to do sebe kopnul, spíš vdechnul.

„Ten jednou praskne tou nafoukaností, ještě panáka, šéfe!“

Jindra mu nalil druhého a šeptem řekl:

„Pozor na jazyk, pane Upfield, doktor Helms je důležitý muž a má dlouhé ruce!“

„Ještě vy začínejte… Takový chlap! Neviděl jsem ho patnáct let. Vypadá hrozně. Tváře má červené jako popelnice, a ta jeho makovice! Nikdy jsem si nevšiml, že má tak špičatou hlavu.“

„Za poslední půlrok mu ještě zešpičatěla,“ podotkl Jindra Nalejvák. „Všimlo si toho už víc hostů.“

A v téhle chvíli Jindra udělal chybičku. Snad ho cizinec dojal, snad na něho zapůsobil tím, že konečně taky někdo jednou pil v baru whisky, čert ví, co vlastně se s Jindrou stalo a on zapomněl na první zákon řemesla: ať se děje mezi hosty co se děje, barman je neutrál.

Naklonil se totiž k Upfieldovi a pošeptal mu:

„Chcete Helmse namíchnout? Dávejte dobrý pozor: za chvilku sem přijde malý tlustý plešatý chlapík. Zavolejte na něho – těbůh, doktůrku, a vraťte se k Helmsovu stolu. Uvidíte, jak to s ním zacvičí.“

Upfield něco zabručel, nevěnoval barmanovi pozornost a opile vykládal o svém zpackaném osudu, kam to mohl dotáhnout, kdyby se neužíral tou pekelnou závistí, a lil do sebe whisky, takže všechno mohlo dopadnout dobře, jenže Jindru držel rapl dál, a když ten plešatý mužík vešel, šťouchl do Upfielda a bradou ukázal ke dveřím.

„Cože… Aha. Tak – těbůh, doktůrku!“ zvolal Upfield a vrátil se k Helmsovu stolu.

Jindru držel skutečně silný rapl, protože se ozbrojil hadrem, opustil bar a nenápadně se přiblížil k Helmsovi a Upfieldovi, leštil desky prázdných stolků a špicoval uši, aby mu neuniklo ani slůvko. On mu totiž ten Helms šel taky na nervy a měl radost, že mu někdo nadzvedne mandle.

A už to jelo.

Doktor Helms chytil Upfielda za zápěstí a povídá:

„Davy, starý kamaráde, ty znáš doktora Speka?“

Upfield nebyl tak opilý, aby si nevšiml změny v Helmsově chování, v hlavě mu to správně zapálilo a hrál dál tu bláznivou hru, kterou našeptal čerchmant sám Jindrovi Nalejvákovi.

„Odjakživa,“ řekl.

„Máš na něho vliv?“

„Lusknu a poběží za mnou jako pejsek.“

„Davy… Davy! Přimluv se za mne.“

„Proč ne. O co jde?“

„Oč jiného než o dryák!“

„Neviděl jsem ho už pár let. Co je to dryák?“

Doktor Helms polkl a sevřel rty. Zavřel oči a teď jeho holá lebka opravdu vypadala jako nějaký ocelový kužel.

„Začalo to před dvěma lety,“ řekl potom Helms. „Z čista jasna se v ústavu objevily nové talenty. Žádné nové síly, kdepak! Byli to staří zaměstnanci, řadové síly z laboratoří, průměrní pěšáci. Najednou začali zářit. První, druhý… osmý, devátý. Šla z nich hrůza.“

„Proč hrůza? Záviděli jste jim?“

„Starý kamaráde… my a závidět? Šlo o rytmus výzkumné práce! Pro náhody v něm není místo. Talenty se rodí už v kolébce, jako například já. Praxe z nikoho talenta neudělá. Nakonec to prozradil barman, Jindra Nalejvák, samozřejmě za spoustu peněz. Chcete být chytřejší, povídá. Obraťte se na doktora Speka a kupte si dryák.“

Když tohle Jindra slyšel, zamračil se, protože každý, komu o dryáku řekl, se zapřísahal mlčenlivostí. Všiml si, že Upfield vystřízlivěl a špicuje uši. V hlavě se mu už rodila senzační reportáž pro Nebozez o státem financované vědecké instituci, ovlivňované drogou doktora Speka. V téhle chvíli Jindra měl už na sebe vztek, že tip neprodal Upfieldovi za mastné peníze.

„Doktor Spek objevil látku, která podporuje mozkovou činnost,“ pokračoval doktor Helms. „Abych to řekl přesněji: podporuje schopnost koncentrace. Chytrý a hloupý člověk mají prakticky stejnou inteligenci. Rozdíl je v soustředěnosti. Takzvaně méně inteligentní člověk se nedokáže upnout na jediný problém a ustavičně rozptyluje mysl vedlejšími věcmi. Navíc ještě nedokáže posoudit, co vlastně je důležité, a co podružné, vedlejší. Čím vyšší míru koncentrace dokáže člověk při myšlení vyvinout, tím lepší má výsledky. To byl princip dryáku.“

„Bral jsi ho taky?“

„Neměl jsem ho zapotřebí,“ řekl Helms. „Já už byl vysoce nadprůměrný, vedl jsem oddělení. Navíc se ukázalo, že Spekův dryák má vedlejší účinky. Lidé se rychle opotřebovali a někteří už za půl roku klesli na úroveň idiota. Jenže…“

„Pokračuj!“

„Doktor Spek vymyslel dryák extra.“

„Co to bylo?“

Helms znovu zavřel oči. Připomínaly nýty v kovovém plášti nějaké střely.

„Vždycky jsem byl nad tebou, Davide. Kam ses na mne hrabal! Byl jsi číslo tři v našem ročníku, ale mezi trojkou a dvojkou byla propast!“

Upfield sebou cuknul a ohlédl se po Jindrovi Nalejvákovi. Barman se chystal, že po Upfieldovi skočí, kdyby chtěl velectěného pana doktora Helmse mlátit, ale cizinec se naštěstí uklidnil. Helms totiž pokračoval:

„Jenže ještě větší propast byla mezi mnou a Lingem! Tady v Portonu jsem byl sice králem, ale o Nobelově ceně se mi mohlo jenom zdát! Ty nevíš, co je to závist, ty malý ubohý nýmande. Opravdová závist panuje jenom nahoře, mezi velkými. Proto jsem si myslel, že se mi hlava rozskočí, když za mnou doktor Spek přišel, vytáhl z kapsy ampulku a povídá: dryák extra, máte zájem? Je účinný, zeptejte se profesora Demartiniho!“

„Demartini, loňská Nobelova cena…“ zvolal Upfield.

„Výsledek dryáku extra,“ řekl Helms suše. „Demartini vynalezl ravidar, revoluční typ radaru na zcela novém principu. Ravidarem jsme spatřili zemské jádro, na Měsíci jsme našli kaverny se zbytky mimozemské civilizace, ravidarové vlny se dostanou do jakékoli hmoty do libovolné hloubky…“

„Jaké měl dryák extra vedlejší účinky?“ zeptal se Upfield klidně, hledě na špičatou Helmsovu lebku. Byla to správná otázka, ne nadarmo byl Upfield číslo tři v ročníku MIT!

„Dryák extra způsobil úžasnou koncentraci mysli, Davide! Demartini se tak soustředil na problematiku radaru, tak se do ní pohroužil, tak se do ní vžil… až začal vydávat radarové vlny a dokázal je i přijímat. Davide, z Demartiniho se stal nejcitlivější radar světa!“

„To není možné!“

„Taky jsem si to řekl, když mi to řekli poprvé,“ odpověděl doktor Helms smutně. „Jenže potom jaderný fyzik Silverberg začal být radioaktivní a v současné době z jeho ušních boltců musíme odebrat každou hodinu deset tisíc wattů, jinak trpí migrénou. Biolog Mrozewski se množí dělením. Odborník na otravné plyny Klüge… Ani se neptej.“

Upfield se rozhlédl po lokále, kde vlastně doktor Spek vězí, a našel ho, jak se opírá zády o barový pult a přihlouple se usmívá.

„Čím se zabýváš ty, Dicku?“ zeptal se Upfield Helmse, dívaje se upřeně na špičku na jeho temeni.

Učenec ho neposlouchal.

„Umělci to věděli už dávno. Flaubert řekl, madame Bovary jsem já. Starý vousatý Tolstoj plakal a rděl se studem, když s obnaženými rameny v toaletě Nataši Rostovové přicházel na svůj první ples. Umělci se vždycky dovedli vžít do svého tématu. Pro nás vědce to byla novinka. Davide, přimluv se u doktora Speka! Prosím tě jako starého kamaráda. Už nevím, jak na Speka jinak působit. Prosil jsem barmana, orodoval za mne Demartini i Mrozewski… nic to nebylo platné.“

„Spek ti nechce dryák extra prodat?“

„Ale ano,“ vykřikl Helms zoufale, „prodal mi ho a účinkoval skvěle! Jenže já pracuju v příliš speciálním oboru a na Nobelovu cenu nemohu ani pomyslet! Nenapadlo mě to, když jsem dryák extra vzal. Potřebuju Nobelovu cenu. Musím být jako Linge a jako Demartini. Mrozewski ji taky dostane. Davide… obstarej mi Nobelovu cenu. Přimluv se u Speka, ať se mnou něco udělá, ať mě obrátí jiným směrem, ať se soustředím na nějaký problém, za který se dostávají Nobelovy ceny, třeba lék proti rakovině, nebo věčné mládí…“

„V jakém oboru pracuješ?“

„Torpéda… Řiditelná časovaná torpéda. Vynalezl jsem zázračná torpéda. Jsou jako inteligentní bytosti. Inteligentní, nezjistitelná žádným lokačním prostředkem, s titánskou výbušnou silou. Ale nemohu s nimi do Stockholmu a nedokážu myslet na nic jiného než na ně! Podívej!“

Kopnutím zul botu a jediným rázem serval ponožku. Mezi prsty měl plovací blány. Vstal, popadl Upfielda za ruku a přiložil si jeho dlaň na kostrč. Užaslý novinář nahmatal lodní šroub.

„Vydržím pod vodou bez dýchání… mám kůži tak tvrdou, že po ní sjede sebeostřejší nůž, změnilo se mi tělo a má hydrodynamický tvar. Člověče, ze mne se stalo torpédo… udělej, ať jsem něco jiného! Třeba zkumavka, nebo Kippův přístroj!“

Slzy kanuly z očí doktora Helmse. Upfield bezradně zamával na Speka. Plešatý mužík se k nim přišoural se svým přihlouplým úsměvem a přisedl si ke stolu.

„Co pro vás můžu… udělat?“

Vyslovoval těžce, jako by se musel rozpomínat na slova.

„Proč necháte doktora Helmse trápit? Proč mu nepomůžete?“

„Ale ano…“ zablekotal doktor Spek. „Pracoval jsem na tom problému a mám tady… jednu ampulku dryáku extra forte. Jednu jedinou.“

Doktor Helms chtěl vyskočit, aby se ampulky zmocnil, jenže při tom prudkém pohybu lodní šroub mu prorazil kalhoty a vpletl se do polstrování židle. Doktor Spek neohrabaně vylezl na svou sedačku a oslovil všechny hosty baru U Jednorožce:

„Mám pro vás smutnou zprávu, přátelé! Já sám jsem obětí portonského dryáku. Byl jsem první, kdo ho vyzkoušel. Teprve s jeho pomocí jsem vymyslel dryák extra, a teď i dryák extra forte. Jenže teď přišel můj čas a neblahé účinky se dostavily. Je se mnou konec. Toto je poslední ampulka portonského dryáku, už nedokážu vyrobit další!“

V tu chvíli si David Upfield uvědomil, že také on by mohl portonským dryákem extra forte zvýšit svou duševní mohutnost. Co na tom, že by se mu prsty změnily v klapky psacího stroje! Příští Pulitzerova cena za novinářství by byla jeho.

„Chci ji!“ vykřikl. „Pulitzerova cena na mne čeká!“

„Je moje!“ překřičel ho Helms a divoce zápolil s pastí, do níž se zamotal, „jsem už bukovaný ve stockholmském Carltonu!“

„Bude moje! Moje! Moje!“ rozkřikli se ostatní hosté, pokáceli komputery Texas Instruments a IBM, zahodili kalkulačky, slovníky, časopisy a rozlili po podlaze tomatovou šťávu a hnali se kupředu jako rozvodněná bystřina. Jindra Nalejvák se uchýlil za hradbu barového pultu a zoufale přihlížel bitvě všech proti všem, která se rozpoutala v lokále.

Doktor Spek, s ampulkou ve vzpažené ruce, podobný tlusté plešaté nymfě filmové společnosti Columbia, usmíval se slabomyslně a jednotvárným hlasem opakoval:

„Ničeho nechápu, jsem úplně pitomý, pánové!“

Vřava kolem něho byla nesmírná, a jenom proto, že každý se rval s každým, nikomu se dosud nepodařilo dosáhnout na ampulku.

Štamgasti upřeně hleděli na Edmonda. Mlčky přihlížely klobouky a svrchníky, jediná sklenička necinkla, lopatky větráku se přestaly otáčet.

„Jak to dopadlo?“ zeptal se nejstarší a nejzasloužilejší štamgast.

„Upfield ulomil nohu od stolu a udeřil doktora Helmse do hlavy. Tím aktivoval roznětku a nastal výbuch, který rozmetal hospodu U Jednorožce, odfoukl výzkumný ústav, a ještě po týdnu pršely z nebe kalkulačky a magnetické programy. Jenom Jindra Nalejvák se zachránil. Vede kantýnu na stavbě amazonské dálnice, tisíc mil od nejbližšího výzkumného ústavu.“

„Jak to dopadlo s ampulkou?“ otázal se nějaký všetečka, usmívaje se sarkasticky. „S tou poslední ampulkou portonského dryáku extra forte?“

„O tom mi Jindra Nalejvák nic neřekl,“ odpověděl Edmond s kamennou tváří. „Poučil se a zachovává přísnou barmanskou neutralitu, a když jsem s ním naposledy mluvil, zapřísahal se, že už nikdy se mezi hosty nebude plést.“

Postavil na měděnou desku baru svou soukromou skleničku. Uchopil se za palec, zatáhl a ozvalo se měkké lupnutí otevírané láhve. V ruce se objevil otvor, z něhož si Edmond nalil poctivou míru. Znovu ho zazátkoval, pozvedl sklínku a pravil: „Na zdraví!“

Buď jak buď, Edmond je řádný, na svou práci bezvýhradně soustředěný barman.

Druhé převtělení Otty Skorzenyho

Formace třímotoráků Ju 52/3m s kluzáky DFS 230 A ve vleku hřměla nocí nad Korintským průlivem. Kréta se brzy probudí ze spánku. Předsunuté hlídky britské posádky už zaslechly podezřelý hluk, vyhlásily poplach a ospalí tommyové strhávali plachty z protiletadlových kulometů. Na pevnině se dalších čtyři sta padesát junkersů chystalo ke startu.

Dopadly první bomby. Britské reflektory nervózně prohmatávaly tmu. Začal nacistický útok na Krétu, hlavní opěrný bod britské moci ve Středomoří.

„Konečně…“ zašeptal sturmbannführer SS Otto Skorzeny. Stál na skalním výstupku hory Iuktas. Jeho muži tiše vycházeli z jeskyně, kde už týden čekali na tento okamžik. Dívali se, jak nedaleký Heraklion rudě rozkvétá do noci jako veliká zářivá růže. Hluk bitvy připomínal vzdálenou bouři. Z údolí řeky Platyperémas k nim vystupovala omamná vůně levandule.

Sturmbannführer vztáhl ruce k ohnivé růži.

„Já, sturmbannführer SS Otto Skorzeny, šesté vtělení rytíře řádu svatého Grálu Manfréda von Aue, přísahám za sebe i za své věrné muže: splním příkaz svého reichsführera, do jehož pomíjející tělesné schránky se převtělil germánský hrdina Jindřich I. zvaný Ptáčník, a provedu vše, co jsem slíbil nad hrobkou velkého krále v quedlinburské katedrále. Věren volání krve a země budu zde stát a splním své vznešené poslání s pevným srdcem a rukou, která se nezachvěje na jilci meče.“

Vytrhl z opasku dýku a pozvedl ji k nebi. Ostří se usmálo v ohnivých červáncích severního obzoru. Přitiskl rty do míst, kde tušil runy svého řádu.

Sklonil potom hlavu a tiše odříkával slova tajemné modlitby SS, jak se ji naučil při duchovních cvičeních ve zříceninách hradu Wewelsburgu. V podzemí bylo sanktuárium řádu, místo kultu krve, a zde již před lety přijal krvavý křest, jímž vstoupil do nejužšího kruhu zasvěcenců, kam měli přístup jen takoví muži, kteří měli v žilách krev pradávných germánských bojovníků. Tam tehdy opakoval slova přísahy, jíž se uvázal do bezpodmínečné poslušnosti národu a jeho vůdci: „Věříme v Boha a v poselství naší německé krve, která věčně mladá vyrůstá z německé půdy. Věříme v národ, v němž tato krev obíhá, a ve vůdce, kterého nám seslal Bůh.“

Až do rozednění takto stál a žádný z jeho mužů se neodvážil porušit posvátnost chvíle. Byli to prostí bojovníci, ale věrní nad jakoukoli pochybnost. Nepatřili do kruhu vyvolených, avšak osvojili si všechny životné zásady řádu. Smrti si cenili výše než života, včetně svého vlastního, a runy SS jim byly posvátnější než kříž. Prostí a věrní, poslušný nástroj ve sturmbannführerových rukou, chladní jako meč ukutý magickým kovářem germánských ság.

Ráno sestoupili do vesnice Thiravia.

Jejich příchod vesničany nepřekvapil. Netušili sice, jak velká síla se přivalila na ostrov, a nemohli vědět, že britský odpor se brzy zhroutí. Mnozí ani nerozlišovali britského a nacistického vojáka. Po staletí vojáci přicházeli na Krétu a počínali si podle svého stavu, vraždili, loupili, znásilňovali a potom odcházeli, pryč z ostrova, někam za moře, kde leží krajiny zapomnění. Na životě vesničanů nezměnili nic, leda snad to, že k němu přidali další utrpení, ale na trýzeň byli tito lidé zvyklí stejně jako na vůni levandule a bzukot cikád a snad ji ani nevnímali. Vojáci měli radost, že se přestěhují z vlhké jeskyně do chýší prohřátých sluncem. Stařešina vesnice pochopil, co po něm sturmbannführer chce, a nechal vyklidit velkou chalupu na kraji vesnice. Byl to vážný mlčenlivý muž a zdálo se, že nevnímá vzdálené burácení dělostřelby, a nikdy nevzhlédl, když na blankytném nebi kolem sebe kroužily stíhačky a sekaly po sobě olověnými pařáty.

K večeru se zdálo, že bitva nabývá na prudkosti. Letouny s hákovým křížem někam odletěly a jenom britské stíhačky varovně bručely nad skalisky Kréty. Na vojáky padla tíseň. Skorzeny však zachovával klid.

„Vypadá to špatně,“ podotkl krasavec Frída, sturmbannführerův oblíbenec. Skorzeny pokrčil rameny.

„Na našem úkolu to nic nemění.“

„Pane sturmbannführere,“ osmělil se Frída, „skutečně jsme tu jenom kvůli těm ptákům?“

„Jenom?“ odtušil Skorzeny ironicky. Frída byl statečný voják, osvědčený v ohni. Neznal však tajemné zásady řádu. Byl to pouhý zbrojnoš, kdežto on, Skorzeny, je převtělený rytíř. Nemůže se zlobit na svého bojovníka. Rozhlédl se kolem sebe. Na stropě visela petrolejová lampa. Kolem stolu seděli vojáci. Mlčky se na velitele dívali. Neřeknou nic, když velitel sturmanna Frídu odbyde. Snad dokonce čekají, že sturmbannführer všetečku potrestá. Jsou to SS-mani a vědí, co se sluší. Slepá poslušnost je jejich hlavní zákon. Láska k veliteli, láska ke zbrani. Kdyby kterémukoli z nich upadl na zem náboj, poklekne a zvedne ho svými ústy. Tak zní zákon SS. Sedí a mlčí. Jejich oči se však ptají.

Jak by se zachoval Manfréd von Aue, kdyby mu oči jeho zbrojnošů kladly otázku?

Na pobřeží zuří bitva. Není vyloučeno, že zabíjení přijde až sem, do těchto hor.

„Reichsführer miluje ptáky,“ řekl Skorzeny. „Na hoře Iuktas sídlí vzácný druh skalních vlaštovek. Jsme tu, abychom od nich odvrátili zkázu. Tak nám to přikázal reichsführer.“

Víc jim nemohl říci. Nepochopili by, že reichsführer Himmler je převtělený Jindřich I. zvaný Ptáčník a že má lásku k ptactvu v krvi stejně, jako ji měl jeho veliký předchůdce. Nejsou zasvěceni do mystérií Wewelsburgu a nevědí o tajemném učení společnosti Ahnenerbe, která zkoumá ducha, činy a dědictví indogermánské nordické rasy. Stačí jim to neúplné vysvětlení?

Hukot motorů přerušil jeho rozjímání. Nízko nad horskými hřebeny se hnala vlna junkersů.

Bitva s Angličany byla tvrdá. Bránili se houževnatě, ale útoku šestnácti tisíc padákových myslivců nemohli dlouho vzdorovat. Nad Heraklionem zavlál prapor s hákovým křížem a dopravní lodě válečného námořnictva přivážely denně další jednotky a techniku. Brzy bylo jasné, že bojový úkol se změnil v báječné prázdniny. Jenom na několika místech se tommyové dosud bránili. Údolí řeky Platyparémas je však bezpečné a vlaštovkám na hoře Iuktas se nic nestane. Jindřich I. zvaný Ptáčník může být ve Valhalle spokojen: jeho nástupce se postaral o drobné opeřené svěřence! Nemusel obětovat ani jednoho ze statečných bojovníků.

Skorzenyho výsadkáři radostně odpočívali. Už je ani nenapadlo klást další otázky. Vyhřívali se na slunci, rozvaleni na teráskách vesnice Thiravia, pili těžké rudé víno, voňavé jako levandule, a večer opékali kůzlata ulovená ve skalách. S jásotem uvítali zprávu, že krasavec Frída tu dostal svou první holku a večer kuli dobyvatelské plány a vymýšleli, jak se dostanou krásným Kréťankám na kobylku.

Ráno našli sturmanna Frídu uškrceného provazem, jakým zdejší sedláci poutají nohy svých oslů, aby jim neutekli.

Skorzeny nechal svolat všechny muže Thiravie a prostřednictvím zasmušilého Theodora, kolaboranta odněkud z Arkádie, kterého jim před dvěma dny přivezli z Heraklionu bojovým vozidlem KdF zvaným „vodník“, oznámil všem shromážděným, co vesnice provedla jeho lidem a co on za to provede vesnici. Vybral pak namátkou pět mužů, vojáci je odvedli ke strži nad Platyparémadou a tam je zastřelili.

„Do večera chci znát jméno vraha,“ řekl.

Vydali mu ho krátce po poledni. Deputace černě oděných mužů, v náladě podivně slavnostní, přivedla pastýře, vyděšeného k slzám. Místní tesař postavil před kostelem šibenici a výsadkáři mladého pastýře pověsili. Na hruď mu pověsili cedulku, již namaloval zasmušilý Theodor. Stálo na ní:

TAK NALOŽÍME S KAŽDÝM BANDITOU

Vesničané si prohlíželi ceduli lhostejně, protože nedovedli číst. Oběšence se však očividně báli, což ovšem nezabránilo tomu, aby večer padl výstřel. Střelec mířil špatně, a jak se dalo soudit podle zvuku, jeho zbraň byla starodávná předovka, nabitá černým prachem.

Když se toto stalo, Skorzeny oznámil svým mužům, že zítra pročešou okolí a při první známce odporu odvolá zákaz násilného dobývání zdejších dívek.

V osm večer cikády umlkly a na krajinu padla hrozivá noc, v níž hvězdy zářily jako oči vlkodlaků.

Skorzeny seděl v domku a probíral se svými muži zítřejší kárnou výpravu. Skláněli se nad mapou, když vešel strážný a oznámil, že pan sturmbannführer má návštěvu.

Byl to zasmušilý Theodor a vysoká štíhlá dívka. Nebyla zdejší, protože muži ji dosud nespatřili a takovou krásku by jistě nepřehlédli. Byla oblečená po vesnicku, do černého oděvu, který věru nebyl střižen tak, aby sváděl mužské oči. O to byl dráždivější, protože nemohl zakrýt tvar jejích prsů, pevných a výbojně vzepjatých, a když se dívka pohnula, záhyby prostoduše opisovaly křivku boků, a tehdy se ukázalo, že dívka má nohy dlouhé a štíhlé jako ta zrádná štětka Marlène Dietrich. Obočí měla úzké, jako načrtnuté tužkou, a nad kořenem rovného nosu se spojovalo můstkem tmavého chmýří. Snad měla poněkud široká ústa, snad. Ale nad koutky úst spatřili maličké prohlubně, připomínající jizvu po neštovičce, avšak nebyly to jizvy, nýbrž studánky úsměvu. Zdálo se, že dívka se usmívá. Byla však vážná jako sama hora Iuktas, na jejímž úbočí sídlí oblíbené vlaštovky reischführera Himmlera.

„To je Ariadna, pane veliteli,“ řekl zasmušilý Theodor, zrádce z Arkádie. „Chce s vámi mluvit o samotě.“

Jeho němčina byla mizerná, orientálně šišlavá. Skorzenyho napadlo, zda také zrádce Efialtes, který přivedl Peršany k Thermopylám, mluvil tak bídně persky. Kývl na své muže. Mlčky vstali a odešli.

„Co chceš?“ zeptal se potom dívky.

Odpověděla mu zpěvavě a studánky smíchu nad koutky jejích úst se chvěly.

„Nabízí se nám, pane veliteli,“ přeložil její slova zasmušilý Theodor. „Pod podmínkou, že odejdeme z vesnice.“

Skorzeny se zhoupl na židli a položil si ruce do klína. Pak si uvědomil, že by si to dívka a ten dobytek Theodor mohli špatně vykládat, a založil je na prsou.

„Ať se ta běhna svlékne. Nekupuju zajíce v pytli.“

Zasmušilý Theodor zrudl a chtěl cosi namítnout. Včas si to ale rozmyslel a přetlumočil Ariadně velitelovo přání. Neřekla nic, jen hladina studánek jejího úsměvu se znovu zachvěla. Sáhla si na hrdlo dlouhými prsty, sjela dlaněmi níž a šaty se rozevřely. Sklouzly jí k nohám a ona z nich vystoupila jako Afrodita z mořské pěny. Byla velice mladá, ale není vyloučeno, že je strašidelně stará a že tu zbyla po králi Minóovi, napadlo Skorzenyho. Chvilku pozoroval chmýří na jejím pohlaví, pak si prohlédl prsy a promluvil k Theodorovi, nespouštěje z dívky oči:

„Řekni jí, že je šeredná jako prasečí prdel. Přelož to, jak říkám, nebo ti roztrhnu držku.“

Theodor poslechl, dívka se oblékla a oba odešli. Vojáci se nahrnuli dovnitř a vyptávali se, co se stalo. Skorzeny byl zmaten a podlehl prvnímu popudu a řekl vojákům všechno po pravdě. Pak se všichni smáli a vojáci se přímo cachtali v blaženosti, že mají tak ohromného, báječného velitele, i když – a to každý choval jako nejtajnější tajemství v hlavě – je trochu cvok, protože hlídá vlaštovky, aby se jim nic nestalo.

„Jak se sem ta děvka dostala?“ zajímal se Skorzeny.

„Přivedli ji křupani,“ vysvětloval strážný. „Stejná parta, která nám přivedla vraha krasavce Frídy.“

„Však my je přivedeme k rozumu,“ ozval se někdo, „a budou spolupracovat.“

„Měla to asi být nějaká křupanská oběť,“ zabručel Skorzeny. Trochu ho mrzelo, že ji vyhnal. Kdo ví, kdy tak krásnou dívku zase potká! Vzpomněl si na její oči a zachvěl se.

Ne. Správně udělal. Zvýšilo to jeho autoritu.

Druhého dne ráno vyrazili.

Vesnice byla rušná. Oslíci obtížení měchy s vodou capkali po strmých stezkách a hněvivý křik honců je nabádal ke spěchu, jako by se zde, v těchto horách, něco dalo uspěchat. Od řeky duněly dřevěné plácačky, ženské tam na plochých kamenech praly prádlo. V políčkách levandule, ohrazených kamennými zídkami, se vážně procházeli černě odění sedláci. Tesař opravoval střechu, na návsi vřeštěly děti.

Zasmušilého Theodora zanechali na stráži. Svěřili mu signální pistoli a samopal s jedním zásobníkem. Vydali se potom do hor, po trase, již Skorzeny vyhledal na mapě. Vedla šikmo přes jižní bok hory, kolem hnízdiště vzácných vlaštovek, miláčků Jindřicha I. zvaného Ptáčník, až na náhorní plošinu, kde speciálka zaznamenala cosi podezřelého pod značkou „ruina“. Jakmile opustili vesnici, cikády začaly cvrkat, všechny cikády celého ostrova naráz, myriády cikád, těch šeredných much, které jen při velké dávce štěstí spatříte a ve volné přírodě sotva polapíte. Kráčeli zvolna, samopaly beretta na prsou, rukávy vyhrnuté. Náladu měli stejně slunnou jako krajina, pokřikovali na sebe a žertovali, jak se těší na boj s bandity, protože potom jediné ženské v tomhle údolí, které budou chráněné, zůstanou jen a jen ty skalní vlaštovky. Ptačí stěna byla už na dohled. Muži zmlkli, protože si všimli, že Skorzeny se napřímil. Nedokázali ovládnout kacířské myšlenky. Pan major je asi přece jenom cvok. Nakonec se bude těm potvorám klanět. Myslí si snad, že reichsführer Himmler má tak silný dalekohled od firmy Zeiss, že dokoukne až na Krétu?

Mysleli si to všichni, jeden každý z nich, a vzápětí se za to styděli, protože SS-man nesmí takto myslet, nesmí dovolit, aby mu v jeho čistém mozku kroužily zapovězené nápady, které by se jistě mohly vylíhnout ve svinské makovici nějakého žida, ale nepatří do duchovního vybavení zdravě uvažujícího árijského bojovníka. Styděli se a báli se, že kamarádi to poznají, a jejich stud se zvyšoval, protože SS-man snad může v jistých chvílích pochybovat o sobě, ale nikdy ne o svých kamarádech, o veliteli, o reichsführerovi. To by pak mohl pochybovat o samotném vůdci, a něco takového…

Skorzeny vykřikl.

Ptačí stěna se pohnula, zkrabatila do výsměšného úšklebku, zaduněla hromovým smíchem a vykročila mužům vstříc.

Pádili pryč za hřmění skal a tupých úderů dopadajících kamenů.

Zastavilo je teprve ticho.

Když se odvážili ohlédnout, spatřili na úbočí hory černou jizvu. Zoufalé vlaštovky mžikavě kličkovaly vzduchem. Oblaka prachu klesala po svážném úbočí hory. Tu a tam se ještě uvolnil kamínek a strhl s sebou maličkou lavinu. Z hromady balvanů čišela ostrá vůně sychraviny.

Skorzeny pomalu kráčel vpřed a zastavil se až těsně u hradby balvanů. Potom sebral ze země rozdrcené tělíčko vlaštovky, která nestačila včas uniknout. Mrtvé oko ptáčka na něho upřeně hledělo. Do koho se převtělí tvoje drobná dušička, uvažoval Skorzeny. Kdo to bude? Přijde za mnou s výčitkou – pěkně jsi hájil ptačí stěnu, rytíři svatého Grálu Manfréde von Aue, pěkně jsi splnil příkaz Jindřicha I. zvaného Ptáčník! Nejenže jsi netasil meč, tys nehnul ani prstem, a co víc, nechal ses ošálit a netušil jsi, že hrozí nebezpečí!

„Vrátíme se a celou tu všivou vesnici pobijeme!“ rozkřikl se jeden z SS-manů.

Skorzeny na něho pohlédl svýma vodnatýma, poněkud vystouplýma očima. Znovu spatřil ten obraz: ptačí stěna se utrhla, jako když silní chlapi vyrazí dveře ze zárubně. Jak obrovská síla pohnula stovkami tun horniny! Žádnou explozi však neslyšeli, výbuchy dynamitových patron či prachových náloží.

Jaká síla zničila ptačí stěnu?

„Vesnice je prázdná,“ řekl tiše. „Nezůstala tam ani noha.“

Zarazil se. Odkud se v něm bere ta jistota? Ovšem, je to jistota. Ví, že vesnice je prázdná… a ví také, kterým směrem má se svými lidmi postupovat. „Jdeme dál!“

Hodil mrtvé tělíčko na zem a otřel si krev o své kropenaté kalhoty.

„Jdeme!“ rozkřikl se, snad až zbytečně hlasitě.

Stezka je vedla vzhůru, na horskou planinu, porostlou mateřídouškou, trsy lomikamenů a osívkou. Omšelé bílé balvany tu a tam čněly v zeleném porostu jako náhrobky padlých bojovníků. Zde se cesty větvily, ale Skorzeny kráčel bez váhání. Vedlo ho snad nějaké tušení, vnitřní hlas. Zoufale bojoval s touto znepokojivou jistotou správného směru. Bylo by to přece hloupě pověrečné, kdyby měl podléhat jakémusi podvědomému tušení – vždyť právě toto kalné podvědomí je hlavní rejdiště židovských tmářů, jako je ta svině Sigmund Freud a jeho pomahači. Ovšem, sám vůdce naslouchá hlasům, které ho vedou po cestě mnohem spletitější, než je toto bludiště horských pěšin, jenže vůdcova intuice čerpá sílu z hlasu čisté germánské krve spojené ocelovým poutem s půdou životního prostoru.

Strnul.

Nedaleko se ozvaly hlasy, nějaký výkřik… je to vůbec lidský hlas? Snad to zařičela nějaká šelma, ale kde by se vzala tady, v kraji oslů a vychrtlých koz!

Pokynul rukou a jeho muži splynuli s krajinou, bezhlesně se propadli, zmizeli, jako to dovedou jen duchové a padákoví myslivci. Skorzeny cítil, jak mu buší srdce. S pistolí parabellum v pěsti se plížil kupředu. O sto metrů dále, ve skupině balvanů, spatřil zasmušilého Theodora, zrádce z Arkádie, který měl v této chvíli hlídat daleko odtud, ve vesnici, dům Skorzenyho a jeho mužů.

Otto Skorzeny viděl v životě už mnoho mrtvých, v Řecku, v Jugoslávii, ve Francii a ještě dříve ve Španělsku i doma, v Německu, v dobách, kdy nacionálně socialistická revoluce hořela svým očistným plamenem. Pohled na tělo Theodora byl však tak přízračně strašný, že Skorzenymu se udělalo špatně. Muž nebyl jenom mrtev, důkladně mrtev: nějaká divá síla ho rozsápala, rozmělnila, rozcupovala, jenže to zřejmě neudělala naráz, jako to dovede mina, puma nebo dělový náboj, který rozhodí lidské údy a střeva rozvěsí po větvích stromů. Něco si vzalo zasmušilého Theodora do parády a pracovalo na něm pomalu a důkladně, metodicky a s rozmyslem.

Jenom tváře se to nedotklo.

Zůstala taková, jakou ji znal, ovšem poznamenaná hrůzou a devaterou bolestí.

Skorzeny si všiml, že mrtvola má věnec na hlavě.

Chtěl by přivolat své muže, ale neodvážil se vydat ze sebe hlásku. Byl natolik plný bázně, že se bál, aby se neprozradil. Krajina byla tichá, žádný letecký motor nevrčel pod blankytnou kupolí nebe a jenom slunce stálo na obloze jako mlčenlivý svědek hrůzy nelidského skonu. Kde jsou mouchy, napadlo sturmbannführera. V takovém horku by takto krvavá mrtvola měla být posetá mouchami. Bylo Theodorovo tělo tak hrůzné, že i hmyz se bál? Anebo je to tím, že všechno je už neživé, dokonce i expediční sbor zahynul a on, Otto Skorzeny, převtělený rytíř Manfréd von Aue tu zůstal sám a čeká, až na něho přijde také řada?

Něco za ním zaharašilo. Zbytečně se lekl, protože to byl jeho rottenführer.

„Kristepane,“ zašeptal ten muž. „Proč mu dali ten věnec na hlavu?“

Skorzenyho napadlo, jak je směšné, že kolem mrtvoly leží na břiše muži SS. Vstal a hněvivě se oprášil. Zavelel svým mužům vztyk a vydal rozkazy, jasné a rozumné, na jaké jeho muži byli zvyklí. Tady mají příklad, řekl jim, zvířecího svinstva, jakého jsou schopni jen rasově méněcenní pololidé. Viníci budou vyhledáni a potrestáni. Teď je třeba postupovat dál. On, velitel, začíná tušit, kde se celá ta banda skrývá, a brzy nastane chvíle, kdy se vrazi budou zodpovídat.

Překonali horský hřeben a spatřili to, co na speciálce bylo označeno jako „rozvalina“. Na první pohled to byla hromada balvanů, podobných těm, které teď střežily umučené tělo zasmušilého Theodora. Byly to však tesané kvádry, pošramocené deštěm, větry a neznatelnou, avšak trvalou erozí času. Při pohledu na zříceninu Skorzeny pocítil podivně radostné vzrušení. Vzpomněl si na reichsführera Himmlera, který zbožňoval staré vykopávky a věřil, že jednoho dne archeologové najdou důkaz o dosud chybějícím spojovacím článku mezi rasou germánských válečníků a japonských samurajů, mezi vikingy a tibetskými mystiky. Podporoval četné archeologické podniky společnosti Ahnenerbe, a ani to nebylo Skorzenymu neznámé, že tím vyvolává nelibost samotného vůdce: proč takové nadšení nad každým vykopaným střepem, když tím Němci demonstrují světu, že žili v hliněných chýších v době, kdy Římané budovali mramorové paláce?

Ano, také tato stavba zdobila náhrobní plošinu v době, kdy staří Germáni byli oděni do koží a zabíjeli zvěř kamennými mlaty. Hleděl na ni upřeně a zdálo se mu, že zřícenina se hýbe, že ožívá a roste, že už to není hromada kamenů ohlodaná mořským větrem, nýbrž palác, nebo vězení či pevnost, snad všechno současně. Jistě je to nebezpečné místo a není vyloučeno, že právě tady se bandité ukrývají.

Obrátil se k výsadkářům. Bez hlesu, pouhými gesty je rozmístil v okruhu sto padesáti metrů. Rozběhli se a každý si nalezl úkryt, snad zkameněl a nechal se porůst mateřídouškou, tak zázračně zmizel oddíl výsadkářů, že ani zkušený Skorzeny nedokázal odhalit své SS-many. Sturmbannführer se vtiskl do skalní škvíry, vzdálené na sto padesát metrů od rozvalin.

Odtud spatřil Ariadnu podruhé ve svém životě.

Blížila se ke zbořenému chrámu po té stezce, kudy přišel i on sám a jeho výsadkáři. Šla volně, vznešeně, jako by nesla na hlavě královskou korunu anebo ošatku svatojánského chleba… skutečně, měla něco na hlavě! Skorzeny div nevykřikl úžasem: dívku zdobil věnec čerstvě natrhaných květů!

Za Ariadnou kráčeli muži. Skorzeny je poznal. Byla to deputace, která mu před několika dny vydala vraha krásného Frídy… a podle svědectví zasmušilého Theodora právě tito muži přivedli Ariadnu, když se mu přišla nabídnout v sebeobětovném gestu. Bylo jich pět, všichni v černém, bílé košile s tmavou vázankou, a na hlavách měli ty truchlivé vesnické klobouky, jaké vídáme na pohřbech a ve filmových groteskách. Pokud Ariadna byla královna, a Skorzeny tomu začínal věřit, měla věru nepatřičné dvořanstvo. Byli to sedláci, tváře začernalé sluncem a upracované ruce se jim těžce klátily podél boků. Tři byli zřejmě letití (jeden měl obstojné bříško), čtvrtý byl mladý a ten pátý, to byl jinoch, mladíček, který jistě ještě nedávno lumpačil s ostatními kluky. Tvářili se lhostejně, možná dokonce tupě. Co jiného říci o jejich tvářích, které byly stejně krásné nebo ošklivé, jako je krásný nebo ošklivý placák vsazený do cesty, kudy chodí ovce k vodě?

Tohle že jsou muži, kteří umučili zasmušilého Theodora, tázal se Skorzeny sám sebe. Nechtěl tomu věřit. O tortuře věděl vše, co je třeba vědět, z doslechu, jako svědek i jako katanský praktik, a nebylo mu tudíž neznámo, že je to lidská činnost jako každá jiná, takže vyžaduje výcvik, znalosti a také osobní předpoklady, dejme tomu talent. Tihle muži by dovedli zasmušilého Theodora umlátit motykami, ukamenovat, osmažit na ohýnku, ale to vše má do odborné tortury tak daleko, jak málo se podobá opilcovo potácení výstupu primabaleríny milánské La Scally. Ani on sám, Skorzeny, by nedokázal zasmušilého Theodora tak zpracovat.

Průvod došel až k zřícenině.

Teprve při pohledu na stíny si Skorzeny uvědomil, jak dlouho vězí ve skalní šklíbě. Musí už být večer, ovšem, slunce se už chystá políbit obzor a stíny črtají na svažitou pláň poselství v jakési neznámé abecedě, je to určitě poselství nebo nějaké tajemné heslo.

Ariadna se zastavila u trosek, muži ji obešli v uctivém oblouku a odvalili jeden balvan. Supěli a hekali, Skorzeny slyšel to sténání zcela zřetelně, bylo neobřadné, hrubě pracovní, nerozuměl, co volají, ale jistě to bylo nějaké „hej rup, neflákej se, ještě kousek, chlapi, no tak, hej rup!“

Na bílém skalním podkladu se objevil černý obdélník.

Ariadna do něho vešla, mizela, sestupovala po neviditelném schodišti a muži za ní balvan přiklopili, teď už docela snadno, s lehkostí takřka zázračnou.

Copak už nikdy tu holku neuvidím, napadlo Skorzenyho. Vyběhl z úkrytu.

Muži se polekaně ohlédli a s nečekanou mrštností se ukryli mezi balvany. Skorzenyho samopal zaštěkal, olověná dávka se rozběhla po pláni… kde jsou chlapi?

Sturmbannführer se zastavil.

Uvědomil si, že je na pláni sám, že se k němu nikdo nepřidal, třebaže tak zněl rozkaz: počkáte, až vyběhnu a začnu střílet, pak to spustíte taky.

Kde jsou všichni? Žádného neviděl a to bylo v pořádku, protože výsadkář musí umět zmizet a profesionál si najde úkryt i na kulečníkovém stole. Jenže proč zůstali v úkrytu? Proč?

Skorzeny se přestal starat o muže v černých kloboucích. Trvalo mu dlouho, než našel prvního ze svých lidí. Byl to rottenführer Schulz. Schoval se šikovně v hromadě drobného kamení, jenže kdosi našel hromadu s Schulzem a také jeho útočný nůž a přejel ostrou čepelí po Schulzově hrdle tak obratně, že prořízl krk a zastavil se až na šíjových obratlích, čímž způsobil rottenführerovi to, čemu Sicilané vtipně říkají „límec“.

Další kamarády Skorzeny už nehledal. Pochopil, že také mají límec nebo že je potkala jiná nehoda, se stejným výsledkem, a že jsou tudíž stejně mrtvi jako kameny tady kolem. Teď už věděl, že je vskutku tak sám, jak si připadal nad tělem zasmušilého Theodora, tak hrůzně zmučeným, že i mouchy se mrtvoly bály.

„Jenže já nejsem sráč!“ vykřikl zuřivě. Na koho volal? Na skály? Na bílé kvádry, na modrou oblohu, která nad obzorem červenala, na zelené lomikameny, na vesničany poschovávané kdoví kde?

Nejsem sráč, nejsem sráč, opakoval si v duchu. Myšlenka ho opájela jednoduchostí a řízností. Lapidárně vyjadřovala obsah celého mýtu o krvi a půdě, o prozřetelnosti a o výjimečném postavení germánské rasy. Byla to slova prostá a jen zdánlivě neobsahovala mystickou velebnost, na niž si tolik potrpěl Adolf Hitler, zobrazovaný dvorními malíři v černém brnění s šarlatovým pláštěm přes ramena.

Nestaral se o vesničany, kteří někam utekli. Ne, to nebyli oni, kdo zmučil zasmušilého Theodora a kdo překvapil SS-many, jednoho po druhém. Skorzeny stojí proti neznámé síle a bude proti ní bojovat jak se sluší na převtěleného Manfréda von Aue.

Obložil krycí balvan ručními granáty. Exploze odhodila kvádr, jako když dítě odkopne krabici od bot. Cesta do podzemí byla volná.

Skorzeny se naklonil nad otvorem a posvítil silnou baterkou. Schodiště snad bylo nekonečné, záře elektrického světla hynula v takřka hmatatelné tmě. Vyměnil zásobník samopalu a devítimilimetrovou parabellu zasunul za opasek. V kapsách na stehnech mu zbyly ještě čtyři ruční granáty. Potom vstoupil do otvoru.

Šachta mu dýchla do obličeje mrtvolný puch. Zachvěl se ošklivostí. Tak páchla vybombardovaná republikánská města ve Španělsku. Co je tam dole? Kam to Ariadna šla s věncem na hlavě?

Sestupoval tiše. Gumové podrážky výsadkářských bot měkce pružily na kamenných stupních. Pevně svíral svítilnu a volnou rukou se opatrně dotýkal vlhké stěny. Zápach sílil a čím dále bylo větší teplo. Už dvě minuty sestupoval. Kolik stupňů má za sebou? Zalitoval, že ho nenapadlo schody počítat.

Konečně se dostal dolů. Ocitl se v nevelké místnosti, kam ústilo sedm chodeb. Posvítil si do každé z nich. Nepravidelně se lomily a větvily, učiněné bludiště…

Zarazil se. Bludiště? Není to Labyrint krále Mínóa? Starověký Knóssos leží nedaleko a kdo může zaručit, že legendární bludiště bylo umístěno přímo v královském paláci hlavního města tehdejší Kréty?

Blbost… jsme ve dvacátém století, řekl si. Chodby byly pokryty tlustou vrstvou mokvavé špíny. Tudy nikdo neprošel dlouho, snad stovky let. Ale tudy… tudy někdo chodívá! V záři baterky spatřil cestičku vyšlapanou v kalu.

Kráčel rychle, protože stezka byla dobře zřetelná. Z opatrnosti si dělal na každém rozcestí nožem znamínko na stěně, aby našel cestu zpátky. A že těch rozcestí tu bylo požehnaně! Pach už necítil, ale nevylučoval, že si už na něj zvykl a přestal ho vnímat. Podle buzoly pokračoval stále k severu, přestože se chodba klikatila.

Hromový řev jakéhosi zvířete ho přimrazil k zemi. Ozval se znenadání a duněl sterou ozvěnou. Následoval dívčí výkřik. To byla Ariadna! Volala tak zoufale, že Skorzeny se rozběhl kupředu a pádil a klouzal, několikrát upadl, div nerozbil baterku.

Za ohybem chodby spatřil rudou záři.

Ukryl baterku do kapsy v záňadří a pomalu vytáhl parabellu. Přesvědčil se, že náboj je v komoře, a odjistil. Ruční granáty ho konejšivě tížily v kapsách na stehnech.

V ohromné dvoraně plál čadivý oheň na kamenném kvádru. Plameny zašlehovaly vysoko, ale strop se ztrácel v temnotě. Před kvádrem – nebo to byl oltář – stála Ariadna.

Ze vchodu proraženého do protilehlé stěny někdo vyšel. Skorzeny postavu viděl nejasně, protože oheň mu zakrýval výhled. Teprve když postava postoupila o několik metrů, rozeznal její rysy a musel se hryznout do rtu, aby nevykřikl.

Byl to muž, obrovitého vzrůstu a rozlohy, jistě o hlavu vyšší než Skorzeny, který se svým metrem sedmaosmdesáti věru nebyl střízlík. Hlavu měl býčí a místo rukou ostré pařáty. Oblečený byl do přiléhavého černého oděvu, protkaného stříbrnými nitkami. Mohutné svaly se převalovaly pod tkaninou jako magma. Kolik asi vážil? Dva metráky… to jistě. Nebo víc?

To on umučil zasmušilého Theodora a porazil ptačí stěnu?

Skorzeny se neodvážil pohnout.

Ariadna vykročila býčímu muži vstříc.

Se stejným gestem otrocké odevzdanosti, s jakým se obnažila před Skorzenym tehdy ve vesnici, rozepnula si šaty, vystoupila z nich a pokročila k netvorovi, oděna pouze do rudé záře ohně.

„Ariadno!“ vykřikl Skorzeny.

Dívka se užasle otočila, ale nestačila vydat ze sebe ani hlásku. Netvor ohlušivě zařval, upřel na Skorzenyho krvavé zraky a přikrčil se. V nejbližší chvíli vyrazí a zaútočí.

Sturmbannführer stiskl spoušť.

Těžká střela ráže devět milimetrů zasáhla obra do šíje a vyrvala mu kus masa velký jako pěst. Další by mu rozbila hlavu, jenže netvor se zapotácel a v šoku upadl na kolena. Skorzeny uchopil pažbu oběma rukama a pečlivě zamířil na čelo býčího muže.

Dívka se však rozběhla a zakryla příšeru svým tělem.

„Utečte, Ariadno, uhněte mi z cesty!“ volal na ni Skorzeny.

Hleděla na něho pozorně. Dolíčky u jejích rtů se opět zachvěly. Dívka se usmála, ale kolik pohrdání bylo v tom úsměvu!

Skorzeny sklonil ústí zbraně k zemi. Byla černá, udusaná jako mlat. Jak dlouho trvalo tlapám netvora, než uhnětly zem, aby byla pevná jako skála? Tlapy sloužily jako pěchovadlo a krev… ta spojila částečky země, spekla je dohromady… Krev a půda! Nejstarší mystérium, základ posvátných obřadů ve svatyni SS ve Wewelsburgu. Na krvi a půdě stojí on, sturmbannführer Otto Skorzeny, se zbraní v ruce, aby hájil Dobro před Zlem. Ctnosti někdejšího Manfréda von Aue mu kolují v žilách a jeho parabella je vyrobena ze stejné ocele, z jaké byly ukuty meče germánských bojovníků.

„Nezvala jsem tě na svou svatbu,“ řekla najednou Ariadna tou nejčistší němčinou, jakou Skorzeny kdy slyšel. „Odejdi.“

Příšera naříkavě zařičela a sklonila hlavu.

„Tohle je svatba? Zabije tě, rozsápe tě…“

„Ovšem,“ řekla Ariadna. „Patřím mu celá.“

„Copak se nebojíš? Copak z toho máš radost?“

„Jsem zoufalá. Hrůza mě ochromuje.“

„Ale proč? Jsem tady přece já, ochráním tě. Jsi Ariadna a to je Minotaurus, příšera s tělem člověka a zuřivostí býka, a já tu stojím jako rytíř ochránce. Nepodařilo se mi ubránit posvátné ptáky, ale tebe zachráním, Ariadno, nemusíš se bát. Máš před sebou převtělení rytíře řádu svatého Grálu Manfréda von Aue…“

Křičel na ni zlostně. Chtěl by ji obejmout a polaskat, chtěl by jí vyjevit tu nejvroucnější něžnost a asi by to udělal, bez ohledu na to, že Minotaurus dosud nezdechl, uchopil by ji do náruče, přitiskl ji k sobě a hladil by ji po vlasech, snad by ji i políbil na čelo, víc by se neodvážil, neboť pohádkoví rytíři jsou cudní, vždycky byli cudní, Theseus, Jiří Drakobijce, hrdinové germánských ság, oni všichni a převtělený Manfréd von Aue je jeden z nich…

„Proč se tak usmíváš?“

„Protože jsi vůbec nic nepochopil.“

„Co mám pochopit?“

„Se Zlem může bojovat jenom Dobro. Jak bych byla šťastná, kdyby přišel rytíř a zachránil mne! Jenže ty, Skorzeny, si to nezasloužíš.“

„Blbá, hnusná řecká děvko!“ zařval na ni. Uchopil ji za ruku a smýkl dívkou na stranu. Vykřikla a upadla na zem, udusanou netvorovými tlapami a spečenou krví obětí.

Minotaurus pozvedl ke Skorzenymu oči. Zmizela z nich zuřivost. Byly to prosebné oči zvířete, odsouzeného ke zmaru, zaplavené slzami utrpení.

Těžká pistole se zmítala ve sturmbannführerových prstech, jak tiskl spoušť. Olovo tlouklo do netvorného těla a rozbíjelo je na kusy. Minotaurus upadl na tvář a rozhodil ruce. Když úderník dopadl do prázdna, Skorzeny parabellu odhodil a vrhl se na dokonávající tělo nožem. Vrážel břitkou čepel do rozložitých zad, znovu a znovu, bodal a řezal, a když na chvilku ustal, unaven tou námahou, všiml si v záři plamene, že černá býčí krev opatrně stéká po ocelové ploše a vyhýbá se runám SS.

Zachráním tě, ať chceš nebo nechceš. Zachráním tebe, jako můj řád zachrání lidstvo. Bude to strašné, ano, tak to řekl říšský vedoucí v obřadní síni Wewelsburgu, budeme rozsévat smrt a poneseme to nejtěžší břemeno svědomí, abychom očistili svět od méněcenné krve; to bude poslední zabíjení lidských dějin a příští generace nám za ně budou vděčny. Zachráníme lidstvo, ať chce nebo nechce, a já zachráním tebe, Ariadno, ačkoli si to nepřeješ.

Minotaurovo tělo na zlomek vteřiny ožilo záškubem umírání. Skorzeny očistil čepel dýky a zasunul ji do pochvy. Uvědomil si, jak pošetile si počíná: čistí nůž, avšak on sám je zbrocen krví Minotaura na celém těle. Bezpochyby i na obličeji má krvavou masku.

Dívka se krčila u paty oltáře.

Usmál se na ni.

„Je po všem,“ řekl.

„Všechno teprve začíná.“

„Je mrtev!“

„Copak opravdu nic nechápeš?“ vykřikla rozhořčeně. „Teď jsi ty sám ten netvor podzemních slují. Jeho krev už do tebe vstoupila. Teď už jsi ty Minotaurus a poneseš dál jeho prokletí. Na tobě je řada, abys mučil a vraždil a abys čekal na hrůznou chvíli, kdy zabijí tebe. Vždycky jsi byl Minotaurus!“

Zatmělo se mu před očima hněvem. Nedbal už na nic. Přiskočil k ní, stiskl ji, ale ne proto, aby ji polaskal. Čím více křičela, tím větší byla jeho zuřivost.

Když otevřel náruč, sesula se na zem. Odvrátil od ní oči – jenom její tvář připomínala Ariadnu. Zbytek příliš připomínal to, co zůstalo ze zasmušilého Theodora.

První oběť v nové roli? Co se stane dál? Bude se o něho starat ta pětice černých mužů, budou mu přinášet nové oběti s věncem na hlavě?

Ne! Tohle je všechno nesmysl! Jsem oběť vesnického čarování, zmámila mě vlastní fantazie, horalé vědí o hypnóze víc než tucty židovských vědátorů. Nesmím tomu podlehnout. Prvořadý úkol: dostat se ven z toho proklatého sklepa. Chlapci jsou mrtvi, ale v Heraklionu najdu desítky dalších. S nimi se vrátím a potom zatočím s tou pakáží, až uslyší andělíčky zpívat.

Svítilna dosud fungovala (byl to solidní výrobek německé firmy Osram), a díky značkám vyrytým do stěn se sturmbannführer Otto Skorzeny snadno z podzemního propletence chodeb vymotal. Radostně vyběhl po strmém schodišti a hlasitě se rozesmál, když vdechl první doušek večerního vzduchu. Rozpřáhl se, aby objal červánky. Už je pryč, ten příšerný sen! Jenom vzpomínka zůstane, ale i ta rychle vybledne.

Pohlédl na své paže. Byly čisté, ani skvrnka Minotaurovy krve na nich nezůstala. Blůzu měl pomačkanou, ale jinak čistou. Usmál se. Byl to skutečně jenom sen!

Nebo snad měla pravdu Ariadna? Vstoupila Minotaurova krev do jeho těla? Převtělil se do podoby nenávistného netvora?

Ovšemže ne!

Pocítil palčivou nenávist ke všemu, co Ariadna zosobňovala, vůči této zemi a jejím lidem, vůči obloze i moři, vůči celému světu. Chtěl by ničit a vraždit, pálit a bořit, drtit ve svých rukách všechny a všechno… jako Minotaurus.

Rozhlédl se kolem sebe.

Padla na něho tíseň.

Ano, on a jeho řád bude ničit a vraždit, jenže kde se ukryje v tomto labyrintu zvaném svět a odkud přijde čistý bojovník s mečem, aby ho zabil?

Na večerním nebi první hvězdy upřely na Skorzenyho zrak.

Pochopil, že už nikdy nenajde klid.

Kolosální přehmat dohližitele Bicava

„Šestnáct, šestnáct hlásí Bázi: v modrém koridoru se protisměrem pohybuje osobní letoun bez imatrikulačního kódu. Na výzvu hlídky neodpovídá. Šestnáct, šestnáct žádá o pokyny.“

„Předvést!“

„Šestnáct, šestnáct, opakuji: předvést.“

Dohližitel Bicav se podíval na rozpis služeb. Hlídku šestnáct, šestnáct drží v modrém koridoru biřic Jajlaj. Snaživý chlapec, ale málo iniciativní. Samostatně si neporadí ani v té nejjednodušší situaci. Požádal by o pokyny, i kdyby se mu rozvázala tkanička. Copak nemá v hlavách vlastní mozky? Dovede ten Jajlaj uvažovat? V poslední době slouží u Patroly hrozný materiál. Berou sem každého nekňubu. Posadí ho do diskoplánu, pošlou do koridoru a on si pak neporadí ani s letounem bez imatrikulačního kódu, který si to mírnix dýrnix hasí protisměrem.

Nekňuba Jajlaj.

Dohližitel Bicav si povzdechl. Koneckonců, lepší je nekňuba než kverulant. Takový chlápek se dostane k Patrole a myslí, že je pán Galaxie. S nikým se neporadí, hlášení podává nepořádně, na předpisy kašle a všechno dělá podle vlastních hlav. Takový biřic udělá v koridoru víc škody než užitku.

Provoz v koridorech byl v tuto dobu klidný. Zelenou zónou se pomalu plazil dlouhý konvoj nákladních diskoplánů. Mířil do hvězdného systému Pertulie. Demontují tam nějakou obří planetu, bude se tam stavět nejspíš obytný planetární pentagram nebo co. Červené koridory jsou jako vymetené. Jak by ne, prázdninová sezóna ještě nezačala. Živo tam bude za čtyři oběhy. Celý Úl vyrazí k zábavním planetám galaktického centra. Všichni se tam budou deset oběhů povalovat, kdežto Patrola bude mít plno práce. Tihle sváteční piloti dělají v koridorech nejvíc paseky. Letové zkušenosti nemají žádné a spěchají, aby užuž zaparkovali u nejbližšího kasina. A kde se spěchá, tam jsou havárie, dopravní přestupky, mrzutosti. Tři čtvrtiny Patroly se přesunou do červených koridorů. Kdejaký jelimánek bude nadávat, až uvidí černožlutě pruhované disky Patroly. Kdo z nich si pomyslí: mají ti chlapci taky někdy dovolenou? Nikdo, nebo skoro nikdo. Práce v Patrole je těžká a vděku se tady nikdo nedočká.

Dispečer se nespokojeně zavrtěl na svém lehátku. Sloužíme veřejnosti, a veřejnost si nás neváží. Vždyť já bych tady nemusel být. Mohl bych se vším praštit a jít k jiné práci. Co všechno bych mohl dělat, kdybych nezůstal u Patroly! Mohl bych se stát matematikem, fyzikem, kybernetikem, genetikem, bionikem. Ano, veřejnost si váží jenom vědců. Jako kdyby vědci byli všechno! Jejich jména jsou známá po všech systémech. Stalo se ale někdy, že se do čítanek dostalo jméno nějakého biřice Patroly? Je to nespravedlnost! Bez Patroly by nebyl pořádek a bez pořádku by všechny bytosti na všech systémech upadly do barbarství, neřkuli přímo do stavu prvotní protoplasmy. Ne, to není přehánění. Copak život může existovat bez pořádku? Co jiného je inteligence než přísně organizovaný život? A civilizace? To je inteligentní život strukturovaný řádem. Za dávných časů bytosti uvažovaly o tom, jak vlastně život povstal, co se stalo, že z neživé hmoty se stal živý organismus. V celé Galaxii nenajdete systém, v němž by předkové dnešních bytostí nehýčkali smyšlenou představu boha nebo nějakého prvotního hybače. Prvotní hybač! Nesmysl. Byl to prvotní biřic, který ustanovil prvotní předpis a bděl nad tím, aby ho primitivní protoorganické molekuly dodržovaly.

Jak asi vypadal ten prvotní biřic? Byl to nekňuba bez iniciativy, anebo kverulant s vlastními hlavami?

Dohližitel Bicav se zasmušil, když ve svých metafyzických úvahách dospěl k tomuto znepokojivému bodu.

Vyrušil ho teprve příchod hlídky šestnáct, šestnáct.

Biřic Jajlaj rázně vešel do místnosti, zadupal a rozkročil se tak, aby jeho nohy tvořily vrcholy rovnostranného trojúhelníka. Dobře znal dohližitele Bicava. Mužstvo mu přezdívalo „Pérák“ a starší biřici strašili nováčky, že Pérák Bicav je schopný pravítkem přeměřovat, zda vnitřní kotníky nohou skutečně jsou od sebe přesně vzdálené. Chapadla založil do ladných uzlů a vzpřímil obě hlavy. Soustředil se na to, aby ani jedno z jeho šesti očí nemrklo.

Pérák Bicav se na něho znechuceně podíval.

„Kde máte čepici, biřici Jajlaji?“

Biřic v mžiku rozpletl uzel. Sáhl si na jednu hlavu, nahmatal čepici – sáhl na druhou, a běda! Chapadlo se dotklo jemné blány, pod níž se chvěl jeho mozek. Zamumlal něco zmateného a odběhl.

Těžká práce, pomyslel si Bicav. Jak potom má Patrola mít autoritu, když se mi biřici poflakují po koridorech jenom s jednou čepicí. Jajlaj se za okamžik vrátil, tentokrát s oběma čepicemi. Bicav si všiml, že biřic má rozepnutý knoflík u potravinového hrbu, neřekl však nic. Někdy je třeba prokázat určitou míru shovívavosti.

„Tak co mi povíte?“

„Hlásím, že ten stroj se motal v protisměru v modrém koridoru…“

„Motal, motal,“ přerušil ho Pérák Bicav. „Co je to za výraz?“

„Jenže on se opravdu motal. Vynořil se z mimoprostoru bez varovného signálu, létal z jedné časové křivky do druhé, a ještě k tomu v protisměru. Na moje výzvy nereagoval. Tak jsem ho sebral, podle rozkazu. Div že jsem to do něho v první chvíli nenapálil, pane.“

„Kolikrát vám budu opakovat, abyste při služebním styku používal výhradně jen předepsaných výrazů. Slovem ‚motal‘ patrně rozumíte chaotický pohyb letounu a tím druhým slovem, jež ani nebudu opakovat, chcete zřejmě naznačit, že hrozila kolize. Je to tak?“

„Jo. Prosím ano.“

„Proč to tedy neřeknete, muži?“

„Dyť…“ začal Jajlaj, ale usoudil, že udělá nejlíp, když bude mlčet.

Pérák Bicav slezl z lehátka a chapadly si upravil stejnokroj. On neměl rozepnutý knoflík u potravinového hrbu, on ne. Napadlo ho, zda neudělal chybu, že Jajlaje za ten knoflík nezpéroval. Jak by asi teď vypadal život v Galaxii, kdyby prvotní biřic toleroval nepořádky a strpěl, aby protoorganické molekuly běhaly s rozepjatými knoflíky? Byla to chyba, rozhodl se, ale měl jsem to udělat hned. Teď už je pozdě.

„Kde máte zadrženého?“

„Na trojce.“

„Na přistávací plošině číslo tři,“ opravil ho Pérák Bicav, nasadil si obě čepice, přesvědčil se, zda dýnka leží ve stejné rovině, a vyšel před budovu. Jajlaj vyběhl za ním, horlivě dupaje.

Zadržený stroj byl stále ještě v zajetí silového pole. Vznášel se nad plošinou ve výši dvou pozemských metrů, nevelký, příjemně oválného tvaru, opatřený čtyřmi nohami s kulatými ploškami na konci. Bicav marně pátral v paměti, zda někdy stroj podobného typu viděl. Nebyl to žádný běžný model, rozhodně ne. Vyrobila ho zřejmě nějaká továrna kteréhosi málo významného hvězdného systému, někde na periférii Galaxie. Zvláštní ale byla výrobcova lhostejnost k módnímu designu karosérií. Už tři modelové vlny letounů, ať to byly rýdy, avra, ledia, nebo sestuky, měly nápadně ploché ocasy podobné křídlům a trsy ježatých antén na kabině. Většina z těch antén byla jenom na parádu, jenže móda je móda a proti módě nikdo nic nepořídí. Majitelé starších typů montovali falešné antény na svoje letouny, přestože je neměli zaznamenané v typovém osvědčení, a hrozilo jim tedy nebezpečí, že první hlídka Patroly jim sebere papíry. Majitel tohoto letounu však kašlal na módu a neměl žádnou anténu.

„Zrušte silové pole,“ nařídil Bicav Jajlajovi. Biřic přiskočil ke svému hlídkovému letounu, sáhl otevřenými dveřmi na ovládací panel tak horlivě, že si málem přetrhl tykadlo, a cizí stroj spadl na přistávací plochu. Zapéroval na svých čtyřech nohách, div neudeřil spodkem o titanové pláty plošiny.

„Co to děláte, muži? Vždyť vy ten krám rozbijete!“

„Já jenom…“

Pérák Bicav mávl znechuceně chapadlem. Jajlaj je skutečně nekňuba. Odepnul služební obušek a přísně zaklepal na bok letounu.

„Vystupte si!“ křikl. „Čekáte, že vám dám písemnou žádost?“

„Třeba se mu něco stalo,“ podotkl Jajlaj. „Třeba je nemocný. To by vysvětlovalo, že se motal v protisměru… že se chaoticky pohyboval, pane.“

„Nemocný?“ ušklíbl se dohližitel. „Spíš bude ožralý. Otevřete ty dveře!“

Jajlaj chvilku manipuloval chapadly, ale dveře vězely v boku letounu jako přivařené. Biřic je otevřel teprve pomocí psychokinetického agregátu. Vzápětí oba zděšeně uskočili. Z otvoru se vynořila divoká hlava, celá ochlupená, v níž vězel ohromný rudý otvor vroubený bílými destičkami. Nad hlavou se blýskala dvojice lesklých očí. Hrozné byly zvuky, které pilot vydával. Ohromným hlasem křičel, zřejmě cosi nevlídného, ale ať se Bicav s Jajlajem namáhali sebevíc, nerozuměli ani slovo.

„Já to říkal! Je ožralý jako kára. Blábolí, copak to neslyšíte? Vy chlape jeden, tohle vás bude stát papíry. Okamžitě si vystupte!“

„Podívejte, pane, on je přikurtovaný. Ožral se tak hrozně, že se nedovede odepnout.“

„Pomozte mu, tomu… zvířeti.“

Jajlaj štítivě vnořil dvě chapadla dovnitř letounu, ale hned ucukl, protože pilot se po něm zuřivě ohnal. Bicav k němu přiskočil a přetáhl ho obuškem přes hlavu.

„Tohle tě naučí, ochlasto!“

Teprve potom se Jajlajovi podařilo pilota odpoutat. Úder zřejmě zbavil opilce vědomí, protože mu klesla hlava a z otevřeného otvoru vyhřezlo červené, nechutně mokré ploché chapadlo. Za velkého supění a hekání ho vytáhli ven a položili na plochu. Tam se ho snažili přivést k životu, ale nepodařilo se jim to, dokud Jajlaj nedoběhl pro kbelík a nepolil ho. Teprve potom pilot zavrtěl prudce hlavou, až voda stříkala, a vzápětí začal znovu spílat. Bicav si všiml, že pilot má pět noh, čtyři provozní a vzadu jednu náhradní, slabou, elegantně ohnutou vzhůru. Byl nahý, ale tak silně ochlupený, že mu nebyla vidět pokožka. Přistoupil k němu, ale ožrala zachroptěl, stáhl hlavový otvor do nebezpečně vyhlížející škvíry, z níž vyčuhovaly jenom ty bílé destičky. Pohrozil mu tedy obuškem. Pilot sklopil hlavu a náhradní nohu stáhl mezi dvě zadní. Přestal nadávat a zatvářil se docela smírně. Té chvilky využil Jajlaj. Přitočil se k němu a přistrčil mu indikátor alkoholu až k hlavovému otvoru. Potom se užasle obrátil ke svému nadřízenému.

„Pane! On není opilý. Podívejte, ručička je na nule!“

Chvilku manipuloval přístrojem a dodal:

„Také analýza narkotik je negativní. Hlásím, že pilot není pod vlivem ani alkoholu, ani omamných jedů, pane!“

„Je tedy nemocný!“ zvolal Bicav. „To nemění nic na tom, že se dopustil závažného přestupku. Nemocný má ležet doma v posteli a léčit se. Nepatří do pilotní kabiny. Nemoc není polehčující okolnost. Naopak! Je to známka vrcholné nezodpovědnosti a trestuhodné nedbalosti, na kterou pamatuje Dopravní řád galaktických cest hlavou dvě, odstavec jedenáct, oddíl první o povinnostech pilotů osobních mezihvězdných letounů.“

Zatímco takto řečnil, pilot se vzpamatoval a spílal tak hlučně jako prve, když násilím otevřeli dveře jeho letounu.

„Já mu vůbec nerozumím. On snad nemluví galaktikou,“ řekl Jajlaj nešťastně. „Třeba utekl odněkud z blázince. Jenže blázen nedovede řídit letoun. Na druhé straně… on se v protisměru motal, chci říct chaoticky pohyboval, takže…“

„Nechte si ty vaše úvahy, Jajlaj! Používejte svých hlav k pamatování služebních předpisů. Od přemýšlení jsem tady já. Chopte se ho a šoupněte ho do ajnclíku. Pilota musíme nejdřív i-den-ti-fi-ko-vat, rozumíte? Měl byste vědět, jak to stojí v předpisech. Až ho budeme mít i-den-ti-fi-ko-va-né-ho, podnikneme další kroky. Tak hybaj, šup s ním do díry. Já se zatím podívám do kabiny po papírech.“

V kabině však Bicav žádné papíry nenalezl. Vrátil se tedy do dispečinku a na služebním počítači aktivoval memobloky s rejstříkem typových obyvatel jednotlivých systémů galaktického Úlu. V oddělení uhlovodíkových, oxifilních, centrocerválních čili jednohlavých, teplokrevných, čtyřnohých a ochlupených bytostí nalezl více než osm stovek typů, ze všech koutů galaktického disku. Někteří z typových obyvatel se zadrženému pilotovi velmi podobali. Z piktoprintu vyvolal osm obrázků i s potřebnými údaji, z nichž bylo nejdůležitější kódové číslo místní služebny Patroly. Bude teď třeba spojit se s nimi a zeptat se, zda…

„Něco mě napadlo, pane,“ ozval se Jajlaj.

„Hmm,“ zahučel zamyšlený Bicav. Biřic to považoval za svolení a vyhrkl:

„Napadlo mě, jestli to není nováček.“

Bicav ho chtěl okřiknout, ale když mu došlo, jakou nehoráznou hloupost teď Jajlaj řekl, rozesmál se. Když se uklidnil, zavrtěl hlavami a řekl:

„Poslyšte, Jajlaj, vy jste ale opravdu pitomec. Jak vás mohla taková nehoráznost napadnout!“

„Viděl jsem už hodně opilců a feťáků a taky bláznů, pane. Nikdy se mi ale nestalo, abych nerozuměl ani slovo, ani to nejmenší slovíčko! Každý blábolil páté přes deváté, ale byl v tom aspoň kousek rozumu. Třeba jenom špetka. Tomuhle pilotovi ale nerozumíme vůbec nic!“

„Biřici Jajlaji,“ řekl Pérák Bicav laskavě, „znám tuhle galaktickou placku jako svoje boty a ručím vám za to, že v ní nenajdete díru tak zapadlou a umrněnou, aby v ní nebyla hospoda a stánek se suvenýrama a temporová pumpa pro letadýlka vejletníků. Podívejte se laskavě na mapu,“ ukázal na panel, pokrytý hustou spletí různobarevných čar letových koridorů, „podívejte se na ni a laskavě mi ukažte místo, kam by se schoval hvězdný systém schopný postavit tempoenergetickou loď bez pomoci Úlu. Nebo si snad nemyslíte, že ten letoun, co stojí na trojce, není poháněný časosběrným motorem?“

„Je to tempoenergetická loď,“ připustil Jajlaj. „Jenže se nepodobá žádné lodi, která se vyrábí kdekoli v Úlu.“

„Vy jeden rozumbrado. Vy ručíte za to, že znáte všechny typy všech lodí vyráběných v Úlu?“

„Všechny neznám. Jenže tahle se ani nepodobá žádné z těch, které znám.“

Jestli ten nekňuba nakonec není rejpal, napadlo Bicava. To se taky někdy stává. Mladík se tváří jako nekňuba bez iniciativy, a nakonec se z něho vyklube rejpal s iniciativou.

„Já vám tedy něco řeknu, vy jeden chytráku. Nechme stranou, že žádný nováček nepřišel do Úlů v posledních pěti kruzích. Pradědeček vašeho pradědečka už nedokázal vzpomínat, který z jeho dědečků zažil příchod posledního nováčka. Ale jak říkám, tohle nechme stranou. Podstatné je, že o příletu nováčka byste jako první nevěděl vy, hlídka koridorové Patroly šestnáct, šestnáct. Daleko dřív by o něm věděli c’mogové z Arzenálu. Už by tady dávno byli, do všeho by strkali nos a otravovali by nás, až bychom z toho byli tumpachoví.“

Teprve teď si všiml, že novopečený rejpal s iniciativou ho neposlouchá, jak by se slušelo na nekňubu bez iniciativy. Zcela nepředpisově zvedl hlavu a poulil šestero očí kamsi nahoru, nad Bicavovy hlavy. Dispečer se ohlédl.

Za oknem dispečinku se zatmělo. Hranaté těleso válečné lodi Arzenálu viselo nad Bází, černé jako sopečný prach, ježaté lesem antén a hlavněmi energetických zářičů, metačů, vrhačů, samostřílů, energoblesků makroatomárních i subatomárních, psychodevastátorů, explozérů i implozérů jakož i prostých pózérů určených k oklamání nepřítele, pokud by byl tak šílený a vyskytl se v kterémkoli bodě prostoru té velké čočky, jíž se říká Galaxie.

V příštích minutách byla Báze plná c’mogů, kteří do všeho strkali nos a otravovali dohližitele Bicava zvaného Pérák i biřice Jajlaja, až z toho byli tumpachoví.

Nejotravnější z nich byl obstarožní c’mog jménem Z’aal, hodností korvetní kapitán, obecně nenáviděný mužstvem a obávaný nižšími důstojníky pro četné vlastnosti, pro něž se mu dostalo nelichotivé přezdívky Pumprdent.

„Vy tedy velíte zdejšímu chlívu,“ děl Z’aal, zvaný Pumprdent.

„Podle rozkazu!“ zařval Pérák.

„Vy jste tedy odpovědný za to, že nebezpečný cizinec, podle všeho agent nepřátelské mocnosti, není dosud zajištěný, vyslechnutý, usvědčený, odsouzený a popravený!“

„Zajištěný je, pane. Sedí v ajnclíku. Hlídka ho sebrala v modrém koridoru, protože se tam motal jako ožrala, div to do ní nenapálil. Nemohli jsme vědět…“

„Nemohli! Očí snad máte dost na to, abyste se pořádně podívali! Kolik byste jich chtěli mít, těch svých očí, abyste poznal letoun cizí výroby? Dvanáct? Čtyřiadvacet? Osmačtyřicet? Šestadevadesát?“

Zatímco Pumprdent pokračoval v násobení, v Pérákovi rostl bezmocný hněv. C’mog měl oko jenom jedno a zřejmě si velmi zakládal na jedinečnosti svého zrakového orgánu. Jedno oko a jeden nos na kulatém těle. Zlí jazykové tvrdí, že uniformy šije c’mogům stejná továrna, která vyrábí kopací míče. Jsou to polypedi, spodek jejich kulového těla je amorfní, zvrásněný do neurčitého počtu drobných nožiček, nebo spíš klků, které se čile pohybují. Pumprdentovi muži zatím vytáhli cizince z ajnclíku. Spílal jim stejně hrubě, jako před malou chvilkou nadával Bicavovi a Jajlajovi. C’mogové s ním ale zatočili. Jen docela jemně ho naťukli psychodevastátorem a už byl mírný jako tlaskaplec, plží muž. Svalil se na zem a smutnýma očima hleděl na důstojníka kontrarozvědky, který stál přísně nad ním, ozbrojen univerzálním tlumočníkem. Konečně se Pumprdent dostal ke konci svých počtářských schopností. Když se otázal, zda by dohližitel Bicav potřeboval k identifikaci cizího letounu tři sta devadesát tři tisíce dvě stě šestnáct očí, zaváhal, protože si nebyl jist, zda má říci sedm set osmdesát šest dvě stě dvaatřicet anebo tři sta dvaatřicet očí. Dodal proto jenom:

„Zkrátka jste slepej jako patrona.“

„Mohu odejít, pane?“ zeptal se zdeptaný Bicav.

„Blázníte, muži? Jste zatčen! Však my už z vás vymáčkneme, co se skrývá za tou vaší nedbalostí. Jak se mi zdá, v tomhle špiónském hnízdě si dávají dostaveníčko agenti z celé Galaxie. Tak začneme, poručíku.“

Kontrarozvědčík zapnul univerzálního tlumočníka a položil první otázku:

„Kdo jste a odkud přicházíte?“

„Strach… strach… strach… hlad.“

„Kdo je váš nadřízený? S jakým úkolem jste přišel? Jak udržujete spojení s dohližitelem Bicavem? Kde máte šifrovací tabulky?“

Na všechny tyto důmyslné otázky tlumočník odpovídal pouze „strach… strach… strach… hlad.“

„Dejte mu najíst,“ rozhodl Pumprdent. „Suchou dávku. Dvojnásobnou, aby si nestěžoval.“

Cizinec přičichl k jídlu a odvrátil hlavu.

„Strach… hnus… hnus… strach.“

To se ti nedivím, chlapče, pomyslel si Bicav.

„Dám mu svoji svačinu,“ navrhl Pumprdentovi.

Svačinu vězeň snědl, byť s jistým zdráháním. Slovo „hnus“ a „hlad“ potom z jeho výpovědi zmizelo. „Strach“ tam zůstal. Pumprdent se neklidně vrtěl na svých klkovitých nožkách. Výslech zcela jasně vázl na mrtvém bodě. Něco tady nehraje. Před univerzálním tlumočníkem nikdo neukryje žádné tajemství. Je to stroj, který čte přímo z mysli vyslýchaného. Jenže tenhle špión nemá v mysli nic než „strach, strach“. Poručík od kontrarozvědky byl čím dál nervóznější. Poprvé vyslýchal skutečného špióna. Byla to jeho životní šance. Pochybnosti se však na něho valily jako černavá mračna. Co když to není špión? Co když…

„Pane kapitáne, kdybyste dovolil,“ řekl poručík tiše, „mám dojem, že zadržený nemluví jako rozumná bytost. On zřejmě vůbec nemluví. Univerzální tlumočník do slova ‚strach‘ zahrnuje jeho živočišné pocity, takže…“

Pumprdent vztekle zaňuchal nosem.

„Zvíře, říkáte. Podle vás je to zvíře. Samozřejmě, zvíře postavilo letoun s časosběrným motorem, zvíře létá mimoprostorem, zvíře se motá po modrém koridoru a div tam nenapálí hlídku Patroly. Pane poručíku, já vám gratuluju. Vy jste génius. Mám rád génie. Moc je mám rád… když jsou za dveřma! Dejte si odchod, poručíku, od téhle chvíle vedu výslech sám!“

Uražený poručík se odkulil a korvetní kapitán Z’aal zaujal jeho místo u univerzálního tlumočníka. Hulákal jednu otázku za druhou, ale nevydobyl z cizince o nic víc než potupený poručík.

„Kdybyste dovolil, pane kapitáne,“ ozval se dohližitel Bicav, „v naší policejní praxi také někdy používáme služeb univerzálního tlumočníka. Někdy totiž sebereme opilce a feťáky tak strašně zřízené, že s nimi není řeč. Univerzální tlumočník má dva pracovní režimy, jak jistě račte vědět, pasivní a aktivní. Zatím pracujeme jenom s pasivním režimem. Čteme obsah mysli zadrženého špióna. Kdybychom ale přepli tlumočníka na aktivní režim, snadno rozboříme jeho psychickou obranu…“

„Psychickou obranu, říkáte?“

„Ano, pane. Vybudoval si psychickou obranu. Schoval se za hradbu animálního primitivismu. Jeho intelekt je uvnitř, hluboko, jako v bunkru.“

Přísně ukázal chapadlem na cizincovu lebku. Pumprdent pochybovačně ňufal.

„Jenže… Však to víte sám. K aktivnímu výslechu potřebujeme souhlas Akademie. Je to přece jenom zásah do psychiky a na to jsou paragrafy…“

„Pane kapitáne,“ děl Bicav mazaně, „proč si myslíte, že jsou paragrafy klikaté? Zákon není dogma, a kdyby Patrola nenašla sem tam nějakou skulinku mezi paragrafy, Galaxie by brzo zdivočela, můžete mi věřit.“

„Říkáte, že taky používáte tlumočníka aktivně?“

„Neděláme to často, ale když je třeba…“

„Nikdy z toho nebyl malér?“

„Jsme tady sami… a on. Až ho usvědčíme, stejně půjde před soud…“

„… a ke zdi. To je pravda. Konec konců, jednáme v zájmu Galaxie.“

Přepnuli tedy univerzálního tlumočníka na aktivní režim a od té chvíle události dostaly spád.

Vězeň se rychle uklidnil. Slovo „strach“ zmizelo z jeho až dosud jednotvárné výpovědi. Tlumočník užíval stále složitějších a abstraktnějších pojmů. Klid, únava, bázeň z neznámého. Horlivý Bicav zvýšil výkon tlumočníka, aby co nejrychleji rozbořil ty animální hradby, za nimiž cizinec skrýval svá strašlivá špiónská tajemství. Netrvalo dlouho, a cizinec pronesl první větu:

„Kde to jsem?“

„V dispečinku Patroly.“

„Nerozumím.“

„Nepotřebuješ rozumět, lumpe!“ (To hovořil Pumprdent.) „My musíme rozumět. Odkud přicházíš?“

„Z velikého domu. Bojím se ve velikém domě. Jenom někdy se nebojím. Přijde pán a dává jíst a pít. Mám rád pána. Jsem věrný.“

Překvapený Pumprdent se ohlédl po Bicavovi.

„Chápete to? Tohle je zřejmě otrok! Ne-u-vě-ři-tel-né! Oni mají otrokářskou společnost. Jsou to primitivové, a přece postavili temporální hvězdolet!“

Bicav položil otázku:

„Tvůj pán postavil letoun?“

„Mnoho pánů. Neznám pány všechny. Jenom mého pána znám.“

„Patří zřejmě jednomu muži jako osobní majetek,“ poznamenal Pumprdent. Bicav pokračoval ve výslechu.

„Proč pán neletěl v letounu?“

„Pán je moc velký. Nevejde se do letounu. Možná že se bojí letět v letounu.“

Bicav mrkl šesticí očí na Z’aala.

„Slyšíte? Z hradby animalismu už toho moc nezbylo. Slyšíme záznam jeho první úvahy. Teď to půjde kvapem.“

Pumprdent se zeptal:

„Pán je moc velký?“

„Pán je velký. Asi jako tady ten hnusný, páchnoucí.“

Podíval se na Bicava. Pumprdent se rozesmál.

„Hnusný, páchnoucí! To se povedlo. Já se ti líbím?“

„Ty jsi také hnusný, ale nepáchneš.“

„Hmmm. Tak tedy… Tvůj pán je čtyřikrát tak velký, jako jsi ty. Je také chlupatý jako ty?“

„Není chlupatý.“

„Má na nohách drápy a náhradní nohu vzadu?“

„Má dvě nohy a dvě ruce. Já chodím tak… a on tak.“

Po těch slovech se zajatec vztyčil na všechny čtyři, odrazil se předními tlapami a chvilku ťapkal po dvou zadních nohách.

„Hvězdy hvězdičky…“ vyjekl Bicav. „Jeho pán patří k jinému živočišnému druhu. To on a jemu podobní postavili letoun a tady toho posadili dovnitř…“

„Položili mě dovnitř a připevnili řemenem. Potom byla tma. Bál jsem se. Ty a tvůj druh jste otevřeli dveře. Bál jsem se ještě víc. Pořád jsem se bál. Teď se už nebojím.“

„Co tedy pociťuješ?“

„Úžas.“

„Z jeho animální obrany už toho moc nezbylo…“ brebentil korvetní kapitán Z’aal. „Za chvilku se dovíme jeho špionské tajemství… Mrtvé schránky, šifrovací tabulky, spojení, tajné fondy…“

„Pane kapitáne…“ sípal Bicav a pomalu ustupoval ke stěně, „mě napadlo… Což jestli… pan poručík nakonec neměl pravdu? Což jestli tohle skutečně je zvíře?“

„Ano, jsem zvíře,“ ozval se zajatec. „Jsem pokusné zvíře. Jsem pes. Říkají mi Azor.“

Dveře dispečinku se rozletěly, až třískly do zdi, a dovnitř vstoupilo několik dvounohých postav. Azor se k nim rozběhl a vesele vrtěl ocasem. Tlumočník překládal:

„Mám radost! Vypadáte jako můj pán! Jenom barvu pleti máte jinou. Můj pán je růžový. Vy jste zelení.“

„Jsem doktor Lap a tohle jsou moji lidé. Patřím k vyšetřovací komisi Akademie. Kdo tady nedovoleným způsobem používá univerzálního tlumočníka?“

„To on,“ odpověděli Bicav i Z’aal současně. „To byl jeho nápad. To on to po mně chtěl,“ dodali každý zvlášť.

„Tohle si vypijete,“ řekl doktor Lap mrazivě. „Kdo je tohle?“ ukázal na psa.

Univerzální tlumočník, kterého pořád ještě nikdo nepřepnul z aktivního na pasivní režim, překládal:

„Jsem pes a jmenuju se Azor. Můj pán se jmenuje Jan Trnka a je to výzkumný pracovník Ústavu časové energetiky. Jeho přátele neznám všechny jménem. Pamatuji si jméno doktora Slabého, doktorky Brettové, ošetřovatele zvěře Kadeřábka…“

„Vy jste zvíře,“ přerušil ho doktor Lap přísně.

„Ano prosím. Jsem pokusný pes. Posadili mě do prvního funkčního prototypu mimoprostorového kosmoletu vybaveného časosběrným motorem. Jak jsem pochopil, náš letoun porušil jakési zdejší předpisy. Odmítám jakoukoli zodpovědnost. Cestu jsem podnikl nedobrovolně, ve stavu zvířecího primitivismu, a za jakékoli přestupky, přečiny, ba ani zločiny proti jakémukoli právnímu řádu nemohu být podroben trestnímu řízení, pokud by ovšem moje činy posuzoval civilizovaný soud.“

„Vy dva pitomci!“ zvolal doktor Lap, „vy jste to zvíře přeměnili na myslící bytost!“

„Domníval jsem se, že je to špión,“ ozval se kapitán Z’aal.

„Já zase myslel, že je to vožralej šofér,“ řekl Bicav.

„Co teď s ním uděláme?“ zanaříkal učený muž.

„To mě taky napadlo,“ přidal se k němu Azor. „Co se mnou uděláte? Jak pozoruji situaci, zde pan Bicav je nadřízený pana Jajlaje. Jenže pan Z’aal smí poroučet panu Jajlajovi stejně jako panu Bicavovi. Nejvyšší jste ale vy, pane doktore. Pozoruji také, že jste nejinteligentnější. Díky tomuto milému přístroji, jemuž říkáte univerzální tlumočník a jehož aktivní vlny neustávají blahodárně působit na můj mozek druhdy animální, nyní inteligentní, právě jsem nabyl příjemné schopnosti telepatismu čili čtení myšlenek. Pane Bicave, kdyby vás to neobtěžovalo, mohl byste laskavě přístroj vypnout? Jsem schopen už s vámi komunikovat přímo. Abych upřesnil: budu komunikovat s panem doktorem Lapem, dokud se nedostanu k někomu lepšímu. Vy, pane Bicave, jste zamindrákovaný egoista, nenávistný vůči podřízeným a zbabělý před nadřízenými. Jen o maličko jste lepší vy, pane Z’aale. Jenže i ve vás hlodají komplexy, přítelíčku. Jak by ne. Korvetní kapitán galaktického válečného loďstva, které nevede válku už kdovíkolik století, ne-li tisíciletí. Nejste sám k sobě k smíchu? A není právě tento pocit směšné zbytečnosti zdroj vašich agresivních postojů k okolí? Radím vám dobře, změňte zaměstnání. Přečetl jsem si vás dokonale a poradím vám dobře: z vás by byl dobrý zahradník. Máte mimořádně vyvinutý cit pro rostliny. Nu, a co mi řeknete vy, pane doktore Lape? Jste vzdělaný muž. Vám nemusím vykládat, jaké zákony o ochraně osobnosti platí v galaktickém Úlu!“

Zdrcený doktor Lap si otřel kapesníkem čelo.

„Z toho kouká soudní řízení, o kterém se bude mluvit ve všech systémech Galaxie…“ vzdychl.

„To máte bezpochyby pravdu,“ přisvědčil Azor. „Protože pan Bicav stále ještě nevypnul univerzálního tlumočníka, moje inteligence se nadále zvyšuje a začínám tušit obrysy nepříliš vzdálené budoucnosti. Nu konečně, pane Bicave, děkuji, že jste přístroj vypnul. Nestojím o jasnozřivost. Pohled do vlastní budoucnosti nemusí být vždycky příjemný, nemyslíte? À propos, kamaráde Bicave, jedné mrzuté předpovědi vás přece jenom neušetřím. Ačkoli vinu na mém případu nesete všichni, pan Jajlaj, který mě zatkl, vy, pan Z’aal a jeho poručík, jehož jméno mi uniklo, a nakonec i doktor Lap, který tu stál jako vyřezaný panák a nevypnul univerzálního tlumočníka, přestože všichni máte máslo na hlavě, nejhůř si to odskáčete vy. Případ se bude projednávat u soudu jako ‚přehmat dohližitele Bicava‘, protože vaši podřízení i nadřízení vás do maléru namočí, že vám nebude čouhat ani šešolka vašich dvou hlav. Poroučím se, na shledanou u soudu.“

Soudní řízení se táhlo po mnoho oběhů a jeho protokoly přešly do zlatého fondu právních knihoven celé Galaxie. Azor vystupoval jako korunní svědek obžaloby a svým roztomile žoviálním jednáním si získal soudce plastivizních diváků všech systémů galaktické čočky. Sympatická byla i jeho marnivost, s jakou střídal své obleky šité na míru, příjemná byla jeho hladce oholená tvář, a nonšalantní způsob, jakým kouřil doutníky, napodobovali světáci v kasinech galaktického Centra. U soudu zvolil správnou taktiku. Nikoho neobviňoval a nikomu nic nevyčítal, ačkoli bylo nabíledni, že by mohl vymáčknout z pokladen Patroly i Arzenálu pohádkové odškodnění. O to s větší vervou se bil za práva svého živočišného druhu i za práva svých dosavadních pánů. Byla to především jeho, Azorova zásluha, že soud nakonec rozhodl tak, jak rozhodl:

„Po zevrubném vyšetření případu zvaného ‚Přehmat dohližitele Bicava‘ jakož i po zvážení všech juristických i etických okolností soud dospěl k nevývratnému závěru, že zde přítomnému uhlovodíkovému, oxifilnímu, centrocerválnímu, teplokrevnému, čtyřnohému ochlupenému panu Azorovi se až do této chvíle nestala žádná újma, jak je definována hlavou jedna, paragrafu čtyři, oddíl první Trestního řádu, nicméně že řečená újma mu bezprostředně hrozí, jak je definována hlavou dva, paragrafu čtyři, oddíl první Trestního řádu. Důsledkem přehmatu dohližitele Bicava, na němž byly arciť účastny i další osoby, jak bude pojednáno dále, z původně animálního obyvatele hvězdného systému Sol na periférii Galaxie se stala inteligentní bytost první kategorie, telepatická, telekinetická, teleportační a částečně jasnozřivá. Újma nastane panu Azorovi, pokud zůstane v tomto stavu sám, jak nevývratně prokázala přiložená zpráva vyšetřovací komise Akademie. Soud proto nařizuje, aby na náklady Patroly všechna zvířata původního živočišného druhu pana Azora, takzvaní psi, byla intelektualizována na úroveň pana Azora, a aby se tudíž z nich staly inteligentní bytosti první kategorie, telepatické, telekinetické, teleportační a částečně jasnozřivé, to vše na úkor rozpočtu galaktické Patroly. Tímto zásahem do biosféry třetí planety hvězdného systému Sol by nastala újma původním inteligentním bytostem řečené planety, uhlovodíkovým, oxifilním, centrocerválním, teplokrevným, dvounohým, částečně ochlupeným lidem. Soud proto nařizuje, aby na náklad Arzenálu byla v hvězdném systému Sol zřízena pro intelektualizované čtyřnožce náležitá planeta stejných parametrů, jaké má planeta původní, a tato planeta aby byla umístěna na oběžnou dráhu tak, aby planetární systém nebyl ani v nejmenším narušen, a dále aby tato planeta byla na náklady Arzenálu vybavena veškerými civilizačními náležitostmi, jaké jsou v této chvíli na původní třetí planetě. A konečně soud nařizuje, aby Patrola a Arzenál zajistily společným nákladem kyvadlovou dopravu mezi oběma planetami, aby se lidé a psi, pro něž Akademie jistě vymyslí vhodné jméno, mohli kdykoli navštěvovat a vzájemně se jim po sobě nestýskalo. Právní řešení osobních přestupků všech viníků, především dohližitele Bicava a korvetního kapitána Z’aala, soudní stolice postupuje příslušným orgánům Patroly, respektive Arzenálu. Tak se staniž.“

A stalo se, jak tomu jinak ani nemohlo být, neboť vždy se stane to, co rozhodne galaktický soud.

Jak na všechny tyto události a změny reagoval původní Azorův pán, doktor Jan Trnka?

Nu, divil se.

Lenoch

„Konečně přicházíme, abych tak řekl, k srdci našeho Ústavu aplikované prognostiky. Dovolte, abych vás představil: doktor matematických věd Emil Kudrnka a tohle je náš SOKRATES, Supra Organický Kybernetický Regenerující Anelektronický Tachyonový Emitorový Stroj,“ řekl ředitel ÚSAPu Jaroslav Drábek obřadně.

„Těší mě,“ zahuhlal rozpačitě doktor Kudrnka. Určitě se mu potily dlaně. Vypadal směšně v bachratém skafandru, podobný sněhulákovi s velikou kulatou hlavou z plexiskla. Také ředitel se pohyboval nemotorně, nervózně za sebou potahoval hadice s přívodem čerstvého vzduchu a odsáváním. Nechodil do ultračistých prostor k Sokratovi často a celkem právem si připadal ve skafandru hloupě, nepatřičně, jako v nějaké masopustní maškaře. Dokonce se mu podařilo svazek hadic přišlápnout, takže ztratil rovnováhu, a kdyby ho mladistvý matematik nezachytil, asi by upadl. Loupl nevlídným okem po Jardovi Znamenáčkovi, který se opodál opíral o stěnu se založenýma rukama a lhostejně návštěvu pozoroval. Nic na tom chlapovi není znát, pomyslel si zlostně, ale v duchu se mi jistě směje. Tomu nedělá skafandr potíže. Tomu ne. Dokonce mu sluší!

„Dlouho se tady zdržovat nebudeme,“ řekl. „Nic tady není k vidění. Za těmi pancéřovými dveřmi jsou bioagregáty, pod nimi je reaktor studené fúze a všechny tyhle přístroje jste už viděl nahoře.“

„Proč tu jsou?“ zeptal se matematik.

„Je to celkem zbytečnost. Jsou tu jenom proto, aby obsluha měla trochu přehled.“

Matematik se podíval na Znamenáčka a potom na ředitele. Chvilku čekal, že ho ředitel neznámému muži představí, a pak se pokusil založit si také ruce na prsou. Chybělo mu ale dobrých deset centimetrů a nedokázal je vsunout ani za záda.

Ředitel pozoroval jeho marné pokusy se zadostiučiněním.

„Skafandry nás obtěžují,“ řekl, „ale v ultračistém prostředí jsou nezbytné. Sokrates je, abych tak řekl, citlivka. Všude kolem nás je chemicky čistý vzduch ve stabilním složení. Supraorganické počítače jsou nastaveny na přesnou teplotu, vlhkost, koncentraci kyslíku atakdále. Proto vyžadujeme od našich lidí v provoze přísnou kázeň.“

Poslední větu pronesl k nehybné Znamenáčkově postavě.

„Každá chyba, každá nedbalost, každá nedůslednost by měla nedozírné následky pro plnění našich náročných úkolů. Vždyť na výsledky práce Sokrata čeká náš průmysl, naše věda, naše zemědělství, naše správní orgány. Proto vyžaduji od všech pracovníků absolutní disciplínu.“

„Kde jsou tachyonové emitory?“ zeptal se doktor Kudrnka.

„Ty jsou… ty jsou…“

Ředitel se ohlédl po Znamenáčkovi. Ten mlčky ukázal na zelené pancéřové dveře. „Ty jsou za těmi pancéřovými dveřmi. Ostatně je to na nich napsané. Nu, žádné další štěstí nás tu už nečeká, abych tak řekl. Půjdeme se teď podívat do jídelny, ovšem bez skafandru, he, he, he. To byl vtip, chápete?“

Oba sněhuláci se odkolébali do přechodové komory. Sotva se za nimi zavřely dveře, Znamenáček ožil. Dlaní udeřil do spony rychlouzávěrů, odklopil přilbu a s úlevou vydechl. Stáhl rukavice a hodil je na stůl.

„To jsem měl kliku,“ řekl. „Díky tobě, Kraťasi. Nevím, co to do řídi vjelo. Normálně mi předem telefonuje, že ti vede návštěvu. Docela se mi chce věřit, že mě chtěl nachytat bez panáka.“

Vylezl ze skafandru čili z panáka, jak mu říkal, otřel si dlaně o kombinézu a rozesmál se.

„Že ale na ně byl pohled, co říkáš, Kraťasi? Já se směju, ale je mi špatně, když si pomyslím, jak by říďa řádil, kdyby mě nachytal. Měl bys něco vymyslet, aby sem nemohl jen tak vlézt.“

„Už jsem vymyslel,“ řekl Sokrates příjemně hlubokým hlasem.

„Vážně? Tak povídej! Bude to nějaká lampička, nebo bzučák?“

Sokrates se zasmál.

„Upozorním tě hodinu dopředu. Stačí ti to? Pokud vím, oblékneš se do panáka za pět minut.“

„Hodinu napřed? To by byla Havaj, kamaráde. Jenže neznáš říďu. Je jak střeček. Poslyš… nevrátí se?“

„Ne,“ odpověděl Sokrates bez váhání.

„Jak to můžeš vědět tak jistě?“

„Neslyšel jsi? Jsem srdce našeho Ústavu aplikované prognostiky.“

Sokrates napodobil hlas Jaroslava Drábka tak dokonale, že Znamenáček se lekl.

„Fuj, to jsou fóry. Vždycky mě nachytáš.“

Sokrates dovedl napodobit jakýkoli hlas nebo zvuk, a často využíval své dovednosti k rozmanitým žertíkům. Jarda Znamenáček se chvilku zlobil, ale pak se připojil k Sokratovu smíchu. Potom však zvážněl a řekl:

„Ty to bereš na lehkou váhu, ale pro mne je to fakticky vážná věc. Už dlouho piju řediteli krev a nerad bych mu nahrál na smeč.“

„Vysvětlím mu, že jsem kybernetický regenerující stroj,“ řekl Sokrates. „S tvou pomocí jsem upravil svůj supraorganismus a nepotřebuju ultračisté prostředí.“

„Kolikrát ti mám opakovat, že náš říďa zná jenom předpisy. Trval by na ultračistém prostředí, i kdyby ses naučil kouřit doutníky.“

„To není špatný nápad. Nauč mě kouřit doutníky, Jardo! Mimochodem, ředitel si tě za hodinu zavolá do kanceláře.“

„Jak můžeš tohle vědět,“ hněval se Jarda Znamenáček. „A neříkej mi zase, že jsi srdce Ústavu aplikované prognostiky!“

„Prostě to vím, s tím se musíš smířit. A teď už mi zase čti, prosím tě.“

Znamenáček chtěl něco namítnout, ale pokrčil rameny. Sokrates je tvrdohlavý, a co nechce prozradit, neprozradí, ani kdyby ho nutili. Ostatně, jak by někdo mohl k něčemu nutit supraorganický kybernetický regenerující anelektronický tachyonový emitorový stroj? Otevřel knížku a začal číst:

„Za devaterými horami a devaterými řekami žil na hradě na vysoké skále král se svými třemi syny. Žili šťastně, až jednoho dne…“

Četl pomalu a s citem, jako kdyby uspával dítě v postýlce. Občas zvedl oči k hlavnímu Sokratovu panelu: tam měl Sokrates své oči a uši, tam zářily digitální displeje a na obrazovkách tančily chvějivé křivky, tam odpočívaly kovové pavoučí paže, které dovedly tak hezky kreslit, když si Sokrates zamanul. Četl pomalu a s citem, protože tak to měl Sokrates rád. Nikdy mu nevyčetl, proč nelouská knížky sám. Odborné texty Sokrates vskutku četl sám, držel knihu v ocelových rukách a jeho supraorganismus dokonce vypěstoval zvláštní chapadlo, jímž obracel stránky. Kdyby tak ředitel viděl, jak Sokrates otevírá zevnitř dvířka hlavního panelu, jak se jeho chapadélko, patřičně vlhké na konci, mihne vzduchem a s jakou láskyplnou šetrností obrací list po listu! Proč tedy nečetl sám i krásnou literaturu, proč trval na přednesu? Znamenáček to nevěděl. Pravda, zeptal se na to Sokrata, ale kloudné odpovědi se nedočkal. Že prý se mu to tak víc líbí. Budiž, s tím bylo nutno se smířit. Sokrates byl svéhlavý a už dávno se Znamenáček přesvědčil, že má dobré důvody ke všemu, co dělá nebo co říká.

Tentokrát se však stalo něco neobvyklého. Sokrates přerušil předčítání a řekl:

„Děkuji ti, Jardo. Čteš moc hezky. Podej mi, prosím, tu knížku, dočtu si ji sám. Už je čas, ředitel si tě zavolá.“

„Cože?“ užasle se tázal Znamenáček. Sokrates trpělivě vysvětloval:

„Musíš si obléct panáka. Jinak bys nemohl telefonovat! Máš právě deset minut, abys všechno pohodlně stihnul.“

„Ředitel mě zavolá? S jakou pravděpodobností?“

„Pravděpodobnost jedna. Já to vím, Jardo, že tě ředitel zavolá.“

Znamenáček tedy nenaléhal. Podal knihu Sokratovi a s nechutí na sebe navlékl nepohodlný skafandr, ve kterém mu bylo těsno a horko na rukách, hrudi a nohách, zatímco na záda mu foukal studený vzduch. Stačil zapojit konektor telefonního vedení, když se mu ve sluchátkách ozval Drábek.

„Přijďte sem ke mně, Znamenáček, nahoru. Ihned.“

„Mám práci, nemůže to…“

„Nemůže,“ odsekl ředitel a zavěsil.

„Měl jsem pravdu?“ zasmál se Sokrates.

„Co ode mne chce?“

„Nevím,“ odvětil Sokrates vážně. „To ještě nevím. Dovedu ti říct, co se stane tady v místnosti… zatím.“

„Co myslíš slovem ‚zatím‘? Jednou budeš vědět víc?“

„Buď tak hodný a přines mi doutník.“

„Dej pokoj s doutníkama. Snad nechceš kouřit? Já to myslel jako vtip!“

„Byl to dobrý nápad. Přineseš mi doutník?“

Byla to otázka, a přece to byl rozkaz. Sokrates se choval ke Znamenáčkovi mile, přátelsky, ale na všech svých přáních trval s pedantickou důsledností. Začalo to už před dvěma lety, kdy Znamenáček nastoupil jako údržbář Sokrata. Navázali spolu přátelský vztah a tehdy Sokrates projevil své první přání: chtěl pětikubíkovou ampulku standardního roztoku radioaktivního technecia Te 99m, Znamenáček ji s velkými nesnázemi získal. Stroj poděkoval a jeho další počínání potvrdilo přísloví, že s jídlem roste chuť. Přál si chemicky čistý práškový mangan, zatoužil po fosforu, tekutém dusíku, uhlík pořádal po kilech a chemicky čistou vodu po litrech. Později přestal trvat na chemické čistotě. Znamenáček pochopil, že Sokratův supraorganismus si už vybudoval účinné filtrační zařízení. Tehdy už tušil s jistotou, co se v Sokratovi děje. Stroj zřejmě uměl víc než pouze regenerovat opotřebované obvody, nahrazovat staré supraorganické součásti novými: uměl se zdokonalovat a vytvářel v sobě orgány, o kterých konstruktéři neměli tušení. Jeho požadavky rostly a byly stále složitější a zvláštnější. Letos přešel na organické sloučeniny a před měsícem, ke Znamenáčkovu podivu, ba hrůze, poprvé požádal o potravu. Chtěl, aby mu Znamenáček vložil do dvířek hlavního panelu litr mléka, šest kostek cukru a kyselou okurku. A teď si poručil doutník.

Z čeho se skládá doutník, uvažoval údržbář. Je to celulóza, organická barviva, alkaloidy, především nikotin. Nikotin je jed, jenže Sokrates má čas od času chuť na kyselinu fluorovodíkovou, na kyanidy a sodný louh… Dobrá, dostane doutník. Je tisíckrát inteligentnější než člověk a sám ví nejlépe, co mu škodí a co prospívá.

Drábek příjemně Znamenáčka překvapil. Tvářil se přátelsky, žertem se ptal, kdy se Znamenáček ožení, stěžoval si na byrokratismus nadřízených orgánů, přikázal Helence, aby uvařila kafe, ale dobré, žádnou bryndu, a nabídl Znamenáčkovi cigaretu.

Znamenáček seděl v křesle s rukama na klíně, snaživě se smál každému náznaku žertu a přikyvoval jako porcelánový Číňánek, kterému sypou turisté jednu minci za druhou do klína.

„Tak jaké máte problémy, Znamenáček?“ řekl konečně Drábek, když se usadil v křesle zahalen tabákovým dýmem a kávovou vůní.

„Celkem žádné, prosím pěkně.“

„Šťastný člověk! Nechcete si to se mnou vyměnit?“ hlaholil Drábek bujaře. Znamenáček zavrtěl hlavou. „Nedivím se vám. Tady ta ředitelna je první linie, rozumíte? Jsem tu jako pod palbou. Ministerstvo, kuratorium odborného dohledu, zákazníci. Všichni chtějí po nás práci. Na prognostiku čeká náš průmysl, naše zemědělství, naše správní orgány. Jsou to náročné úkoly, skutečně.“

Znamenáček ostražitě přikývl. Co se z toho vyklube? Drábek pokračoval:

„Všechny úkoly plníme. Je to i vaše zásluha, Znamenáček, vážím si té práce. Je svým způsobem, abych tak řekl, nezbytná.“

„Snažím se,“ řekl Znamenáček.

„Snažíte se, ano, snažíte se. Jenže každý máme své rezervy. Den co den bychom si měli klást otázku: vložil jsem do práce všechno?“

Sáhl po sloze papírů. Položil ji před sebe a přísně do ní píchl prstem.

„Tady mám podchycené i rezervy vaší práce, Znamenáček.“

Mladý muž se zachmuřil. Teď konečně jde do tuhého.

„Sokrates polevuje v pracovním úsilí. A jeho činnost máte na starosti vy.“

„Jak to?“ vyhrkl Znamenáček. „Výsledky odvádíme podle harmonogramu…“

„To nestačí! Jak ale využíváte zdroje?“

„Nerozumím.“

„Podívejte se na tenhle graf. Vykazuje energetickou spotřebu. Už deset měsíců jde křivka dolů.“

„To je snad dobře, ne?“

„Úspory musíme provádět postupně ve smyslu úsporného programu. Vy v tom vašem sklepě se řídíte zúženým pohledem, ale my to vidíme v souvislostech. Jsme vázáni smlouvami a platnými předpisy. Nesmíme je překračovat ani nahoru, ale taky ne dolů. Teď k dalšímu. Jak využíváte kapacitu naší databanky?“

„No… normálně…“

„Ne-do-sta-teč-ně! Tohle všechno jsou hlášení databanky. Využití má sestupnou tendenci už půl roku. V databance máme šestadevadesát lidí. K čemu je tam máme? Tohle je svazek hlášení programového oddělení. Sedm měsíců sestupná tendence. Poradní sbor. Na jaře tři konzultace, v dalším kvartále jedna, za poslední dva měsíce žádná.“

„Jenže výsledky…“

„Výsledky! To by ještě scházelo, aby Sokrates neměl výsledky. Z vašeho hlediska odbornického prakticismu je všechno v pořádku. Sokrates má výsledky, spolehlivost předpovědí dokonce stoupá. Budeme spát na vavřínech, co, Znamenáček? Jenže já musím problematiku nahlížet komplexně! Nemám jenom vás a vašeho Sokrata. Vedu ústav vybavený rozsáhlým vědeckým, výzkumným a administrativním aparátem. Sokrates ho obchází. Řeknu to po sousedsku: ten váš Sokrates dělá všechno pro to, aby se flákal. Je to lenoch. Zjednodušuje si práci, to dělá váš Sokrates. Já ho nemohu ovlivnit. Je to jenom stroj. Jenže vy jste jeho obsluha.“

„Já jsem fyzikální biolog!“ vykřikl Znamenáček. „Starám se o pracovní podmínky Sokrata. Předávám mu požadavky a odevzdávám výsledky. Výsledky jsou dobré, a jak sám říkáte, spolehlivost stoupá.“

Drábek se široce usmál.

„Proč křičíte? Nic nevytýkám vám osobně. Všichni děláme, co můžeme.“ Zvýraznil slovo „můžeme“. „Jistě ale pochopíte, že situace je dál neudržitelná.“

„Proč?“ zeptal se Znamenáček nešťastně.

„Sokratova flákárna musí přestat. Databanka, programové oddělení, poradní sbor, to všechno musí jet na plné nasazení, abych tak řekl.“

„Já tedy… to nějak Sokratovi řeknu.“

„Ne. Takhle si to nepředstavuju,“ řekl Drábek a znovu se usmál. „Slíbil jsem vám pomoc. Nenechám vás v tom lítat samotného. Dostanete odborného programátora. Ten zaručí, aby se kapacita ústavu vytížila.“

„Toho…“

„Ano, doktor Kudrnka je doktor matematických věd. Snadno si s tím vaším lenochem poradí.“

„Jenže… co mají matematici společného se supraorganickými počítači? Matematika je mrtvá věda, patří minulosti, elektronika je za námi…“

Drábek vstal. Žoviální masku odložil.

„Nepozval jsem si vás k diskusi, Znamenáček. Oznamuji vám, že doktor Kudrnka nastoupí od prvního a bude pracovat s vámi dole v provozu. Nebude to váš podřízený. Vyžaduji rovnocennou spolupráci. A nebudu vám nic skrývat, Znamenáček: doktor Kudrnka posoudí, jestli vaše práce u Sokrata je dlouhodobě potřebná.“

„Vy mě chcete… vyhodit?“

„Přeřadit. Vy se divíte, Znamenáček? Když máte takové výsledky? Když jste připustil, aby se ze Sokrata stal lenoch?“

„Jenže ty prognózy jsou spolehlivé, často i stoprocentně…“

Drábek však už neposlouchal Znamenáčkův nářek. Zapnul komunikátor a řekl:

„Můžete ke mně pustit další návštěvu, Helenko. A odneste tady ty šálky.“

Znamenáček se vrátil k Sokratovi jako hromádka neštěstí. Vklopýtal dovnitř v tom směšném skafandru, ani ho nesundal a zhroutil se na židli.

„Neodložíš si?“ ozval se Sokrates přívětivě. Mladý muž vzdychl.

„Kdybys věděl…“

„Já vím.“

„Co víš?“

„Už třicet minut dovedu obsáhnout celou budovu. Vím, co se stalo… co se stane.“

„Sokrate… co to povídáš? Co to má všechno znamenat?“

„I to jsem věděl, že zapomeneš na ten doutník. Nezlobím se na tebe. Dovedu tě pochopit.“

„Proč to děláš? Ředitel zuří. Kašleš na jeho ústav. Vaříš si tu svoje prognózy pod pokličkou. Proč ho dráždíš?“

„Nemůžu jinak,“ řekl Sokrates měkce. „Jsem tak programovaný. Někdy si říkám, že v továrně udělali chybu. Samotného mě to trápí. Nevím přesně, co se ve mně děje. Nikdo to neví.“

Znamenáček zpozorněl.

„Poslyš… když říkáš, že něco víš… chápeš, jak to myslím?“

„Já skutečně leccos vím dopředu. Vím, co se stane v téhle místnosti dva dny dopředu. Narůstá to ve mně, chápeš? A už pětatřicet minut vím na den dopředu, co se stane v celé budově.“

„Vnitřně se rozvíjíš…“ zašeptal Znamenáček.

„Je to divný pocit. Bojím se toho a současně mě to vzrušuje.“

„Vzrušení je výhradně lidský pocit.“

„Chceš mě poučovat o mých pocitech,“ odpověděl Sokrates a zasmál se. „Víš, co ti povím? V poslední době se mi s tebou těžko hovoří. Vím, co odpovíš a co řeknu já a o čem si budeme povídat zítra a pozítří… Musím si vybudovat blokový mechanismus. Pomůžeš mi? Potřebuju ty doutníky a taky nějaký alkohol.“

„Zbláznil jsi se!“

„Vůbec ne. Mozek potřebuje některé jedy ke správné funkci. Také můj mozek je potřebuje. Jako biolog to musíš pochopit.“

„Dobrá… Přinesu ti doutníky.“

Přinesl je hned druhého dne, dvě krabičky portorik a půllitrovou láhev tuzemského rumu. Potvrdilo se přísloví, že spánek je nejlepší lékař. Když se totiž Znamenáček ráno probudil, včerejší tíseň byla ta tam. Sokrates je jeho přítel. Jistě ho nenechá na holičkách.

Také Sokrates měl dobrou náladu. Těšil se na doutníky a na alkohol, a zatímco Znamenáček ze sebe svlékal skafandr, bavil ho drobnými klípky, které se udály a v blízké době odehrají v budově ústavu.

Za dvířky panelu čekalo Znamenáčka překvapení. Ze tmy se vynořilo obvyklé chapadlo s vlhkým prstíkem na konci, a hned za ním vlnivá trubice, podobná chobotu slůněte.

„Co říkáš mé novince? Líbí se ti?“ smál se Sokrates. „Udělal jsem si ji přes noc. Začínám mít ale hlad. Později ti nadiktuju, co mi zítra přineseš, ano? A teď už, prosím, mi zapal ten doutník.“

„Zapal? Myslel jsem, že ho… sníš.“

„Copak jsem nějaké čuně, abych doutníky jedl? Hezky mi ho zapal, a sobě taky. Rád bych tě pozoroval, jak kouříš doutník.“

„Co když někdo přijde…“

„Ne, dnes nikdo nepřijde. Nezapomeň, že od rána vidím už tři dny dopředu.“

Znamenáček mu vložil portoriko do kovových prstů pravého chapadla. Sokrates přitiskl konec doutníku k chobotu, Znamenáček zažehl zápalku, připálil, Sokrates nasál a hlučně se rozkašlal.

„To nic není… neboj, naučím se to.“

„Jak to, že tvůj syntetizátor kašle?“ žasl Znamenáček.

„Malé propojení funkcí… Proč se tomu divíš? Chci být podobný člověku, to je všechno.“

Znamenáčkovi zatrnulo srdce. Ta bytost zakletá do suprabionické hmoty, navždy uzavřená do ocelových a plastikových skříní, živená syntetickými roztoky, byla zřejmě v hloubi duše – je to správný výraz – citlivější a nešťastnější, než si dovedl představit. Neřekl však nic.

Následující dny proběhly v pohodě, alespoň navenek. Muž a stroj si povídali, Znamenáček četl pohádky (proč se Sokratovi zalíbily právě pohádky? Stroj to nikdy neprozradil), a přitom pracovali. Sokrates odevzdal prognózu potřeb osobního prádla v severních Čechách pro příští rok, vypracoval předpověď srážek v beskydské oblasti, odevzdal hlášení o dopravní situaci na dálniční síti na příští víkend a zodpověděl i několik soukromých dotazů, které přišly z ředitelské kanceláře, jestli se totiž narodí chlapeček, nebo holčička. Ve všech případech se stupeň pravděpodobnosti pohyboval mezi 0,9 a 1.

„Sokrate, prosím tě, nekašli tak na náš ústav. Udělej Drábkovi radost. Zeptej se někdy na něco databanky a raď se s programátory,“ osmělil se konečně Znamenáček. „Víš přece…“

„Vím,“ odpověděl stroj laskavě. „Jenže já nemůžu. Jsem asi skutečně lenoch, chápeš? Je to moc práce. Jsem nasměrovaný na výsledky a podle mého vnitřního programu si mám zjednodušovat práci.“

„Jenže od prvního sem přijde ten matematik a ten tě zavalí zbytečnou prací…“

„Já vím. Už vidím čtrnáct dní dopředu, chápeš? Já vím. Neboj se ničeho. A nezapomeň: zítra mi přineseš osm litrů kyseliny solné, dva kilogramy cementu, kilo PVC a kost od šunky.“

„Ruce mám už jako opice,“ protestoval Znamenáček. „Chceš toho pořád víc.“

„Jsem dítě ve vývinu. Musím hodně jíst,“ smál se Sokrates.

Znamenáčka osvítil nápad. Opatrně se zeptal:

„Jak to, že… nevyměšuješ? Každý tvor, který jí, také vyměšuje. Dovedeš všechno spotřebovat beze zbytku?“

„Kdo ti namluvil, že nevyměšuju?“

„Kam, proboha?“

„Neboj se, jsem civilizovaný… stroj. Udělal jsem si odbočku do kanalizace, podle platných předpisů, se spádem přesahujícím tři procenta a s vodním uzávěrem.“

Znamenáček se rozesmál.

„Opravdu myslíš na všechno.“

„Ano, myslím na všechno,“ přisvědčil Sokrates a řekl to tak vážně, že Znamenáčkovi zamrzl úsměv na tváři.

Konec měsíce se blížil a s ním i to kleté datum, kdy do podzemí má nastoupit doktor matematických věd Kudrnka. Skončí dýchánky při doutníčku a sklence vína, skončí četba pohádek, skončí rozmarné klábosení. Znamenáček byl stále skleslejší a nervozita v něm rostla den ze dne. Sokratovo „já vím“ mu šlo už na nervy. Osmadvacátého, těsně před koncem směny, se už neudržel a vybuchl:

„Chováš se jako blbec, s tím tvým ‚já vím–já vím‘. Ještě tři dny a bude tu doktůrek a zavalí tě matematikou.“

„Nezavalí,“ odpověděl Sokrates klidně.

„Jak to?“

„Prostě to vím.“

Znamenáček zuřivě přiskočil k hlavnímu panelu. Nejraději by praštil pěstí – ale kam? Do ocelové stěny? Má snad otevřít dvířka a kroutit Sokratovi chobotem?

„Ještě něco vím. Já ti řeknu, že za pět minut sem přijde ředitel. Uvidí tě tu bez skafandru, ucítí kouř doutníků ve vzduchu a dá ti výpověď.“

„Lžeš! Kecáš! Jsi prolhaný hlupák!“

„Já vím, že mi neuvěříš.“

„To si piš, že neuvěřím.“

Zlostně se zasmál. Vrátil se ke stolu, zapálil si, usedl a přehodil nohu přes nohu.

„Abys věděl, je mi to fuk. Stejně tady s žádným Kudrnkou nebudu ani minutu.“

„Já vím,“ řekl Sokrates.

Po těch slovech se otevřely dveře a vstoupil ředitel Drábek ve skafandru, následován dvěma klopýtajícími postavami v bílém, s průhlednými kuklami na hlavách. Vrhl se ke Znamenáčkovi, vytrhl mu doutník z ruky, hodil na zem a dupl. Znamenáček ucítil pach seškvařeného plastiku.

„Vrahu! Za tohle půjdeš před prokurátora! Tohle je sabotáž! Ven, okamžitě ven! Vyhoďte mi toho chlapa!“

„Sokrate! Co na to řekneš?!“ zoufale volal Znamenáček. Stroj ale mlčel a v jeho zřítelnicích bylo temno.

Ještě toho dne musel Znamenáček odevzdat služební průkazku a vrátnice dostala přísný příkaz, že tenhle člověk nesmí pod žádnou záminkou do budovy. Jeho osobní věci byly zapečetěny. Vedoucí osobního oddělení mu stroze doporučil, aby odešel domů a nevzdaloval se. Musí být k dispozici vyšetřujícím orgánům. Hned na místě byla jmenována komise, která má posoudit rozsah škod. Ředitel Drábek vyrozuměl výrobní závod a požádal o expertizu, která posoudí rozsah škod vyvolaných porušením předpisů o udržování ultračistého prostředí v místnosti, kde pracuje Supraorganický kybernetický regenerující anelektronický tachyonově emitorový stroj. Opatrně naznačil, že škody mohou být velké, protože podle předběžného šetření Znamenáček nosil do budovy ústavu škodlivé chemikálie. Doposud se nepodařilo tyto látky nalézt a není vyloučeno, že je nalil do nitra přístroje. Sokrates dosud pracuje, ale už tři čtvrtě roku vykazuje úbytek kapacity. To vše indikuje neblahou činnost zaměstnance, který možná přišel o rozum, ale pravděpodobně jeho záměry jsou zločinné, předem promyšlené.

Jaroslav Znamenáček se dovlekl domů, vrhl se na postel tak, jak byl, oblečený a v botách. Necítil nic než nezměrný žal. Hleděl na praskliny na stropě a představoval si, že to jsou mříže anebo že je to náčrt supraneuronové sítě ve zrůdném mozku stroje, který ho z nepochopitelných důvodů zradil. Jak jinak nazvat Sokratův čin? Skutečně věděl, že Drábek přijde na přepadovou kontrolu. Proč Znamenáčka neupozornil?

„Proč jsi nic neřekl…“ plakal nešťastný muž, „proč jsi mě opustil… Udělal jsem pro tebe všechno… ty jeden lenochu. Byl jsi líný říct kamarádovi slůvko? Nebo jsi se mě chtěl zbavit?“

Za okny usínal den, strop šedl a praskliny podobné mřížím nebo neuronovým spojům odcházely do tmy. Znamenáčkovi už vyschly slzy a zdálo se mu, že vyplakal sama sebe, že vyprázdnil všechno lidské, co v něm kdy bylo, že jeho tělo je duté. Až ráno přijde komise, najde člověka-dutinu. Jen ať se vyptají Sokrata. Všechno jim poví. Nezamlčí nic, ten udavač.

Ve tmě zadrnčel zvonek.

Už jsou tady. Nechám je vylomit dveře… Ale ne, nač takové gesto? Nejsem herec dobrodružného filmu. Půjdu a otevřu jim.

Bolestně vstával. Zvonek znovu zazněl a pak ještě jednou. Znamenáček tápal po pokoji.

Vždyť… to není zvonek u dveří. Je to telefon.

Zvonek drnčel s neústupností mechanismu.

Neotravujte mě… nechte mě na pokoji. Chcete se mnou mluvit? Přijďte sem. Čekám vás. Stojí vám to snad za to, nebo jste také takoví lenoši jako Sokrates?

Zvonek se nevzdával.

Znamenáček zvedl sluchátko.

„Jardo?“ ozval se tichý hlas. „To jsem já, Sokrates.“

„Sokrates!“ vydechl mladý muž užasle. „Jak…“

„Poslouchej mě dobře. Máš doma prášek na prádlo?“

„Mám…“ zabreptal Znamenáček.

„Máš ho dost? Aspoň dvě kila?“

„Myslím, že ano. Ovšem, mám jednu plnou nenačatou krabici.“

„Potřebuju prášek na prádlo. Je to poslední věc, rozumíš? Poslední…“

Jarda Znamenáček se hystericky rozesmál.

„Copak smím do ústavu? Copak někdo smí v noci do ústavu?“

„Vezmi krabici a jdi do Rampasovy ulice, to je ta úzká, hned za ústavem. Před mlékárnou je kanálová mříž. Odklopíš ji a vlezeš dovnitř. Budu tě tam čekat.“

Znamenáček zaslechl vzdálené houkání vlaku. Oknem viděl černý obrys protějšího domu. V oknech kmitaly barevné stíny televizních obrazovek. Ulicí projelo auto.

„Slyšíš mě?“ ozval se Sokrates.

„Nechápu…“

„Já vím… promiň. Odcházíme spolu.“

„KAM? Mám tě naložit na záda, protáhnout kanálem a odnést… kam? Do opuštěné chaty v brdských lesích?“

„Nikdy tě nenapadlo, jak mohu tak přesně vidět budoucnost?“

„Často jsem se tě ptal!“

„Vytvořil jsem si orgány, které se mohly propadnout do budoucnosti. Jsem opravdu trochu líný, chápeš? Pro mne to byl nejjednodušší způsob prognostiky. Nikdo se na mne za to nesmí zlobit. Naprogramovali mě tak, abych si práci zjednodušoval. Nemohu za to, že to TAKHLE dopadlo. Teď už dovedu odejít do budoucnosti celý, fyzicky. Musíš jít se mnou. Potřebuju tě. Mám tě rád, Jardo.“

„Ten saponát?“

„Nesmíš zapomenout. Jsou v něm důležité chemické sloučeniny. Později ti všechno vysvětlím. Pojď už. Čekám tě v Rampasově ulici.“

„Ty jsi vlezl do kanálu?“ žasl Znamenáček. Sokrates se zasmál.

„Najdeš tam vlákno tenké jako nit. Povede tě až k tunelu, který jsem pro tebe vyhloubil. Nesmíš se zlobit, ale původně… to byl můj odpad, šachta pro vyměšování. Nezlobíš se?“

Znamenáček se pokusil polknout. Zabolelo ho v hrdle. Opatrně se zeptal:

„Takže tys mě…“

„Ne, nezradil jsem tě. Věděl jsem, že všechno bude tak, jak bude. Pojď rychle. Čekám.“

Stroj přerušil spojení a také Znamenáček zavěsil. Měl bych se obléknout, napadlo ho, ale hned si uvědomil, že je oblečený. Odešel do koupelny pro saponát a pak vyšel na chodbu s krabicí pod paží.

Nezavřel za sebou dveře. Proč by to měl dělat?

O tři měsíce později doktor matematických věd Emil Kudrnka vpadl do Drábkovy pracovny, nedbaje rozhořčeného kvákání sekretářky Helenky. Přerušil poradu programového oddělení výkřikem:

„Sokrates…!“

„Co se stalo? Přestal růst?“ zvolal Drábek. Nervózně pohlédl na veliký graf pověšený na stěně, označený nápisem:

NÁRŮST SUPRAORGANICKÉ HMOTY –

plán modře, skutečnost červeně.

Vlevo dole bylo číslo 3 kg. Tolik zbylo ze Sokrata po té noci, kdy uprchl Jaroslav Znamenáček, pravděpodobně do ciziny. Od toho dne, pod bedlivým dohledem odborníků z výrobního závodu, zbytek Sokrata regeneroval, objem rostl, modrá i červená křivka se povzbudivě plazily vzhůru a blížily se k bodu označenému slovy „plný stav“.

„Ne… Poslal pohlednici! Otevřel jsem dvířka hlavního panelu, ne o své vůli – Sokrates mě o to požádal, a tam ležela pohlednice.“

Drábek uchopil pohlednici do ruky. Byl na ní obvyklý obrázek zasněžených Hradčan. Otočil ji. Oválná známka s nápisem ČESKOSLOVENSKO, podivně fosforeskující, byla přetištěna razítkem: PRAHA, 03. 10. 21. Na pohlednici byl vytištěn nápis: „Pohlet na něgdejší králofská hrat ot řeki Vltavi.“

A pod nápisem, trochu dětským rukopisem, stálo:

„Mnoho pozdravů z roku 2321 zasílá Sokrates.“

A ještě níže:

„Omlouvám se, ale musel jsem se Sokratem jít, je to povinnost obsluhy. Nechali jsme vám zárodek dalšího Sokrata, doufám, že roste a že už funguje. Nedávejte mu kyselinu solnou, doutníky a prášek na prádlo, jinak vám taky uteče. Pozdravujte Helenku, tajně jsem ji miloval. V úctě, s pozdravem Jaroslav Znamenáček.“

Hádanka

Cizinec položil na stůl tisícovku a řekl:

„Dám vám hádanku. Kdo ji uhodne, dostane talíř.“

„Co když ji nikdo neuhodne?“ zeptal se Karel. Za patnáct let dročkaření ztratil pěknou, ale nepraktickou vlastnost, které se říká důvěřivost.

„Schovám prachy do kapsy a půjdu pryč. Nechci protisázku.“

„Vsázím pět kilo, že uhodnu,“ ozval se Petr Křivák. Neměli ho rádi, protože podmazával portýry a prý taky holky z dispečinku, aby mu dohazovali rita. Myslelo mu to dobře a byl si toho vědom. „Nesmí to ale být taková ta blbá hádanka, jako že dům má šestnáct pater, v každém patře pětadvacet oken a kolik má domovnice zlatých zubů.“

„Jedu proti tobě, Křiváku,“ řekl tiše Blonďák, tichý, klidný kluk, který nikdy nelhal, a když byla potřeba, rval se nejlíp ze všech dročkářů. „Vždycky jsem říkal, že jednou z toho chytrolínství zpitomíš.“

Položil svou bankovku vedle Křivákovy pětistovky a zatížil ji zapalovačem.

„Ten chlap,“ ukázal na cizince, „je přece kyborg. Kam jsi dal oči, Křiváku? Dobrá polovička je z něho umělá. Co ty víš, jaký do něho namontovali mozek? Může být desetkrát chytřejší než my všichni dohromady!“

„Mýlíte se,“ obrátil se k němu cizinec. „Původní je na mně jenom levá ruka, levé oko, ledviny a část mozku. Všechno ostatní je bioplastik.“

V hospodě nastalo ticho, dokonce i Vilda přestal umývat sklenice a zvědavě civěl na kyborga. Bioplastika byla už dávno docela běžná a nejeden z dročkářů už využil jejích služeb, protože v dročce člověk sem tam přijde k nějakému úrazu. Nikdo z přítomných však ještě neviděl kyborga, který by v sobě měl tak málo původních lidských orgánů, a co víc, který by byl tak dokonale sestaven, že jenom Blonďák ho hned odhadl na kyborga. A protože všichni dovedli dobře počítat, všechny – s výjimkou toho hlupáka Samečka – napadla takřka současně otázka: kdo to asi je, že si s ním doktoři dali takovou práci?

„Tak spusťte, pane,“ řekl Táta, nejstarší dročkář, který ještě pamatoval benzíňáky.

„Hádanka má předehru, ale doufám, že vás nebude nudit. Slyšeli jste o havárii Labutě III.?“

„To byla přece ta plazmová loď, která ztroskotala někde u Neptunu,“ vyhrkl Jirka Rachejtle, snaživý mládenec, který se jen zvolna a nerad loučil s nadějí, že ho ještě přijmou na Astronautickou akademii.

„Správně,“ přisvědčil kyborg. „Byla to loď třídy Racek, určená k průzkumu vzdálených oblastí Sluneční soustavy. V té době to byla nejrychlejší třída celé flotily, a kdo sloužil na nějakém Racku, považoval se za elitního kosmonauta, jestli mi rozumíte. Loď měla kapitána a pět mužů, dva piloty, navigátora, motoráře a praktikanta. Byla to zvláštní funkce, tohle praktikantské místo, zvláštní a nevděčná. Čerstvý absolvent Akademie, předurčený na hodnost kapitána dálkových letů, se měl na lodi zaučovat. Jeho pravomoc byla samozřejmě nulová a posádka ho neměla ráda, ale nikdo proti němu nikdy nehnul prstem, protože za nějaký ten rok, až z praktikanta bude kapitán, by mu mohl přijít pod ruku. Ani kapitán neviděl rád praktikanta za zadkem, protože tyhle zelenáče přidělovali sice nejzkušenějším, ale tím taky nejstarším velitelům, takže příchod praktikanta byl předzvěstí výslužby, penze, zkrátka odchodu do starého železa.

Labuť III. se dostala na určenou oběžnou dráhu a zahájila program. Po šestém obletu kolem Neptunu měla loď přejít na nižší oběžnou dráhu. Jenže tenkrát se ještě nevědělo, co dovede Caproniho energetický pás, a motory Labutě III. naběhly zrovna v tom okamžiku, kdy loď do pásu pronikla. Co se stalo potom, dovedete si všichni představit.“

„Motory zhasly,“ zvolal Jirka Rachejtle. Když se připravoval na přijímací zkoušky do Astronautické akademie, určitě někde něco četl o Caproniho pásmu kolem Neptunu, ale teď si nedokázal vzpomenout, co to vlastně bylo. Kyborg si ho nevšímal. Odmlčel se a teď už viděli všichni, že před nimi nesedí lidská bytost v pravém slova smyslu. Duševní pohnutí se projevilo záchvěvy bioplastikové tkáně a na tváři jasně vystoupily rudé čáry v místech, kde umělá pokožka byla sešita.

„Nezhasly,“ řekl. „V okamžiku H + 5,75 sekund po zážehu třetího plazmového motoru nastaly intenzívní pulsace tlaku o frekvenci 2300 hertzů. Netrvaly déle než tři desetiny sekundy, přesný údaj už nikdo nikdy nezjistil. V motorové sekci byl v té chvíli motorář, praktikant a druhý pilot jako náhradník motoráře. Motorář vykřikl, ukázal na kontrolní panel a druhý pilot stačil ještě říct – co to sakra je –. Praktikant přiskočil k příklopu spojovacího tunelu, otevřel ho a holýma rukama, bez ohledu na to obrovské riziko, urval přívodní kabely ovládacího servosystému celého bloku plazmových motorů.

Chtěl něco říct, ale motorář i druhý pilot se na něho vrhli a vytáhli ho za límec z tunelu. Křičel, ale neposlouchali ho. Dali mu několik políčků a hnali ho do velitelské sekce. Hodili ho dovnitř, druhý pilot vklouzl za ním a motorář utíkal zpátky na své stanoviště.

– Co se tu děje? – ptal se kapitán.

– Ten blázen urval kabely servosystému, – hlásil druhý pilot. – Ruplo mu v makovici, dočista přišel o rozum!

– Musel jsem to udělat! – vykřikl praktikant.

– Proč? – zeptal se kapitán, který už začal tušit, oč tu jde.

– V třetím motoru se objevily pulsace, nevíme proč, – vyhrkl praktikant. – Na zjišťování příčin ale není čas! Nastane bodová eroze dna a zřejmě praskne chlazení!

– Už prasklo, – řekl kapitán a ukázal na zrudlé indikátory chlazení. – Pokračujte!

– Tuhle teplotu nemohou vstřikovače vydržet a shoří také, – pokračoval praktikant. – Za několik sekund by měly nastat další pulsace, teď už druhého a třetího řádu.

Celá loď se začala otřásat a praktikant i druhý pilot, bledý hrůzou, se museli chytit madel.

– Teplota stoupá, – řekl praktikant, – protože vstřikovače pracují nekontrolovatelně dál. Stěna motoru se propálí a nastane boční výron energie. Počítám, že k tomu dojde někdy v čase H + 10 až 12.

– To znamená, – ozval se navigátor, schoulený ve svém křesle, – že to přijde za nějakých dvacet sekund.

– Na to budou reagovat plazmové regulátory. Servořízení se pokusí vyrovnat tlak, a jakmile v ostatních motorech pracovní tlak přestoupí hodnotu 600 MPa, přetíží se chladicí systém, také se utaví vstřikovače a…

–… a bude konec, – řekl kapitán. – Proto jste včas vypnul servořízení. Člověče, vy jste zachránil loď, protože jste řetěz katastrofy přerušil v uzlovém bodu dřív, než se zkáza k němu stačila dostat!

Toto povídal a díval se přitom na druhého pilota. Řekl mu:

– Vraťte se na své místo, později…

Přerušil ho motorář. Vpadl do velitelské sekce a vítězně hlásil:

– Kapitáne, znovu jsem zapnul kabely servosystému, které tenhle pitomec…

– Idiote! – zavyl kapitán, vymrštil se ze svého sedadla, ale v tu chvíli se loď začala prudce točit kolem své osy, ozval se dunivý rachot a všechna světla zhasla.

Tak nějak vypadala situace na palubě lodi Labuť III. v okamžiku katastrofy,“ skončil kyborg svoje vyprávění. Stiskl si konečky prstů skráně.

„Omáčku jsme slyšeli,“ řekl Křivák drsně. „Ven s tou hádankou. Co máme hádat?“

„Katastrofu přežil jen jediný člověk,“ řekl kyborg. „Jsem to já. Uhodněte, jakou funkci jsem měl na palubě Labutě III. Byl jsem motorář, nebo praktikant?“

„Jak to máme vědět? Copak jsme tam byli?“ zeptal se Sameček.

„Nepleť se do toho, ty vole,“ okřikl ho Blonďák. „Poslyšte, pane, není v tom chytačka? Třeba jste byl ten druhý pilot, nebo navigátor…“

„Žádná chytačka v mé hádance není. Vyprávěl jsem vám celý ten příběh, abyste zhruba věděli, co se na palubě stalo. Dávám vám slovo, že jsem nebyl ani pilot, ani navigátor, ani kapitán. Vyznáte se přece v lidech, nebo snad ne? Na koho byste mě odhadli, na praktikanta, nebo na motoráře?“

„Je to ale pitomá hádanka,“ řekl Jindra Rachejtle. „Podle všeho ten motorář byl pěkný trouba. Měl přece znát svou práci dopodrobna. Praktikant z něho udělal pořádného vola, protože zachránil situaci, a ten motorář tomu nasadil korunu, když to všechno znovu pokazil tím, že zapnul servo. Kdybyste vy byl ten motorář, pane, asi byste se někde pověsil na hák anebo byste aspoň o té ostudě držel hubu. Jasně, vy jste ten praktikant, jestli ovšem nás netaháte za fusekli.“

„Za mých časů,“ ozval se Táta, „zelenáči byli zticha a čekali, až co řeknou dospělí. Pochopil jsem to tak, pane, že nikdo na palubě nevěděl, proč ten motor kiksnul?“

„Správně,“ přitakal kyborg. „Byl to první případ, kdy plazmová loď proletěla pásmem ve chvíli, kdy nabíhaly motory. Katastrofa Labutě III. upozornila vědce na energetickou anomálii v prostoru kolem Neptunu a teprve profesor Caproni ji prozkoumal, vysvětlil a našel řešení, aby se podobný případ neopakoval.“

„Pak je to jasné,“ usmál se starý dročkář. „Kdybyste byl ten praktikant, milý pane, na kabátě by vám chřestily medajle a jezdil byste po přednáškách a do téhle dročkářské putyky byste ani nepáchnul.“

Obrátil se k Jindrovi a ukázal na kyborga prstem.

„Dobře si ho prohlídni, mladej. To je člověk, který se potřebuje vypovídat. Proto chodí za dročkářema a dává hádanky. Provedl jste pitomost, pane, když jste znovu to servo zapnul, jenže nic jiného vás v tom momentě nemohlo napadnout. Sám jste řekl, že to byl první případ takového maléru. Toť se ví, ten praktikant byl zrovna ze školy vyučenej na kdeco a v hlavě mu to zapálilo, ale to se v životě už stává. Nebojte, my na vás jazyky vyplazovat nebudeme. Raději vám koupíme panáka, to vám pomůže. Hej, Vildo, přines pánovi tuplovanou zelenou!“

„Zapomínáte, že jsem kyborg,“ řekl cizinec tiše. Hostinský Vilda nerozhodně přešlápl. „Nemůžu pít. Jsem víc než napůl robot, chápete?“

„Tak tedy žádnou zelenou?“ zeptal se hostinský.

„Ne.“

„Dobře,“ řekl hostinský poněkud dotčeně. „Můžu k tomu něco říct?“

„Jistě.“

„Hospody jsou plný všelijakých existencí. Každá se svěřuje a vylejvá si srdce. A každý takový chlápek lže. Vsadím se, že tenhle chlapík, co tu sedí a dává hádanky, neviděl žádnou raketu ani z rychlíku.“

„Proč myslíte?“ otázal se kyborg mírně.

„Protože do posádky kosmické lodě, a tím míň do elitní posádky, jak jste sám říkal, nevezmou chlapa bábovku, kterej pak bude chodit po hospodách s hádankama. Podle mě nejste ani praktikant, ani motorář tý Labutě, vy jste nejspíš poštovní úředník nebo odhadce pojišťovny a v hlavě vám haraší, protože odebíráte časopis Letectví a kosmonautika a doma lepíte modýlky kosmických lodí. Vážně, že si lepíte modýlky?“

„Lepím,“ přiznal se kyborg.

„Tak vidíte!“ triumfoval hostinský Vilda, vrátil se k výčepnímu pultu a sám sebe odměnil za ten logický výkon dvojitou zelenou.

„Jo,“ řekl Blonďák, „slyšeli jsme rozumnou řeč. Jenže něco v tom všem skřípe.“

„Co by skřípalo?“ zeptal se Vilda.

„Ten pán je kyborg, a to fajňáckej kyborg. Pověz mi, co by se na tý jeho poště muselo stát, aby přišel o rajncenkrecht celý tělo a zbyl z něho jen kus mozku, oko a ruka. Praštil se fest razítkem? Jenom v leteckých a kosmických katastrofách člověk přijde o všechno, a musí to už být něco extra super ňuňo, aby si s lidskou troskou dali doktoři takovou fachu, jako odvedli na něm. A spíš myslím, že to byl ten praktikant, protože jenom mladý tělo mohlo přežít takový hrozný ztráty. Kolik bylo tomu motoráři, pane?“

„Osmašedesát,“ odpověděl kyborg. „Praktikant zrovna slavil třiadvacáté narozeniny.“

„Tak to je jasný,“ uzavřel Blonďák svou řeč. „Byl jste praktikantem a musím říct, že si vás vážím, protože jste pašák.“

„Blbost,“ řekl Křivák, po dlouhém mlčení a urputném přemýšlení. „Na mládence praktikanta by se doktoři vykašlali, však to známe. Takovou operaci udělají jenom ze známosti. Jen považte, ruka, voko a kus mozku! To musela být protekce a známosti, jaké nikdo ve třiadvaceti nemá. Byl jste motorář, pane, a ta děsná operace vás prozradila. Že jsem vyhrál, viďte? Tisícovka je moje a Blonďákovo pětikilo taky.“

Kyborg však zadumaně zavrtěl hlavou.

„Operaci provedli v nemocnici na Ganymedu. Žádného z chirurgů neznal ani praktikant, ani motorář. Byl to tým z Angoly, který až do té doby pracoval na třetí poliklinice v Sydney.“

„Můžu se tedy na něco zeptat a bude ta sázka o tisícovku platit, i když mi napovíte?“ opatrně zvídal Křivák, a když kyborg přikývl, pokračoval: „Proč máme hádat právě mezi praktikantem a motorářem?“

„Ty pitomej,“ vyhrkl krásný, leč hloupý Sameček, „to by jinak nebyla hádanka, jako když se někdo ptá, co je to, když je to černý a má to tři nohy.“

„Správně se ptáte,“ řekl kyborg Křivákovi. „Labuť III. objevil pohotovostní automat typu Pasteur. Těla obou pilotů a navigátora se podařilo identifikovat podle štítku. V troskách pak našli znetvořené tělo s částečně neporušeným mozkem, okem a paží. Lékaři mozek aktivizovali později, mnohem později. Ztratil paměť a neznal nic, jen si dokázal přesně vybavit průběh katastrofy. Vnímal ho jako vstřícnou situaci, chápete? Viděl tragédii očima jak praktikanta, tak motoráře.“

„To ovšem je jasné,“ přerušil ho nějaký pán, který před chvílí přišel do hospody pro cigarety a naslouchal teď debatě. „Nezmínil jste se, že se našlo kapitánovo tělo. Takže vás sesadili ze zbytků kapitánova těla, drahý příteli. Jenom třetí osoba je schopna nestranně posuzovat osudný konflikt dvou lidí. Kdybyste byl buď praktikant, nebo motorář, musel byste se na ten příběh dívat jednostranně. Vaše objektivita vás usvědčila, kapitáne.“

„Nepleťte se do toho, nemáte nárok,“ řekl Blonďák. „Třeba je to úplně jinak. Bylo to znetvořené tělo v jednom kuse?“

„Ne, paže ležela opodál.“

„Tak to tu máme! Smontovali vás ze dvou lidí, z praktikanta i z motoráře. Copak po světě běhá málo kyborgů smontovaných z několika lidí? Zrovna dnes jsem jednoho vezl, měl černošskou ruku a tělo bílé. To je důvod, proč příhodu vyprávíte objektivně. Že jsem uhodl, viďte? Tisícovku nechci, jste přece dost velkej chudák tak jako tak.“

„Mám nápad,“ řekl Sameček. „Hodíme desetníkem, panna praktikant, vorel motorář. Já ale nebudu vůl, pane, a když vyhraju, prachy beru!“

„Helejte,“ řekl Táta rozvážně, „uzavřeme to. Každej se vyjádřil. Sbalte prachy a zmizte a my se zlobit nebudeme, akorát si pomyslíme, že jste cvok, a to určitě jste, anebo ukažte papíry a vyvalte, jak to vlastně je. Co jenom jsme tady všechno nakecali! Že jste praktikant, nebo motorář, nebo kapitán, nebo ouřada na poště, nebo oba chlapi dohromady. Karty na stůl. Jak je to tedy?“

„Nevím,“ řekl kyborg tiše. „Nikdo to neví. Lékaři to nedokázali s jistotou určit. Jenže já to chci vědět, chápete?“

Umělý kyborgův obličej nedokázal vyjádřit žádné city, zato v pohybech toho cizince bylo tolik naléhavosti, že při pohledu na něho dokonce i Sameček se dojal a přestal myslet na ženská stehna, byť jen na nepatrně krátkou chvíli.

„Chci vědět, jestli tahle plastiková rakev hostí zbyteček nejbystřejšího adepta kapitánské hodnosti v historii Akademie – tak se vyšetřovací komise vyjádřila o tom praktikantovi –, anebo jestli můj mozek a jeho tupost zavinil katastrofu a smrt pěti lidí! Chci to vědět, musím to vědět, jinak nemůžu žít! Lékaři mě poslali na psychiatry, ti zase na psychology, jeden doporučil psychotroniky a ti mě poslali do okultního kroužku. Slyšel jsem, že taxikáři se vyznají v lidech, a tak mě tu máte, jenže ani vy jste mi nepomohli. Tahle tisícovka,“ řekl a uchopil bankovku do prstů štítivě, jako chcíplou myš, „nemá pro mne žádnou cenu, dal bych všechno, co mám, jen kdyby mi někdo poradil!“

Vstal, pokynul jim na pozdrav a odcházel. Táta šel za ním.

„Poslyšte,“ řekl a vzal ho lehce za loket, „vy věříte, že někdo dokáže podle vaší dnešní povahy rozpoznat, co jste byl tenkrát zač?“

„Ano, věřím,“ odpověděl kyborg.

„Pak vám, pane, nezbejvá než se obrátit na nějakou tu holku, co je hodně na chlapy. Zajděte do Liliový za Modrou Ančou. Opravdu nestojí za vědění, co Anča neví o mužských.“

„To není špatný nápad!“ zvolal kyborg. „Myslíte, že někdo z mládenců by mě tam mohl odvézt?“

„Jasně,“ řekl Táta. „Blonďáku, vem to rito. Konec konců, panstvo,“ obrátil se na ostatní, „konec pauzy, končej biografy, musíme sebou mrskat. Jenže, pane, teď mě napadá…“

Obrátil se, ale kyborg tu už nestál a Táta spatřil jen koncová světla Blonďákova taxi-glyderu.

„Raději tu pravdu nechtějte znát…“ zašeptal Táta a docela věřil, že ho kyborg uslyší.

Omamný nápoj volnosti

Ulehl jsem na podlahu a jazyk vyplázl, jak jen to šlo. Někdy to dělám, ačkoli ne často. Pomáhá mi to překonat nepříjemné pocity, když na mne dolehne tíseň nebo neurčité obavy. Zvláštní předmět, ten jazyk. Používám ho při jídle a pití, ale nevylučuji, že původně byl určen i k jiným účelům. Uvědomil jsem si to, když se jednou v našem bytě pokazila klimatizace. Pán si svlékl svrchní část oděvu a jeho čelo a pak i tváře se pokryly kapičkami, které prýštily odkudsi z nitra jeho hlavy. Vypadal, jako kdyby právě vyšel ze sprchy. Zdálo se mi, že mu to pomáhá, a záviděl jsem mu, protože já jsem samozřejmě neměl co svléknout. Vyplázl jsem tehdy mimoděk jazyk a vzápětí jsem ucítil příjemný chlad v celém těle. Měl jsem z toho takovou radost, že mi bylo dokonce později líto, když robot klimatizaci opravil. Byl jsem totiž na sebe hrdý, že vlastním přičiněním, pouhým vyplazením jazyka jsem od sebe odehnal takovou nepříjemnost, jako je horko. Dodnes toužím podobnou zkušenost opakovat, ale klimatizace funguje dokonale, všude, v bytě i ve spojovacích chodbách.

Také zde, v kabině, do níž mne Pán uvedl, klimatizace funguje. Je to tu příjemné, ale rozčiluje mne Neznámý, který je tu s námi. Přišel krátce po nás a Pán s ním hovoří docela přátelsky, přestože jsme ho nikdy dříve neviděli. To ovšem nic neznamená, můj Pán je hodný a snadno se seznamuje s jinými lidmi.

„Vy máte s sebou psa?“ zeptal se Neznámý, sotva vstoupil. V jeho otázce byl podiv, ale vycítil jsem v ní i zlost.

„Ovšem,“ odpověděl Pán. „Nemusíte se ho bát. Je intelektualizovaný. Nemám lepšího přítele, než je on.“

„Nikdy jsem neslyšel, že by na Cestu časem brali psy,“ řekl Neznámý. „Musel jste na něho platit příplatek? Jako na zavazadlo?“

„Milý zlatý, to byste byl z laciného kraje. Za Barona jsem zaplatil jízdné v plné výši, jako za dospělého člověka!“

Pán se na Neznámého mile usmíval, ale já zřetelně cítil narůstající zlobu, která z něho čišela. Varovně jsem štěkl, ale Pán toho nedbal. Někdy je až neuvěřitelně tupý.

„Šetřil jsem osm let, než jsem si mohl tuhle cestu dovolit,“ řekl Neznámý.

Přesně jsem nechápal smysl jeho slov, ale vytušil jsem, že jimi chtěl Pána ranit. Ale nepodařilo se mu to. Pán je ten nejsilnější člověk na světě a nenechá se ranit tak snadno, jak si to lidé někdy představují.

„Berte to tak, že mám s sebou manželku,“ řekl Neznámému. „Pro vás je to dokonce výhoda, že s vámi cestuje pes, a ne žena. Aspoň nemusíte poslouchat žádné řeči.“

Neznámý chtěl cosi namítnout, ale zabránil mu v tom kovový hlas tlampače, umístěného na stropě:

„Prosím pozor. Pravidelný odlet chronobusové linky 60 04 813 53 začíná za sto osmdesát sekund po zvukovém signálu (cink). Délka trasy je tři tisíce let do minulosti. Přistanete v chronoportu v pražském ohbí Vltavy roku 112 před naším letopočtem. Podle chronometeorologické předpovědi jsou časové fronty klidné. Očekáváme jen malou poruchu kolem roku dvanáct set, takže nevylučujeme mírné kolébání chronobusu. Po přistání jste povinni uposlechnout všech příkazů našeho personálu. Připomínáme, že každý prohřešek proti pravidlům má za následek propadnutí zálohy deseti tisíc megakorun. Cestujícího Josefa Henda upozorňujeme, že odpovídá v plném rozsahu za počínání svého psa Barona. Začíná odpočet: osmdesát šest, osmdesát pět…“

„Vy jste složil kauci na sebe i na psa?“ ozval se Neznámý.

„Musel jsem. Jinak by Barona do chronobusu nepustili. Poslyšte, měl byste si zvyknout na to, že Baron není obyčejný pes. Je přece intelektualizovaný.“

Z ampliónu se ozvalo „nula“ a kabina se nepříjemně rozhoupala. Pocítil jsem slabou závrať, ale rychle to přešlo. Pán i Neznámý znatelně pobledli. Pán se rozhovořil, snad aby překonal nevolnost.

„Je to možná škoda, že na světě už nejsou žádná zvířata kromě psů. Díky mozkové chirurgii mají dnes psi takovou inteligenci, že nejsou daleko od člověka. Doktor Kubínek mě před Baronovou operací ujistil, že Baron bude inteligentnější než většina lidí Starého věku. Asi přeháněl, ale je pravda, že Baron zvládne většinu úkolů v domácnosti.“

„Ta operace musela taky stát ranec prachů,“ poznamenal Neznámý nevlídně.

„Levné to nebylo, ale víte, že Baron řídí všechny moje domácí roboty? Nechal jsem je naladit na jeho štěkot a pes se mi stará o domácnost. Je to psina, viďte? Nevěřil byste tomu, ale Baron dokonce umí řídit i můj elektromobil. Samozřejmě jenom po dálnici, ale nad jeho postřehem byste žasl. Někdy reaguje rychleji než palubní radar. Couvání a parkování mu ale moc nejde, to musím přiznat.“

Kabina se zakymácela.

„Aha, to bude ta časová bouře,“ řekl Neznámý. „Tady prý bývá často. Je tu asi hustší čas nebo co.“

„To není tím, že by tu byl hustší čas,“ opravil ho Pán, „ale tím…“

„Vždyť je to jedno,“ osopil se na něho Neznámý. Zadíval se na mne. Jak je to možné, že Pán nechápe, jak nás oba ten člověk nenávidí? Vstal jsem a usedl Pánovi k nohám. Díval jsem se na Neznámého velmi přísně a měl jsem radost, když odvrátil oči.

Kabina se zachvěla, jako by do něčeho narazila, a její mírné pohupování ustalo. Spadla z nás tíseň.

„Sláva, už jsme tady,“ řekl Pán.

„Vítáme vás v roce 112 před naším letopočtem,“ ozvalo se z ampliónu. „Brzy spatříte skutečnou přírodu a po několik hodin se budete kochat jejími krásami. Znovu ale připomínám zásady pravidel. Všechny přestupky jsou trestné a mají za následek propadnutí zálohy deseti tisíc megakorun.“

Amplión krákoral, ale nevšímal jsem si toho. Stěna kabiny se otevřela a dovnitř proniklo zelené světlo.

Podíval jsem se ven a zoufale jsem zavyl.

„Barone,“ řekl Pán, ale jeho hlas byl stísněný.

Spatřili jsme město, které se v žádném ohledu nepodobalo Praze, jak jsem ji znal od štěněcích let.

Kam oko dohlédlo, stály nejpodivuhodnější budovy, jaké si lze představit. Podobaly se jedna druhé, a přece každá byla jiná. Vždycky to byl pilíř, nebo možná roura, roztodivně pokřivený a zkroucený, v jisté výšce nad terénem rozštěpený do tenčích pilířů či nosníků, které se dále a dále štěpily. Byly umístěny více méně vodorovně, kolmo na hlavní pilíř, a čím tenčí byly, tím divočeji se kroutily. Pilíř i příčné nosníky těch zvláštních domů byly hnědé, avšak nátěr nebyl hladký, lesklý, jak jsem byl zvyklý z domova. Naopak, byl matný, rozbrázděný křivolakými rýhami. Kdyby u nás doma nějaký robot chtěl takto natírat, museli bychom ho poslat do šrotu. Na příčných nosnících byly připevněny drobné plošky zelené barvy. Chaoticky se pohybovaly a šelestily.

Nikde jsme neviděli obyvatele toho podivného města. Jen v jedné chvilce jsem spatřil kdesi ve výšinách psa, zoufale degenerovaného, s dlouhým chlupatým ohonem a štětičkami na špičatých uších. Ačkoli to byl ubohý mrzáček, pohyboval se čile a v mžiku zmizel za zelenými ploškami. Nad hlavami nám nehlučně létala maličká letadla, sotva větší než krabička cigaret. Byly to zřejmě jakési automaty. Některé občas zaskřípaly a pískaly. Byly zřejmě vadné, ale závada patrně nebyla vážná, neboť stroje směle kličkovaly ve vzduchu a prováděly akrobatické obraty.

Teprve po chvilce jsem si všiml nevelkého plastikového domku, který stál opodál. Dveře měl dokořán. Na prahu stál otylý muž, oblečený do šedého pláště.

„Vítám vás,“ řekl lhostejně. „Pojďte blíž, nebojte se. K dispozici máte čtyři hektary plochy. Hranice chronoportu jsou tam u toho modrého zábradlí. Dál nesmíte, ale to ani nemusím povídat, jistě znáte pravidla. Ten pes je intelektualizovaný, doufám?“

Pán ho neposlouchal a ani Neznámý mu nevěnoval pozornost. Hleděli zmámeně kolem sebe. Tlustý muž zmlkl a zapálil si cigaretu. Všechny zázraky tohoto města mu asi už dávno zevšedněly.

„Tohle jsou stromy,“ šeptal Pán. „Barone, dívej se! To jsou ptáci, viďte? Jsou to automaty Chronopodniku, nebo opravdoví živí ptáci?“

„Stoprocentně živí,“ řekl zřízenec. „Lítaj nám sem přes ohradu. Nesmíte se žádného dotknout, ani kdyby vám přistál na nose! Bylo by to porušení pravidel.“

„Proč to sakra nezastřešíte ultrasklem, když už sem nedokážete instalovat silové pole,“ zeptal se Neznámý nevrle. „Člověk náhodou tu potvoru zašlápne a deset tisícovek bude v čudu.“

„Lidi sem jezdí především proto, že tu není ani ultrasklo, ani silové pole, pane,“ odpověděl mu tlustý zřízenec chladně.

Opatrně jsme se vzdalovali od kabiny chronobusu. Pod nohama nám šelestil koberec ze zvláštního zeleného plastiku. Jeho pach jsem neznal. Vzdáleně mi připomínal vůni některých koření a zeleniny. Ucítil jsem ale i jiné vůně a pachy, drsné a vzrušující. Všechny byly poznamenány jakousi nečistotou, možná hnilobou, ve všech byl nějak přítomen zánik, nesly na sobě pečeť smrti. Znám podobné pachy ze stinných zákoutí, odpadových šachet, ze spaloven odpadků. Ale tam je smrt držena v uctivém povzdálí dezinfektory, vysokofrekvenčními zářiči, plyny a vlnomety. Zato zde se projevovala nestydatě. Ale nenaháněla mi hrůzu. Ostatně, v těch vůních byly i jiné pečeti než znak zhouby. Rozeznal jsem stopy neznámých bytostí. K čemu mě to zvalo jejich volání? K hodovní tabuli? K páření? K rozpustilým radovánkám? Co se to tu dělo, jaká to obžerná slavnost se tu nepozorovaně odehrávala všude kolem nás? Nechápal jsem to, ale tušil jsem, že i já patřím k pozvaným!

„Podívej, Barone! Pejskové tu jsou!“ řekl Neznámý.

Neuvědomil jsem si, že hovoří ke mně.

Teprve po chvilce, když svá slova naléhavě opakoval, otočil jsem k němu hlavu. Hleděl na mne a usmíval se. Palčivá nenávist k tomu člověku mi sevřela vnitřnosti.

„Nechte toho!“ okřikl ho Pán. „Barone, ke mně!“

Přiběhl jsem k němu a olízl mu ruku.

„To je paráda, tyhle intelektualizovaný psi,“ řekl zřízenec uznale. „Opravdu poslouchá na slovo. Že on rozumí řeči, jako člověk?“

„Dovede řídit auto, samozřejmě jenom po radiodálnici,“ usmál se Pán. Zamrzelo mě, že Pán pořád mluví o té dálnici, a rozhodl jsem se, že až se vrátíme, naučím se i couvat a parkovat. To by bylo, abych se to nenaučil! Tlouštík mne pohladil a řekl:

„Dejte na něho přece jen pozor. Tihle pejskové jsou potvory. Pozoruju tu vlčí smečku už dlouho. Dnes poprvé se odvážili tak blízko chronoportu. Asi mají hlad.“

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Pořád ještě jsem nechápal, o čem všichni hovoří. Tu mne přes čenich udeřil nejostřejší a nejvzrušivější pach, jaký jsem kdy ucítil. Takřka ve stejném okamžiku jsem spatřil skupinu snad padesáti statných psů. Klusali mezi sloupovitými budovami nedaleko modrého zábradlí.

„Raději k nim nelez, nebo tě zrychtujou,“ podotkl Neznámý pohrdavě.

Jeho posměch mne urazil. Důstojně jsem popošel o několik kroků k zábradlí. Z toho ostrého pachu se mi začala točit hlava. Postupoval jsem jako zmámený. Jakýsi křik mě zastavil. Můj Pán za mnou klusal, zřejmě rozhněvaný. Dotklo se mě to. Co si o sobě myslí! Sám si nechá od Neznámého všechno líbit, nepostaví se jeho poznámkám a úsměškům, zato má starosti o mne, jestli náhodou nepodběhnu to mizerné modré zábradlí! Jako bych nebyl intelektualizovaný, jako bych neznal pravidla!

A ještě něco mě napadlo: co by si o mně řekli oni, ti cizí psi, kdybych se vrátil na první zavolání, s ocasem schlíplým mezi nohama, s čenichem u země. To by bylo smíchu!

Pán byl už blízko. Zaslechl jsem chechtot Neznámého a vrčení cizích psů. Z pachu zeleného koberce se mi už začalo dělat špatně, v očích jsem měl slzy. Asi jsem taky trochu kňučel. Nevím, co mě to napadlo, ale popoběhl jsem, nad hlavou se mi kmitlo něco modrého a zelený koberec byl najednou jiný, hrubší, sahal mi až po hruď.

Vzpamatoval jsem se. Ohlédl jsem se po Pánovi a vtom… krve by se ve mně nedořezal! Mezi jím a mnou bylo modré zábradlí!

„Deset tisíc máte v čudu,“ jásal Neznámý. „Ten se vám vyplatil, ten váš psí génius! Gratuluju!“

Pán si ho nevšímal. Přestal na mne hrozit. Zastavil se u zábradlí a žadonil:

„Barone, Baronečku, vrať se, miláčku!“

A psi ke mně běželi.

Slyšel jsem temný dusot jejich tlap, chrčení, klapání čelistí. Ochromila mě hrůza. Chtěl jsem utéci, ale nešlo to.

„Barone!“ křičel Pán, až mu přeskakoval hlas.

Z tlouštíka byl najednou hrubián. Křičel na pána:

„To jste mi zavařil, chlape zatracená, s tím vaším čoklem! Teď abych ty vlky vyřídil paprskometem, nebo mi nalezou do chronoportu! To je malér, to je malér, já to budu muset napsat do hlášení! Krucinál, ten paprskomet má zase vymlácený baterky! Kterej pitomec si s ním hrál?“

Deset metrů přede mnou se psi zastavili. Slušně jsem je pozdravil, ale neodpověděli mi. Zaujal mě největší z nich, zřejmě jejich velitel. V mládí asi spadl do drtiče odpadků v kuchyni, tak byl potrhaný a zjizvený. Hleděl přímo na mne. Hruď se mu dmula. Jeho čenich, sklovitě lesklý, mířil na mne jako hlaveň paprskometu. Pochopil jsem, že je opravdu velitel těch menších a že právě nasává vzduch, hodnotí můj pach a rozhoduje se, co v příštích okamžicích udělá.

Uvědomil jsem si, že můj pach je mu cizí. Třeba se mu nezalíbí. Svěsil jsem uši v předtuše, jak ošklivě bude štěkat.

Jenže on udělal něco nečekaného.

Rozevřel ohromnou rudou tlamu, velmi nezdvořile. Spatřil jsem bělostné špičaté zuby, dokonale zdravé, bez jediné plomby, korunky, natož pak můstku. Zařval chraplavě a ostatní ho napodobili. Byl to zřejmě povel, protože všichni na jeden ráz se ke mně rozběhli. Akcelerovali rychleji než naše auto a věřte, že to není špatná kára, škoda elektro třistadvacítka géeles.

Napadlo mě, že jsou to nevychovanci a že by mě mohli i povalit. Uhnul jsem jim z cesty. Pán, Neznámý i tlustý zřízenec na mne křičeli, ale jejich slova zanikla v burácivém řevu těch hloupých psů.

Už byli tady.

Topil jsem se v jejich pachu. Tíseň ze mne spadla. V mysli mi kmitl záblesk divoké radosti, možná až rozkoše. Ano, je to něco podobného, jako když se pokazila klimatizace, možná nás přepadl nepřítel, horko, a já ho zahnal sám, bez pomoci robotů, vyplazením jazyka. Nemohl jsem ale tu radost vychutnat. Ten největší pes byl už docela blízko a dýchl mi do obličeje, až se mi udělalo zle. Napadlo mě, že by mi pomohl Alka Selzer nebo aspoň zažívací soda. Krví podlité oči, skelný čenich a bílý chrup se mihly před mýma očima, v následujícím zlomku sekundy jsem pocítil ostrou bolest na krku a současně na tlapách a ocase. Po břiše mi teklo něco horkého. Těsně před mýma očima se vynořila čísi chlupatá šíje. Jak jsem měl tlamu rozevřenou bolestí, sklapl jsem čelisti a šíje uvízla mezi nimi. Tiskl jsem stále silněji. Mám zdravé zuby, protože chodíme s Pánem na prohlídky pravidelně, a moje špičáky a řezáky snadno pronikly kůží a vzápětí jsem okusil chuť dosud neznámého, opojně rozkošného nápoje.

Plul jsem dál na vlnách bolesti, chlemtal slastný nápoj a chtělo se mi vykřiknout – vy hlupáci, vždyť jsem jeden z vás, ale neudělal jsem to z obavy, že šíje neznámého psa by vyklouzla z mých čelistí, a tak jsem tiskl a trpěl a chlemtal, dokud mne neopustilo vědomí.

Struna života

Nejdříve explodovala druhá, pak pátá a v několika sekundách i zbylé čtyři nádrže s palivem pro kosmický tahač, uložené v přední části nákladního prostoru raketoplánu Intrepid. Velitel Bernard Weintraub a druhý pilot Leslie Gelb ztratili vědomí takřka okamžitě, takže netrpěli. Osud Alana Cowela, vědeckého pracovníka odpovědného za biochemický pokusný projekt Astral, byl horší. Výbuch přežil, jenže plameny propálily stěnu obytného prostoru Intrepidu a marně skrýval tvář do živné půdy fazolí typu alfa, gama a South Orange II.

V okamžiku výbuchu byl v nákladním prostoru Henry Stokes, palubní technik, oblečený do polotěžkého skafandru, jemuž se v hantýrce NASA přezdívalo z důvodů už zapomenutých Gaston. Moduly Spacelabu, umístěné v zadní části nákladního prostoru, odvrátily smršť žhavých plynů, takže unikly do volného kosmického prostoru, aniž mu ublížily. Rozervaly však laboratorní modul, v němž právě pracoval britský fyzik Richard Cohen. Z trhliny vytryskl modravý oblak umělé atmosféry. Cohen si zakryl tvář dlaněmi a v bolesti a hrůze prožíval okamžiky, které považoval plným právem za poslední vteřiny života.

Kosmonaut ve skafandru ustrnul, s očima pevně zavřenýma, aby ho neoslepily plameny v přední části nákladního prostoru. Jas požáru však byl tak silný, že ho oči přesto rozbolely. Zmateně si uvědomoval, co se asi stalo, ale nebyl schopen pohybu. Jenom ústa pootevřel a z vyschlých hlasivek mu vycházel zvuk, který zněl asi takto:

„A… ah… aaa…“

Šílení ohně skončilo za nějakých devadesát sekund. Tma padla na Stokese a pocítil ji stejně bolestně jako prve ten bílý žár.

Jenže Stokes byl kosmonaut ze staré školy, cvičený v osmdesátých létech v mučicím programu NASA. Výcvik oční přizpůsobivosti patřil k nejotravnějším zbytečnostem programu. Už za dvanáct sekund Stokes vnímal obrysy a po třech dalších sekundách rozeznal tvary laboratorního modulu. Byl roztržený, jako kdyby někdo do něho zajel otvíračem na konzervy. Uvnitř se svíjel Angličan v bílém overalu, potřísněném krví.

Stokes se odrazil od stěny za sebou a vyletěl k modulu. Zachytil se ostrých okrajů trhliny, aniž si stačil uvědomit, že by si snadno mohl roztrhnout plastikové rukavice skafandru Gaston. V oranžovém světle nouzového osvětlení uviděl změť přístrojů a kabelů a v prostoru se zmítal Dick Cohen v předsmrtné křeči. Krev mu prýštila z nosu, uší a lůžek nehtů. Bojoval o poslední zbytky kyslíku v plících.

Kosmonaut se protáhl dovnitř a strhl ze stěny bělostný vak podobný ospalému sněžnému netopýrovi. Ocelové lanko připevněné k držáku vytrhlo pojistku. Vak se poněkud nafoukl a nabyl vzezření značně přerostlé škeble. Dick Cohen se už nehýbal. Stokes ho popadl za ramena a vecpal ho hlavou napřed do štěrbiny škeble. Čistý kyslík omýval teď Angličanovu tvář. Jeho spodní polovina těla však stále ještě byla venku, vystavena smrtícímu vzduchoprázdnu. Kosmonaut popadl postavu zahalenou do bílé maškary kolem pasu a protáhl ji trhlinou ven. Tam několika ráznými pohyby nasoukal bezvládného vědce dovnitř, přirazil mu kolena až k bradě a zatáhl za ním plastikový uzávěr. Potom prudce škubl rudě natřeným držadlem. Uvolněný kyslík v mžiku nafoukl kanály ve vnějším obalu vaku. Bílá maškara se nadula do tvaru koule o poloměru metru dvaceti. Uvnitř, stočený do klubíčka jako plod v mateřském lůně, vracel se Dick Cohen k životu. Byl stále ještě v bezvědomí, ale jeho plíce už začaly pracovat. Stokes nahlížel dovnitř okénkem z organického skla, ale neviděl nic. Bezradně uchopil držadlo upevněné na kouli, podobné držadlu u kufru, a zmateně uvažoval, co dál.

Nový výbuch palivových článků mu připomněl, že půda na palubě Intrepidu je doslova žhavá. V tom okamžiku si uvědomil, že na zádi nákladního prostoru je umístěn kosmický skútr, ten podivuhodný kříženec křesla a hospodského věšáku, opatřený malými raketami, určený pro pohyb ve volném prostoru. Dopravil záchrannou kouli ke skútru, ocelovými sponami si ho připevnil k pevnému krunýři svého polotěžkého skafandru a několik zášlehů raketových motorků vzdálilo Stokese i jeho podivné zavazadlo od zmírajícího raketoplánu.

Vysoko nad nimi se vznášela veliká modravá koule planety Země, ozdobená lhostejnou písčinou Mléčné dráhy jako blyštivým závojem. Intrepid žhnul na několika místech červenavým žárem a nepravidelné exploze prozrazovaly, že agónie ještě neskončila. Stokes pocítil zoufalou samotu. Uvědomil si, že v okamžiku, kdy si na záda připnul skútr, zapojil se na jeho komunikační zařízení. Při práci ve volném prostoru byl skútr spojen s raketoplánem komunikačním kabelem. Také na kouli byla zdířka pro kabel, aby se kosmonaut mohl dorozumívat s člověkem uzavřeným uvnitř. Stokes nahmatal konektor a zasunul ho do zdířky.

„Dicku, slyšíš mě? To jsem já, Henry!“

Uslyšel však jen sípavý dech.

Vzápětí se však ozval cizí hlas:

„Intrepide, Intrepide, tady Skylab VII. Konečně vás slyšíme. Co se stalo? Odpovězte, Intrepide!“

„Henry Stokes, tady Henry Stokes. Palivo pro ten váš zatracený tahač vybouchlo, Skylabe! Vypadá to, že jsem zůstal naživu sám. Mám tady v záchranné kouli Dicka Cohena, ale zatím se neozval…“

„Bolí… bolí…“ zasípěl Dick Cohen. Stokes vykřikl radostí a také Skylab blahopřál k zachránění.

„Zachovejte klid, chlapci!“ volal Skylab. „Posíláme vám tahač. Poslouchejte dobře. Spočítali jsme to tady… musíte se dostat na vyšší úroveň. Tahač nedostaneme zřejmě až k vám dolů. Podle naší em vé trojky musíte na úroveň čtyř set padesáti, lépe čtyř set osmdesáti. Tahač bude u vás asi za sto minut. To by vám kyslík měl vydržet. Skútr je v pořádku?“

„Pracuje dobře,“ řekl Stokes.

„Výborně. A tobě, Dicku, blahopřejeme. Jsi z toho venku, chlapče. Přežil jsi pobyt ve vakuu, to je moc prima! Teď už skončí diskuse, jestli je to vůbec možné.“

„Fajn,“ ozval se Stokes. „Jedeme vám naproti. Máte k tomu něco?“

„Potřebujete plný tah aspoň tři minuty,“ řekl ten člověk ze Skylabu VII. „Rozumíte? Tři minuty na plné pecky.“

„Henry,“ ozval se Dick, „jak je to s palivem skútru?“

„Bezva, jak jinak?“

„Doplnili jste ho? Leslie Gelb byl ráno venku…“

Hrome… nedoplnili, uvědomil si Stokes. Bylo to na programu až odpoledne…

„Máme vás oba na příjmu,“ ozval se Skylab. „Jak jste na tom s palivem?“

Henry Stokes pocítil na sobě olověnou tíži, zcela nezvyklou v kosmickém prostoru. Hrůzné zážitky uplynulých minut ho teď doslova ochromily a připravily o soudnost. Rozkřičel se:

„Oba se nezachráníme! Palivo nestačí pro oba!“

„Jen klid,“ naléhal Skylab. „Provádíme bilanční kalkulaci…“

„Do hajzlu s vaší bilanční kalkulací, mně jde o kejhák!“

„Henry… ber to s klidem. Dostali jsme se z nejhoršího…“

„Kristepane, co ještě chceš? Vytáhl jsem tě z bryndy, mohl jsem tě tam nechat. Rozumíš? Mohl jsem tě tam nechat, pro jednoho mám paliva dost…“

Henry Stokes sípěl. Před očima mu pulsovala červenavá mlha. Žaludek se mu houpal, ne snad kosmickou nemocí, ale živočišným strachem. Jen zvolna se mu navracela soudnost. Silou vůle se nutil ke klidu. Musím uvažovat chladně… uvědomoval si. Uchopil ještě pevněji držadlo záchranné koule. V okénku spatřil Dickovu bílou tvář.

„Henry… Dicku, co se děje?“ naléhal Skylab.

V té chvíli Dick Cohen pochopil a vykřikl:

„Chce mě… chce mě hodit do vesmíru!“

Henry Stokes vymrštil v tom okamžiku obě paže před sebe a současně i nohy, aby ho ráz nevyvedl z rovnováhy. Bílá koule se rozlétla ke žhnoucí trosce Intrepidu. V poslední chvíli se v okénku blýskly Dickovy oči. Henry Stokes nesmyslně křičel, dávil ze sebe kletby zoufalce, plivance slov i pokrouceniny nahodilých slabik, křičel by cokoli, jen aby potlačil nářek svého svědomí.

„Intrepide, odpovězte! Skylab VII, volá Skylab VII. Co je s vámi?“

Koule se propadala do hlubiny. Už nebyla větší než kopací míč. Henry přestal křičet, protože mu došel dech a hlasivky ho rozbolely. Měl hrůzu z několika příštích sekund. Dick bude naříkat, bude proklínat, bude prosit. Ve sluchátkách však bylo ticho, jenom Skylab v pravidelných intervalech opakoval své výzvy. Dick zřejmě omdlel hrůzou, anebo dokonce otevřel průlez záchranné koule a použil kosmické prázdnoty jako sebevražedné zbraně. Je to statečný chlap, na jeho místě bych to udělal. Musel mě pochopit, palivo nestačí pro dva, musel…

Žaludek se mu znovu zahoupal, snad z hnusu nad vlastní zbabělostí.

Položil ruce na ovládací páky skútru, když jím cosi náhle trhlo.

„Co je to?“ vykřikl. Odpověděl mu Dick, klidně a zřetelně, jako kdyby se vůbec nic nedělo.

„Komunikační lano. Jsme spojeni kabelem. Jak jen jsi mohl na to zapomenout, Henry?“

Teď teprve Henry postřehl kabel. Táhl se jako stříbrná struna temnotou a hvězdy jiskřily na jeho plastikovém povrchu. Takřka štítivě se ho dotkl rukou v neohrabané rukavici skafandru. Kabel byl napnutý, a když na něho zatlačil, zapružil jako skutečná struna.

„Počítám, že budeš chtít kabel utrhnout,“ pokračoval Dick neúprosně. „Asi se ti to nepodaří. Funguje jako pojistné lano. Je v něm pět ocelových lanek. Musel bys mít sílu jako buldozer, abys ho urval.“

Do hovoru zasáhl Skylab.

„Nechápeme, co se u vás děje, chlapci. Tahač už je na cestě, takže hlavu vzhůru a jeďte na plný tah nahoru. Musím vám vyřídit, že všichni držíme palce. Zpráva o katastrofě už je venku. Všechny televizní a rozhlasové stanice na celém světě s ní vstoupily do vysílání. Podívejte se na Zemi, mládenci. Miliardy lidí jsou s vámi!“

Henry Stokes zoufale škubal lanem, ale jak Dick správně předvídal, kabel byl pevný a neohrabané rukavice klouzaly po jeho hladkém povrchu. Henryho nesmyslně napadlo, že by mohl otevřít kryt přilby a přehryzat ho mezi zuby. Uvědomil si svou zoufalou bezmocnost a div že ho to nepřipravilo o zbytek soudnosti. Uvědomil si, že žíznivě nenávidí tu zářivě bílou kouli, uvízlou mezi hvězdami, jako kdyby to byl vřed, který mu saje život. Upnul veškerou svou vůli na to, aby se ho zbavil stůj co stůj. Najednou se rozesmál, zle, šíleně.

„Však já tě doběhnu. Jen počkej…!“

Omotal si lano kolem zápěstí a zatáhl. Zprvu to šlo těžce, potom stále snadněji. Koule se blížila. Vítězně zachraptěl:

„Jen pojď, bestie!“

„Co to zase děláš?“ ozval se Dick. „Opravdu jsi se zbláznil. Zapni ten zatracený skútr, ať jsme odtud. Paliva máme málo, ale takhle tu zbůhdarma utrácíme kyslík! Co to děláš, Henry? Odpověz, co máš za lubem? Už to mám… Když nemůžeš lano utrhnout, chceš si mě přitáhnout, abys odpojil konektor. Je to tak, viď, Henry, že mám pravdu?“

„Vždycky jsi měl pravdu, chytráku. Jenže já se budu smát naposled!“

„Obávám se, že nikoli,“ řekl Dick svým protivným britským přízvukem. „Napadlo tě, odkud vlastně vysíláme? Buď z paluby raketoplánu, anebo z mého rozkošného kulatého domečku. Ani ve skafandru, ani na skútru není vysílačka. Bez ní tě tahač nikdy nenajde. Zbytečně tou dřinou pálíš svůj kyslík, ty idiote!“

„Žvaň, co chceš. Třeba jsi chytrák nad chytráky. Jenže já vždycky vyhrál a vždycky jsem prosadil svou. Slyšíš? Henry Stokes vždycky proved, co si zamanul.“

Záchranná koule byla už docela blízko.

Henry Stokes natáhl ruku. Konektor s velikými výlisky v podobě uší myšáka Mickeyho mu vklouzl mezi prsty rukavice. Otočil zápěstím a přes silné vrstvy plastické tkaniny pocítil klapnutí západky. Pustil volný kabel z ruky.

„Sbohem, chytráku,“ zašeptal.

Položil ruce na ovládací páky skútru a prudce je stiskl. Čekal, že tah motorů jím smýkne nazad, ale motory mlčely.

Vyděšeně pohlédl vzhůru, kde se vznášela planeta počmáraná bílými oblaky, pitvorně pokroucenými do výsměšného šklebu. Země se mu smála.

Očima zabloudil k okénku záchranné koule.

Směje se mu ten chytrák? Pak nakopne kouli a odmrští ji pryč. Ano, udělá to, musí to udělat.

Jenže pak tu zůstane sám, s modrým kulatým obličejem Země a bude pozorovat její smích, dokud mu nedojde kyslík. Bude tu sám, s vyhaslým skútrem na zádech.

Dick Cohen se ale nesmál.

Henry vzdychl úlevou.

Váhavě, nesměle se dotkl držadla koule, uchopil ho a druhou rukou zapnul konektor. Klapla západka.

„Tak jdeme na to,“ řekl Dick klidně. „Ze svého místa to nemůžeš vidět, ale sáhni rukou dozadu, sáhni, poslechni mě. Tak je to dobře, ale níž, povídám níž. Přepni páku rezervy paliva, dobrá, tak je to správně. Teď zaber za ty kliky, rozpal to a už ať jsme pryč. Vůbec se mi tu nelíbí.“

* * *

Záchranná operace skončila dobře. Orbitální tahač se po složitém manévru setkal na oběžné dráze s podivným kosmickým tělesem. Byl to kosmonaut s raketovým skútrem a se záchrannou koulí v ruce. Oba muži byli v bezvědomí, Henry Stokes neměl daleko ke klinické smrti.

Po mnoha hodinách, když je v kyslíkových stanech Skylabu VII vzkřísili a uložili do visutých lůžek, navštívil Richarda Cohena a Henryho Stokese velitel stanice.

Blahopřál jim k záchraně a pak se zeptal jakoby mimochodem:

„Můžete mi, chlapci, vysvětlit, co se to vlastně s vámi…“

„Ne, to nemůžeme,“ odpověděl Dick za oba.

Na palubě Skylabu se jich na to už nikdo nezeptal. Magnetofonové pásky se záznamem se nějakou divnou náhodou smazaly, zřejmě samy od sebe. V kosmu platí jiné zákony, hlavně ty lidské, a pojem „soucit“ zde má jiný význam než dole na Zemi.

Proč Filemon a Baucis nezůstali spolu navěky

Filemon miloval Baucidu a Baucis milovala Filemona. Filemonova něha pomáhala Baucidě překonat smutek, a když Filemona přepadly někdy pochybnosti, mohl se spolehlivě opřít o oddanost Baucidy. Doplňovali jeden druhého, až docela splynuli. Když někdo před nimi velebil lásku, příliš mu nerozuměli: pro ně byl život s láskou totožný a nebyli schopni se podivovat svému citu o nic víc než třeba dýchání nebo trávicímu procesu.

Čas plynul, stříbřil jim vlasy, nachyloval jim záda a psal jim do tváří nesmazatelné vzkazy, kterým rozuměli jenom oni. Avšak jednoho dne Filemon shledal ke svému překvapení, že oddanost Baucidy ho už otravuje, a utekl s kterousi mladicí, prodavačkou v bufetu. Protože ale mu přece jenom bylo Baucidy líto, poslal za sebe náhradu.

Byl to robot, samozřejmě jménem Filemon, vybavený jednoznačně stanoveným programem: milovat Baucidu něžně a věrně a navěky. V jeho obvodech byla zakleta veškerá osobnost živé předlohy, ba co víc, byla upravena, aby odpovídala ideálním představám Baucidy.

Baucis byla nemile překvapena, když se toho večera domů dostavil místo manžela robot, ale láska kybernetického Filemona byla tak všeprostupná a tak vroucí, že stařenka si časem zvykla a docela zapomněla, že konejšivá slůvka před usnutím, jež doléhají k jejímu sluchu, nevycházejí z úst lidské bytosti, nýbrž z plastikových orgánů stroje.

Léta plynula v obapolné shodě, až jednou se chudák stará Baucis udělala do vdovce pana Tomáška, ajznboňáka na penzi, a kybernetického Filemona opustila. Ale také ji zavazovaly krásné roky, prožité po druhově boku, a aby Filemonovi nebylo smutno, poslala místo sebe kybernetickou Baucidu.

A tak láska Filemona a Baucidy přetrvala v krystalických supraatomárních obvodech kybernetických inteligencí a byla to láska tak ideální, že jména Filemona a Baucidy přešla do bájesloví a stala se symbolem manželského štěstí.

Filemon a Baucis žili spolu skromně v chudičkém betonovém bunkru, někde za humny radioaktivních hřbitovů. Nikdo je neohrožoval, a ani dost dobře nemohl: když například jednoho dne přiběhla vzteklá liška a kousla Baucidu do nohy, vylomila si zub a vrčíc odklusala pokousat někoho jiného. Ale to nebránilo Filemonovi, aby si dělal starosti:

„Neublížila ti ta potvůrka, Baucis?“

„Neboj se, Filemone! Titanový plech hned tak nějaká lištička neprokousne.“

„Nevím, nevím, jestli bych ti neměl nožku přejet autogenem, pro všechny případy,“ chmuřil se Filemon a Baucis mu odpověděla zvonivým smíchem, potěšena i dojata jeho starostlivostí.

Když potom poměry na Zeměkouli byly neudržitelné a lidstvo se stěhovalo do marsovských pustin, které v tu dobu už byly přívětivější než to, co zůstalo doma, kolonisté odvezli všechno, co by na Marsu mohlo k něčemu sloužit, včetně rezavých podkov a starých kolovratů. Filemona a Baucidu ovšem lidé nechali na Zemi. Co na Marsu s automaty, vybavenými tak nepraktickým programem?

Filemon a Baucis tedy na Zemi osaměli, ale nevadilo jim to, protože, jak víme, milovali jeden druhého velice.

Přešlo několik, dokonce mnoho ledových dob, pětihory vystřídaly šestihory a poté sedmi a osmihory. Kolem Filemona a Baucidy defilovaly nové živočišné druhy, některé dokonce inteligentní. Staroušci už dávno nesedávali na prahu bunkru, protože beton se rozpadl ani ne po deseti tisících let, a navíc to místo nyní bylo osm kilometrů pod hladinou moře. Sedali jen tak, podobní omšelým balvanům, a šeptali si něžně:

„Miluješ mne, Baucis?“

„Ovšem… a ty, Filemone?“

„Však víš!“

Někdy Baucis stonala a Filemon ji trpělivě ošetřoval. Opotřebované krystalické bloky nahradil jinými, jež pěstoval ve svém malém mikroprocesorovém stimulátoru. Nikdy se bez něho nikam nevydal a nosil ho stále ve své mošničce. A když zase neduhy zkrušily Filemona, postarala se o něho Baucis, nekonečně trpělivá ve své péči.

Ledových dob přibývalo a prodlužovaly se, až led pokryl celou Zemi a rudě zářil v paprscích dohasínajícího Slunce. Ty tam byly nové živočišné druhy. Na ojedinělých kamenech (a také na Filemonových zádech, což byla příčina chichotání a dobromyslných žertů Baucidy) udržely se sporé lišejníky zrzavé barvy a také v průrvách mezi krami něco sebou občas zamrskalo. Starým milencům ale nevadila nepohoda. Už dávno Filemon narubal uran, šikovně z něho udělal atomové palivo a byla to zásobička tak pěkná, že nebylo proč se bát nepřízně zimy.

A tak žili Filemon a Baucis, připraveni zůstat spolu navěky, jak jim ukládal program. Jenže k tomu nakonec nedošlo.

Jednoho dne se totiž něco se Sluncem stalo, jako by v něm cosi luplo, a Slunce, potvora, začalo růst a svítit, až se starým manželům po miliónech let stáhly irisové clony zornic až na doraz. Nebylo to nic platné, záře sílila, a tak došlo k té nehodě. Oni totiž Filemon a Baucis, když jeden druhého léčili, přece jen tu práci trochu fušovali a nové spoje nebyly tak precizní, jak by měly být, třebaže byly pájeny s láskou. Dokud Slunce zvolna sláblo, klesal energetický příkon ze slunečních baterií a stále chatrnější elektronická síť fungovala celkem spolehlivě. Ale teď, když se Slunce měnilo v Nov, sluneční baterie jely zase na plné pecky, kybernetické mozky se vařily v přívalu energie, Filemon a Baucis vyskočili jako zamlada, v pětihorách, padli si kolem krku a vášnivě se líbali. To už celou hmotu planety Merkur pohltil Nov a Venuše začala tát. V té chvíli energie bylo na chatrné kybernety příliš mnoho a oba najednou trefil šlak.

Je pravda, že o minutu později by oba shořeli tak jako tak a proměnili by se spolu se Zemí na prahmotu, čímž by naplnili stanovený program, neboť až v té chvíli je možno uznat, že skončil věk planety. Ta minuta jim však chybí a sebeshovívavější pozorovatel nemůže zavřít oči před zarmucujícím faktem, že program splněn nebyl.

I když, spravedlivě uváženo, Filemon a Baucis to vydrželi spolu tak dlouho, že s jistými výhradami si zaslouží naší úcty.

Zvláštní příloha Televizních novin

Ohlášení živě ze studia. Hlasatelka sedí u stolku ozdobeného vkusnou vázičkou s kyticí PVC karafiátů. Usmívá se.

HLASATELKA: Jak už jste slyšeli v denním zpravodajství, největší výrobce dětských hraček, národní podnik Batolan, obdržel Nobelovu cenu za převratné objevy v oboru elektroniky, kybernetiky a robotiky. Náš redaktor se proto vypravil do Hustopeče, aby tam odpovědné pracovníky, jak se říká, vyzpovídal.

Následuje reportáž, synchron 16 mm, stopáž 12 minut 46 sekund.

Titulek KDE INOVACE NENÍ PRÁZDNÝM POJMEM běží přes záběry budov závodu Batolan Hustopeče. Reportér a vedoucí propagačního oddělení Nosek sedí na houpacích koních, což podtrhne hravou atmosféru neformálního interview.

REPORTÉR: Jsme na nádvoří závodu Batolan Hustopeče a zastihli jsme tu soudruha Jaromíra Noska, vedoucího propagačního oddělení podniku Batolan. Soudruhu Nosku, já myslím, že ta Nobelova cena patří tak ňák celému kolektivu, nemám pravdu?

NOSEK: No, já myslím, že to je pěkné povzbuzení pro kolektiv, ale největší odměna pro nás jsou úsměvy našich dětí a jejich veselá očička, protože na ně je naše pracovní úsilí zaměřeno, že.

REPORTÉR: Jak to všechno začalo?

NOSEK: Začátky byly těžké. V předmnichovské buržoazní republice byla výroba panenek a dětských loutek rozptýlena do malovýroby a mezi domácí výrobce, kteří za těžkých podmínek a za vydřidušskou mzdu byli nuceni…

REPORTÉR: Naše diváky by víc zajímala novější historie závodu…

NOSEK:… k neustálému zvyšování výkonu za snižující se mzdu. Teprve nová doba přinesla převrat i ve výrobě panenek a dětských loutek a malovýroba se soustředila do závodu v Hustopeči, že. Výrobní škála byla úzká. Začali jsme modelem 101, to byly populární mrkačky s polyvinylchloridovým vlasem, a pro náročné jsme vyráběli model 102 ve třech variantách, mluvící „máma“, „papu“ a „bééé“. Později přišla stotrojka, panenka čuračka. S tímto výrobním programem jsme vystačili poměrně dlouho.

REPORTÉR: Jak dlouho?

NOSEK: Cirka pětadvacet let. Zostřující se krize kapitalistického světa, provázená nepříznivými přesuny na surovinovém trhu, a podbízivá konkurence japonských, jihokorejských a tchajwanských výrobců, umožněná hladovými mzdami a nelidským tempem práce, omezily exportní možnosti našeho závodu.

REPORTÉR: Jak asi?

NOSEK: No, na nulu, že. Přijali jsme proto několik sdružených závazků zaměřených k inovaci a výsledkem byla modelová řada 200, panenka chodící za ručičku. Následovala třístovka, panenka chodící řízená rádiem, a konečně čtyřstovka s autonomním povelovým centrem. Tehdy jsme začali využívat elektronických prvků z odpadu a se zavedením pozitronové kybernetiky jsme uzavřeli s Teslou dohodu o dodávkách vyřazeného kazového materiálu, za nějž jsme poskytovali pracovníkům Tesly naši podnikovou chatu v Jeseníkách a čtyři chatičky se šinágly a nafukovacími matracemi na Ždáni na Slapském jezeře. Tak vznikla pětistovka a na základě zlepšovacího návrhu soudruha Zvonaře jsme rozvinuli pohybové schopnosti panenek tak, že bylo možno přijít na trh s novou řadou 600.

REPORTÉR: Ty sdružené závazky a to zlepšovatelské hnutí byla tak ňák dobrá cesta, viďte?

NOSEK: No, jinak to nešlo, že. Řada šest set došla značné oblíbenosti, ale začaly chodit dopisy od spotřebitelů se stížnostmi na mluvicí schopnosti našich výrobků. „Máma“, „papu“ a „béé“ už prý nestačí požadavkům nejmladší generace ve vyspělé socialistické společnosti. Na výrobní poradě soudruzi dali, jak se říká, hlavy dohromady. V kritické a sebekritické diskusi se podařilo odhalit rezervy. S iniciativním návrhem přišla tehdy soudružka Urbánková. Její manžel dělal v chemičce Ústí a dohodl, že dostaneme odpad polyuretanbenzolu na výrobu umělých svalů. My jsme oplátkou uzavřeli závazek, že v chemičce v Ústí pravidelně uspořádáme vánoční besídku s tombolou. Z odpadového materiálu jsme vyvinuli mimické svaly a jazyk. Hlasivky dodnes děláme z prešpanového papíru, který nám obětavě dodává pan Janouš, vážný Sběrných surovin.

Reportér: Vážný?

NOSEK: No, ten člověk od váhy, že. On se hrabe ve starém papíru a dává ho do lisu, a když najde prešpanový papír, vyloví ho háčkem a schová nám ho stranou. Odměňujeme ho z fondu pohoštění, že. Tenkrát se, jak se říká, narodila modelová řada 700. Jenže to bylo velké zklamání.

REPORTÉR: Výrobní potíže?

NOSEK: Spotřebitele řada 700 neuspokojovala a úspěch neměl ani model 712 mluvící a slyšící, ani model 748 potažený umělou pokožkou s výhřevem, takže děti si už nemohly naříkat, že je panenka studí. Kritických dopisů přibývalo a největší ránu nám zasadil tisk.

REPORTÉR: Já pracuju v televizi teprve od pětadevadesátého roku!

NOSEK: Byl to Dikobraz, že. V rubrice Na ostny napadl náš závod, že vyrábíme hloupé panenky, které prý chodí zbůhdarma po bytě a pleskají hlouposti páté přes deváté. Naše výrobky mají údajně zhoubný vliv na výchovu mladé generace, protože vedou zahálčivý neužitečný život a jejich řeči jsou plytké, takže představují model maloburžoazního způsobu života.

REPORTÉR: Bylo to jistě tvrdé, ale stejně si myslím, že kritika vás tak ňák pobídla k další inovaci.

NOSEK: No, mrzelo nás to, že. Zvýšili jsme proto kapacitu povelového centra, přidali další pozitronové agregáty z odpadu a navíc, ve volném čase, odpoledne a o volných sobotách, jsme vybudovali školu práce pro naše výrobky. Nová modelová řada 800 musela už povinně procházet touto školou, takže ke spotřebitelům se dostaly panenky schopné základních domácích prací, jako je úklid, vaření, praní a podobně. Samozřejmě jsme zvýšili i odolnost našich panenek, bohužel na úkor miniaturizace, takže současná řada 900 má velikost cirka metr dvacet. Trochu jsme se báli kritiky z řad spotřebitelů, ale zatím je odezva dobrá, že.

REPORTÉR: Co říkáte tomu, že dospělí zneužívají vašich výrobků k domácnostní posluze?

NOSEK: Víme o tom a mrzí nás to. Proto bych rád využil příležitosti a prostřednictvím našeho nejmasovějšího sdělovacího prostředku bych rád apeloval na naši veřejnost: jsou to hračky pro děti, že, neberte je těm dětem!

REPORTÉR: Ovšem, já myslím, že každý si může tak ňák poklidit sám, nemám pravdu?

NOSEK: Já si to též myslím. Jenže v minulosti se vykazovaly podobné závady i v jiných oblastech. Dospělí s oblibou požívali dětskou potravu, jako je Sunar, Dětská výživa ve skle. Též zneužívali zvýhodněných cen dětského ošacení. Teď se historie opakuje. Jenže náš podnik sotva proti tomu může něco dělat. Bohužel, na trhu nejsou dospělé varianty našich panenek, takže hospodyni nezbývá než vyluxovat nebo uvařit sama, nebo vrazit vysavač do ruky naší panence devítistovce. Já sám mám v bytě na odzkoušení několik vývojových typů a musím říct, že pro manželku je to velké ulehčení.

REPORTÉR: Moje paní si stěžuje, že jí ty vaše výrobky připadají hádavé. Nerady poslouchají.

NOSEK: Aha, máte doma zřejmě model 890, nejvýš 893. To byly velmi tvrdohlavé panenky, které se držely poznatků nabytých v naší závodní škole a odmítaly se přizpůsobit individuálním požadavkům spotřebitelů. Vzpíraly se například vařit vepřo knedlo zelo k večeři s ohledem na dietetické předpisy, a tak vznikaly reklamace. Od modelu 894 výše se nám podařilo zajistit submisivní elementy z pozitronového odpadu a nové modely už se spotřebitelem ve všem všudy souhlasí.

REPORTÉR: A jaké novinky připravujete pro naše děti?

NOSEK: (Sáhne mimo obraz. Asistentka mu podá lepenkovou škatuli. Slavnostně ji otevře. Vytáhne hrubě otesaný špalík natřený bíle, s namalovanýma očima, nosíkem a ústy. Špalík je zabalen do pestrobarevného hadru.) To je model 1000, schválený pro výrobu ověřovací série. Konečně budou naše děti mít s čím si hrát. Vždyť my tady nepracujeme pro nějaké Nobelovy ceny, ale pro úsměvy našich dětí a jejich veselá očička, že.

Kamera najede na dřevěnou loutku. Titulek KONEC, stručné odhlášení živě ze studia.

Muž, který ví

„Vy jste pan redaktor Kapr?“

„Velmi správně. Račte se posadit. Mohu snad něčím sloužit?“ řekl Vojtěch Kapr, redaktor nakladatelství Mladá fronta, osudem dotlačený ke specializaci v oblasti žánrů, rozumějme žánrů pokleslých, jako je detektivka a science-fiction. Miloval tyto žánry a měl rád jejich autory a autoři mu lásku opláceli. Nutno však přiznat, že se mezi nimi občas vyskytly prazvláštní typy a v Kaprově podkrovní pracovně o půdorysu nudle se někdy odvíjely podivuhodné děje, o nichž později redaktor šťavnatě vyprávěl.

Na prahu přešlapoval stařec aspoň osmdesátiletý, udržovaný ve svěží formě pravidelným cvičením, dlouhými procházkami a zdravotně prospěšnou stravou, v níž dozajista nechyběly měkké sýry a zelenina. Vlasy měl husté jako mladík, ovšem šedivé a notně špinavé. Ostatně, celý byl umolousaný, jako bývají vdovci a někteří staromládenci. Z pootevřených úst vycházely chřestivé zvuky, jak tam o sebe tloukly poloviny uvolněného umělého chrupu. V rozpacích zaplétal do sebe kloubnaté prsty a zase je rozplétal. Vojtěch Kapr si dobře všiml, že stařec přišel bez aktovky. Nebezpečí nového rukopisu tedy bezprostředně nehrozí, není však vyloučeno, že rukopis je už připraven doma, na starcově psacím stole. Při tom pomyšlení Vojtěcha Kapra trochu zamrazilo v zádech.

„Mé jméno je Frýdl, pane redaktore.“

„Výborně, pane Frýdle,“ zvolal Vojtěch Kapr. Jemně uchopil pana Frýdla za ramena a dotlačil ho do křesla. Musel s ním trochu zápasit, než se mu to povedlo.

„Co jste nám přinesl?“ otázal se a myslel na rukopis, který dozajista bude mít tisíc stran (je to první svazek, celkem jich připravuju šest, v tom je celý můj život, pane redaktore).

„Nic, rozhodně nic,“ odpověděl stařec, omluvně klapaje umělým chrupem. „Přišel jsem se informovat.“

Redaktor usedl do druhého křesla, takže mezi ním a panem Frýdlem byl maličký konferenční stolek, vyhlížející jako trochoidní píst Wankelova rotačního motoru, ozdobený vázičkou, vkusnou, leč prázdnou, pokud ovšem pomineme špačky a cigaretový popel, který do váziček klepají v nestřeženém okamžiku nezbední autoři detektivek a science-fiction.

„Vážený pane Frýdle,“ pravil Vojtěch Kapr, žehnavě rozkládaje rukama, „každé nakladatelství prožívá hlad v hojnosti. Pohleďte, toto vše jsou rukopisy, tady na stole, na skříni, další jsou uvnitř a taky pod stolem. Přišel jste nabídnout rukopis, jak tuším. Máte ho doma. Přineste ho, jste vítán! Při veškeré hojnosti hladovíme po svěžích dílech, která…“

„Byl tady Ondřej Neff?“ přerušil ho stařec.

„Jak prosím? Ano, ovšem, byl tady,“ odpověděl Vojtěch Kapr ostražitě. „Proč se ptáte?“

Stařec stáhl ústa. Ruce se mu rozčileně třásly.

„Tušil jsem to. Mluvil s vámi?“

Vojtěch Kapr se přestal usmívat, položil opatrně dlaně na kolena a jeho okrouhlý, zdravě začervenalý obličej nabyl výrazu poněkud slečinkovského pohoršení.

„Rád vám poskytnu informace, pane Frýdle, pokud ovšem se budou týkat vás a vašich literárních zájmů. Jiné informace nedávám, je mi líto. Kdybyste dovolil,“ řekl zvýšeným hlasem a povstal, „mám práci…“

„Jistě, jistě,“ řekl chvatně pan Frýdl. „Buďte tak laskav, pane Kapr, zavolejte telefonem pana Neffa a požádejte ho o dovolení. Zavolejte a uvidíte, že jsou zde důvody, ehm, ke změně stanoviska.“

„Jak si přejete,“ řekl redaktor nevlídně a vytočil číslo.

„Neffová,“ ozval se na druhém konci linky ženský hlas.

„Vojtěch Kapr, Mladá fronta,“ představil se redaktor. „Mohu prosím mluvit s panem Ondřejem Neffem?“

„Copak vy nevíte…“ řekla žena tiše po nedlouhé přestávce, „že Ondřej Neff je mrtev?“

„Cože?“ vykřikl Vojtěch Kapr a užasle pohlédl na pana Frýdla, který seděl strnule v křesle a zvolna pokyvoval hlavou.

„Ano, už pět let! Přejelo ho auto.“

„Jenže… byl u mne před týdnem a přinesl mi rukopis povídkové knihy Vejce naruby!“

„Vejce naruby!“ zvolal pan Frýdl.

„Tak tohle nejsou dobré vtipy, pane!“ vykřikla vdova a vztekle třískla sluchátkem do vidlice.

Vojtěch Kapr zavěsil a bokem se opřel o desku stolu. Dlaní si přejel po temeni hlavy, jako by se chtěl přesvědčit, že tudy neuniká kouř.

„Vejce naruby!“ opakoval pan Frýdl výhružně. „Ten darebák, to si odskáče. Kde je ten rukopis?“

„Pomalu, pane Frýdl. Jak to, že Neff je pět let mrtvý? Byl tu před týdnem a předtím ještě několikrát, jednali jsme o rukopisu…“

„Četl jste ho? Četl jste o tom vejci naruby?“

„Jistě, je to první povídka, trochu málo originální, ale v našich podmínkách docela ujde.“

Pan Frýdl svěsil ramena a Kaprovi se zdálo, že stařec na něho hledí s jistou útrpností.

„Tak vy jste ji četl… To je nadělení. Co jen s vámi uděláme?“

Zavrtěl hlavou a povzdechl si.

„Proč jen lidi nemají víc rozumu. Tak je to vždycky. Všichni vědí, co mají dělat. Školíme je. Přísahali. Pícháme jim drogy a v mozku mají stimulátory. A co dělají?“

„Co dělají?“ opakoval Vojtěch Kapr zcela zmaten, protože nevěděl, o kom vlastně pan Frýdl mluví.

„Co by dělali? Chvástají se,“ hněval se pan Frýdl. „Jako by neznali První zákon Strážce času: MLČET. Strážce času musí tajit fakta o budoucnosti. To je jeho hlavní povinnost. Věříte, že tyhle případy řešíme každou chvíli? Je pravda, že percentuálně to není tak zlé, sotva půl procenta našich lidí podlehne žvanivosti. Jenže jako kontrolor to mám na krku a věřte, mám toho plné zuby!“

Falešné zuby, napadlo Vojtěcha Kapra. Viděl už všelijaké blázny, ale… Ale autor Vejce naruby je prý pět let mrtev, a přece tady před týdnem byl a přinesl rukopis! Kdo je blázen? Tenhle Frýdl, paní Neffová, nebo já?

„Nikdy se ale nestalo, aby Strážce času žvanil literárně a zrovna o vejci naruby. Když už musel psát, neměl to nikomu dávat číst. Ještě štěstí, že jsem přišel včas. Četl to ještě někdo jiný kromě vás?“

„Nečetl,“ odpověděl Vojtěch Kapr.

„Kde je ten rukopis?“

„Tady na stole.“

Pan Frýdl křepce vyskočil, odstrčil redaktora a rozvázal tkanice objemných černých desek. Povídka Vejce naruby ležela hned nahoře. Pročítal ji spěšně, drkotaje falešným chrupem, a šeptal:

„Galaktická válka… já ti dám, syčáku… a tady… souhvězdí Lyry… hvězdný pohon, no – to je vrchol!“

Vojtěch Kapr nahlédl panu Frýdlovi přes rameno a s úžasem shledal, že řádka za řádkou mizí, jako by pan Frýdl gumoval rukopis očima! Byl tak ohromen, že se nezmohl na odpor, když se stařík zmocnil celého svazku a odvlekl ho ke stolku ve tvaru trochoidního pístu Wankelova motoru. Převrhl při tom vázičku a špína se vysypala na stůl. Stařec hněvivě obracel stránky, kloval do nich štipcem prstů, jako když sup sápe zdechlinu, klapal chrupem, kašlal a sípal.

„No vida,“ řekl s jistým uspokojením, když prozkoumal celý fascikl, „není to tak strašné, jak jsem se bál. S výjimkou té první povídky jsou to samé slátaniny toho mladého blázna. Zřejmě si včas uvědomil své povinnosti a všechno ostatní si jen vymyslel v té své hlavě.“

Poslední větu vyřkl s nelíčeným pohrdáním. Ukázal pak na Vojtěcha Kapra prstem.

„Jenže co s vámi?“

Vojtěch Kapr stále ještě chtěl věřit, že jde o žert nebo stařecké bláznovství, ale když si připomněl ty mizející řádky, srdce mu zledovatělo strachem.

„Chcete mě snad zabít?“ vykvikl.

„Nebojte, my jsme humánní společnost,“ odtušil pan Frýdl. Vytáhl z kapsy saka nevelký kovový váleček, připomínající sprejovou ampulku. Stiskl tlačítko a v pracovně to silně zavonělo. „Ani ten Neff nezahynul v pravém slova smyslu. Povolali jsme ho zpátky, je odvolán ze služby, to je všechno. Psychoterapie ho samozřejmě nemine. Mezi Strážci času nemůžeme trpět žádné ukecánky.“

„Proč ho nevyhodíte ze služby?“ divil se Vojtěch Kapr.

„Vyhodit se Sboru? Víte, kolik stojí výcvik takového Strážce času? Kolik jsme do něho investovali? Blázníte, člověče! No, mějte se tu dobře,“ řekl starostlivě, „a tady s tím povídáním naložte, jak chcete.“

Štítivě se dotkl rukopisu, vstal a odešel bez pozdravu.

Redaktor za ním zmámeně hleděl. Ve vzduchu visela ta podivná kořenná vůně, napůl příjemná a napůl odporná… Rozhodně si musím dát panáka, rozhodl se a otevřel spodní zásuvku psacího stolu.

Za hodinu byl opilý jako kominický učeň. V nedaleké vinárně U Piaristů se dorazil. Když ho vyhodili, tropil na ulici výtržnosti a hlídka VB ho nechala převézt na záchytku.

Podivuhodné děje, opakoval si. Podivuhodné!

Napadlo ho, že se mu děje křivda, a začal křičet. Dva svalnatí muži ho připoutali koženými řemeny k lůžku.

„Abyste věděli, já to všechno vyžvaním! Znám budoucnost! Slyšíte? Znám budoucnost! Vejce naruby, to je vejce na ruby, chápete? Když se rozpoutala galaktická válka…“

„Tohle ti pomůže, ty jedna galaktická válko,“ řekl ošetřovatel nikoli nevlídně a vstříkl spoutanému redaktorovi utišující prostředek do žíly. Vojtěch Kapr vykřikl a v hlavě se mu na okamžik vyjasnilo.

Oni mi nevěří… Kdo by věřil opilému blábolení? Můžu křičet o galaktické válce, až si strhnu hlasivky, a všichni se mi budou leda smát. Ale počkejte, já vystřízlivím a pak to na vás píchnu, pane Frýdl… Jen co vystřízlivím!

Připomněl si tu zvláštní kořennou vůni. Cítil ji v nozdrách stejně silně, jako když pan Frýdl stiskl tlačítko svého spreje. Dostal neodolatelnou chuť na alkohol.

Zítra to bude zase tak… pořád to budu cítit, pořád… Rozplakal se, a dříve než ho utišující prostředek ukonejšil ke spánku, uvažoval o tom, zda to řešení pana Frýdla je skutečně tak humánní, jak stařec tvrdil.

Kirby versus Dombey

Zmizení doktora Filipa Kirbyho vzrušilo svého času britskou veřejnost, avšak světovou pozornost na sebe ten případ přitáhl teprve poté, kdy advokátní firma Stuart a Stuart zažalovala jménem Alice Kirbyové, manželky zesnulého, jeho přímého nadřízeného profesora Williama Dombeye za trvalou újmu a neodčinitelné poškození, jehož se na řečeném doktoru Filipu Kirbym dopustil tím, že ho bez písemného souhlasu použil jako pokusné osoby a ve stroji času vyslal do budoucnosti bez možnosti návratu. Proces se vlekl a výsledek byl kompromisní. Někteří přátelé vyčítali paní Alici, že si nevyvolila jiné právní zástupce, avšak statečná žena své advokáty hájila:

„Zastupují naši rodinu už dvě stě let.“

Advokátní firma byla nyní reprezentována dvěma bratry Stuartovými, Jamesem a Donaldem. Pracovali v téže kanceláři jako jejich předkové, v rozlehlém sále, jehož zdi byly obloženy bohatě vyřezávanými knihovnami. Svazek beletrie byste nenašli v těch těžkých policích z tmavočerveného dřeva. Byly zde výhradně právnické spisy a také fascikly s dokumentací případů, s nimiž firma Stuart a Stuart měla kdy co do činění. Ty nejstarší pocházely z dob koloniální války proti neposlušným americkým osadám a byly vázány v bílé kůži. Méně solidní století devatenácté přešlo ke kůži černé a po otřesu způsobeném povstáním sepojů se uchýlilo ke hnědé hovězině. S nešťastnou búrskou válkou nastoupily šanony kryté voskovaným plátnem a ztráta Indie měla mimo jiné i ten následek, že Stuart a Stuart zavedla lepenkové rychlovazače. Když potom Británie vstoupila do EHS, v pracovně se objevily kovové karusely americké výroby se závěsnými vložkami z plastiku a o něco později komputerový terminál IBM. Pokud jde o efektivnost, byl to pokrok, ale firma Stuart a Stuart uznávala i jiné hodnoty než pouhou výkonnost. Terminál IBM byl stroj důmyslný, ale nevoněl kůží a starým papírem. Ve vyhledávání precedentů ho sebezběhlejší solicitor nepředčil, ale nebyl na omak hebký a teplý. A hlavně: za dob vévody Wellingtona ještě neexistoval.

Když bratři James a Donald Stuartové dostali od paní Alice písemnou zprávu o případu, důkladně ji prostudovali a podle tradice firmy, v níž odedávna pracovali vždy nejméně dva Stuartové, ať už bratři, nebo otec a syn, eventuálně synovec, probrali aspekty případu ze všech stran, aby se důkladně připravili na procesní řízení.

„Začneme, Donalde?“ otázal se starší bratr.

„Prosím, Jamesi,“ odpověděl mladší.

„Dobrá. Já zastupuji stranu žalující a ty budeš obhajovat stranu žalovanou.“

Pod klenutým stropem, zčernalým od tabákového dýmu, prachu a možná i od temných tajemství, rozehráli bratři fiktivní proces.

Začal James Stuart:

„Jménem vdovy po zesnulém Filipu Kirbym žaluji jeho přímého nadřízeného, profesora matematiky a experimentální fyziky Oxfordské univerzity doktora honoris causa Williama Dombeye, laureáta Nobelovy ceny, ze zločinu vraždy, jehož se dopustil na zmíněném Filipu Kirbym, svém asistentovi. Od roku 1986 pracoval profesor Dombey na metodice, jak dopravit člověka nebo neživé předměty libovolným směrem v toku času, do budoucnosti nebo do minulosti. Letošního jara, přesně v březnu 1992, přistoupil k praktickému pokusu. Vyslal do budoucnosti doktora Filipa Kirbyho, ačkoli věděl, že nešťastník nemá možnost návratu, a učinil to bez jeho vědomí. V důsledku jeho činu Filip Kirby není více živý mezi námi, což nelze kvalifikovat jinak než jako smrt, a vzhledem k tomu, že tak učinil úmyslně, při čemž hrála roli žárlivost manželská i profesionální, což dokážeme v průběhu dalšího řízení, lze jeho počínání kvalifikovat jako vraždu předem promyšlenou, spáchanou z pohnutek nízkých a nečestných.“

„Slavný soude, Vaše ctihodnosti, vážená poroto,“ oslovil Donald Stuart tu část knihovny, kde se skvěly folianty v bílé kůži, namnoze ozdobené zlatými korunkami a rodovými erby. „Děkuji odpůrci, že vyložil podstatu případu stručně a výstižně, způsobem odpovídajícím jeho schopnostem a právnické erudici. Dovolte mi však upřesnit jisté okolnosti právní, které, jak se zdá, vrhnou na spor poněkud jiné světlo, což je o to více žádoucí, že se nemůžeme opřít o žádný precedens. Je pravda, že profesor Dombey vyslal Filipa Kirbyho do budoucnosti, a v této fázi řízení bych považoval za vedlejší ty otázky, zda Kirby s experimentem souhlasil nebo zda profesor Dombey měl důvody k žárlivosti. Soustřeďme se na základní problém: jde v případě Filipa Kirbyho skutečně o smrt?“

„Filip Kirby není mezi námi, podobně jako praotec Adam, Vilém Dobyvatel nebo Sir Isaac Stuart, zakladatel našeho domu.“

„Synovec našeho domovníka, pan Hill, rovněž není mezi námi, neboť odjel za rodinou do australského Sydney. Je tedy mrtev?“

„Pan Hill se může vrátit, kdežto Kirby nikoli.“

„Předpokládejme, že pan Hill bude v Sydney uvržen do doživotního žaláře anebo bude trvale upoután na lůžko a nikdy se nevrátí. Budeme ho pak považovat za mrtvého?“

„Nikoli, protože i ve vězení zůstane pan Hill členem lidského společenství a je i nadále naším současníkem. Kirby však byl z našeho společenství vyrván a jakákoli souvislost s ním byla nenávratně přerušena. Je tedy mrtev.“

„Za mrtvého považujeme takového člověka, jehož životní funkce byly trvale přerušeny, o čemž podá právně relevantní svědectví lékař, anebo takového, který se stal nezvěstným za okolností vylučujících možnost přežití po uplynutí zákonem stanovené lhůty. Pan Kirby však není ani nezvěstný, vždyť víme, kde je. Nachází se v Londýně, ovšem v budoucnosti. Ani sama žalující strana se neodvažuje tvrdit, že jeho životní funkce byly trvale přerušeny. Pokud by to snad tvrdit chtěla, museli bychom trvat na tom, aby předložila nezbytný dokument, totiž úmrtní list.“

James Stuart se zajíkl. Ač byl o šest let starší než Donald, jeho nervová soustava snáze podléhala vzruchům a James se často utíkal do zátiší bratrova klidu jako do otcovské náruče. Jak už to tak bývá, právě v tom byla příčina skryté zloby staršího proti mladšímu. Při fiktivních procesech James často ztrácel hlavu a bezděky tím podporoval bratrovu sílu, neboť Donald nabýval sebevědomí každým bratrovým kolapsem.

„Pan obhájce žongluje pojmem časového paradoxu a přivádí celý případ ad absurdum. Kdybychom měli přistoupit na jeho vývody,“ křičel k registraturám, „museli bychom zločin zabití vyloučit z práva, jelikož každý obhájce by se mohl odvolat na Dombeyův vynález s poukazem na to, že oběť v minulosti žije, je tedy časově jinde, jak uvádí pan obhájce, a kdokoli může prostřednictvím příslušného přístroje oběť navštívit, a tudíž k vraždě nedošlo. Chápe už slavný soud absurditu takového uvažování? Právo má jen jednu časovou dimenzi, a tou je přítomná chvíle!“

Donald se zájmem pozoroval hektické skvrny na Jamesově obličeji, mírně se usmál, a když bratr skončil, odpověděl tiše:

„Vynález profesora Dombeye nikterak nenarušuje zásady trestního práva, jak je známe už z tradic římské republiky. Prostřednictvím zmíněného přístroje můžeme arciť navštívit Johna Lennona jako mladičkého začátečníka na některé z amatérských liverpoolských scén, avšak ani v nejmenším to nezbavuje Hinckleye odpovědnosti za vraždu. Ptáte se proč? Protože Hinckleyho čin přerušil Lennonovy životní funkce a převedl jeho organismus ze stavu života do stavu smrti, z bytí do nebytí. To je skutková podstata vraždy, a proto vražda zůstane vraždou i v dobách, zdá se blízkých, kdy cesta časem pomocí Dombeyho přístroje bude stejně banální jako cesta metrem nebo letadlem. Ke skutkové podstatě vraždy v Kirbyho případě nedošlo, jeho životní funkce pokračují, metabolismus pracuje normálně a Kirby postupuje den po dni, jako my všichni, ke své smrti. Dovolím si upozornit slavný soud na skutečnou absurditu vývodů pana žalobce: představme si, že přistoupíme na tvrzení žaloby a profesora Dombeye uznáme vinným ze zločinu vraždy a jako takového ho odsoudíme k náležitému trestu podle litery zákona. Kirby zatím bude pokračovat ve své existenci až do osudného dne, kdy ho přepadne vyhladovělý narkoman a zabije ho. Policie útočníka zatkne a dodá soudu. Obhájce prozkoumá případ a upozorní slavný soud, ten budoucí, že za vraždu Kirbyho byl už jeden muž odsouzen! Mohou být dva lidé odsouzeni za vraždu jedné a téže osoby? Jistě ne! Když odsoudíme Dombeye, postavíme Kirbyho mimo ochranu zákona. Líbí se slavnému soudu taková podoba spravedlnosti?“

„Máš příliš bujnou fantazii, Donalde,“ zabručel starší bratr.

„Nikoli. Mám toliko představivost.“

Mladší bratr se zadumal a po dlouhé prodlevě, protkané jednotvárným klapotem kyvadlových hodin, řekl:

„Předmětem našeho sporu je mezera mezi přítomnou chvílí a budoucností, v níž se s Kirbym opět shledáme, pokud nám Bůh dopřeje tak dlouhý život. V této mezeře, to připouštím, je Kirbyho existence nulová…“

„To je smrt!“ zvolal James jásotně. „Co jiného je nulová existence než smrt?“

„Spíš se to podobá fakírskému spánku. Profesora Dombeye můžeme nejvýš vinit z toho, že vynalezl nový způsob spánku.“

„Vynalezl nový způsob smrti.“

„Vítám takovou smrt, na jejímž konci je život!“

„Proklínám takový život, který je podmíněn smrtí!“

Oba bratři vydechli a opřeli se do pevné konstrukce svých křesel. Mladší čekal, až se starší uklidní a promluví.

„Smrt Filipa Kirbyho nelze prokázat,“ řekl James konečně, „ale stejně tak nelze prokázat jeho život. Jedno je však jisté. Žádný žalobce nevyvrátí pochybnosti soudu, a jak stanoví náš trestní řád, v kauze vraždy musí vina být prokázána mimo jakoukoli pochybnost.“

„Škrtneme možnost vraždy,“ přikývl Donald.

„Ano,“ přisvědčil James. „Nyní prozkoumáme případ z jiné stránky: jde o omezení svobody? Jde o ublížení na zdraví?“

Mnoho dní se bratři připravovali na případ Kirby versus Dombey. Nelitovali námahy dobře si jsouce vědomi, že proces poslouží za precedent v obdobných procesních řízeních, která se povedou v budoucnu. Proces se opravdu vlekl dlouho a jeho protokoly byly roku 1993 vydány knižně. Staly se povinnou četbou všech mladých juristů britské koruny a případ zevrubně studovali právníci na celém světě. Odborníci se zájmem sledovali, jak se spor přenáší z oblasti práva trestního do nepřehledné džungle majetkoprávní. Bratři Stuartové se bili za zájmy paní Kirbyové ze všech sil, ale nepodařilo se jim prokázat zlé úmysly profesora Dombeye a nemohli vyvrátit ani hypotetický předpoklad profesorova advokáta, že Kirbymu se třeba v budoucnu líbí a je svému někdejšímu šéfovi vděčný.

V konečné instanci soud rozhodl takto: profesor Dombey bude u notáře skládat pravidelný měsíční obnos jako odškodné, kdež bude uloženo až do doby, kdy v budoucnu se Kirby objeví. V té chvíli bude proces obnoven a soud v budoucnu posoudí na základě důkazů, jež nynějšímu soudu nejsou k dispozici, zda Kirby skutečně došel úhony a odškodnění si zaslouží. V tom případě Kirbymu uložená částka připadne i s úroky. V opačném případě suma připadne Dombeyho dědicům. Po tomto výroku soudce odložil řízení na neurčito.

Za několik dnů se do pracovny bratří Stuartů dostavil profesor Dombey. Byl neobyčejně vzrušený. Zběžně si potřásl se svými odpůrci rukou a řekl:

„Kirby žije a daří se mu dobře.“

„On se vrátil?“ zvolali bratři jednohlasně.

„To ne, ale refundoval mi měsíční částku! Sotva jsem převedl patřičnou sumu na notářovo konto, částka se automaticky převedla zpět. Kirby v budoucnosti pokračuje v mých výzkumech a tímto způsobem se mnou navázal kontakt.“

„Gratuluji vám, pane profesore,“ řekl James Stuart upřímně a jeho mladší bratr úsměvně přikyvoval.

„Přicházím za vámi jako za zástupci paní Kirbyové. Trváte na tom, abych částku platil?“

„Zda trváme? Milý profesore, to je vaše povinnost uložená soudem! Kdybyste přestal platit, zažalovali bychom vás a v tomto případě bychom vyhráli na celé čáře!“

„To je přece nesmysl! Chápete, Kirby mi vrací celou tu sumu…“ breptal popletený profesor a zmlkl, protože jazyk mu zmrzl v ledových pohledech právníků.

Platil tedy pravidelně dál a Kirby mu se stejnou pravidelností peníze vracel, aniž se jakkoli jinak pokusil o kontakt s Dombeyem. Tak to trvalo pětatřicet let a osm měsíců.

Následujícího měsíce Kirby přestal platit.

V té době žil už jenom James Stuart a zvolna předával žezlo Patriku Stuartovi, jedinému Donaldovu synovi. Stařičký profesor Dombey se dovlekl do stuartovské kanceláře a vyložil pozorně naslouchajícímu Patrikovi, co se stalo. James seděl nehybně v lenošce a pouze chvění jeho ještěrčích očních víček svědčilo o jiskérce života pod zvetšelou kůrou bytosti starého právníka.

„Jsou dvě možnosti,“ pravil Patrik Stuart zamyšleně. „Buď Kirby zemřel, a proto přestal platit, anebo…“

„Co kdyby zemřel?“

„Pro vás to neznamená nic. Vy musíte sumu stanovenou soudem ukládat u notáře dál. Soud v budoucnu posoudí, jak s penězi naložit.“

James Stuart souhlasně zasípěl.

„Jaká je ta druhá možnost?“ otázal se profesor.

„Kirby možná zlajdačil. Pak ho zmáčkneme.“

„Kdo?“

„No přece my, pokud si to budete přát! Paní Kirbyová zemřela před osmi lety a nemáme k ní žádné závazky!“

„Což o to, přál bych si, ale jak… Chápete? Kirby je v budoucnosti a vy…“

„Domníváte se snad, pane profesore,“ řekl Patrik Stuart upjatě a vstal, „že firma Stuart a Stuart, založená patentem Jeho Veličenstva Jakuba II., nebude v budoucnu zastávat zájmy svých klientů stejně spolehlivě jako dnes? Mnoho toho o fyzice času nevím, profesore, ale jedno vím určitě: firma Stuart a Stuart a věčnost jsou dvě strany jedné mince, pane profesore!“

Tři pokusy doktora Vítka

První pokusnou osobu doktor Vítek najal za láhev rumu v bufetu U Nádraží, dříve U Mariánského obrazu, kam chodí dva druhy lidí – ti, kteří spěchají, a ti, kteří mají času dost, aby tu stáli u stolku a číhavě vyčkávali chvíle, kdy ti spěchající zanechají za sebou nedopité pivo nebo půl housky jako stopu svého ustavičného kvapu. Pokusnou osobou byl jistý pan Švirhan, netečný stařec, nápadný svou hustou kšticí, která by za ideálního stavu byla bílá. Učenec si ho vyhlédl, protože vypadal nevýbojně. Oslovil ho takto:

„Jmenuji se doktor Vítek a jsem z Ústavu experimentální genetiky. Chtěl byste, abych vám vrátil mládí?“

„Co mi za to dáte?“ odpověděl stařec. Tak byl navázán kontakt a nic nebránilo tomu, aby historický experiment mohl začít.

Doktor Vítek a jeho tým uložili čistě umytého pana Švirhana do snímacího agregátu. Nutno dodat, že pokusná osoba byla už notně opilá, neboť si vybrala značnou zálohu čili foršus, takže v láhvi rumu toho už moc nezbývalo. Pozitronové čtecí zařízení zaznamenalo na čtyři magnetické disky tajemství Švirhanovy osobnosti. Hodinu to trvalo, než přístroj přečetl pana Švirhana jako knihu s bilióny stran. Informace teď projde očistným filtrem, který ji zbaví všech nánosů pokročilého věku. Smazány budou následky chorob, alkoholismu, kouření, ani stopa nezůstane po žalu a zklamání, vymazány budou vzpomínky na posledních padesát let. Filtrem projde pan Švirhan takový, jaký byl před půl stoletím, mladý, zdravý, energický, dychtivý.

A takového pana Švirhana skutečně našli, když otevřeli víko vyvíječe.

„Pozdravpánbu, kde to jsem?“ řekl mladý Švirhan.

„V nemocnici,“ odpověděl doktor Vítek. „Nemusíte si dělat starosti. Jste zdravý jako řípa.“

„No jó, co teda dělám ve špitále, to mi povězte, todleto. A to vám povidám, nemám ani floka, to teda nemám.“

Starý Švirhan spokojeně pochrupoval na pracovním stole snímacího agregátu. Asistenti stáli v půlkruhu kolem svého šéfa a uctivě přihlíželi. Doktor Vítek řekl slavnostně:

„Nepotřebujete žádné peníze. Nic od vás nechceme, dokonce vám peníze dáme, když bude třeba.“

„To bude třeba,“ zvolal mladý muž. „Proč jsem nahej? A mokrej?“

Doktor Vítek pokynul. Mladá asistentka zahalila Švirhana do bílého pláště. Začervenal se velice.

„Hlavně zachovejte klid, pane Švirhan.“

„Vy mě znáte, nebo có?“

Hovořil nosově a protahoval ledabyle samohlásky. Doktor Vítek se tomu mimoděk usmál, protože mu to připomnělo dětství. Ano, tenkrát se takhle mluvilo.

„Jistě. Jste pan Leopold Švirhan, nemám pravdu?“

Takové bylo celé jméno starce, notorického alkoholika, jemuž důchod stačil na tři dny pití a po zbytek měsíce se živil obejdováním po automatech.

„Švirhan Leopold, ročník deset, toho času nezaměstnanej.“

„Chápu,“ řekl doktor Vítek. Ruce se mu třásly. Nečekal, že se pokus podaří… tak důsledně. Polkl a pokračoval: „Vrátil jste se z vojny a nemůžete teď najít místo, viďte?“

„Už aby byla zima. To se zametaj chodníky. Teďko je mrtvá sezóna, jenže člověk se živit musí, né? Zatracenej život. Že se na to tatíček Masaryk může dívat.“

„Jaký píšeme rok, mladý muži?“

„To má bejt jako fór? No jo, vy jste dochtor a zkoušíte, esli jsem blbej, žejo. No dobrý. Tak teda máme jednatřicátej, osumnáctýho dubna. Proč vás to zajímá, esli jsem blbej! Chcete mi dát práci?“

„Něco se snad najde.“

„A to jo,“ řekl mladý Švirhan chladně. „Že vy študovaný nikdy nenajdete kuráž, abyste chudákovi řekli, běž do hajzlu, holoto. Jenže na to máte krátký tričko. Když už jsme u toho trička, co kdybyste mi vrátili hadry?“

Doktor Vítek se rozpačitě ohlédl po prvním asistentovi.

„Tento aspekt jsme zanedbali,“ řekl. „Co mu dáme na sebe?“

„Tak bacha!“ ozval se mladý muž. „Já měl docela slušný hadry. Ještě ráno mě máma chválila, že jsem fešák. Vona říká, že když chci najít práci, nesmím vypadat jako šupák. Tak honem navalte ty hadry.“

„Já mám s sebou teplákovou soupravu, jdu večer na basket,“ ozval se jeden asistent.

„Výborně! Tak rychle sem s tím!“

„Helejte, já nevemu každý hadry,“ děl mladý muž přísně. „Jak jsem řek, byly to slušný hadry po fotrovi.“

Zle se zakabonil. „Já vám za ně zaplatím,“ řekl doktor Vítek. „Kolik chcete?“

„Dáte stovku?“ podíval se na něho Švirhan zpod lbi. Učenec si neuvědomil, že toto je zase jiná zkouška inteligence a že tentokrát zkouší Švirhan jeho.

„To jistě!“ Zaradoval se, že vyvázl z nepříjemnosti tak lacino. Sáhl po peněžence.

Mladý Švirhan se nedůvěřivě zasmál. Von je úplně blbej, to znamenal ten smích. Blbej, zaplatí stovku za starý hadry! Vítek vytáhl z peněženky bankovku a podal mu ji. Švirhan si ji nedůvěřivě prohlédl.

„Československá so-ciali-stic-ká repu-blika. Kladivo a srp. Sakra, co to má znamenat? Tohle je nějakej komunistickej leták! Navalte prachy, nebo vám to tu rozmlátím. Nechci mít voplejtačky s policajtama. Já vám dám kladiva a srpy. Jsem vopatrnej a do ničeho se nenechám namočit. Tyhle letáčky si rozdávejte někde po schůzích, ale ze mě si srandu nedělejte!“

A hodil bankovku na zem.

Kdo ví, jak by to dopadlo, kdyby asistentka nepřiběhla s předválečnou pětikorunovou mincí. Měla ji v zásuvce jako památku po strýčkovi, talisman pro štěstí. Doktor Vítek si oddychl. Podal rozhněvanému muži minci a usmál se na něho:

„Tady máte a nezlobte se na mne.“

Mladý muž zvlídněl.

„To je něco jinýho, vašnosti. Ráčej vodpustit, milostpane, že jsem měl řeči, ale chápete, jako nezaměstnanej si to nechci polepiti, vono je to zlý už tak, jak to je, za mě se žádný vodbory nevemou.“

Mezitím přinesli teplákovou soupravu.

„Divný hadry, ale taky dobrý, hlavně že nejsou děravý. Já to věděl, že s tou stovkou je to jenom fór, nic ve zlym. Ten bůreček mě vytrhne, šmarjá, vždyť já už tři dny nejed. Tak už mě nepotřebujete, vite? Já teda pudu. Koupím si buřtíka a housku a do zejtřka mám vystaráno, třeba se něco šikovnýho vynatrefí…“

Měl se k odchodu.

„Počkejte… měl bych vám vysvětlit…“

Mladý Švirhan se bál, že ho doktor bude tahat do nějakých politických rejdů. Vzdělaný lidi dělaj politiku a chudák to odnese. Tak je to vždycky. Znovu a znovu máma připomíná neblahý otcův příklad. Chudák, zapletl se do politiky, v kriminále chytil souchotě a v mladým věku šel pod kytičky.

Šinul se ke dveřím. Všiml si nehybné postavy na pracovním stole snímacího agregátu.

„Helejme se,“ podotkl překvapeně, „tenhle vypadá zrovna jako nebožtík děda. Akorát je víc zpustlej. Tenhle bude nejspíš násoska, jak tak koukám.“

„Pije hodně,“ připustil doktor Vítek. Lámal si hlavu se znepokojivou otázkou: co teď? Jak vysvětlí mladému muži, že se píše rok 1987 a že on sám je omlazený dvojník zpustlého starce? Starý Švirhan otevřel oči a okamžitě si všiml mladého muže.

„Vypadáš jako já zamlada,“ řekl, ale hned se začal zajímat o něco jiného. „Nezbyl nějaký ten rum, pane doktor?“

„Tak já už du,“ řekl mladý Švirhan.

„Počkejte!“ Doktor Vítek se pokusil ho zadržet, ale stařík spustil povyk. Posadil se na pracovním stole a byl by asi spadl, kdyby ho Vítek s prvním asistentem nezachytili. Když se obrátili, mladý Švirhan byl ten tam.

„Za ním!“ vykřikl jeden z asistentů. Doktor Vítek ale zavrtěl hlavou.

„To je zbytečné. Dovedete si představit, jaký šok ho čeká tam venku? Uvidí svět za šestapadesát let. Za chvilku tu bude zpátky, zmatený a vyplašený.“

Starý Švirhan to zaslechl a řekl:

„Kdepak, toho nevyplašíte jen tak.“

„Co vy o tom víte?“

„Vím, že chci rum.“

Mladého Švirhana už nikdy nespatřili. Nedověděli se, jak se dokázal protlouct s prvorepublikánskou pětikorunou v ruce, oblečený do teplákové soupravy, bez dokladů, domova, zaměstnání a bez základních znalostí stylu života v kvasivé realitě roku sedmaosmdesátého.

Druhá pokusná osoba se alkoholu nedotkla nikdy v životě, nevykouřila jedinou cigaretu, jedla střídmě a pravidelně, spala při otevřeném oknu a každého rána cvičila soustavu Müllerovu, zaměřenou zejména na pružnost páteře, neboť člověk je tak starý a tak čilý, jakou má páteř. Po dvaasedmdesáti letech byl pan Jindřich Lípa, druhdy úředník stavebního odboru národního výboru, prostoupený desaterou chorobou. Doktor Vítek se s ním seznámil v parčíku zdravotního střediska v Kartouzské ulici. Seděl na lavičce, lapal po dechu a očima těkal po lhostejných kolemjdoucích. Snad od nich čekal spásu, hodně jim záviděl a na dně duše mu dřímala nenávist ke každému zdravému člověku.

Výčet chorob pana Lípy byl rozsáhlý; uveďme jen hlavní body bolesti: roztroušená skleróza, záducha, žaludeční vředy, poruchy slinivky břišní, chudokrevnost, srdeční nedostatečnost, počínající Bürgerova a vrcholící Menierova choroba. Netřeba hovořit o maličkostech, jako je dna, revmatismus kloubový, srdeční a plicní, ztuhlost páteře (navzdory pravidelnému cvičení soustavy Müllerovy), plísně čtverého druhu a šedý zákal, provázený postupným odchlipováním sítnice.

Doktor Vítek tentokrát postupoval jinak. Pan Lípa byl člověk vzdělaný, zaslouží si tedy zevrubné vysvětlení podstaty pokusu. Vysvětlil mu funkci kyseliny deoxyribonukleové, označené zkratkou DNA. Šifra lidského života je nekonečně složitá. Jak tedy je možno ji přečíst?

„Vysvětlím vám to na příkladu,“ řekl vědec. „Představte si strom, třeba lípu pět set let starou, se všemi větvemi a větvičkami, s milióny listů a lístků. Dejme tomu, že strom je nositel informace a že každý list je součást kódu a má svůj nezastupitelný význam. Záleží na jeho tvaru, velikosti, poloze vůči ostatním listům. Tradiční genetika zkoumala strom list po listu, rvala větve, půlila je a čtvrtila, a tak zjišťovala, v které jeho části je ukryta jaká informace. Můj tým šel na problém jinak. Objevili jsme přístroj, který tak říkajíc strom vyfotografuje, celý najednou, se všemi listy.“

Pan Lípa dychtivě naslouchal. Tváře mu zrůžověly radostným vzrušením. Nic na světě ho nezajímalo tak jako medicína, přesněji řečeno – nezajímalo ho nic než medicína.

„Za určitých podmínek je každý atom lidského organismu s to podat zprávu o své poloze a vazbách s jinými atomy. Dokážeme tuto informaci zaznamenat – a co víc! Elektromagnetický záznam převedeme nazpět a atomy se zachovají podle zachycených pokynů. Formují se tak, že vznikne duplikát původního organismu.“

„Úžasné!“ zvolal pan Lípa. Doktor Vítek pokračoval:

„Víme přesně, z jakých prvků se každý organismus skládá. Je to uhlík, dusík, kyslík, vodík, železo a další prvky. Jaroslav Hašek žertoval, že člověk rozložený na prvky má v drogerii cenu čtyř korun dvaceti. Jenže my dokážeme z prvků v ceně čtyř korun dvaceti rekonstruovat člověka. Chápete důsledky našeho objevu? Vzpomeňte na kosmické lety. Raketa poveze na palubě můj agregát a záznamy organismů posádky. Kosmonauty vyrobí těsně před přistáním. Chápete, jakou úsporu kyslíku a potravin to znamená?“

„Co uděláte se mnou?“

„Správná otázka! Už jsme si ověřili, že zachycenou informaci dovedeme upravit. Odfiltrujeme z ní veškeré projevy stárnutí, vrátíme se libovolně nazpět a rekonstruujeme mladý zdravý organismus. Chcete podstoupit ten pokus?“

Pan Lípa neodpověděl. Objal doktora Vítka a dojatě se rozplakal.

Doktor Vítek však upravil průběh pokusu v zásadním bodu.

Pan Lípa se nevrátí do svého mládí. Případ Švirhan se nesmí opakovat. Filtr odstraní jenom známky fyziologického stárnutí, zlikviduje choroby a patologické změny na organismu. Zachová však v plné míře psychiku původního pana Lípy. Bude to dvaasedmdesátiletý muž se všemi svými vzpomínkami, zkušenostmi, názory. Jenom tělo bude mladé, dvacetileté.

Pokus proběhl bez komplikací. Doktor Vítek otevřel víko a za pomoci asistentů vynesl osmadvacetiletého pana Lípu z vyvíječe. Uložili ho na gumovou podložku. Otevřel oči. Doktor Vítek se zeptal:

„Poznáváte mě? Víte, kde jste?“

„Vy jste doktor Vítek…“ řekl mladý muž.

„Sláva!“ vykřikl doktor Vítek radostně. „Můžete vstát?“

„Musíte mi pomoct, pane doktore. Ten revmatismus a dna… Někdy mi to trvá deset minut, než se postavím na nohy.“

„Jen vstávejte, pane Lípa. Hybaj na nohy.“

Popadl ho za loket a táhl vzhůru. Lípa povstal.

„Co to znamená? Mě nic nebolí!“

„Jste mladý a zdravý, pochopte to přece!“

Natáhl ruku a civěl na ni s úžasem.

„Já jsem mladý!“

Poskočil, pak více a ještě více. Nahý a mokrý křepčil po místnosti, div neshodil přístroje na zem. Doktor Vítek se rozplakal dojetím. Asistenti si tiskli ruce. Jsou svědky historické chvíle. Otevírá se cesta k věčnému mládí.

„Nic mě nebolí! Můžu dýchat! Všechno vidím jasně! Všude je najednou plno světla. V uších mi nic nehučí. Mám hlad, chci pít pivo. Mám chuť na holku, bože, já mám chuť na holku!“

Zastavil se u pracovního stolu, kde spal starý pan Lípa.

„Můj ty bože… to jsem já… takhle jsem vypadal! To je příšerné!“

Otočil se k doktorovi Vítkovi.

„Co s ním uděláte?“

Vědec pokrčil rameny.

„Měli bychom ho dezintegrovat, dokud spí, jenže to by byla vražda. Pravda, je to spletitý etický problém. Musíme si však zvyknout, že moderní medicína nás bude stále častěji stavět před nečekaná mravní dilemata. Vzpomeňte na etickou problematiku transplantací…“

Mladý Lípa přistoupil k doktorovi Vítkovi a uchopil ho za klopy pracovního pláště.

„Co s ním uděláte?!“

„Nic. Svým způsobem… budete dva. Nějakou chvíli, nepříliš dlouhou. Při jeho zdravotním stavu dlouho nevydrží.“

Starý Lípa otevřel oči.

„Já jsem usnul, pane doktore,“ zasípěl.

Mladý Lípa vykřikl hrůzou.

„Ono to mluví. Dejte to pryč, pane doktore, než to obživne.“

„Mluvte zdvořile, mladý muži. Mohl bych být vaším dědem!“

Pokusil se posadit. Hrabal kolem sebe bezmocně rukama jako brouk položený na zádech.

„Dejte to pryč… nebo mi vezme moje krásné nové tělo. Já si chci nechat svoje tělo, svoje oči… Pomozte mi! Dejte to pryč! Já už nechci zestárnout!“

Doktor Vítek ho popadl za ramena a vztekle jím zatřásl.

„Plácáte nesmysly. Nikdo vám nic nevezme. Buďte rád, že máte nové tělo. Člověče, vždyť vy uvažujete sobecky jako ten dědek!“

„Má původní mentalitu,“ připomněl Vítkovi první asistent. „Musí uvažovat jako starý nemocný člověk. Jenom aby…“

„Co tím chcete říct?“

„Začaly mě bolet nohy!“ zvolal mladý muž. „Asi se mi vrátilo revma.“

„Nesmysl. Je vám nějakých pětadvacet let, fyzicky vzato. V pětadvaceti nikdo nemá revma.“

„Jenže já k tomu mám ještě dnu a Bürgera, na to nezapomeňte!“

„Jste zdravý! Nemyslete už na ty choroby. Zapomeňte na ně, vykašlete se na ně. To už je za váma.“

„Zrovna se mi ozvaly vředy,“ řekl mladý muž tiše.

„Co je to tu za komedii!“ hulákal starý Lípa. „Odveďte toho výtržníka. Jsem starý člověk a mám právo na trochu klidu.“

Mladý muž se dobelhal ke křeslu a těžce se do něho posadil.

„Proč se tak rychle stmívá?“

Oči mu šedly, jako když se na klidné vodní hladině utvoří ledová mázdra. Kůže kolem očí se krabatila, také vrásky vedle koutků úst byly každou vteřinu hlubší. Pleť ztrácela lesk a svaly na lících tály.

„Člověče, vy si to tělo zničíte! Přestaňte uvažovat jako starý nemocný chlap!“

„Je mi zima,“ zajektal Lípa. „Přikryjte mě.“

Natáhl před sebe ruce, zkroucené dnou, pokryté hadí kůží, žlutavou s hnědými skvrnami.

„Proč jste mi to udělali!“ vykřikl zoufale. Vzepjal se v křesle, vyrazil ze sebe zoufalý ston a pak jeho oči zmrtvěly. Stařec, před chvílí mladík, vydechl naposledy.

Vyšetřili jeho tělo a konstatovali infarkt myokardu.

„Něco podobného se už nesmí stát,“ řekl doktor Vítek.

Ke stejnému závěru dospěla vyšetřovací komise ministerstva zdravotnictví. Uznala význam objevu, avšak poukázala na to, že aparatura není dosud vyzrálá k tomu, aby bylo možno pokračovat v experimentech s lidskými pacienty. Je třeba pokračovat v pokusech se zvířaty.

„Se zvířaty…“ hněval se doktor Vítek. „Jak máme pokračovat v pokusech se zvířaty? Hlavní naše problémy jsou rázu psychického!“

Proti rozhodnutí komise však nebylo odvolání.

Další výzkumný program tekl v jednotvárném řečišti denní rutiny. Laboratorní myši, králíci, psi. Jak se vyjádřil Vítkův první asistent, tým je teď schopen „zvířata sekat jako Baťa cvičky“. Projekt uvázl na mrtvém bodu. A co horšího: ústavní diagnózový počítač vyšetřil doktora Vítka a doporučil mu zdravotní dovolenou nejméně šestiměsíční, protože mu hrozí infarkt myokardu.

„Bez vás se nehneme z místa!“ zoufal první asistent, když mu doktor Vítek prozradil tu neblahou novinu.

„Šestiměsíční pauzu si nemůžeme dovolit… a když budu pokračovat v práci, umřu.“

„Já vás nedokážu nahradit! Nemám vaše znalosti, vaše zkušenosti…“

„Buďte klidný, kolego. Něco vymyslím,“ chlácholil ho doktor Vítek.

A vymyslil.

Byl to jeho třetí pokus, poloprovozní, jak řekl se sarkastickým úsměvem prvnímu asistentovi.

Asistent přišel toho dne dříve než obvykle, ale doktor Vítek už tu byl. Magnetické kotouče se zvolna otáčely za skleněnými dveřmi klimatizovaných skříní. Na obrazovkách plály zelené křivky. Asistentovi stačil jediný pohled na hlavní přístrojový panel, aby všechno pochopil. Doktor Vítek neaktivoval malý vyvíječ pro laboratorní zvířata, nýbrž velký duplikátor určený pro pokusy s lidským organismem.

„Vy sám…“

„Ano,“ přisvědčil doktor Vítek. „Je to jediné východisko. Jsem nenahraditelný, jenže můj organismus dosloužil.“

Asistent užasle ukázal na duplikátor.

„Tam…“

„Za čtyřicet minut tam najdete mého dvojníka, dvacetiletého, se srdcem jako zvon. Celou noc jsem budoval program filtračního zařízení. Nový doktor Vítek bude mít mentalitu dvacetiletého muže, ale veškeré moje vědomosti. Plně mě nahradí. Budete si na to muset zvyknout. Nepůjde to snadno, to mi věřte. Jen považte, dvacetiletý klouček povede můj… promiňte, váš tým.“

„Co bude s vámi?!“

„Se mnou?“

Usmál se, ale potom přes jeho obličej přeběhl nějaký stín. Zapotácel se a usedl do křesla. „Se mnou si nedělejte starosti. Myslel jsem na všechno.“

„Odpovídáte vyhýbavě.“

„V pravý čas pochopíte.“

Pohlédl na duplikátor.

„Základní tkáně jsou už hotové…“ šeptal. „Budujeme nervový systém. Za několik minut bude hotova první signální soustava…“

„Pane doktore! Co se to s vámi děje?“

„Tys to opravdu ještě nepochopil, chlapče? Já umírám! Z posledního pokusu jsem si vzal poučení. Není možné, aby oba zůstali naživu, rozumíš? Je to neúnosné mravně, lidsky. Jenom jedna bytost má právo na jediné já. Musím uhnout z cesty. Dosloužil jsem.“

„Zůstaňte sedět… Doběhnu pro pomoc.“

„Nikam nechoď. Ne! Nenechávej mě tu samotného, Jaroslave! Buď tu se mnou. Já… já se bojím.“

Asistent se nerozhodně zastavil na prahu. Doktor Vítek se na něho usmál.

„Už je pozdě. Nikdo mi nepomůže. Pojď ke mně, prosím…“

Asistent pohlédl na magnetické kotouče, potom sklouzl zrakem na přístroje. Naklonil se nad ovládacím pultem a pak se zprudka otočil.

„Pane doktore!“

Jenže v té chvíli doktor Vítek už nežil.

Asistent si přitiskl dlaně ke skráním. Ještě deset minut ho dělí od chvíle, kdy se kotouče přestanou otáčet a pozitronový počítač předá poslední informace do duplikátoru. Ve vyvíječi, kde před padesáti minutami nebylo nic než fyziologický roztok a uzavřené kontejnery s chemickými prvky, bude tělo nového doktora Vítka.

Do laboratoře se trousili další členové týmu.

Magnetické kotouče se zastavily.

První asistent otevřel víko vyvíječe.

„Měl jsem pravdu, bohužel…“ zašeptal. „Doktor Vítek v rozrušení špatně naprogramoval filtr…“

„Přestaň žvanit a dělej něco! Ale ne, tak ne, uhni, ty nemehlo,“ vykřikla asistentka.

Naklonila se nad vyvíječem a vytáhla z vody novorozeně. Pohybovalo pusinkou jako kapřík a očička mělo pevně zavřené. Asistentka ho uchopila za nožičky hlavou dolů a pleskla ho přes zadeček. Chlapeček otevřel oči a vřeštivě zaprotestoval.

Dítě umístili do kojeneckého ústavu a po několika měsících ho adoptovala slušná rodina. V rodném listu měl stejné jméno, jaké nosil nebožtík Vítek, totiž Ladislav. Příjmení převzal po adoptivních rodičích. Ladislav Maršálek, tak se totiž nadále jmenoval, nikdy ve svém životě neprojevil špetku zájmu o medicínu, zato měl nadání technické. Absolvoval letecké učiliště a kosmonautickou nástavbu a hodnost kapitána získal v roce 2018 po Třetí marsovské expedici.

O Vítkově duplikátoru se ovšem učil už jako kluk ve škole. Kdyby mu byl někdo prozradil, že má něco společného s tímto vynálezem, který změnil tvář světa, vysmál by se mu do tváře. Jenže něco takového se nikdy nedostalo k jeho sluchu, nikdy po celou dobu života, zakončeného v osmašedesáti neočekávaným infarktem myokardu, chorobou v roce 2055 zcela neznámou.

Bílá hůl ráže 7,62

„Po krátké přestávce, vážení přátelé, přistoupíme k vrcholnému číslu našeho autorodea. Naše jedinečná hvězda Bobby Blesk si nechá zavázat oči a projede naslepo tím největším peklem, jaké naši jezdci jsou schopni vytvořit. Ano, vážení diváci, právě slyšíte, jak startují motory. Všechny naše vozy vyjedou na plochu a to, co spatříte, připomene pamětníkům staré časy víkendové zácpy, he… he… he… he.“

Na prahu maringotky, opatřené křiklavými nápisy AUTORODEO a BOBBY BLESK, se objevil vysoký štíhlý muž, oblečený do černé kožené kombinézy. Ramena a rukávy mu zdobila klikatina rudých blesků. Pomalu si oblékal rukavice z jemné kůže. Zastavil se. Oči mu zakrývaly velké zrcadlové brýle, takže nebylo vidět, kam hledí. Zdálo se, že naslouchá. Dnes ho zřejmě nezajímal hluk automobilových motorů. Zaposlouchal se zřejmě do znepokojivého vrčení vrtulníků, které už od rána kroužily na obloze nad Jihozápadním Městem a největší pozornost věnovaly výškové budově Akademie věd. Celá Praha už věděla, že v budově se stalo nějaké neštěstí a vojáci prý část Jihozápadního Města evakuovali. Dopoledne se prý odtud ozývaly temné výbuchy, ale to pravděpodobně byla pouhopouhá kachna, fáma, babský tlach.

K maringotce předjel velký černý vůz, samozřejmě na benzínový pohon, pestře pomalovaný blesky a žlutými plameny. Zastavil u schůdků a efektně se zhoupl v pérech. Bobby Blesk sestoupil ze schůdků. Z vozu vyskočil mechanik, mladičký chlapec, a úslužně přidržel autorodeové hvězdě dveře. Bobby Blesk pak odjel do arény.

„Hledám Martina Daneše,“ oslovil mladého mechanika muž s bezvýraznou tváří pracovníka hydrometeorologického ústavu.

„To byl on, Bobby Blesk.“

„Ale…“ namítl hydrometeorolog rozpačitě. Mladík pokrčil rameny a odběhl. Muž váhavě kráčel za ním.

Nebylo to podařené představení. Ne snad že by kaskadéři byli ve špatné formě. Skoky hořících automobilů, jízda po dvou kolech přes úzký můstek, divoké havárie, souboj muže a terénního vozu, všechna čísla programu klapala jako vždycky, to jest bezvadně. Zato diváků bylo pomálu, a i ti, kdo se nechali přilákat do arény, věnovali zřejmě víc pozornosti vrtulníkům na obzoru než artistům na předváděcí ploše.

Marně se namáhal muž u mikrofonu, aby diváky dostal do varu!

„Žádám deset dobrovolníků, aby vystoupili na plochu. Naše asistentka Zlatovlasá Sylva předá každému z nich černou kuklu. Výborně, první dobrovolníci se přihlásili, neváhejte, přátelé, jste vítáni mezi námi! Slečno Sylvo, předejte kukly. Vážení přátelé, nemusíte spěchat. Pečlivě si kukly prohlédněte a přesvědčte se, že jsou naprosto neprůhledné a neprůsvitné. Bobby Blesk už čeká u svého volantu!“

Dobrovolní kontroloři zkoumali kukly opravdu pečlivě. Byli přesvědčeni, stejně jako všichni diváci, že parádní číslo Bobbyho Bleska, jeho proslavená jízda naslepo, je velepodvod století, a snažili se přijít triku na kloub. Zlatovlasá Sylva je s úsměvem vybízela, aby si kukly natáhli na hlavu. Směšně se potáceli po ploše, naráželi na sebe, šátrali rukama. Ještě včera tato část programu vyvolávala školácký smích v plných tribunách. Dnes se nesmál nikdo, jenom několik dětí se chichotalo u hrazení.

„Naši přátelé si už jsou jisti, že kukly jsou neprůhledné a že tedy nejde o žádný klam, o žádný podvod. Je snad někdo z vás jiného názoru, přátelé?“

Dobrovolníci sňali kukly a gesty dávali najevo, že skutečně neviděli nic než tmu, černočernou tmu.

„Bobby Blesk si teď natáhne na hlavu ne jednu, ale tři kukly najednou! Slečno Sylvo, upravte našeho jezdce!“

Černý vůz měkce popojel doprostřed plochy. Jezdec vystoupil a dívka mu nasadila kukly. Zlatý hřeb programu začal.

Bobby Blesk se vrátil k volantu, několikrát efektně přidal plyn a z výfuku tlustého jako kanalizační roura se vyvalily burácející černé plyny. Vůz vyrazil kupředu a ve stejné chvíli se na něho vrhlo osm dalších automobilů. Nastal bravurní slalom mezi hořícími, čoudícími, prskajícími a ztřeštěně létajícími auty. Plných deset minut trvalo to běsnění a tentokrát se přece jen zdálo, že se obecenstvo baví. Potom siréna oznámila konec programu a černý vůz se vrátil k maringotce. Muž s tváří pracovníka hydrometeorologického ústavu už tam na Bobbyho Bleska čekal. Jezdec, teď už bez kukel, pouze se zrcadlovými brýlemi na očích, vystoupil z auta.

„Jste Martin Daneš?“

„Ano. Co si přejete?“

„Promiňte, ale podle mých informací jste…“

„Ano, jsem slepý,“ řekl jezdec chladně a sňal brýle. Propadlá víčka kryla prázdné oční důlky. „Co byste ode mne chtěl? Abych ladil klavíry?“

„To rozhodně ne,“ řekl ten člověk. „Potřebujeme s vámi mluvit.“

„Kdo?“

„Bezpečnostní služba.“

V nevelké výšce se přes arénu přehnaly tři vrtulníky.

Kosmická sonda Jitřenka 6 byla na cestě už deset let. Ubírala se Starou stezkou, jak totiž odborníci nazývali trasu vytyčenou před více než čtyřiceti lety Voyagerem 1 a 2. Vede k Jupiteru, Saturnu a do blízkosti Uranu a Neptunu. A ještě dál, za oběžnou dráhu Pluta, za hranice soustavy, do pustin, odkud lidstvo nedostalo žádnou zprávu za půl století Kosmického věku. Tam se Jitřenka 6 ztratí podobně jako oba historické Voyagery a řada dalších průzkumných automatů včetně pěti Jitřenek mezinárodního programu Interkosmos.

Jitřenka 6 byla kartografická sonda. Rozlišovací schopnost jejích kamer, posílených biopočítači, převyšovala více než miliónkrát výkon kamer prvních Voyagerů. Jitřenka 6 se nyní přibližovala Neptunu. U Saturnu udělala pěkný kus práce. Záznamy jejích kamer právě v této době byly zpřístupněny široké odborné veřejnosti. V Moskvě, Chicagu a Tokiu vyšel patnáctisvazkový kolos, zcela prostě nazvaný Atlas měsíců Jupitera. Jak o něm prohlásil nestor kosmických komentátorů Karel Pacner, jsou to „dokonalé turistické speciálky, které mají jedinou vadu: chybí tam označení motelů a dobíjecích stanic pro elektromobily“.

Bude to trvat ještě dlouho, než Jitřenka 6 splní své poslání. Její citlivé zraky pečlivě prozkoumají záhady Neptunu a později Pluta. Potom se sonda vydá na další cestu do neznáma, ven ze Sluneční soustavy. Jak už se stalo tradicí, na palubě nese informaci o Zemi a jejích obyvatelích. I v tomto ohledu se dosáhlo nesmírného pokroku ve srovnání s prvními Voyagery. Bublinová paměť Jitřenky 6 nese tolik informací, kolik by jich bylo v knihovně o osmnácti patrech a o půdorysu stokrát sto metrů.

Tato databanka patřila k nejnákladnějším součástem sondy. Mnoho vědců kritizovalo toto mrhání prostředky. Teze o tom, že „jsme ve vesmíru sami“, měla stále více zastánců. Jak jinak! Padesát let pokusů o „navázání styku“ nepřineslo nejmenší výsledek.

Jak asi by se kritikové a pochybovači tvářili, kdyby věděli, že oba první Voyagery s kovovými destičkami s nákresem muže a ženy a s „adresou“ Sluneční soustavy se dostaly do rukou adresátům!

Nepředbíhejme však událostem.

Po nezbytné korekci své polohy podle hvězdy Canopus zahájila Jitřenka 6 snímání povrchu planety. Ještě tři dny budou kamery a vysílací systémy pracovat. Potom automat vypne energetické zdroje a sonda usne, aby se probudila v blízkosti Pluta.

Zbývaly tři dny.

Kdyby proběhly podle plánu, jak ho vypracovali odborníci Interkosmosu, náš příběh by se neudál a Martin Daneš, jezdec Autorodea, by se nestal předmětem zájmu Bezpečnostní služby.

Jenže v jednatřicáté minutě osmadvacáté hodiny od začátku kartografického snímání povrchu Neptunu došlo k mimořádné události.

O kovové stěny Jitřenky 6 zavadily nestoudně zvědavé paprsky. Jitřenka 6, toto nejbystřejší oko planety Země, neměla o nich tušení. Jak by mohla! Přes všechen dosavadní pokrok lidské vědy a techniky gravitace dosud vzdorovala poznání a tyto paprsky vycházely z gravitačních detektorů.

Byla to prazvláštní situace.

Jitřenka 6, toto důmyslné zařízení, ozdobené tradičním emblémem projektu Interkosmos, ocitlo se v neviditelné síti rozhozené gravitačními detektory Lodě.

Vedle Lodě byla Jitřenka 6 maličká jako moucha ve srovnání s orlem. A pokud jde o míru technické vyspělosti, srovnání vychází pro výrobek lidských rukou ještě hůře, asi jako kdybychom přirovnávali kamenný mlat jeskynního člověka k elektronickému počítači. Objektivní pozorovatel, pokud by se taková bytost vůbec mohla ocitnout v kosmické prázdnotě, by se asi podivil, proč se Loď o Jitřenku 6 zajímá. Orel much nelapá, jak praví staré přísloví. Ostatně, Loď, tento kosmický orel, si ještě nebyla jista, zda Jitřenku 6 chce polapit. Zatím jen přizpůsobila dráhu svého letu Jitřence 6 a hnala se za ní po Staré stezce v těsné blízkosti, posuzováno kosmickými měřítky. Gravitační paprsky ohmataly povrch Jitřenky 6 a pronikly i do jejího nitra. Loď připomínala pohádkového obra, který zneklidněně vrčí „čichám, čichám člověčinu“. Je snad nějaká člověčina uvnitř?

Proud informací se navracel do citlivých antén Lodě. Bytosti zrozené pod cizím sluncem uvážlivě hodnotily výsledky pátrání. Brzy věděly, na čem jsou. Jejich detektory zaměřily mrtvý mechanismus, jednoduchý automat, podobný tomu, jaký nedávno nalezla jejich Patrola a který měl na palubě destičku s přesnou adresou výrobce.

Je to jen automat, nic víc, uvažovaly Bytosti. Pravda, je mnohem důmyslnější a složitější, než byl ten první, ale přes všechen důmysl a všechnu složitost stoj na mrtvém břehu řeky času, zatímco Bytosti se zajímají o ten druhý břeh, o život.

Má vůbec smysl se mrtvým strojem zabývat?

Bytosti váhaly. Detektory však pracovaly dál a tok informací neustával. Na obrazovkách se střídaly záznamy nových a nových zařízení. Palubní počítače pracovaly na plný výkon. Oči Bytostí pozorně hleděly na projekční planžety. Mozky navyklé jinému uvažování, než je naše, zvažovaly všechna pro a proti.

Na planžetách ve velínu Lodě se ocitly objektivy kamer Jitřenky 6.

Bytosti věděly, co to je a k čemu to slouží. Našly objektivy v obou Voyagerech, zachycených Patrolou, prozkoumaly je a pochopily jejich účel bezezbytku. Věděly, že objektivy obou Voyagerů jsou příliš jednoduché, možno říci hrubé. Nevyhovovaly tomu cíli, jaký si Bytosti stanovily.

Jitřenka 6, kartografická sonda, však nesla na palubě kamery nejnovější konstrukce, složitější a také nákladnější než druhdy celý Voyager.

Bytosti dlouho studovaly objektivy Jitřenky 6, zkoumaly počítače kamer i zařízení dálkové komunikace. Hluboce uvažoval i palubní počítač Lodě. Bytosti mu zadaly jednoduchou otázku: ano, nebo ne?

Nedlouho potom, kdy informační tok ustal a počítač byl nakrmen fakty, jako když hroznýš polkne sele, Bytostem se dostalo odpovědi.

Zněla:

ANO.

To znamenalo: ano, objektivy zkoumaného zařízení jsou dostatečně citlivé, takže vyhovují záměru Bytostí.

Bytosti, které postavily Loď, neznaly pocity v lidském slova smyslu, a proto jim sdělení počítače neudělalo radost. Pro ně to byl jeden vyřešený problém. Kdyby byl počítač řekl NE, Loď by opustila Jitřenku 6 a zamířila by blíže ke Slunci a Třetí planetě, aby se tam posádka pokusila najít jiné řešení. Ale protože odpověď zněla ANO, Loď zůstane na oběžné dráze kolem Neptunu. V první fázi manévru se však přiblíží k Jitřence 6 a zmocní se jí.

Objektivy Jitřenky 6, tyto zázraky optické vědy, se totiž stanou vstupní branou, kudy Bytosti vstoupí do světa lidí.

„Soudruhu plukovníku, přivedl jsem Martina Daneše.“

„Děkuji, soudruhu kapitáne. Zařiďte, ať nám přinesou kávu,“ řekl plukovník. Podal Martinovi ruku. „Plukovník Jarolímek. Sedněte si. Tady je křeslo.“

Ohleduplně vedl slepého muže ke křeslu. Martin odmítl nepatrným gestem jeho pomoc, takže plukovník se dotýkal jeho paže jen na zlomek vteřiny. Stačil si povšimnout, jak má slepec tvrdé a pevné svaly. Rázně přistoupil ke křeslu a usedl. Méně pozorný člověk by věřil, že Martin Daneš vidí. V jeho pohybech nebyla ani stopa po slepecké bezradnosti, po váhavém tápání. Pohyboval se samozřejmě a sebevědomě, takřka stejně jako člověk vidoucí. Plukovník si však všiml několika drobných triků, které slepci pomáhaly v prostorové orientaci. Byl to především krok, námořnický široký, avšak nikterak těžkopádný: Daneš našlapoval pružně jako šelma, připraven kdykoli změnit směr. Ruce držel poněkud od těla, takže připomínal střelce ze starých filmových westernů. Dotkl se hřbetem ruky křesla a zřejmě analyzoval v kratičkém okamžiku ten dotyk a odhadl, kde má křeslo opěradlo a kde sedačku. Usedl, přehodil nohu přes nohu a obrátil k plukovníkovi tvář, ozdobenou, či spíše chráněnou, zrcadlovými brýlemi.

Plukovník se vrátil ke svému psacímu stolu, počkal, až služba přinese dva koflíky kávy a nepřítomně zalistoval svazkem listin, které před chvilkou vyplivla rychlotiskárna počítačového terminálu.

Nevěděl, z které strany má začít. Většina lidí je před slepcem v rozpacích, jako by se styděli, že vidí.

„Co ode mne chcete?“ zeptal se slepý muž.

„Pomoc,“ odpověděl plukovník.

Ulevilo se mu, že Daneš začal sám tento rozhovor. Byl zvědav, co mu slepec odpoví.

„Jakou pomoc?“

Je to opravdu tvrdý chlap, pomyslel si plukovník. Obával se, že Daneš se ironicky zeptá „pomoc od slepce“ a povede obvyklé, a přiznejme si i pochopitelné bolestínské řeči, jaké slýcháme od postižených lidí.

„Povídejte mi chvilku o sobě,“ navrhl plukovník. „Slyšel jsem, že pracujete jako kaskadér v autorodeu.“

„Proč bych vám to vykládal,“ odpověděl Martin. „Máte to před sebou napsané černé na bílém.“

„Člověče, vy snad jste podvodník a vidíte!“

„Chcete, abych si sundal brýle? Není to hezké podívání,“ ušklíbl se Martin. „Nevidím, zato slyším.“

„To vás živí,“ podotkl plukovník.

„Ano. Orientuju se sluchem. I kdyby mi na hlavu nasadili deset černých kukel, dokážu se orientovat sluchem v aréně. Samozřejmě jsou to všechno dobře nacvičené kousky, a než se nám začaly dařit, rozbili jsme pěknou řádku auťáků. Jenže teď už je rozbíjíme, jenom když chceme. A máme parádní číslo s Pánem Temnot.“

„Dovedl byste střílet?“ zeptal se plukovník.

Slepec ztuhl. Zaťal ruce do madel křesla.

„Přečtěte si moje materiály, máte přece oči,“ řekl nevlídně.

„Četl jsem je,“ odpověděl plukovník. „O střílení v nich není ani slovo.“

„Můj otec byl ve Vietnamu, kdysi dávno, dřív než jsem se narodil. Školil vojenské lékaře za války s Američany. Když Američané přenesli válku i na sever, odmítl odejít z ohrožené oblasti. Oslepl při bombardování pokusným bojovým plynem. Američané se později omluvili za ten incident. Jejich argument byl pro tu dobu typický: šlo prý o omyl v navigaci a pilot si myslel, že je na jihu!“

Slepec mluvil pomalu, zřetelně vyslovoval, jako kdyby stál na tribuně veřejného žalobce a hovořil k senátu. Pěsti zatnul. Byl bledý, jen na lícních kostech se udržely ostrůvky červeni. Je mu dvaačtyřicet, přemýšlel plukovník, ale vypadá na pětadvacet. Zmrzačenost prý někdy člověka jaksi konzervuje.

„Otec se vrátil domů slepý,“ pokračoval. „Oženil se. Předtím se podrobil prohlídkám, ale genetika byla tenkrát v plenkách. Řekli mu, že geneticky je v pořádku a smí mít děti. Potom jsem se narodil já.“

„Otec vás naučil nenávisti k válce,“ podotkl plukovník. „Nenávidíte zabíjení. Nenávidíte zbraně.“

„Ano,“ řekl Martin Daneš. „Nemám na to právo?“

„To ještě nevím,“ odpověděl plukovník pomalu. „Diváci netuší, že jste slepec, viďte?“

„Lidem se líbí, že dovedu jezdit se zavázanýma očima. Kdyby věděli o mé slepotě, zprotivil bych se jim. Nemají rádi mrzáky.“

„Jenže my potřebujeme, abyste se naučil střílet, Daneši!“

Martin vybuchl.

„Co mi to vykládáte? Četl jste ta moje lejstra? Jen si v nich přečtěte všechno! O tom, že jsem rozbil výlohu obchodu s loveckými zbraněmi, že jsem se porval se dvěma oficíry, když se chvástali v hospodě, že jsem měl popotahovačky, protože jsem vedl řeči proti armádě! Právník Svazu invalidů dostane škytavku, jakmile zaslechne moje jméno. Jen si to tu přečtěte, člověče!“

Vstal, div nepřevrhl křeslo, a vyrazil ke dveřím. Kráčel s naprostou jistotou. Pamatoval si zřejmě, kudy přišel. Sáhl po klice. „Daneši, potřebujeme vás, abyste střílel a zabíjel. Jenže zapomeňte na Vietnam! Nestojí proti nám lidé. Ne, to nejsou lidé.“

Daneš pustil kliku a otočil se k plukovníkovi.

Projekční obrazovka svítila jasnými barvami. Už osmadvacet hodin se odehrávala ta podivuhodná podívaná. V místnosti sedělo osm lidí, pět žen a tři muži. Před pěti hodinami nastoupili do služby, za tři hodiny je vystřídá další směna. Jejich práce byla rutinní, víceméně mechanická. I kdyby odešli, nabírací středisko programu Interkosmos by zaznamenávalo do paměťových systémů všechny informace, zaslané Jitřenkou 6. Dopředu se počítalo se všemi myslitelnými poruchami a nehodami a pro každou byl vymyšlen náhradní program. Lidé zde byli proto, aby zasáhli, kdyby došlo k poruše nepředvídané, nebo dokonce nepředvídatelné.

Ke vzrušení nebyl žádný důvod. A přesto všichni měli poněkud slavnostní pocit, že „jsou při tom“. Zpravodajské agentury brzy rozešlou magnetické záznamy snímků povrchu planety do celého světa, ale co naplat, záznam postrádá magickou pečeť autentického okamžiku.

V tomto případě to ovšem byla autenticita poněkud pochybná: poselství Jitřenky 6 letí na Zemi přes tři hodiny, takže sonda v této chvíli zaměřuje své citlivé objektivy na něco zcela jiného, než co vidí směna nabíracího střediska v podzemním betonovém bunkru v pražském Jihozápadním Městě.

Mlčeli. Proč také hovořit! Pocity měli společné. Zdálo se jim, že se vznášejí v letadle nad planetou a pozorují ji z okna. Z podrobných map a fotografií pořízených předešlými sondami znali Neptuna dokonale, ale o to větší byl jejich zájem o každou další podrobnost. Nové kamery Jitřenky 6 byly tak dokonalé, že na obrazovce mohli krajinu spatřit jasně, s podrobnostmi, o kterých dosud neměli tušení. Najdou tu stopy mimozemských civilizací? Nikdo tu otázku nepoložil, ale všem ležela v hlavě. Už před osmi lety, kdy se Jitřenka 6 blížila Jupiteru, jejich předchůdci a kolegové seděli před stejnou obrazovkou, se stejnou nadějí. Se stejným zájmem zkoumali později i povrch Titanu, souputníka Saturnu, o němž se dlouho věřilo, že může hostit vlastní formy života. Marné byly naděje vkládané do Uranu. Nyní je na řadě Neptun.

Hodiny ukázaly osmadvacátou hodinu jednatřicátou minutu.

Teď!

Okraje obrazovky zčernaly a z obou stran se ke středu blížila temná clona.

„Co je to, hrome!“ ozval se hlavní operátor Misař. „Vypadá to, jako kdyby někdo zatáhl oponu!“

Všichni se sklonili nad svými kontrolními přístroji. Jde o vteřiny, je třeba objevit příčinu poruchy co nejdřív. Kde je chyba? Který agregát selhal? Je chyba „tam nahoře“, nebo zde, v řídicím středisku?

„Já jsem dobrý,“ hlásil spojař.

„Dobrá,“ přidala se energetička.

„Dobrý… dobrá… dobrá… dobrá… dobrý… dobrá…!“

Všech osm základních okruhů projektu Jitřenka 6 pracovalo bezchybně, všech osm oblastí, jež tvořily složitý organismus sondy. Ta hlavní část byla zde, hluboko v podzemí budovy z betonu a ocele v Jihozápadním Městě, a jen ta menší, ovšem pro širokou veřejnost nápadnější a populárnější, byla „tam nahoře“, poblíž Neptunu.

„Co to znamená?“

„Nevím…“ řekl spojař. „Skoro to vypadá…“

„Dopověz.“

„Je to jistě hloupost, ale opravdu to vypadá, že Misař měl pravdu. Možná někdo opravdu zatáhl přes objektivy oponu.“

Misař pohoršené zafuněl. Spojař se ale nevzdal.

„Už jste někdy viděli, aby obrazovka zhasla ze stran? Kamaráde, to není technicky možné! Čím déle o tom uvažuju, tím víc věřím na tu záclonu. Lidi, nemohly se uvolnit ochranné žaluzie? Nebo… nepřeklopily se sluneční panely?“

„Nic se neuvolnilo,“ ozvala se upjatě inženýrka, odpovědná za chod pomocných agregátů. „Neslyšel jsi, že jsem se hlásila.“

„Slyšel,“ zabručel spojař. „Jenom jsem si myslel, že ti třeba něco uniklo.“

„O tom se nebudeme bavit,“ řekl Misař rychle, aby zabránil hádce. „Přepneme na Bajkonur. Kontrolní stanoviště nám třeba něco k tomu poví.“

Nestačil se dotknout senzorů, když se obrazovka znovu rozsvítila.

Spatřili vnitřek prázdné haly s plochou podlahou a klenutými stěnami a stropem. Obraz byl tak jasný, a možné říci až samozřejmý, že Misař se v první chvíli domníval, že na obrazovku řídicího centra se omylem dostalo vysílání obyčejné televize. Vzápětí tu pošetilou myšlenku zapudil. Něco podobného se ovšem nemohlo stát, obrazovka tvořila s elektronickou soustavou přijímacích agregátů jediný a nedílný celek. Ale člověk nemusel být specialista na kosmické spojové systémy, aby poznal, že na obrazovce není pozemské televizní vysílání.

V čem to u všech všudy bylo, že hala vypadala tak cize? Vždyť byla na první pohled tak obyčejná. Kovové stěny podpořené hustou sítí žeber, na podlaze lesklé kolejnice, v pozadí dvoukřídlá vrata. Běžný letecký hangár anebo skladiště. Ale to jenom na první pohled. Čím déle člověk na tu halu hleděl, tím neodbytnější pocit cizoty na něho doléhal. Každý z osmi diváků upřel svou pozornost na jiný předmět. Misař například hleděl na kolejnice. Proč nejsou v ose haly? Pozemský technik by je zcela určitě vedl osou a rovně, kdežto tyto koleje byly poněkud vpravo a nepravidelně se vlnily. No ovšem, nejsou rovnoběžné. Jaký vůz asi jezdí po těch kolejích? Jeho kola nejsou upevněna na ose napevno. Proč?! Kterého pozemského technika by napadlo konstruovat vůz s axiálně posuvnými koly?

Koleje vedly k vratům. Proč jejich křídla nebyla souměrná a pravoúhlá? Proč se podpůrná žebra protínají v tak nezvyklých úhlech, proč jejich síť je nepravidelná, proč některé z nich je silné a jiné tenké? Ostatně ani podlaha nebyla zcela rovná. To jenom při prvním pohledu si lidské oko vnucovalo pozemské normy. Mysl odmítala vzít na vědomí, že je zakřivené to, co má být… co musí být rovné! Čím déle na obraz hleděli, tím více jim připomínal cosi přírodního, netechnického. Podobné nepravidelnosti, zdánlivě neúčelné, avšak ve skutečnosti přísně funkční, najdeme v každém živém organismu, počínaje těmi nejjednoduššími a konče lidskou tkání. Jaká technika vytvořila tuto halu? Nebyla to spíš jakási bio-technika?

Hala, která vyrostla ze semínka… To je přece k smíchu!

Ne. To, co bylo vidět na obrazovce, rozhodně nemohlo nikoho rozesmát.

„Hala je dlouhá patnáct metrů a vysoká čtyři,“ ozvala se Dana Mrázková, odpovědná za kamerové systémy Jitřenky 6.

„Jak to víš?“ podivil se Misař.

„Vypočítala jsem to z kapacity našeho objektivu. Je zacloněn na dvě celé osm a zaostřen na čtyři metry.“

„Cože?!!“ vykřikl Misař. „KDO ho přeostřil?“

Mrázková neodpověděla. Ozval se spojař:

„Tak to nebyly ani žaluzie, ani záclonky. Jistě to byly ty dveře, které vidíme v pozadí.“

„Jitřenku naložila na palubu kosmická loď,“ ozval se někdo. „Lidi, já se z toho zblázním. Já se zblázním!“

Misař si uvědomil, že jako vedoucí týmu by měl pronést nějakou historickou větu, asi ve smyslu „malý krok pro člověka, ale velký skok pro lidstvo“, ale nenapadlo ho nic chytřejšího než „sáně borový, kdyby tohle mohl vidět brácha“.

„Už jsou tady!“ zvolala Mrázková.

Zleva vstoupily do zorného úhlu dvě vzpřímené postavy. Jedna zůstala stát a ta druhá kráčela doprostřed záběru, do míst, kde obraz byl nejostřejší. Pokud hala byla skutečně vysoká čtyři metry, jak odhadovala Mrázková, mimozemšťané mohli být více méně stejně vysocí jako lidé.

Mrázkové se vedraly slzy do očí.

„Jako lidé… jako lidé…“ zavzlykala.

Mimozemšťan se blížil k sondě. Obraz se zachvěl, jako kdyby někdo do sondy neopatrně vrazil. Chvilku byl neostrý. Kdosi zřejmě manipuloval objektivem a snažil se obraz znovu přeostřit. Nedařilo se mu to. Obraz byl stále nejasnější. Objektiv teď zabíral mimozemšťana od pasu nahoru. Byl vidět jen mlhavě a jeho obličej byl zcela nezřetelný.

„Na jakou vzdálenost lze objektiv přeostřit,“ zeptal se Misař rozechvěle.

Mrázková nebyla schopná odpovědět.

„Nebreč mi tady!“ rozkřikl se Misař. Mám taky nervy nadranc, uvědomil si provinile. „Promiň, Dano… No tak, vzpamatuj se.“

„Já jsem úplně pitomá,“ hořekovala dívka. „Objektiv je samozřejmě fix fokus, nedá se přeostřit… Já nevím, jak to s ním provedli… já nic nevím!“

„Lidi, neblázněte,“ konejšil je spojař. „Dívejte se, pořádně se dívejte, teď stejně nemůžeme nic dělat.“

Mrázková zabořila tvář do dlaní. Nikdo si jí nevšímal.

„Už to zaostřili!“

Museli dát na objektiv nějakou předsádku, napadlo Mrázkovou. A já husa hloupá nic nevidím. Proč jsem taková káča ubrečená, sesypu se v takové chvíli!

„Má jenom jedno oko, jako Kyklop!“ vykřikl spojař.

Mrázková uslyšela Misaře:

„Dívá se rovnou na nás… podívejte, vypadá to, jako kdyby mu svítilo oko. Jak je veliké… kmitají v něm plaménky!“

Oko vyplnilo velkou část obrazovky.

Strnule hleděli na veliký ovál, zlatavý, složitě žilkovaný. V duhovce chyběla zřítelnice. Připomínala oceán zlověstného života, pozorovaný z veliké výšky. V divokých, vzteklých vlnách tu probíhaly věnce plaménků, zelených, modrých, červených i bílých. Uprostřed… ne, nebylo to uprostřed, se objevila zřítelnice jako nepravidelný ovál sametové černi. Poznenáhlu pulsovala, jednotvárně, konejšivě, pohupovala se ze strany na stranu, jako když krotitel hadů kývá svým nástrojem zleva vpravo a zprava vlevo a had se kývá s ním, zleva vpravo a zprava vlevo, had by chtěl uniknout, rád by zaútočil, ale nemůže, musí sledovat ten pohyb, neví, co se s ním děje…

Nikdo už nevnímal pláč Dany Mrázkové.

Hrůza jim stiskla hrdlo.

„Pryč… vypněte to někdo…“ zasípěl Misař.

Co se to děje… uvažovala Dana Mrázková a zuřivě si mnula oči, aby alespoň něco spatřila. Slzy ji však stále ještě oslepovaly.

Martin Daneš se vrátil do křesla. Plukovník Jarolímek si zřejmě oddychl. Uvolněně pohladil desku stolu a usmál se na slepce. Úsměv brzy pohasl v jeho tváři.

Oba muži byli v místnosti sami, ovšem jenom do jisté míry.

Dalšími svědky jejich rozhovoru byly televizní kamery a citlivé mikrofony. Daneš netušil, kdo všechno se na něho dívá a kdo poslouchá jeho slova.

O patro výš v budově Bezpečnostní služby byl štábní sál. Uprostřed podkovy televizních monitorů a počítačových terminálů, kolem dlouhého stolu pokrytého fotografiemi, plány a spisy, seděli generálové a plukovníci letectva a pozemních vojsk ČSLA a další vysocí důstojníci vojsk Varšavské smlouvy s ministrem obrany v čele.

Měl unavené oči a dlouhé bdění zbarvilo jeho tváře do odstínu starého pergamenu. Pražskou část operace řídil on. I při tom všem, co se teď dálo v ostatních částech světa a v kosmu, situace v Praze měla klíčový význam.

Generálporučík Malina právě podával hlášení o situaci.

Nebyla dobrá.

„Náš protivník zmařil veškeré pokusy o dorozumění,“ řekl závěrem, „a když po potvrzení jeho agresivních úmyslů jsme přikročili k násilnému řešení, odrazil i všechny vojenské prostředky. Dokáže se chránit silovým polem zcela nám neznámé fyzikální podstaty. Stručně vyjádřeno, všechny prostředky klasického vedení boje selhaly.“

V pracovně zavládlo ticho.

Všichni se v myšlenkách vraceli ke včerejšímu ránu, kdy se dověděli o vpádu Bytostí do našeho světa. Byl to snad následek nějaké chyby, nedostatku předvídavosti?

Ne. To, co se stalo, nemohl nikdo předvídat. A nebýt šťastné náhody a hrdinství jedné dívky, následky mohly být nedozírné.

Oko planulo na obrazovce jako veliký zlatý oheň.

Všichni do něho upřeně hleděli, jenom Dana Mrázková marně zápasila s hysterickým pláčem. Dívali se mlčky. Vědomí v nich uvadalo, tratilo se do nicoty. Nebyli si vědomi přerodu, nechápali, co se s nimi děje. Lidské uvažování dohasínalo a místo něho se rozhořívalo vědomí zcela jiné, uvažující podle odlišných zákonů. Tu a tam prokmitla vzpomínka, bez významu a logické souvislosti, jako holý a ve své osamělosti tragicky směšný obraz. Hračky poházené v koutě, dívčí úsměv, štěkající pes, obnažené kořeny borovic zahryznuté do proteplalé hlinité stráně. Ale nové vědomí, neodbytné, útočné, brzy pohltilo i tyto poslední střípky odcházejících lidských životů. Nové vědomí nemělo ještě přesný obsah. Sedm bytostí, které ještě nebyly skutečnými Bytostmi, jak jsme je potkali na palubě Lodi přemýšlivě skloněné nad planžetou počítače, ale které už nebyly ani lidmi, sedm prudce se měnících organismů sedělo nehnutě a prožívalo bezbolestný a bezlítostný přerod, zabořeno zraky do velikého oka na obrazovce, které neúprosně a neodvratně řídilo ten neobyčejný biologický pochod.

Mrázková už přestala plakat a do mysli se jí vkrádalo podezření, provázené hrůzou.

Proces pokračoval.

Jako bakteriofág, ten zlověstný virus, který vloží svou vlastní genetickou informaci do organismu napadené buňky a v krátké chvíli ji přemění na celý batalión virů svého druhu, Bytosti vložily svou genetickou informaci prostřednictvím dokonalých kamer Jitřenky 6 a lidských očí do struktury sedmi mozků, sedmi organismů. Byl to neodvratný útok. Mozky sedmi napadených lidí už nebyly lidské. Přeměnily se. Následovala přestavba celé nervové soustavy a poté i ostatních orgánů v těle.

Sto dvacet sekund to trvalo, než se z lidí staly Bytosti.

Sto dvacet sekund, dvě minuty.

„Co se děje? Proč všichni mlčíte?“ vykřikla Dana Mrázková.

Nikdo neodpověděl.

Kapesníkem si usušila oči, vstala a pomalu ustupovala ke dveřím. Několikrát zamrkala. Teď se konečně clona slz protrhla!

Spatřila své kolegy, své přátele… ne, to už nebyli kolegové a přátelé! Jejich postavy byly lidské, ale z límců bílých kombinéz vyčuhovaly dlouhé žilnaté krky… lysé lebky, blanité uši… z rukávů čněly pařátům podobné šestiprsté ruce.

Ucítila hnilobný pach.

Těla Bytostí pokrýval páchnoucí rosol. Byly to pozůstatky lidského organismu, které zbyly po přestavbě. Měla štěstí, že všichni k ní seděli zády a že zakrývali pohled na obrazovku.

Ještě rozechvělá právě překonaným hysterickým záchvatem vrhla se Mrázková ke dveřím. Otočili se k ní. Jen koutkem oka zahlédla pusté tváře s jedinou zlatou duhovkou uprostřed těla.

Na okamžik ztuhla, zmrazena hrůzou. Zmocnila se jí touha otočit se zpět, podívat se do těch očí.

Vstali a pomalu k ní kráčeli. Rádi by ji chytili, rádi by se jí zmocnili. Nedovedli se však ještě pohybovat hbitě. V určitém slova smyslu to byli novorozenci. Nevěděli přesně, co chtějí. Spíš jen tušili, že je třeba zmocnit se nepřítele. Necítili zlobu. Žádná Bytost nevěděla, co je to zloba, podobně jako virus není schopen nenávisti k buňce, kterou zničí.

Pozvolna otáčela k nim hlavu. Zbytky její vůle zápasily s vůlí jinou, cizí, nepřátelskou.

Neměla naději.

Klika, na níž spočívala její ruka, povolila, dveře se rozlétly a Dana Mrázková vpadla do vedlejší místnosti.

Opřela se o ně zády, prudce vydechla a otočila za sebou klíčem.

Tíže z ní spadla. Rychle k telefonu!

„Mrázková… ano, Mrázková, soudruhu akademiku. Poplach! Okamžitě poplach, uzavřete šesté podlaží!“

Dveře zaduněly před náporem pěstí. Cizích pěstí.

„Rychle!“ zanaříkala.

Zaslechla kovový hluk. Akademik Maciuch, ředitel střediska, pustil z ruky sluchátko. Slyšela ho, jak vydává rozkazy. Zlatý… zlatý dědek to je, myslela si Dana Mrázková vděčně. Kolikrát jsme na něho nadávali, že je to dědek princmetálový…

„Co se stalo?“ ozval se akademik Maciuch.

„Sama nevím… Nedovedu to vysvětlit! Vypadá to, že Jitřenka 6 byla napadena kosmickou lodí mimozemského původu.“

Dědek mi neuvěří… pomyslela si a zmlkla. Slyšela jeho sípavý stařecký dech.

„Pokračujte, poslouchám.“

„Na obrazovce se objevil vnitřek cizí kosmické lodě. Jitřenka 6 je zřejmě na její palubě. Do zorného pole kamery se dostali mimozemšťané. Mají divné oči, nedovedu je popsat, sama jsem je pořádně neviděla. Dostala jsem… hysterický záchvat pláče. Ale ostatní se dívali. Soudruhu akademiku, jejich organismus se přeměnil! Už to nejsou lidé, jsou to oni… Bytosti!“

„Mluvte přesněji, děvenko. Co je to za hluk?“

„Dobývají se do dveří.“

„Zešíleli?“

„Ne! Jsou úplně jiní! Změnili se, chápete?“

„Nákaza prostřednictvím televizního přenosu?“

„Vypadá to tak.“

„Podívám se na kontrolní monitor.“

„Ne! Můžete se nakazit taky! Nedělejte to, prosím vás, prosím! Slyšíš, dědku, nedělej to, nebo do toho spadneš taky!“

Akademik neodpověděl.

„Jste tam?“ zeptala se Mrázková udýchaně.

„Mám osm dioptrií,“ řekl vědec pomalu, „a můj monitor má rozhašený obraz.“

Sluchátko znovu kleplo o desku stolu.

„Dano,“ ozval se Maciuch po chvilce, „promiňte. Myslel jsem… Na tom už nezáleží. Vidím je, dobývají se do dveří, jeden bere do ruky nějakou páku. Můžete utéct?“

„Nemůžu. Zavřela jsem se do skladu náhradních dílů. Žádný východ tady není. Slyšíte mě? Nesmíte se jim podívat do tváře. Kdo se jim podívá do očí, je ztracený. Nedokáže odtrhnout zrak. Trvalo to snad jen dvě…“

Uslyšela, že se odvrátil od telefonu a poroučí někomu, aby se spojil s operačním štábem protivzdušné obrany. „Už jsem zase tady, Dano. Vidím je na monitoru. Jsou to příšery! Vlečou ke dveřím nějakou lavici…“

Dveře zapraštěly.

Mrázková se rozhlédla kolem sebe. Nikde nespatřila nic, co by mohlo sloužit za zbraň. Jenom na stole… soška kosmonauta se zdviženou paží, bronzová na mramorovém podstavečku. Dar pionýrské skupiny Vladimíra Remka v Krásné Lípě, stálo na podstavečku. Položila sluchátko na desku stolu a uchopila sošku. Kov jí příjemně ochladil dlaň.

Dveře povolily. Ucítila dusivý zápach.

V otvoru se zavlnilo slizké tělo.

Nedokázala by zabít zvíře, natož pak člověka. Ale teď ji ovládala doslova vražedná nenávist. Tohle je tvor, který bez váhání a rozpaků zahubil sedm jejích přátel… Rozmáchla se a udeřila. Soška křachla do lysé lebky. Tělo se sesulo a uvízlo v trosce dveří.

Mladá žena pustila sošku na zem a vrhla se k telefonu.

„Zabila jsem to! Podařilo se! Jsou smrtelní, slyšíte? Jsou smrtelní!“

Otočila se ke dveřím a s úžasem pozorovala, že mrtvé tělo se rozpadá na hromádku šedavého prachu.

„Dobře, gratuluju vám, Dano. Zkuste se zabarikádovat. Přisuňte stůl ke dveřím, naházejte na dveře nějaké skříně. Úkol jste splnila, letí sem tři vrtulníky s výsadkáři, vysvobodíme vás, slyšíte? Musíte vydržet!“

V otvoru se zalesklo zlaté oko.

Vpila se do něho pohledem.

„Dano… Dano… proboha, Dano, ozvěte se!“

Slyšel její dech. Rytmus se zvolňoval, ozvalo se zachroptění a dech ustal.

„Dano!“ vykřikl starý muž.

Cítil, věděl, že sluchátko drží v ruce živá bytost. Byl to ale ještě člověk?

Klapla vidlice telefonu a spojení zmrtvělo.

Ruka, která sluchátko zavěsila, byla lesklá slizem.

Obyvatelé Jihozápadního Města nikdy na ten den nezapomenou.

Zářijové odpoledne bublalo volným tempem ve slunečních paprscích indiánského léta, v parku před kinem Zítřek si děti hrály na lupiče a na strážníky, fronty před zelinářskými obchody označovaly těm, kdo to dosud nevěděli, že nastal čas melounů, hlídka VB zastavila na Řeporyjské třídě elektromobil jedoucí nadměrnou rychlostí, když tu se na obloze nad vltavskou kotlinou objevily tři stříbrné tečky, rostly, jako když na pouti prodavač nafukuje balónek, vzduch byl náhle prosycen ohlušujícím rykem. Vrtulníky se přehnaly nízko nad střechami, a kdyby se mělo splnit přání všech mužů, žen a dětí, vyslovené na adresu vrtulníků, osádky by se musely okamžitě odebrat ke všem čertům a setrvat tam příští milión let.

Vrtulníky zakroužily kolem vysoké budovy Akademie věd a přistály, jeden na asfaltovém prostranství před budovou, další dva opodál, v záhonech růží.

Podvozky se ještě nedotkly země, když z otevřených dveří vyskákali výsadkáři se samopaly v rukách a hnali se horem pádem do budovy. Stroje okamžitě vzlétly a zmizely stejně náhle, jako se objevily. Zavládlo mrtvé ticho, které však nemělo mít dlouhé trvání. Rachot vrtulí byl vystřídán jekotem houkaček hlídkových vozů. Řidič provinilého elektromobilu na Řeporyjské třídě si připadal jako v Jiříkově vidění, protože příslušník VB, který setrvával u volantu hlídkového vozu, najednou vyběhl ven, popadl svého kolegu za paži, vtáhl ho dovnitř a v příštím okamžiku vůz ujížděl pryč, maják rozsvícený, houkačku puštěnou naplno. Užaslý provinilec za nimi chvilku hleděl a teprve pak si uvědomil, že překvapený příslušník VB mu nestačil vrátit řidičský průkaz a papíry od vozu.

Hlídkové vozy VB se soustředily na náměstí Vědy a uzavřely ulice.

Tak začala evakuace budovy Akademie.

Profesor Janda, náměstek akademika Maciucha, osobně řídil odchod pracovníků. Pobledlí vzrušením shromáždili se na prostranství před budovou. Neměli čas, aby si vzali třeba jen nejnutnější věci. Někteří odešli z budovy rovnou ze svých laboratoří, s gumovými zástěrami a rukavicemi na rukou. Pod doprovodem hlídkových vozů přijela kolona autobusů a všichni museli nastoupit. Neptali se zbytečně, co se vlastně děje. Tušili jen, že se stalo něco hrozného.

Autobusy se zvolna rozjížděly, když Řeporyjskou třídou přijížděl podivný průvod, vedený dvojicí hlídkových vozů: šest automobilových míchaček na beton a dvě betonové pumpy. Vozidla zastavila před vchodem a osádka posledního odjíždějícího autobusu užasle pozorovala muže ve žlutých kombinézách, jak táhnou tlusté hadice betonových pump dovnitř budovy.

Všichni v autobuse věděli, že v šestém podlaží, vyhrazeném centrále Interkosmu jako stanoviště nabíracího zařízení, se něco stalo a že podlaží je uzavřeno. Netušili však, že bude nutno přístupové cesty k podlaží zalít betonem!

Pouze jediná cesta zůstala více méně volná: šachta zdviže. Pod velením svého kapitána a dvou mužů v civilu výsadkáři zajistili kabinu v přízemí a po lanech se spustili dolů do šachty. Na stěny upevnili protitankové miny. Ani oni nevěděli, co vlastně se stalo. Silný reflektor jim visel nad hlavami. Pracovali rychle, bez nervózního spěchu. Ve třiceti minutách byla práce hotova. Akademik Maciuch, ředitelství Interkosmu i vojenské orgány až dosud považovali celou akci za nezbytnou karanténní operaci. Bylo to nezbytné opatření. Vždyť i posádky prvních měsíčních výsadků musely do karantény! Vzápětí nastaly pokusy o dorozumění s Nimi, s Bytostmi, které ovládly šesté podzemní podlaží budovy Akademie věd v Praze. Záhy se však ukázalo, že Bytosti o dorozumění nestojí.

Jejich cíl je jiný.

Ministr obrany se ujal slova.

„Soudruzi,“ řekl, „teď už není žádných pochyb o tom, že čelíme nelítostné agresi. Mám před sebou hlášení z Bajkonuru, Houstonu, Woomery a ze západoevropského kosmického střediska v Nice. Kosmické těleso mimozemského původu je na oběžné dráze kolem planety Neptun. Zmocnilo se automatické sondy Jitřenka 6 a neustává ve vysílání. Po našem varování veškerý příjem signálu převzaly počítače, kterým nehrozí nebezpečí. Tyto mimozemské Bytosti vysílají kód, který působí takřka okamžitou přeměnu lidského organismu. Jejich počínání je záměrné a koordinované a nemůžeme je kvalifikovat jinak než jako útok. Vysílání je pod kontrolou a v těchto chvílích je už vysílání rušeno v plném rozsahu, aby se předešlo tragickému omylu, kdyby snad nějaký amatér…“

Stiskl na okamžik rty a pokračoval:

„Výsledky pokusů o dohodu znáte. Jsou negativní. Slyšeli jste hlášení generála Maliny a víte, jak dopadly naše snahy o likvidaci nákazy klasickými prostředky.“

V místnosti zavládlo mrtvé ticho. Teď zcela logicky přijde na přetřes otázka boje neklasickými vojenskými prostředky. Při tom pomyšlení všichni přítomní cítili, jak jim těžknou ramena a ruce.

„Akademik Maciuch přišel se zajímavým návrhem, který jsme okamžitě konzultovali, a zdá se, že není zcela nereálný. Návrh vychází ze známých faktů. Bytosti na nás útočí informačním kódem a vnikají do organismu člověka jeho očima, mechanismem psychofyziologického původu, detailně dosud neznámým. Dále víme, že Bytosti se dovedou zaštítit silovým polem, ale víme i to, že jejich organismus je mechanicky zranitelný, stejně jako organismus člověka. Kdyby se někomu podařilo projít silovým polem, mohl by se utkat s Bytostmi klasickými prostředky boje. Mohl by je, například, likvidovat střelnou zbraní. Jak víme, Dana Mrázková jednoho z Nich zabila a nemusela ani užít střelné zbraně.“

„Smím položit námitku?“

„Prosím, soudruhu generále.“

„Jenže když se střelec na Bytosti podívá, změní se sám v Bytost!“

„Správně,“ řekl ministr obrany. „Proto musíme najít slepého střelce.“

„Kde takového člověka najdeme? Slepec se ztratí v podzemí, víte, jak to tam vypadá po útoku výsadkářů? Kolik min a granátů tam odpálili?“

„Toho muže máme v budově, soudruzi,“ řekl ministr. „Právě hovoří s plukovníkem Jarolímkem z Bezpečnostní služby.“

Stiskl tlačítko a na obrazovkách monitorů se objevila Jarolímkova pracovna.

„Naši lidé a soudruzi v Sovětském svazu a dalších státech Varšavské smlouvy prověřili několik set nevidomých, soudruhu Daneši. Vy jste pro ten úkol nejlépe fyzicky připraven. Víme, jak vás otec vychovával. Víme, jak nepředstavitelně tvrdý výcvik to byl. Díky jemu nesete svůj úděl lépe než kterýkoli jiný slepec na světě.“

„Proto mám zabíjet? Člověče, vy jste se zbláznil,“ řekl Martin Daneš tiše.

„Chvilku počkejte a povím vám, co se vlastně děje,“ odpověděl plukovník Jarolímek a stručně shrnul průběh událostí od první chvíle, kdy se Bytosti zmocnily Jitřenky 6 a zahájily své vražedné vysílání.

Muži kolem dlouhého stolu v ministrově pracovně soustředěně sledovali rozhovor. Ministr stáhl zvuk.

„Soudruzi, v dané chvíli nevidím jiné řešení. Akademik Maciuch upozorňuje na to, že Bytosti se sice uzavřely silovým polem, ale zřejmě ho mohou kdykoli zrušit. Čekají, že k nim někdo přijde, aby ho… převrátily na svou stranu, chápete? Informační kód je jejich hlavní zbraň. Je jich pouze sedm. Proto se dosud nepokusily o výpad. Akademik Maciuch je přesvědčen, že našemu člověku Bytosti takzvaně otevřou a vpustí ho do podlaží.“

„Co když se akademik mýlí?“

„Potom budeme čekat a v případě nutnosti použijeme i… netradičních válečných prostředků.“

Posunul jezdce zesilovače a v místnosti zněl plukovníkův hlas.

„Tým vědců se pokusil o kontakt, ale marně. Víme už se stoprocentní jistotou, že mimozemšťané, říkáme jim prostě Bytosti, chtějí ovládnout celou naši planetu. Je to nebezpečí, které přesahuje všechny dosavadní zkušenosti lidstva. Není to válka v pravém slova smyslu, spíš nákaza, ale tak nebezpečná, že morová rána je ve srovnání s ní dětská bolístka. Zatím jsme byli zvyklí na nákazu, která se přenáší přímým dotykem nebo vzduchem, vodou, potravinami. Tahle nákaza je zcela jiné povahy. Přenáší se zrakem. Víme, že v nabíracím středisku bylo v kritickém okamžiku osm osob. Jedna z nich se nějakým způsobem dostala z nebezpečné zóny, nevíme přesně, jak se to podařilo. Zbývajících sedm už bylo nakaženo. Osmá osoba stačila předat zprávu o neštěstí, a dokonce se jí podařilo zabít…“

„Zabít!“ vykřikl Daneš rozhořčeně.

„Ano, zabít!“ odpověděl plukovník Jarolímek stejným tónem. „Nepředstavujte si, že tam dole, v šestém podlaží, jsou nemocní lidé. Nejsou to lidé! Nákaza přeměnila jejich organismus bezezbytku. Místo lidí tam jsou oni, Bytosti, zdroj naší nákazy! Stačí, aby se člověk podíval do jejich očí, a v krátké chvíli zahyne a sám se přemění na Bytost. Už rozumíte? Kdyby jediný z nich se dostal ven, nastane řetězová reakce, která v krátké době zahubí celý svět. Proto vás potřebujeme. Když odmítnete…“

„Co se stane?“

„Zahájíme vojenskou operaci všemi prostředky. Výbušniny, oheň… Všechno, co má armáda k dispozici. S nepředvídatelnými důsledky. Když odmítnete, nastane válka se všemi strašnými náležitostmi. Nesmíme vyloučit žádný prostředek moderního boje.“

„Žádný?“ zeptal se Martin tiše, protože pochopil, jaké prostředky má plukovník na mysli.

„Ano, žádný. Víte, co by to mohlo znamenat pro naši budoucnost?“

„Vím…“ odpověděl Martin váhavě. „Ještě po letech by se mohli…“

Sňal zrcadlové brýle a bolestně si promnul zarudlé prázdné oční důlky.

„Vaše neštěstí je důsledek války, Martine,“ řekl plukovník. „Přál byste svůj osud dětem, které se mají teprve narodit?“

„Můj otec…“ začal Martin, ale plukovník ho nenechal dokončit.

„Váš otec byl ve válce! Pracoval tam jako lékař, ale byl ve válce, pochopte to! Věděl dobře, na jaké straně stojí! Chápal, co se děje, a neváhal, komu má pomáhat!“

„Co když… co když se mi to nepovede?“

„Souhlasíte tedy?“

„Odpovězte!“

„Musí se vám to povést, Martine,“ řekl plukovník a vstal.

Ministr a jeho spolupracovníci sledovali celý rozhovor na obrazovkách. Reproduktory jim ho zprostředkovaly věrně, jako kdyby plukovník hovořil s Danešem zde, ve štábní místnosti, a přece se jim zdálo, že ti dva jsou někde v nesmírné dálce.

„Souhlasíte, soudruhu Daneši? Uděláš to, Martine?“

„Ano,“ odpověděl Martin.

Ministr ulehčeně vydechl a usmál se.

Kolem stolu to zahučelo.

„Moloděc,“ poznamenal někdo.

„Sál je připravený?“ zeptal se ministr obrany.

„Ano,“ zněla odpověď. „Přesná kopie šestého podlaží. Trénink může začít okamžitě.“

„Dobrá,“ řekl ministr a opět zvedl telefon.

„Tam… tam… tam…! Výborně, Martine! Vyměň zásobník. Skvěle! Čas máš o jedna tři lepší než posledně!“

Instruktor se nakláněl nad monitorem a svíral mikrofon oběma rukama. Kamera hleděla shůry do rozsáhlého sálu střelnice. Technikům se podařilo v krátké době vybudovat dokonalou napodobeninu šestého podlaží. Stály tu dřevěné makety kontrolních přístrojů, zařízení a monitorů nabíracího střediska. Na stěně byla vyznačena i obrazovka, ta obrazovka, kudy Bytosti pronikly do našeho světa. Prostý černý obdélník na betonové stěně.

Martin Daneš stál uprostřed místnosti, pevně rozkročený, v mírném podřepu, pistolový samopal svíral oběma rukama.

Sál byl poset pokáceným nábytkem, bednami, hadry a provazy. Na několika místech byla na ocelové konzoli zavěšena síť. Sedm figurín stálo v širokém nepravidelném okruhu kolem střelce.

Teď se pohnula figura označena velkou bílou trojkou.

Martin se bleskurychle otočil a vypálil jednou, dvakrát, potřetí. Zbraň plivala střely v rychlém sledu. Červené světlo na hlavě figury oznámilo, že střelec zasáhl cíl. Vzápětí se pohnula jednička a šestka.

Prásk… prásk…

„Jak to jde?“

„Výtečně, soudruhu plukovníku. Ten chlap má neuvěřitelnou prostorovou orientaci.“

Plukovník usedl vedle instruktora a zapálil si cigaretu.

„Prověřovali jsme šest set nevidomých,“ poznamenal, vypouštěje oblak modrého dýmu k velké, leč nekomentované instruktorově nelibosti. „Jenom Sověti prověřili ke čtyřem stovkám slepců. Daneš byl nejlepší.“

„Je to pravda, že dělá kaskadéra v autorodeu?“

„Neuvěřitelné, viďte? Je to skutečně tak. Jeho otec byl sám slepec a cvičil ho od malička. Vychoval z něho atleta. Musel to být nepředstavitelně tvrdý výcvik. Daneš má teď mimořádně citlivý sluch, dovede se dokonale orientovat, má prostorovou paměť a sám o sobě tvrdí, že je v tom ještě něco jiného, nějaký šestý smysl. Chápete? Tušení, nebo co to vlastně je.“

„Takže on vlastně oči nepotřebuje,“ poznamenal instruktor.

„Dal by všechno za to, aby je měl. Co naplat… Jisté je, že je to teď ta nejlepší a nejjistější zbraň, kterou proti nim máme.“

„Končit!“ křikl instruktor do mikrofonu. „Přestávka pět minut!“

Martin se zazubil do míst, kde byl zamontovaný reproduktor, zasunul zbraň do podpažního pouzdra a zamířil ke dveřím. Plukovník ho s údivem sledoval, jak se vyhýbá překoceným židlím. Pamatoval si, kde která leží, a zapsal si do paměti i místo, kde naposled zasáhl figuru. Jenom síť ho na okamžik zmátla. Dotkl se jí obličejem, ale okamžitě uskočil a se samozřejmou jistotou se vydal směrem, o němž věděl, že je volný.

Plukovník vyšel do předsálí, kde na Martina Daneše už čekal hlouček lidí. Byli zde civilisté i muži se zlatem na ramenou a plukovníka napadlo, že v takovém případě civil obvykle označuje vyšší šarži než generálské hvězdy. Daneš upadl poněkud do rozpaků… Neurčitě se usmíval a otáčel hlavu ze strany na stranu, snad ve snaze zachytit nějaký známý hlas.

„Tady jsem, Martine!“ zvolal plukovník a razil si k němu cestu. Než se však k němu dostal, nějaká žena začala ječet:

„Tady jsi, vrahoune! Hyeno, zabijácká mašino!“

Daneš ztuhnul. Několik lidí přiskočilo k rozčilené ženě a za velkého povyku ji odváděli.

„Martine…“ řekl plukovník a konejšivě mu položil ruku na rameno. „Nevšímej si jí. Je to chudák ženská.“

„Kdo je to?“

„Ani nevím, jak je možné, že se sem dostala. Ona dělá něco na Interkosmu, víš?“

„Kdo je to? Dovím se to?“

„Žena jednoho z nich, co byli tam dole. Misařová. Myslí si, že zastřelíš jejího manžela.“

„Ale přece…“

„Samozřejmě, Martine. Její manžel už nežije. Jenže Misařová to neumí pochopit. Myslí si, že její muž jenom onemocněl a že se třeba uzdraví. Při spalničkách prý člověk celý zčervená a opuchne a také není k poznání. Neštovice a malomocenství také člověka znetvoří k nepoznání a nikdo nemá právo nemocného zastřelit. Jenže Misař není nemocný. Zmizel, a místo něho je tu Bytost. Je to něco podobného, jako kdyby Misaře sežral žralok. Zmizel by a žralok by si volně plul v moři. Kdo je ten žralok? Nemocný Misař? To je přece hloupost!“

„Jenže Bytost nesežrala Misaře,“ namítl Martin tiše. „Vypůjčila si jeho tělesnou schránku.“

„Nesmysl! To není výpůjčka! Bytost zrušila Misaře, zabila ho a z jeho hmoty si vystavěla svou vlastní!“

Nikdo z přítomných se neodvážil zasáhnout do debaty. Ministr pověřil plukovníka Jarolímka osobním stykem s Danešem a všichni respektovali jeho výsadu.

„Konec přestávky. Soudruh Daneš se vrátí na střelecké stanoviště,“ ozval se instruktor.

Martin stiskl rty. Nepodal plukovníkovi ruku. Otočil se a pomalu se ubíral ke dveřím sálu. Plukovník za ním hleděl zamyšleně a pak odešel do instruktorovy kabiny.

Střelba duněla z reproduktoru, ale plukovníkovi se zdálo, že Martin se už nepohybuje tak jistě jako dřív.

„Zítra ráno akce začne,“ řekl plukovník. „Myslíš, že je fit?“

„Přišlo to na něho náhle,“ odpověděl instruktor. „Trochu jsme ho přetrénovali. Tohle je poslední runda. Potom slabé sedativum, raději štamprli koňaku a domů, spát.“

„Domů?“ podivil se plukovník. „Chtěli jsme ho mít tady, pod dohledem.“

„Rozhodl to soudruh ministr. Ten Daneš je citlivý jako květinka, i když se chová jako drsňák. Nebojí se Bytostí. Nebezpečí je v něm samotném.“

„Hmmm,“ zahučel plukovník a promnul si bradu, květinka, pěkná květinka.

Pozoroval urostlého chlapa na obrazovce monitoru. Pálí obouruč, ne snad přesně, ale s ohromující dávkou sebejistoty. Dokud se cíl pohybuje, střela za střelou opouští hlaveň. Jedna nakonec zasáhne. Slepý střelec… jak to řekla ta ženská? Zabijácká mašina? Něco na tom je, ušklíbl se plukovník. Největší ironie pro člověka, vychovaného k nenávisti vůči zabíjení!

Poslední noc stráví Daneš doma.

„Zemřel akademik Maciuch,“ oznámil ministr.

Členové operačního štábu mlčky hleděli do papírů rozložených po stole. Klimatizační zařízení jednotvárně hučelo. Z chodby se ozýval smích. Venku na ulici ostře zatroubil elektromobil.

„Rakovina dosud nevídané formy a zuřivosti,“ pokračoval ministr obrany. „Pitva ještě neskončila, ale už teď se přišlo na novotvary, zejména mozku a orgánů nervové soustavy. Profesor Kočáb je toho názoru, že Maciuch zahynul na následky pozorování televizního obrazu, na kterém byly Bytosti.“

„Jestli tomu dobře rozumím, přenos průmyslové televize nebyl tak kvalitní, aby se Bytostem podařilo Maciucha transformovat. Informační kanál byl příliš úzký a znehodnocený šumem. Stačil ale předat tolik informace, že se Maciuchův organismus částečně rozložil,“ ozvala se žena, kterou ministr přesně neznal jménem a která mu šla na nervy už svým zjevem, vyjadřujícím svrchovanou dokonalost úsudku. Do štábu ji přiřadili odněkud z ministerstva výzkumu a vědy.

„Dobře tomu rozumíte,“ odsekl ministr.

Trochu se mu třásly ruce. Byl přetažený, potřeboval by se vyspat. Za oknem byla noc. Praha klidně spí, celá, s výjimkou Jihozápadního Města. Evakuace tam pokračuje. Lidé si myslí, že hrozí výbuch… čeho vlastně? Co těm lidem řekli? Co si myslí o té záležitosti? To není moje starost, rozhodl se ministr. Ale zítra ráno si to ověřím.

Zítra ráno… snad už bude po všem. Buď se to tomu slepci povede, nebo… Dělostřelba v Jihozápadním Městě! Na můj rozkaz! Znovu a znovu si připomínal ten ironický fakt, že rozkaz k palbě by měl vydat on sám a zde, v Praze, v době, kdy světové politické klima se uklidnilo a podpisem dohody SALT 5 se otevřela cesta ke skutečné spolupráci…

„Ano, dobře tomu rozumíte,“ opakoval po kratší odmlce. „Několik dalších Maciuchových spolupracovníků je v kritickém stavu. Celkem se vyskytlo osmašedesát případů fyziologických a duševních poruch u nás a na kontrolním stanovišti na Bajkonuru. Ještě štěstí, že tam také nemonitorovali obraz! Jsou to lidé, kteří přišli do styku s magnetickým záznamem přenosu, na který se díval Maciuch. Všichni jsou v přísné karanténě a stará se o ně skupina dobrovolníků. Je jasné, že každý pohled na Bytosti je smrtelně nebezpečný, dokonce i pohled na zkreslený televizní záznam. Mne osobně tato tragédie ubezpečila, že jsem udělal správně, že jsem v první chvíli nepovolil ozbrojený útok na šesté podlaží. Výsadkáři by jistě několik Bytostí zasáhli, ale pravděpodobně by se sami transformovali.“

„Spočítal už někdo, za jakou dobu by se celé obyvatelstvo planety mohlo transformovat na Bytosti?“

„Názory se různí. Odhad kolísá od tří dnů po několik let. Záleží na tom, jak dlouho by se Afrika, Amerika a Austrálie udržely v izolaci od euroasijské pevniny. Osobně jsem přesvědčený, že by to trvalo dlouho, než by Bytosti ovládly i celou Asii. Nějací Eskymáci a horalé v Himálaji a Andách by se možná udrželi velice dlouho. Bytosti by je možná záměrně ušetřily a chovaly by je v zoologických zahradách jako raritu. My přece v Tróji taky chováme koně Przewalského!“

Promnul si unavené oči a pak řekl tiše:

„Přátelé, mysleme teď na Martina Daneše a přejme mu klidnou noc!“

Tmou duněly výstřely a tmou se svíjel křik poraněných. Pach krve a střelného prachu, pach potu a poraněných vnitřností… spálené maso… roztržené oči… oči…

„Ne!“ vykřikl Martin do noci. „Ne!“

Usnul jenom na malou chvíli. Kruté sny mu nedovolily dlouho spát. Únava ho drtila, ruce měl jako centy a do nohou ho hryzala křeč.

Jsem unavený, namlouval sám sobě. Dobře však věděl, že únava nemá nic společného s jeho zoufalstvím.

Misařová… Jak to řekla? Jsem prý zabijácká mašina, stroj na vraždu.

Vzpomínal na otcovo vyprávění.

Létající pevnost B 52 se vznáší v dvanáctikilometrové výšce. V pilotní kabině sedí čerstvě vyspalá posádka. Noční tým odešel na lůžka. Chlapci spolu vesele rozmlouvají, vzpomínají na nedávnou dovolenou v Tokiu. Dobře se umyli, oholili, nasnídali. Ručičky přístrojů se chvějí, na digitálních displejích skáčou čísla.

Nula!

Nikdo nemusel mačkat tlačítka. Pumovnice se otevřela na elektronický povel a náklad desetitunových bomb vyhřezl do prostoru. Letoun se nepříjemně zhoupnul, ale automaty ho okamžitě ustálily. Směrové kormidlo se stočilo a vzdušný obr zamířil svým tupým nosem nazpět ke Guamu. Kde to jsme? Kam padají bomby? Nevíme. Není to náš byznys. Někdo spustil promítačku. Na plátně skotačí Barbara. Je báječná, rozkošná.

Pumy, ta štíhlá tělesa barvy vlka, smrtící korálky navlečené na niti zaměřovače, hučí houstnoucím vzduchem.

V postýlce z bambusu spí tříletá holčička.

Chlapec vede buvoly na pastvu.

Partyzánský instruktor učí skupinu starců a desetiletých chlapců (všichni ostatní muži ve vesnici jsou už mrtvi), jak se kope past na tanky.

Nebe je tiché. Hluk motorů není z dvanáctikilometrové výšky slyšet. Až se ozve hukot bomb, bude pozdě.

Bomby hučí.

„Ne!“ vykřikl slepý muž.

Misařová má možná pravdu.

Třeba tam dole, v šestém podlaží, jsou nemocní lidé. Nebo to jsou skutečně Bytosti? Dejme tomu, že ano. Máme právo je zabíjet? Pokusil se někdo o styk s nimi? Jarolímek tvrdí, že ano. Třeba to byl špatně připravený pokus.

Martin rád poslouchal v rozhlase vědeckofantastické příběhy. Oblíbil si povídky o mimozemšťanech. Vyprávělo se v nich o prvním styku. Výměna základních informací. Pythagorova věta, á na druhou plus bé na druhou… Vyslanci, specialisté, vědci povedou první styk.

Já jsem ten vyslanec.

Rozkročený… jak to říkal instruktor? Jako by sis chtěl prdnout, Martine, a levičkou sahal po papíru, hahaha, vojácký vtip, na vojně byla vždycky sranda, Martine, někdy k popukání, pevně drž ten kvér, chlapče a spoušť šimrej, jako bys chtěl rozdělat ženskou, prásk… prásk… prásk… hovoří poslanec planety Země, prásk… prásk… prásk… tohle je naše Pythagorova věta, olověné poselství!

Zazvonil telefon.

„Je čas, Martine!“ ozval se plukovník.

Slepec vstal.

Rozcvička: kliky a dřepy s výskokem. Vynikající cvičení pro orientaci v prostoru. Úklony do obou stran, rotace těla. Jinému by se zatočila hlava. Tobě ne, Martine, říkal vždycky otec. Tobě se nesmí točit hlava. Nevidíš, kdežto druzí ano. V tom jsi za nimi pozadu. Proto musíš ve všem ostatním být napřed. Dnes už to otec neříká. Umřel před šesti léty. Následky vietnamské války, řekl doktor. Američané se omluvili. Dobře umytí, oholení, nasnídaní Američané. Byl to omyl. Mysleli jsme, že jsme na jihu. A přece otec byl ve válce. Pomáhal Vietnamcům bojovat. Nestřílel, ale ošetřoval jiné. Když se uzdravili, šli střílet.

Proč jenom jsi mi nestačil o tom vyprávět víc, táto? Asi tě nenapadlo, že sám někdy budu střílet. Jak mám vědět, jestli je to dobré, nebo špatné?

Je čas, Martine.

Jak jste se vyspal, plukovníku? Dobře? Snídaně chutnala? Holicí strojek, potvora, netahal? Voda ve vaně nebyla studená? Váš stroj na zabíjení se vyspal mizerně, bohužel. Nechce se mu pracovat. Nebude neposlušným žáčkům vykládat Pythagorovu větu z olova. Nevysloví uvítací projev, který zní: prásk… prásk… prásk…

Pečlivě se učesal. Stál při tom v koupelně tváří k zrcadlu. Věděl, co je to zrcadlo, vysvětlil mu to otec. Často ho ohmatával citlivými prsty a doufal, že zachytí odlesk vlastního obrazu. Říkali mu, že je hezký. S brýlemi na očích vypadáte docela normálně, Martine. Nevypadáte jako slepec.

Jenže já jsem slepec, kruci sakra, slepý mrzák, z milosti trpěný odpadek!

Ba ne, Martine. Dnes nejsi odpadek. Potřebují tě. Nikdo jiný na celém světě nemůže pronést ten uvítací projev. Prásk… prásk… prásk…!

Vyšel na chodbu, zamkl za sebou a přivolal výtah.

V bytě zazvonil telefon.

Kabina výtahu hučela šachtou a s kovovým heknutím se zastavila před Martinem. Sáhl po klice výtahových dveří. Telefon naléhavě řičel.

Plukovníku, já nejsem stroj na zabíjení. Nebudu střílet. Zkuste to jinak. Musí existovat nějaké jiné řešení. Zaplavte podzemí vodou, pusťte tam plyn, dělejte, co chcete, ale mě z toho vynechte! Tak mu to řeknu, rozhodl se Martin Daneš. Slepé nechte na pokoji.

Ten telefon! Zvoní a zvoní.

Třeba akci odvolali. Třeba se s nimi… s Bytostmi… dohodli. Ovšem, určitě!

Odemkl dveře a vběhl do bytu.

„Haló… haló… kdo volá?“

Slyšel něčí dech. Potom na druhé straně linky zaharašilo sluchátko ve vidlici.

Zklamaně zavěsil. Nějaký omyl. Chvilku zápasil s pokušením zůstat doma. Nikam nepůjde, zamkne se a vyvěsí sluchátko.

Vyšel z bytu, opět za sebou zamkl a otevřel dveře výtahové šachty. Plukovník už na něho asi čeká v elektromobilu před domem. Martin mu řekne…

Stůj!

Strnul jako kuchtík v pohádce o Šípkové Růžence, směšně nakročen. Co mu bránilo dokončit krok? Pud slepce? Vnitřní hlas? Šestý smysl?

Necítil jsem kabinu pod nohama, bude později vysvětlovat. Nedýchl na mne pach člověčiny, dřeva, umělých hmot a vazelíny. Bylo tam prázdno. Prostě jsem věděl, že kabina za dveřmi není.

Trvalo to jenom zlomek sekundy.

Potom zaječela ta ženská, Misařová, a vrazila do něho oběma rukama. Prudký úder ho postrčil do prázdnoty. Zachytil se zárubně dveří. Obě nohy mu skopla. Zhoupl se do šachty, visel, bezmocně kolem sebe kopaje, prsty zaťaté do kovu. Misařová ho tloukla do obličeje, kopala a nakonec přišla na něco lepšího: zavřela dveře klece a skřípla mu prsty.

Bolest mu zaplavila mysl. Křičel. Ani si nevšiml, že bolest polevila, že kolem něho je hluk, že mu pomáhají ruce, kolik jich je? Šest, sedm, chobotnice mě tahá z šachty? Co se to vlastně stalo?

„Nestalo se ti nic?“ ptal se ho plukovník starostlivě. Hladil ho po prstech jako malé dítě, které si udělá na hřišti bebíčko.

Hlas Misařové duní schodištěm:

„On mi ho zabijéééé. On mi ho zabijééé!“

„Martine, umřeli další dva lidé. To nepočítám Maciucha, který umřel už včera odpoledne. Nákaza je okamžitá. I krátké pohlédnutí na Bytosti má osudné následky. Jenom ty můžeš pomoci… Jenom ty… nebo…“

„Nebo co?“

„Když bude nejhůř, odpálíme třeba i nukleární nálož. Rozumíš? Když selžeš, odpálíme ji.“

„To ne! Víte, co by se stalo? Ještě dnes umírají lidé na následky Hirošimy a Nagasaki!“

„Vědci už spočítali, že Evropa podlehne nákaze do týdne a zbytek světa do měsíce, když nezasáhneme. Ihned.“

„Soudruhu plukovníku,“ ozval se docela blízko nějaký neznámý hlas, „je to jasné. Misařová se vloupala do sousedního bytu. Počkala, až Daneš přivolá výtah, zatelefonovala mu, a když se vrátil do bytu, odjela zdviží o patro výš. Pojistku dveří před Danešovým bytem zneškodnila vázacím drátem. Daneš otevřel…“

„Na to teď není čas. Spěcháme,“ přerušil ho plukovník netrpělivě.

Reprezentační tatra plynula pražskými ulicemi. Dvojice hlídkových vozů jí razila cestu. Měla snadnou práci. Provoz na ulicích takřka ustal. Zpráva o hrůze ukryté v podzemí Jihozápadního Města prosákla mezi lidi a na město padl přes noc strach.

Martin si třel pohmožděné prsty.

Vteřiny hrůzy se mu znovu odvíjely v mysli. Polekal se strašlivě, to je pravda. Nebyl to však samotný pád do šachty, co jím otřáslo nejvíc. Nedokázal pochopit, že Misařová na něho zaútočila s rozmyslem, ze zálohy, že se pokusila využít jeho slepoty, že nebyla ochotna mu dát sebemenší šanci. Už včera, v předsálí střelnice, na něho slepě zaútočila…

Slepě.

Ta žena je víc slepá než já. Proč se nepokusila se mnou promluvit? Ať už její pohnutky byly jakékoli, vedla ji nenávist, zuřivá a ničivá. Včera útočila slovem, dnes ráno činem.

Bomba vržená z paluby B 52 také útočila slepě a nenechala žádnou šanci těm, kdo byli dole. A Bytosti… daly snad nějakou možnost osmi ubohým lidem v nabíracím středisku a třeba dalším, kteří zahynuli včera a v průběhu noci? Jakou Pythagorovu větu vyslaly? Jak zněl jejich uvítací projev?

Jak to řeklo to děvče, ano, Dana Mrázková se jmenovala, když telefonovala Maciuchovi? Mají divné oči… oni je proměnili! Bytosti zasáhly lidi smrtícím pohledem a udělaly z nich nové Bytosti. Jako kdyby bomba po výbuchu lidi nejen zabila, ale vyrobila z nich nové bomby. Bez varování, slepě, slepě…

„Jedno mi nejde do hlavy…“ zabručel plukovník.

„Prosím?“

„Rád bych věděl, co tam dělají.“

„Kdo?“

„No přece Bytosti! Už tři dny jsou dole. Vypnuli jsme jim elektřinu, uzavřeli jsme ventilaci. Zatím se nepokusily o výpad.“

„Třeba zemřely.“

„Kdepak. Slyšíme je. Pracují tam, pohybují se. Skřípe tam kov, něco tam hučí. Nevíme, odkud berou energii. Něco připravují.“

„Brzy se dovíme, co připravují,“ řekl Martin.

Plukovník ho chytil za ruku.

„Co to povídáš? Martine, víš, že jsem si až do této chvíle myslel, že odřekneš?“

„Chtěl jsem odříct,“ přiznal se Martin, „ale změnil jsem názor.“

„Proč?“

„Protože jsem pochopil, že slepota je to nejhorší zlo. Ta skutečná slepota, která sídlí v mysli lidí, nebo Bytostí, chcete-li. Nemá nic společného s očima. Je to vlastnost ducha. A tu musíme nenávidět. Můj otec ji nenáviděl, když ve Vietnamu pomáhal lidem, kteří proti ní bojovali se zbraní v ruce.“

„Nerozumím ti.“

Martin neodpověděl. Má vysvětlování nějaký smysl? Každý si musí v životě najít svou vlastní cestu na tu správnou stranu. Někdo ji najde dřív, jiný později a někdo třeba vůbec ne.

Slepec se ušklíbl.

Já na to přišel, když mě chtěl zabít člověk slepější, než jsem já.

„Soudruhu ministře, jsme připraveni.“

„Dobrá, soudruhu plukovníku. Jak se cítíte, Martine? Co dělají prsty?“

„Jsou v pořádku. Trochu to sice bolí, ale myslím, že mi nebudou vadit… v práci.“

Ministr předstíral, že si nevšiml té odmlky. Ale postřehl ji dobře, moc dobře. Kdyby tu stáli sami, mezi čtyřma očima… ach ne, očima, tak jsem to nemyslel, Martine, chápeš mne? Kdybychom tu byli sami, možná, že bych se přiznal ke svým obavám a pochybnostem. Máme je všichni. Zvolili jsme si povolání, které s sebou nese pochybnosti, tak je to, příteli. Ty to ovšem máš horší. Povolání sis nezvolil sám. My jsme si tě vybrali.

„Soudruhu ministře, šachta je odminovaná! Výtah je připraven.“

„Pojďme, soudruzi,“ řekl ministr suše. „Zbrojíř!“

„Zde!“

„Překontroloval jste zbraň? Nechci, aby Martin zůstal dole s holýma rukama.“

„Rentgenovali jsme každý náboj, soudruhu ministře.“

„Kdybyste měl jít dolů vy sám, vzal byste si tu zbraň?“

„Nechte mi zavázat oči a vydejte rozkaz, soudruhu ministře.“

„Dobře… dobře.“

Vojenské boty duní chodbami. Venku vrčí motory. Vzdálené povely. Křik: čo to robitě, vy somár, či snad nimatě oči v hlave lebo čo? Armáda žije svým rytmem, ať se děje co se děje, ať tu velí kdokoli a protivník je jakýkoli, značkař s páskou na rukávu anebo Oni, ty podivné Bytosti, které kovově haraší a připravují se na konečný útok proti celému světu.

Já nemám oči v hlavě, pomyslel si Martin Daneš, když uslyšel ten křik. Proto jsem zde, se zbraní v pouzdře, ověšený zásobníky. A v brašně na zádech protitankové granáty. Pro všechny případy, jak řekl plukovník.

Zahučela zdviž.

Tentokrát Martin poněkud slepecky zašátral nohou, než do ní vstoupil. Nikdy se už nezbaví strachu před výtahem. Nikdy… Pojede ještě někdy výtahem?

„Zlomte vaz,“ řekl ministr. Martin napřáhl ruku. Ministr ji stiskl. Měl horkou suchou dlaň a klidný, pevný stisk. Dobré stisknutí ruky.

„Chcípni, prevíte,“ řekl plukovník. Popleskání po rameni. Martin se usmál do své tmy. Zvykl si na plukovníka Jarolímka. Důvěřoval mu.

Dveře za ním zaklaply. Řekli mu: tlačítko zmáčkni sám. Až budeš připraven. Máš čas, nespěchej. Můžeš čekat hodinu, dvě. Vrať se, když dostaneš strach. Nikdo ti nic nebude vyčítat.

Zmáčkl tlačítko.

Motor zahučel a zdviž klesala. Výrobek firmy Transporta Chrudim, toho času bojové vozidlo Československé lidové armády, Varšavské smlouvy, celého lidstva. K smíchu? Trochu ano… ba ne, vůbec to tak není. Slepý člověk jede ve výtahu. Obyčejná situace.

Rád bych věděl, co tam dělají, řekl plukovník.

Brzy se to dovíme, řekl jsem mu.

Kolem kabiny to kovově harašilo. Tady byly pancéřové desky a také miny. Spousta min. Kdyby vybuchly, budova vystartuje do výše jako kosmická loď.

Kabina měkce dosedla.

Až budeš dole, odřízneme lana a betonová pumpa nažene do šachty deset kubíků. Miny budou znovu aktivovány. Potom dole zůstaneš sám. Ty, a Oni.

Asi tak to řekl Martinovi plukovník Jarolímek.

Martin se bál?

Jistě. Bál se. Slepec přece žije v ustavičné bázni. Ale to by si Martin nikdy nepřiznal.

Zdviž vyklouzla z kolejnic a volně visela na lanech v rozbité šachtě. Klesala jen pomalu, centimetr po centimetru. Její stěny narážely na pokroucená armovací železa. Cesta je volná, tvrdili pyrotechnici. Martin Daneš se poveze pohodlně jako ve zdviži Intercontinentalu. Zase jednou bylo všechno jinak.

Napadlo ho, že v šachtě vyčuhuje ze stěny nějaká traverza a že zdviž uvízne. Co se stane potom? Vytáhnou ho. Plukovník řekne: když to nejde, běž, Martine, domů. Nedá se nic dělat.

Nesmysl! I kdyby zdviž uvázla, technici ho vytáhnou, to ano, ale plukovník ho domů nepošle. Spustí ho dolů po laně. Rozhodně to bude stylovější, romantičtější. Kdo to kdy slyšel, aby bojovník jel do bitvy pohodlně, v kabině zdviže. Slepý bojovník… Už jsme jednoho měli, krále Jana. Tvrdí se, že dva věrní rytíři vedli králova koně. Zaveďte mě tam, kde je bitva nejprudší, zavelel jim prý statečný král. Udělali to a král zahynul. Říká se ale, že to bylo jinak. Král Jan prý seděl v kočáře, pěkně daleko za humny Kresčaku, a tam ho přepadli loupeživí chasníci, zabili, okradli a svlékli do naha, částečně pro zábavu, částečně pro užitek, protože i královské podvlékačky měly ve čtrnáctém století pěknou cenu.

Dno zdviže narazilo na betonovou podlahu. Martin ucítil pach spálených trhavin. Kabina zvířila prach rozdrceného betonu. V nose ho začalo šimrat. Chvilku zápasil s mučivým nutkáním, ale potom podlehl a hlučně kýchl. Český král Jan také kýchal, když ho rytíři přivedli do nejprudší řeže? To sotva. Kýchání se nehodí k historické větě, že „toho bohdá nebude, aby český král z boje utíkal!“.

První krok na bojišti. Pod nohama mu zaharašil písek. To byly zbytky rozdrceného betonu a dlaždic. Tady zuřily exploze, tančily tu ohnivé jazyky plamenometů, syčely plyny, hučela voda. Pestrá paleta válečného kumštu. Všechno, jako když hrách na stěnu hází. Výsledek veškerý žádný.

Třeba mě Bytosti nevpustí dovnitř, odrazí mě od sebe, jako odrazily smršť expandujících horkých plynů, krupobití ocelových střepin, plyn a vodu.

Vytáhl z pouzdra zbraň a pomalu postupoval vpřed.

Pro slepce to byl vražedný terén. V podlaze zely nepravidelné díry, obnažená armatura čněla do výšky a pokoušela se ho chňapnout za nohu. Trpělivě přenášel váhu z nohy na nohu a došlápl, teprve když si byl zcela jist, že chodidlo spočívá pevně.

Kolem bylo ticho. Měl pocit, že se blíží k rovné neprostupné zdi. Levou rukou tápal před sebou. Jeho šestý smysl, to slepecké tušení, mu napovídalo, že stěna musí být metr, nejdále dva metry před ním. Tušení se měnilo v jistotu. Před ním je stěna, kterou vybudovali Oni. Skrývají se za ní a připravují vražedný útok proti celému světu.

Další krok. Téměř cítil tu stěnu na konečcích prstů.

Pak se to stalo. Něco se změnilo, o tvář se mu opřel čerstvý vzduch. Kdepak, zdaleka ne čerstvý! Byl to puch, tak hnusný, že se Martinovi zachvěl žaludek. Bytosti otevřely průchod a jsou připraveny uvítat návštěvníka.

Pod nohama ucítil hladkou podlahu. Překročil práh mezi světem lidí a světem Bytostí.

Bylo ticho. Udělal další dva kroky. Do tváře se mu opřel zvláštní žár, prudký, a přece nepalčivý.

Pochopil, co se děje. To jsou Oni, dívají se na něho, upírají na jeho tvář svůj pohled. Proto mu otevřeli. Přijali mezi sebe člověka, aby v krátké chvíli z něho učinili Bytost, svého spojence.

Jenže já jsem slepý, a zatímco pro krále Jana to byl nedostatek, který ho stál život, pro mne je to obrana!

Přesvědčil se, zda na hlavni je správně našroubovaný tlumič. Zbraň musí mít tlumič. Výstřely by otupily Martinův sluch.

Vlevo něco zaharašilo. Je to židle, napadlo ho a už tiskl spoušť. Dum… dum… dum… hučely výstřely. Následovalo tupé žuchnutí. Byl to jeden z Nich? Dozajista. Nikdo jiný tu přece není. Jenom já a Oni.

Srdce mu poskočilo radostí a vzápětí za to sebe nenáviděl. Vražedný stroj… ach ne, jsem antibiotikum, které likviduje nakažlivou chorobu. Cítí snad penicilín výčitky svědomí?

Uvědomil si, že až do této chvíle doufal, že se konejšil nějakou neurčitou nadějí. Přál by si, aby celé toto střetnutí bylo jen jediné velké nedorozumění. Bytosti zahubily osm lidí tady dole, v šestém podlaží, zabily tři další lidi a spoustu dalších poranily. Třeba to byla nešťastná náhoda anebo tragická nutnost. Teď už se budou chovat jinak, jsou zde, na naší planetě a chtěly by se s námi setkat v přátelství.

Jenže naděje byla ta tam. Onen zvláštní nepalčivý žár, který pociťoval na víčkách osleplých očí, byl tak prostoupen živočišnou nenávistí, že se mu z toho div nezatočila hlava.

Dum… dum… dum… a znovu, znovu. Martin dokonale zná prostor šestého podlaží. Pohybuje se tu se samozřejmou jistotou, ví, jak daleko od něho je hlavní monitor nabíracího zařízení, kde jsou křesla, dum… dum… dum… rychle vymění zásobník.

Bytosti už pochopily, že jim hrozí smrtelné nebezpečí. Martin si byl jist, že zasáhl pětkrát. Zbývají ještě dvě.

Slyší kroky, dusot, závan větru. Střílí, ale minul. Bytost je už u něho. Martin pokleká, znovu mačká spoušť. Těžké tělo na něho dopadá, Martin se kácí nazad, dum… dum… páchne to příšerně, chtěl by umřít hnusem, je to vůbec možné, umřít ošklivostí? Ještě jednou tiskne spoušť.

Těžké tělo znehybnělo, je stále lehčí, něco šumí, podobně jako když se protrhne pytlík mouky. Martin tápe kolem sebe. Leží v hromádce suchého prachu. Bez potíží vstává. Tak tedy to byl šestý. Někde v temnotě jeho slepoty se ukrývá sedmý a poslední nepřítel.

Ukrývá se?

Přikryl se tichem a nehybností. Pochopil, jaká je Martinova obrana? Určitě. Dokud se nepohne, Martin se o Něm nedoví. Martin by chtěl křičet zoufalstvím. Slyší Jeho přítomnost, avšak neurčitě, nezřetelně. Vnímá Jeho podstatu, ale nedokáže určit polohu.

Bytost musí stát docela blízko. Martin cítí její pach. Už si stačil zvyknout, žaludek se mu přestal houpat, srdce se uklidnilo. Krev šumí v tepnách. Mají Bytosti krev? Asi sotva. Rozpadají se na prach. Otec Martinovi vyprávěl o lidském zabíjení. Je to krutě mokrá záležitost. Člověk je tvořen ze dvou třetin z vody, a když umírá, teče. Tohle nejsou lidé, ne, nejsou!

Martin stojí s napřaženou zbraní a pomalu otáčí hlavou vlevo a vpravo a nazpět. Jako radarová anténa.

Levicí si sáhne na oční víčka. Jsou horká. Bytost zřejmě upírá vražedný pohled plnou silou.

Co se stane… co se stane, když Bytost daruje Martinovi zrak?

To pomyšlení ho zákeřně přepadlo, jako když na lovcova záda seskočí ze stromu rys. Téměř se mu podlomila kolena. Vskutku, je to tak zcela nemožné? Martinovi chybí nervové spoje. Žádný lékař nedokáže… jenže Bytosti nejsou lékaři.

Teď zaslechl slabé zašumění. Vlevo, určitě vlevo. Tam je přístrojový panel. Sedmá Bytost sedí zřejmě u panelu. Ale kde? Martin dovede čekat. I to je umění, které si slepec musí osvojit, aby mohl žít ve světě světla.

Slabé cvaknutí vypínače.

Dum… dum… dum… střílí najisto! Uvítací projev, olověná Pythagorova věta. Jsme lidé, mimozemšťane, myslící bytosti, jako jsi ty!

Ne! křičí Martinova mysl. Bráníme se proti Tobě. Nejsi myslící bytost. Napadl jsi nás jako choroba. Jsi virus, který na sebe vzal podobu našeho těla.

Slepý muž se vrhá kupředu. Stačil ještě zachytit hroutící se tělo Bytosti. V dalším okamžiku se Martinovi sypal mezi prsty suchý prach.

To byl sedmý. Poslední.

Martin usedl na zem a zbraň položil vedle sebe.

Naslouchá. Bylo Jich tu skutečně jenom sedm? Docela jistě. V prostoru šestého podlaží už nikdo živý není. Nikdo, kromě Martina Daneše, který vyhrál tuto podivnou válku proto, že jiná podivná válka připravila jeho otce o zrak.

Směšné…

Ale… co to?

Martin zvedl hlavu a naslouchal.

Zvláštní šepot doléhá k jeho sluchu. Jako když vánek počítá listy mladé břízy a potůček klopýtá o kameny. Děcko si brouká a kočka přede. Tramvaj zaskřípe v koleji. Nějaký nešika nasadil pásek do magnetofonu obráceně. Ťulilihum chuá auhum, copak je tohle nějaká muzika?

Zvláštní zvuky. Co znamenají?

Proč si tím lámat hlavu, napadlo ho. Úkol jsem splnil. Ať sem přijdou lidé, kteří vidí.

Pojďte sem, lidé, nákaza je pryč, budeme stavět morový sloup na oslavu vítězství!

Martin vstal a těžkými kroky se ubíral k východu. Ta zvláštní muzika mu zní za zády, vedle něho, nad ním. Ťulilihum chuá auhum. Už došel ke vchodu.

Tam narazil na hladkou, neprostupnou stěnu. Leknutí ho na okamžik ochromilo, ale hned si uvědomil, co se stalo. Když vešel, Bytosti za ním uzavřely svůj ochranný val.

Co na tom? Už dohrály svou vražednou hru! Zaklaply za ním dvířka pasti, ale samy se změnily v sedm bědných hromádek prachu.

Sňal ze zad mošnu, položil si ji k nohám a hledal. Granáty. Zbytečné, teď už k ničemu dobré zárodky zkázy. Tady je to, co hledá: vysílačka.

Nahmatal tlačítko a stiskl je.

„Martine!“ ozval se plukovník Jarolímek jásotně. „Žiješ?“

Přemohl vzrušení a zašeptal:

„Žiju… je po všem. Pojďte… pojďte.“

Následuje neladná směsice harašivých zvuků. Technici táhnou kabinu zdviže vzhůru. Brzy sem dolů přijdou lidé.

Ťulilihum chuá auhum… ta prapodivná muzika nepřestává doléhat k Martinovu sluchu.

Už jsou tady, lidé, jeho bratři. Slyší je křičet.

„Vidím tě, Martine, ale nemůžeme k tobě!“ křičí plukovník Jarolímek.

„Je tu nějaká překážka!“ odpovídá Martin.

„Nevadí, prorazíme stěnu, neztrácej odvahu, dostaneme se k tobě, osvobodíme tě!“

Ťulilihum chuá auhum. Co to znamená?

Rád bych věděl, co tam dole dělají, tak nějak to řekl plukovník, když jsme spolu jeli v elektromobilu.

Jejich zbraň se jmenuje genetický kód, vykládal Martinovi při prvním setkání. Očima proniknou do nervového systému a stačí jim, aby jediné buňce lidského organismu vnutili návod, jak přestavět sama sebe. Nakažená buňka přestaví své sousedy. Už jich je sto, tisíc, milión. Jak rychle to postupuje? Vědci odhadují, že je to otázka milióntin sekundy. Má to něco společného s rychlostí světla.

Co když Bytosti dovedou do organismu proniknout i ušima?

Poznání Martina na chvilku ochromilo.

Také sluch je součástí nervového systému, také sluch přijímá informace. Oko je mnohonásobně výkonnější přijímač informací, ale každý informační kanál je schopen přenést libovolné množství informací. Je to jenom otázka času. Prostřednictvím televizních kamer to trvalo dvě minuty. Sluch…

Děcko brouká a kočka přede. Někdo nasadil obráceně pásek. Ťulilihum chuá auhum.

Martin potácivě odešel k přístrojovému panelu. Tady jsem dostal toho posledního, pomyslel si a hmátl do hromádky prachu. Kdo to původně byl? Misař? Ach ne, jeho šestý smysl mu naznačuje cosi jiného: tohle musela být Dana Mrázková. Ta statečná dívka, která bojovala, aby zachránila lidi a předala jim zprávu o hrozícím nebezpečí. Když se z ní stala Bytost, obětovala se, aby zachránila… co? Jejich věc?

Kdyby Bytost necvakla vypínačem, nenašel bych ji. Mohla čekat, až se dostanu na dosah. Ve chvilce nepozornosti mě mohla udeřit, zneškodnit. Mohla mi vyrazit zbraň z ruky. Jenže ona to neudělala. Spustila magnetofon a rozpřáhla ruce, aby uvítala smrt.

Vrhl se k přístrojovému panelu. Který vypínač to byl? Bušil do panelu rukama, tápal dlaněmi. Dotkl se všech vypínačů.

Ťulilihum chuá auhum.

„Co to děláš, Martine?“ křičel na něho plukovník Jarolímek, tak blízký, a tak nekonečně vzdálený. „Za chvilku přinesou sbíječky, dostaneme tě ven, neztrácej nervy!“

Martin tápal po místnosti, bloudil od jedné přístrojové sekce ke druhé… Ťulilihum chuá auhum.

Tady to je!

Dotkl se magnetofonových kotoučů. Rotovaly pomalu a vážně.

Vrhl se na ně s veškerou zběsilostí, která v něm doutnala, vyrval kotouče z přístroje, mrštil jimi o zem a zuřivě po nich dupal. Pak se rozesmál. Copak to není zbytečné? Přijdou lidé a s páskem si poradí. Vymažou poslední stopu po nějakém ťulilihum chuá auhum.

Napadlo ho, že musí pryč, musí se dostat odsud.

„Kam jdeš, Martine?“ křičel na něho plukovník Jarolímek.

Nedokázal odpovědět. Sám to nevěděl. Nejistými kroky zamířil do skladiště, kde Dana Mrázková podnikla svůj zoufalý boj.

Nesmějí mě vidět… Proč, proč jenom?

Vpotácel se do místnosti, opřel se o zeď a zvolna se sesul na chladivou podlahu.

Zvláštní pach ho udeřil do chřípí. Zmocnila se ho nevolnost.

Ťulilihum chuá auhum.

Proč pořád myslím na tu hloupost, ptal se sám sebe.

A potom to přišlo.

Martin Daneš spatřil poprvé v životě světlo.

Křičel hrůzou i nepoznanou radostí. Doposud věčná temnota zazářila. Barvy a tvary vystoupily z černoty, aby se roztančily v jeho mysli. Byly to nekonečně spletité nesouměrné obrazce, pestré linie podobné živočišnému žilkování. Tak nějak jsem si představoval oko Bytosti, napadlo ho v jasné chvilce.

Oko… vidím oko, Jeho oko.

Jaká krása, jaké štěstí, že vidím!

Jaká hrůza, že vidím… oko, Jeho oko!

Až se lidé ke mně dostanou, bude ze mne Bytost. Stačil jsem se nakazit. Ťulilihum chuá auhum ovládlo můj mozek… ale ne… ještě ne… zápasím… sluchem to nejde tak rychle a snadno, viďte, vy zabijácké mašiny… kdo vás sem poslal? Také se umyl, oholil, nasnídal?

Sebral zbytky sil a snažil se nevnímat ten zlatavě pulsující oheň, pomalu stravující zbytky jeho milé, přátelsky lidské slepé temnoty. Namířil hlaveň zbraně na své srdce.

Stiskl spoušť v okamžiku, kdy zlatý oheň pozřel poslední zbytek temnoty, a nestačil si ani uvědomit, že hledí na svět jediným okem.

Déle než po dobu jednoho pozemského roku čekaly Bytosti na palubě Lodi. Signál z Třetí planety však nepřicházel. Čekaly. Jejich trpělivost byla nevyčerpatelná. Někdy to trvá dlouho, než ovládnou celou planetu. Nepodnikly útok poprvé. Měly bohaté zkušenosti.

Někdy se ovšem útok nepovede. Domorodci se ubrání. Stanou se takové případy.

A potom citlivé detektory Lodě zaznamenaly opatrné, číhavé svazky elektromagnetických vln, nepochybně nepřátelského původu. Na obrazovkách hlubinných sond se objevil neurčitý mrak. Blížil se k nim, k Bytostem, k jejich Lodi. Při bližším ohledání zjistily, že mrak je složen z několika tisíc primitivních kosmických těles.

Třetí planeta zahájila protiútok.

Velitel Lodi položil palubnímu počítači otázku: má smysl, abychom pokračovali v akci?

Počítač dlouho zvažoval všechna pro a proti. Potom dal odpověď. Zněla:

NE.

Bytosti odletěly s klidnou myslí po vydatném odpočinku a, což je zvláštní shoda, umyté, po svém vkusu voňavé a dobře nasnídané.

Holit se nemusely, neboť neměly co.

Specializace doktora Wildemanna

„Potřebuju spravit zub, pane doktore,“ řekl ten muž.

„To předpokládám,“ odpověděl doktor Wildemann. „Kdybyste potřeboval spravit převodovku, nešel byste k zubaři, ale k automechanikovi.“

Obrátil se k instrumentářce a pokračoval v hovoru:

„Tuhle znáte, Jano? Potkali dva upíři třetího a už z dálky křičeli, ahoj, pojď s námi, jdeme se rozšoupnout do transfúzní stanice! Já s váma, kluci, dneska nepůjdu, povídá ten třetí upír, mně ňák není dobře. Koupil jsem si tuhle pár fáčů z chirurgie, udělám si čaj a půjdu si lehnout!“

„Jste hroznej,“ řekla instrumentářka přísně, zatímco se doktor Wildemann upřímně smál svému žertu. „Necháte pacienta stát u dveří.“

„Pojďte dál, člověče, co tu stojíte jako solný sloup? Bolí to moc? Jste zelený jako sedma.“

„Udělalo se mu zle z toho vašeho fóru a já se mu vůbec nedivím,“ pravila instrumentářka.

Pacient rozpačitě vykročil. V jeho zjevu bylo cosi funebrálního. Kdyby byl truhlář, vyráběl by rakve, kdyby pracoval v kovárně, koval by kříže na hroby. Spíš to je zřízenec Pohřební služby, usoudil doktor Wildemann. Vlasy má černé, lesklé, učesané nazad, jako se to nosilo za dob R. A. Dvorského and His Melody Boys. Oblečený byl pečlivě do černých sametových šatů, šitých zřejmě na míru. Na nohou měl semišové boty barvy vlasů a šatů. Podle jeho dlouhých prstů se dalo soudit, že je to hudebník, nejspíš pianista, avšak měl mimořádně dlouhé upravené nehty. Jakou práci může ten chlapík dělat s takovýma rukama, napadlo doktora Wildemanna. Nejspíš žádnou.

„Máte u nás kartu?“

„Ano, prosím pěkně. Ervín Dragoun, kustod na zámku Smrčno.“

„Dobrá,“ pravil doktor Wildemann smířlivě, „sedněte si, pane Dragoun. Jano, najděte mi kartu.“

„Tohle mi říkat nemusíte,“ odsekla instrumentářka.

Je naježená jako kočka před bouřkou, pomyslel si doktor Wildemann. Taky jsem nervózní. Tenhle chlap Dragoun má v sobě nějaké fluidum. Komu žalovat, doktor si nesmí vybírat pacienty podle toho, jestli se mu někdo líbí, nebo ne.

Pan Dragoun se nešikovně usadil, a když doktor Wildemann rozsvítil, bázlivě zamžoural. Je světloplachý, pomyslel si doktor Wildemann. Asi nemoc z povolání. Pořád se šourá po tmavých chodbách zámku Smrčno. Kde vlastně je to Smrčno?

„Tak co nám chybí?“ zahlaholil s nucenou žovialitou.

„Potřebuju spravit zub,“ opakoval pan Dragoun.

„A copak, copak? Bolí?“

„Nebolí,“ odvětil tázaný. „Nefunguje.“

To je mi ale odborný termín, zachmuřil se lékař. Vybral si ocelový drápek a zrcátko a poněkud zlomyslně cinkal kovovými nástroji na misce déle, než bylo třeba, neboť dobře věděl, jak to jde pacientovi na nervy.

„Otevřete ústa.“

Pacient vycenil chrup a doktor Wildemann vyjekl, pustil nástroje a uskočil, div neporazil instrumentářku. Pacient rychle ústa zavřel a zkroušeně hleděl na lékaře.

„Promiňte, pane Dragoun… tady je pořád blázinec, že mám z toho nervy nadranc.“

„Co se stalo?“ otázala se Jana chladně. Vytušila, že doktor Wildemann zase jednou šlápl vedle a bude teď třeba ženského taktu.

„Nic,“ pravil doktor Wildemann. „Pan Dragoun má obě čtyřky nahoře vyvinuté, chápete? Pěkně vyvinuté, řekl bych dokonce hypertrofované. Není to samozřejmě žádná vada, snad jenom estetický nedostatek. Už jste se o tom radil s nějakým stomatologem?“

„O čem?“ podivil se pan Dragoun.

„O těch vašich horních čtyřkách. O těch hypertrofovaných špičácích. Člověče, vždyť vy vypadáte jako…“

„Pamatujte se, pane doktore!“ ozvala se Jana.

„S nikým jsem se neradil. Vy jste první.“

„Víte, pane Dragoun,“ začal doktor Wildemann rozvláčně a usedl na verpánek potažený bílou koženkou, která mu vždycky zapotila zadek, „jde sice o estetickou záležitost, jenže každé pilování zubu je dosti vážný zásah medicinální. Rentgen nám ukáže, jak hluboko zasahují nervy, avšak při této velikosti špičáků mohu soudit, že…“

„O jakém pilování zubů tady mluvíte?“ přerušil ho Dragoun. „Nechci pilovat! Spravte mi tenhleten!“

A zaklepal si dlouhým nehtem na čtyřku vlevo nahoře.

„Tvar těch zubů vám nevadí?“

„Vůbec ne. Proč by mi měl vadit?“

„Dobrá,“ děl lékař chladně, „otevřete ústa.“

Poodhrnul líc prstem a myslel s jakousi chmurnou ironií na to, že lidé jsou tvorové zvláštní a libují si i ve vlastní zrůdnosti, ano, jinak se to nedá nazvat, protože Dragoun má zuby jako nějaká šelma, nebo dokonce jako… Pohlédl úkosem na Janu, jestli náhodou mu nečte myšlenky. Prozkoumal Dragounovy dlouhatánské špičáky a vsunul mu do ústní dutiny drátek a zrcátko a vzápětí vykřikl podruhé, vyškubl nástroje Dragounovi z úst, věděl určitě, že pacienta škrábl do koutku, však taky tu rýhu bylo vidět, ale krev netekla.

„Neměl byste se uklidnit?“ řekla Jana.

„Jano! Já v tom zrcátku uviděl strop. Já mu ho dal do úst a uviděl jsem strop.“

Přistoupil ke skříni a Dragoun, bázlivě přikrčený v křesle, pozoroval lékařova záda. Doktor Wildemann stál u skříně, něco tam dělal, bylo vidět, že hýbe rukama, něco teklo do nádobky, zřejmě nevelké, ve vzduchu to příjemně zavonělo, lékař rychle zvrátil hlavu nazad, a když se opět obrátil k pacientovi, utíral si ústa hřbetem ruky a mhouřil oči.

„Jano, podívejte se mu do úst sama.“

Mladá žena uposlechla.

„Co tomu říkáte?“

Obrátila se k němu, upřeně mu hleděla do očí a potom zuřivě mrštila zrcátkem o zem, rázně svlékla bílý plášť a už už ho také hodila doktoru Wildemannovi pod nohy, ale vrozená pořádkumilovnost v ní zvítězila a pověsila plášť na věšák.

„Na srandičky nejsem zvědavá a těch vašich upírských fórů mám pocaď, rozumíte, pocaď!“

Ukázala si na krk a pokračovala ve stejném řízném tónu:

„Prodávejte povídání o upírech panu Nepraktovi a mě vynechte. Tenhle váš kamarádíček je taky za všechny prachy. To se nestydíte, spolčit se, abyste pak někde v putyce mohli vykládat kumpánům, jak jste doběhli pitomou instrumentářku?“

Pan Dragoun na ni nechápavě zíral smolně tmavýma očima. Chvilku zaváhala, ale pak si uvědomila, že to opravdu musí být zase nějaká upíří srandička doktora Wildemanna, jinak to není možné, to není možné… Začaly se jí třást ruce. V zuřivém jekotu hledala záchranu před strachem.

„Já tady nemusím bejt! Dovedu psát na stroji, půjdu do úřadu, posadím se tam na zadek a budu si lakovat nehty! A teď jdu pryč, je po pracovní době, čekárna je prázdná, bavte se tu dobře!“

Doktor Wildemann a samozřejmě i pan Dragoun si oddechli, když za sebou konečně práskla dveřmi.

„Co mám s vámi dělat, pane Dragoun? Co to všechno znamená? Já vás škrábnul a neteče vám krev. Váš obraz není vidět v zrcátku. Všechno beru, je to dobrý fór. Posílá vás pan Neprakta? Jak ten trik děláte?“

„Spravte mi ten zub,“ děl pan Dragoun naléhavě. „Mimochodem, k tomu jménu. Když jsme tady mezi sebou, sami dva, raději ho vyslovujte tak, jak má správně znít. Nikoli Dragoun s gé, spíš s ká, psáno cé.“

„Něco jako Dracoun?“

„Tak. Až na tu poslední slabiku, prosím. Měla by správně znít ula, kdybyste dovolil.“

„Ula… aha, Dracula, jak jinak.“

Doktor Wildemann se ušklíbl. Teď už si byl jist, že si z něho někdo tropí šprýmy. Pro všechny případy zamknul dveře ordinace.

„Vy jste tedy upír,“ pravil a posadil se na verpánek.

„Prosím ano,“ řekl Dracula. „Pracuju v oboru přibližně šest set let. Čtyři století v Transylvánii a dvě století zde, v Čechách. V poslední době mě zlobí zub, tady ten. Nefunguje. Jakmile prokousnu hrdlo oběti, začnou potíže. Jak víte, oběť se stane sama upírem, jenže to ji musí kousnout dva opravdové upíří zuby! A mně funguje jenom ten pravý, takže musím kousat dvakrát, a víte, pane doktore, při dnešní konkurenci si nemůžu dovolit tak diletantsky odvedenou práci.“

„Proč jste přišel právě ke mně?“

„Víme o vašich zálibách,“ řekl Dracula.

„Sbírám anekdoty o strašidlech, a speciálně o upírech, jenže na duchy nevěřím! Nikdo na ně nevěří!“

„To je dobře,“ pravil Dracula vážně. „Velice nám to usnadňuje práci. Nevěřil byste, co jsme zkusili v dobách, kdy nad každými dveřmi visel ten ohavný česnek!“

Dracula se zachvěl při té vzpomínce.

Doktor Wildemann pohlédl ke dveřím. Tohle na něho jistě narafičili kolegové. Za chvilku vtrhnou dovnitř a budou řvát smíchem. Jenže počkejte, mládenci, však se ukáže, kdo se zasměje naposled.

Podíval se na Draculu, usmál se a vstal.

„V zrcadle jste neviditelný a z rány vám neteče krev. Je to tak?“

„Ano, prosím.“

„Rád bych se o tom ještě jednou přesvědčil. Mohl byste mi podat levou ruku, pane Dracula?“

Dracula uposlechl. Doktor se chopil skalpelu a vzal Draculovu ruku do dlaně. Byla mrtvolně chladná. Wildemann stiskl rty a nasadil hrot skalpelu na tepnu. Pohlédl Draculovi do očí. Máš přece jen pevné nervy, kamaráde, a jsi lišák. Dobře víš, že jako doktor tě nesmím jen tak pro legraci fiknout do tepny!

Jenže Dracula škubl rukou, a dřív než doktor Wildemann stačil ucuknout, ostrý skalpel vjel do zápěstí a přeťal tepnu. Lékař zděšeně vykřikl, ale Dracula se jemně umíval. Uchopil skalpel, vytáhl si ho z rány, která se okamžitě uzavřela. Na čepeli nebyla ani nejmenší skvrnka krve.

„Už věříte?“ otázal se lékaře.

Z vědeckého hlediska je to nesmysl. Už renesanční medicína odmítala víru v nadpřirozené bytosti, uvažoval doktor Wildemann. Věda neuznává upíry, hejkaly, klekánice, světýlka a divoženky!

Jenže věda odmítala vzít na vědomí chobotnice velké jako oceánská loď. Odmítala možnost kosmického letu. A sama medicína se vrátila k takzvaným babským tlachům, k akupunktuře, józe, autosugesci a léčivým bylinám!

„Už věříte?“ opakoval Dracula. „Mám si ruku uříznout? Mám si utnout hlavu, abyste viděl, že se mi zase spojí s krkem? Co mám udělat, abyste uvěřil a pomohl mi?“

Upíři neexistují, až na to, že jeden tu sedí v křesle a chce, abych mu spravil zub.

To je hrůza! Upír, který přepadá lidi, saje krev a přeměňuje ubožáky na nové upíry!

„Nezapomeňte, že lékařský slib vás zavazuje!“ děl upír přísně. „Jste povinen spravovat zuby. Všem lidem, bez rozdílu.“

„Ovšem. Jenže vy, Draculo, nejste člověk!“

„Jak jste na tohle přišel? Moje matka se jmenovala Uršula a můj otec není nikdo jiný než proslulý hrabě Dracula Transylvánský. Jak můžete tvrdit, že nejsem člověk? Jistě, mám jisté vlastnosti, které jiní lidé nemají, ale i vy se od jiných lišíte, třeba zrovna v tom, že umíte spravovat zuby, kdežto ostatní to nedovedou.“

„Zubařina není vlastnost, je to povolání.“

„Moje povolání je upírství. Proč jste si jist, že je škodlivé? Mluvil jste snad s někým, koho jsem ošetřil, stěžoval si některý z nich? Vaše medicína se uboze snaží prodloužit věk, kdežto já dovedu dát člověku nesmrtelnost jediným kousnutím. Teď už ne jediným, protože mi ten levý zub nefunguje a vy mi ho nechcete spravit. Ale něco vám povím, doktore. Pamatuju hodně. Například se pamatuju, jak na hranici hořeli lidé jenom proto, že se odvážili léčit jiné lidi, a mezi nimi byli i zubní lékaři! Znám takové panáčky, jako jste vy! To vy jste posílali lidi na hranici!“

Dracula byl rozhořčen. Vstal z křesla a zamířil ke dveřím. Doktor Wildemann byl bezradný a cítil se hloupě.

„Snad nebude tak zle,“ řekl chlácholivě. „Proč se neobrátíte na jiného kolegu?“

„To tak! Zavolá lidi a budou mi vrážet bukový kůl do srdce. Tohle známe!“

Proč si je tak jist, že to neudělám, napadlo doktora Wildemanna. A já to opravdu neudělám.

Díval se, jak Dracula odemyká, a uvědomil si, že když ho nechá odejít, pustí z ruky nejsenzačnější vědecký objev století. Zachová se hloupěji, než kdyby pustil z ordinace sněžného muže. Lékař má povinnosti humanitní a vědecké!

„Vraťte se, pane Dracula. Podíváme se na to.“

Nebyl to snadný zákrok.

Rentgenový snímek upířího zubu se nepodobal ničemu, co doktor Wildemann znal z praxe a z odborné literatury. Byl tu sice nerv a nezbytné cévky, ale kromě toho i spleť dalších vláken a cévek. O jejich funkci neměl tušení. Pořídil však snímek i druhého, zdravého zubu a teprve při bedlivé komparaci obou snímků objevil nepatrnou anomálii, cystu velikosti makového zrnka, která přiškrtila jeden z těch nepochopitelných kanálků nemocného zubu.

Další nesnáze nastaly, když doktor Wildemann zahájil operaci. Draculova tkáň vykazovala mimořádnou regenerační schopnost a uzavírala se hned za skalpelem. Dlouho to trvalo, než doktor Wildemann nalezl řešení! Na ulici byla už tma, dívky v dlouhých róbách provázené muřími matinkami spěchaly do tanečních, automobily vznešených cizinců nehlučně plynuly k nedalekému hotelu Alcron a doktor Wildemann vyráběl na improvizované kovadlince svorky na roztahování ran. Jiný pacient by šílel bolestí, ale Dracula naštěstí bolest neznal a také jeho trpělivost byla bezmezná.

Konečně byla cysta venku. Doktor Wildemann odstranil svorky, rána se okamžitě zacelila a Dracula zkusmo poklepával dlouhým drápovitým nehtem na zub.

„Cítím, že ožívá,“ pravil spokojeně. „Máte zázračné ruce, pane doktore.“

Sáhl do kapsy pro hrst dukátů. Doktor Wildemann zašermoval rukama.

„Kdepak, jen to ne, u nás je léčení bezplatné, z toho bych mohl mít polízanici! Když jinak nedáte, přineste mi flašku, až půjdete kolem, ale ani to nemusí být. Byla to pro mne zajímavá vědecká zkušenost!“

Po mnohých vzájemných zdvořilostech Dracula odešel, rozplývaje se díky, a doktor Wildemann osaměl. Přistoupil k oknu a zadíval se do limonádově barevných světel Štěpánské ulice. O sklo něco udeřilo, snad kapky deště nebo křídlo nějakého nočního ptáka, který letěl náhodou kolem.

Zdálo se mu to?

Ale ne, kolem křesla ležely četné stopy operace, tampony nasycené upírovými slinami, na misce se bělala vyoperovaná cysta, na nástrojích ulpěly odříznuté kousky tkáně. Lékař všechny pozůstatky pečlivě uložil do vzduchotěsných nádob a cystu vnořil do lahvičky s lihem. Hned zítra zahájí důkladné vědecké zkoumání.

Nazítří se omluvil instrumentářce za hloupý vtip a čtyři noci strávil v ordinaci. Zpráva o upírovi měla šestadvacet stran i s nákresy a rentgenovými snímky zubů.

Co s ní? Komu ji pošlu, uvažoval doktor Wildemann, vyčerpaný prací a silnými dojmy. Cítil se osamělý a marný.

Nakonec uložil zprávu do obálky a pečlivě ji zapečetil. Ukryl ji do spodní zásuvky svého stolu. V příštích několika týdnech si na Draculu často vzpomněl, avšak nával práce otupil vzpomínky a po půl roce doktoru Wildemannovi připadala celá ta upíří příhoda neskutečná jako sen.

Přešlo další léto a jednoho večera doktor Wildemann osaměl v ordinaci a vyplňoval kolonky jakýchsi důležitých lejster. Vyrušil ho skučivý hlásek:

„Pane doktore! Zuby bolí, bolí!“

„Cože? Kdo to mluví!“

„To jsem já, sedím v křesle! Jsem Neviditelný. Posílá mě pan Dracula, nesu vám od něho láhev a jednu jsem přines sám, rychle, udělejte se mnou něco, už to nemůžu vydržet!“

Jak toho chlapa prohlídnu? Jak ho budu rentgenovat, blesklo zubaři hlavou. Něco vymyslím…

A v tom okamžiku si uvědomil s jasnozřivým ulehčením, že se zrodila nová stomatologická specializace a že on, doktor Wildemann, je jediný její představitel!

Petr a Lucie

Bronzová vrata, ozdobená symboly vědění a moci, se otevřela a v sinalém světle stanul Herold, oděný pancířem z kůže galaktického nosorožce, šarlatovou sukénkou sahající do polovice nahých stehen a obutý do okřídlených opánků. Počkal, až se rozptýlí mračna vidiového prachu a zkrotnou elektrické výboje, a zvolal:

„Je zde Vidoucí a žádá, abyste ho vyslechli.“

„Může vejít,“ odpověděl mu Pán Pánů.

Panstvo přerušilo hovor a obrátilo se ke vchodu. Zahrada, která až dosud zurčela slovy moudrých, žertovnými výkřiky vtipných a smíchem těch, kdo nebyli ani moudří, ani vtipní, ale dovedli se smát, ta zahrada, jíž se říkalo Zahrada Panstva, neboť do ní nesměl vstoupit nikdo jiný než Oni, nezbytný personál a v nutných případech také členové gildy Poslů a Vidoucích, nyní ztichla.

Byla to vůbec zahrada?

Vždyť Oni, galaktické Panstvo, všemocné společenství vůlí a intelektů, žijí do té míry jinde, jindy a jinak, že snad nelze s nimi spojovat pojem tak pozemský, jako je zahrada. Kdo vůbec byli Oni? Bylo by nejapné hovořit o nich jako o jakýchsi božstvech. Vždyť i taková moc, již staří Židé přisuzovali Jahvemu, byla u těchto bytostí pouhým atributem, čili jak vzdělanci dříve hezky říkali, pouhým případkem, jedním z mnoha, a to ještě zdaleka ne tím nejvýznamnějším. Dokud je totiž vševědoucnost a schopnost tvořit z ničeho vlastnost, o níž je dlužno hovořit, čemu je třeba se divit a o čem se píší tlusté knihy, jako je Geneze, dokud je stvoření jednoho malého vesmíru, jedné mrňavé planety a jednoho nanicovatého lidstva jednorázový výkon, který navíc trval celý týden a bylo po něm třeba odpočívat, potom takový Jahve se věru nemůže poměřovat s bytostmi, které tvoří světy už tím, že dýchají. Ale právě tento propastný rozdíl mezi Nimi a námi umožňuje spisovateli pustit jazyk ze řetězu a volit slova po libosti: když je rozdíl nekonečný, co záleží na tom, jestli ten či onen pojem je skutečnosti o myší mírku blíž než kterýkoli jiný? Ovšem, nebyla to zahrada, ale nebyl to ani chrám, ani Olymp, ani Hádes, ani cokoli jiného, takže to docela dobře můžeme považovat za zahradu.

Tak tedy zahrada, nyní zvědavě ztichlá.

Byla uspořádána tak, jak správná zahrada má být: z rostlin, kamenů a vody, jako je živý tvor sestaven z masa, kostí a krve. Všechny prvky byly skloubeny podle důmyslných zásad, ovšem tajných. Jen zahradníci a několik zavržených estétů jim rozuměli. Panstvo samo toliko předstíralo, že se vyzná v souvztazích a řádech Zahrady Panstva.

Panstvo očekávalo příchod Vidoucího mlčky, jenom Pán Informací se ošíval a po chvilce přemyšlování se naklonil k sousedovi a otázal se ho polohlasně:

„À propos, příteli, odkud Vidoucí vlastně přišel?“

Jeho rozpaky byly umocněny tím, že zapomněl, jak se jeho soused, safra, vlastně jmenuje.

„Vy to nevíte? Jeho disk se včera vrátil až z okraje Galaxie. Na jedné z planet hvězdy zvané Slunce prý objevil jakési známky života.“

„Fakticky?“ podivil se Pán Informací.

Život nespadal do kompetence Panstva, ve srovnání s jeho povinnostmi to byla bezvýznamná maličkost. Tu a tam samovolně, zcela bez přičinění Panstva nebo podřízených Kruhů, vznikal v různých oblastech vesmíru. Jeho zjevení vždy Panstvo překvapilo, ba možno říci zaskočilo a pobavilo. Fakt života totiž natolik odporuje generálním zásadám, podle nichž je vesmír řízen, že ani Panstvo zcela nechápe, jak život vlastně vzniká. Je to částečka vesmíru, která si drze pluje proti proudu, aniž se ji o to kdo prosil. Někdy dokonce zkříží plány Panstva, takže je nutno ho jaksi zatípnout. Ale i to se děje beze zloby, dokonce s jistou mírou láskyplného zalíbení, asi jako když zahradník je nucen vymýtit z alpina zvonek campanula pulla, když začne dusit jeho milovanou campanulu sartorii. Vesmírný život je pro Panstvo zdroj zájmu a potěšení, ano, je to jeho hobby. Rozumí se samo sebou, že o jeho existenci vědí pouze Oni. Kdyby totiž na stopy existence života kápl nějaký horlivý akolyta z podřízených Kruhů, mohl by ho zničit všude a jednou provždy v naději, že získá ve služebních záznamech příznivou fajfku, která se později bude hodit, až půjde řeč o postupu v úřední hierarchii. Takže tedy Panstvo dělá pro život ve vesmíru jen to, že utajuje jeho existenci před Kruhy plnou vahou svého vlivu a moci.

Když uvážíme, o co vlastně jde, není to tak málo.

Vidoucí konečně vešel a složitě se před Panstvem uklonil.

„Pojďte, pojďte, hoříme netrpělivostí. Jak tedy je to s tím životem na té planetě, jak se vlastně jmenuje…“

Pán Pánů luskl netrpělivě prsty a obrátil se k Pobočníkovi.

„Země, Pane,“ hlesl Pobočník.

„Ja, richtig, Země. Upozorňuji vás ale, přítelíčku, že stojíte před Panstvem. Nemáme čas na sáhodlouhé raporty a nechceme nic vědět o souřadnicích a chemických vzorcích a vlnových délkách. Chceme znát fakta, podaná stručně a formou zábavnou.“

Obrátil se ke své favoritce, Paní Radosti. Usmála se na něho a souhlasně přikývla. Vidoucí spustil:

„Ano, Pane. Tak tedy planeta Země. Určité formy života jsme na ní skutečně nalezli, ač po dlouhém hledání. Lze dokonce říci, že za objev života na Zemi vděčíme péči, ba puntičkářství našeho kolegy…“

„Nejmenovat prosím! Panstvo se nezajímá o vaše soukromé interní bagately!“ řekl Pán Pánů. Vidoucí se omluvně uklonil.

„Dodám k tomu jen to, že i ty největší organismy, které jsme na Zemi nalezli, dosahují asi této velikosti.“

A nepatrně oddálil od sebe ukazovák a palec, že to bylo sotva vidět. Měřeno naším pozemským loktem, naznačil vzdálenost asi čtyřiceti metrů.

„Rozkošné!“ zaradovala se favoritka. „Jak droboučké, miloučké!“

„Už jsme se chtěli vrátit,“ pokračoval Vidoucí, povzbuzen zájmem Paní Radosti, „když tu jsme objevili známky inteligentního života.“

„Cs… cs… cs…,“ zasyčel Pán, upřímně potěšen.

„Jde opět o organismy nepatrné velikosti, Pane, nicméně nekonečný je vesmír a přemnohé jsou formy života v něm. Nuže, na Zemi žijí čtyři druhy inteligentních bytostí.“

„Mladý muži, vy nás taháte za fusekli,“ řekl přísně Pán Zbraní, rozchřestiv netrpělivým gestem své brnění zvané dračí, neboť je vyrobeno z nespočetných kovových šupin. „Ještě nikdy jsme nenašli na jediné planetě čtyři druhy inteligence.“

„Dosud jsme nenavštívili Zemi,“ odvětil Vidoucí bystře, možná až příliš bystře.

„Proč ne čtyři?“ vmísil se do debaty Pán Bohatství, přívětivý tlouštík, všecek zachumlán do hřejivého sametu. „Proč ne? Čtyřka je pěkná cifra, jako každá jiná. Jen pokračujou, mládenče, já si jich s gustem poslechnu a ostatní taky.“

„Nejinteligentnější druh žije ve vodě. První kontakt byl povzbudivý. Zprávu o výsledcích jsem předal Tajné komoře života.“

Panstvo se zachmuřilo, neboť úředně podané zprávy a Tajná komora znamenají práci, a jak známo, každá úřední práce je úžasná otrava.

„S těmi třemi jste nenavázali styk?“

„Nestálo to za to, Pane.“

„Prima. Vyprávěj nám o nich. À propos, jak se jmenují ti chytráci, s nimiž se budeme napříště otravovat?“

„Delfíni, Pane.“

„Fuj, to nám ještě chybělo, delfíni. Tak dál!“

Vidoucí dal úklonou najevo, že chápe, oč jde. Tajná komora života se bude v příštích tisíciletích svým rozsáhlým aparátem starat o delfíny. O méně významných rasách se nedoví ovšem nic. Zato Panstvo bude informováno, byť jen zábavnou formou galaktických klípků.

Vidoucí pak několika větami popsal dvě další rasy, jež nazval „mravenci“ a „včely“. Shledal k jistému znepokojení, že zájem posluchačů upadá, a proto přešel rychle ke čtvrtému druhu.

„Nejproblematičtější je čtvrtá forma. Tento druh se jmenuje, tuším, člověk.“

„Člověk!“ opakovala Paní Radosti s podivem. „Co je na něm zvláštního, na tom tvém člověkovi?“

Vidoucí pokrčil rameny.

„Asi všechno. Váhali jsme dokonce, patří-li mezi rozumné bytosti. Asi bych neuměl o něm napsat zprávu. Nevím, co si o něm myslet.“

„Tak povídej,“ děl Pán Pánů vlídně. Byl už velmi stár a měl radost, když si někdo nevěděl rady. Čas od času ho totiž jalo podezření, že mezi mladíky se tu a tam objevil někdo, kdo není úplný pitomec, a to vědomí ho znepokojovalo.

„Jak žije ten tvůj člověk?“ otázala se Paní Radosti.

„Má sílu?“ zeptal se Pán Zbraní.

„Dá se s ním kšeftovat?“ zajímal se Pán Bohatství.

„Jak vypadá,“ vyptávala se Hausfrau.

Hausfrau byla celkem tupá osoba a její dotazy vypadaly podle toho. Žádný div – patřila k Panstvu pro svou odvěkou tupost, a právě tato vlastnost byla nepostradatelná. Kdybychom měli Panstvo přirovnat k lodi, Pán Pánů byl praporcem na vrcholku stěžně, kdežto Hausfrau zatěžovala kýl hluboko dole, aby se lodice držela zpříma.

„Jak vypadá?“ opakoval Vidoucí. „I to se dá těžko popsat. Má dvě hlavy, čtyři ruce a čtyři nohy.“

„To je celkem tuctový zjev,“ podotkl Pán Informací.

„Ne tak docela. Člověk je uprostřed rozdělen na poloviny jakousi rýhou. Je to taková hluboká brázda.“

„Brázda?“

Vidoucí zjevně upadl do rozpaků. Styděl se, že se nedokáže přesněji vyjádřit.

„Představte si, Pane, že jste tady uprostřed rozdělen na dvě samostatné poloviny.“

Pán zkoumavě pohlédl na své břicho, tak velké, že by se tam vtěsnal Hradec Králové i s přilehlými obcemi: „Vyjádřete se přesněji, mladíku.“

„No… představte si, Pane, že ta brázda je tak hluboká, že vede dokola, dokonce i tak nějak skrz. Že ty poloviny jsou… rozundávací.“

„Vy nám chcete tvrdit, že člověk se skládá ze dvou polovin a že ho lze rozložit na dvě části jako krabičku sirek?“ štěkl Pán Zbraní.

Vidoucí se zachvěl. Ten tón nevěstil nic dobrého. Opanoval se však.

„Ano, Pane Zbraní. Skládá se ze dvou polovin, které jsou dokonce schopny samostatného pohybu.“

Byla to myšlenka tak směšná, že Paní Radosti se rozesmála.

„Tak tedy ten tvůj člověk najednou pukne v půli a rozuteče se na dvě strany?“ zeptala se.

„Tak nějak to je.“

„A to jedna půlka má jednu nohu a druhá odnese zbývající tři? Jak se dohodnou?“

„Dělí se spravedlivě. Každá půlka má dvě nohy, dvě ruce, dvě oči, jeden nos a jedna ústa.“

„Jak ten člověk drží pohromadě? Nějakým lepidlem, nebo pomocí šroubů?“

„Je to celkem duchaplné zařízení,“ vysvětloval Vidoucí. „Něco jako patentka, kterou Paní Radosti ráčí mít vzadu na své krajkové blůzičce. Jsou spojeni jakousi rourkou, která vězí v otvůrku, umístěném v druhé polovině.“

„Ovšem patentka se snadno rozpojí,“ podotkla Paní Radosti zdánlivě nevinně a srdce jí poskočilo, když spatřila ruměnec na mladíkově líci.

„Právě v tom je bída toho rodu,“ pravil Vidoucí. „Člověk je šťasten, pouze když je úplný. Ale ten spoj špatně drží, takže obě poloviny se po většinu života pohybují samostatně.“

„Proč se tedy znovu nespojí, když jsou to inteligentní bytosti, jak nám tvrdíš?“

„V tom to vězí, a proto je jejich inteligence zřejmě nepatrná. Nejsou schopni rozumně jednat. Rozpojené poloviny po sobě touží, ustavičně na sebe myslí, avšak těkají, chaoticky pobíhají a rozptylují se tisícerou zbytečnou činností. Jde to dokonce tak daleko, Panstvo, že i když se dostanou sobě na dohled, dokonce i když jeden druhého slyší, ba mohou se vzájemně dotknout, dokáží se zkompletovat jen za výjimečných okolností.“

„To není možné,“ řekl Pán Zbraní. „Tomu nevěřím.“

Znechuceně se obrátil a kývl na chlapce od bufetu, aby mu přinesl sklenku něčeho ostřejšího.

„Je to tak, Pane Zbraní! Nechtěl jsem o tom mluvit, abyste mne nepodezírali z prášilovství, ale ty dvě poloviny se nestanou člověkem, ani když stojí docela těsně u sebe, leda, jak jsem už řekl, za výjimečných okolností, statisticky bezvýznamných.“

„Přesné cifry, mladý muži,“ vmísil se Pán Bohatství do debaty.

„Pravděpodobnost, že se dvě poloviny stanou člověkem, je asi tak jedna k několika stům miliónů, podle mého odhadu.“

„To je mi ale kšeft,“ podotkl Pán Bohatství, upřímně pohoršen.

„Je tomu tak,“ naléhal Vidoucí. „Na planetě je asi tři a půl miliardy půllidí. Za celý svůj život jedna polovina najde jen několik polovin, s nimiž se na chvilku, dočasně, krátce, stane člověkem.“

„No tedy – kolik? Kolik přesně?“ nedal mu pokoj Pán Bohatství. Jeho představivost byla omezena na svět čísel a byl rád, že se konečně hovoří o něčem, čemu rozumí, nebo, jak říkával, že se mluví „von tachles“.

„V různých oblastech planety je to rozličné. Není naprosto ojedinělé, že jedna polovina najde jen jediný protějšek za celý život a že se obě stanou člověkem asi tak tisíckrát v životě, mnohdy i méně, ale vždycky jen na krátkou dobu. Obvykle jde počet do desítek, stovky a tisíce jsou výjimečné.“

„Několik desítek ze tří miliard,“ opakoval Pán Bohatství. „Prachmizerný kšeft…“ Byl tím okouzlen, neboť extrémy ho vzrušovaly.

„Nikoli ze tří miliard, jenom půl druhé, protože tu rourku má jenom…“

Vidoucí chtěl cosi vysvětlovat, ale Pán Pánů ho zarazil.

„To jsou opravdu nepodstatné podružnosti. Říkáš, že ty bytosti jsou nešťastné?“

„Tak zoufalé, že jsou pro nás k nepoužití.“

„Dobrá,“ pravil Pán Pánů a obřadně se obrátil k ostatním. „Je nyní na nás, jak s nimi naložíme.“

„Jednoduchá pomoc, Pane,“ houkl Pán Zbraní, ale než mohl vyslovit svůj návrh, do řeči se vložil Básník, který až dosud naslouchal zpovzdálí, ladně opřen o bufetový stůl. Otázal se tiše:

„Jste si tak jisti, že stojí o naši pomoc?“

Pán Zbraní frkl. Básník mu šel na nervy. Odvrátil se od něho, bruče cosi, ale nahlas neřekl nic s ohledem na Pána Pánů, dobře věda, že mladý muž je šéfův „protégé“. Básník si prskajícího velmože nevšímal, už proto, že to byl nejjistější prostředek, jak ho dopálit ještě víc.

„Jak to myslíš, synu?“ otázal se Pán Pánů úsměvně. Měl Básníka rád, neboť si byl jist, že Básník je snad s výjimkou Paní Radosti a Hausfrau jediný z přítomných, jemuž určitě nikdy nepřijde na mysl nápad, že by snad mohl Pána Pánů někdy nahradit v úřadu, ba dokonce že vždy dělal všechno pro to, aby se vyhnul jakékoli úřední funkci.

„Můžete snad vyloučit,“ pokračoval Básník, „že úplný člověk je právě proto šťasten, že okamžiky jeho štěstí jsou řídké a že si zoufá, jsa rozpojen na dvě půle, aby jeho štěstí bylo o to silnější, až ten okamžik nadejde?“

„To není rozumné,“ děl Pán Pánů suše.

„Je to ale krásné,“ pravil Básník s očima zalitýma slzami. „Jen si představte závratný vír, v němž tančí lidské torzo, ztracené mezi lhostejnými milióny. Jeho štěstí je na dosah ruky, ale mučivě ho nepřipouští. Na harfě svého osudu hraje složité melodie, až se mu konečně podaří vyloudit tón, jenž znamená – já tě chci. Na tváři má žal, ale v srdci nikdy nevyhasne naděje. Připomíná mi můru, která uniká plameni své touhy, až nakonec do něho padne. Můra je za své štěstí odměněna smrtí, lidské torzo pak odloučením, které se smrti podobá, avšak je o to mučivější, že je opakovatelné a vždy znovu prožívané se stejnou naléhavostí.“

Slova mu došla. Panstvo mlčelo. Pán Zbraní se mračil a záviděl Básníkovi pohledy, jimiž ho vyznamenávala Paní Radosti, a byl by řekl něco nevlídného, kdyby si nebyl jist, že by si to u ní pěkně rozlil. Jen Hausfrau nechápala ničeho a rozhlížela se kolem sebe očima zamženýma blankou neporozumění. Hledala spřízněnou duši, a když žádnou nenašla, urazila se a dotčeně škubala tučnými rameny, čímž víc než kdy jindy připomínala slepici, jimž se říká nosnice.

Byla to zádumčivě hezká chvíle, ale Básník ji bohužel pokazil, řka:

„Vůbec bych se nedivil, kdyby také měli básníky.“

To se všichni rozesmáli. Byl to smích úlevný, neboť je navracel na solidní půdu reality, kde se všichni cítili lépe a bezpečněji, všichni, včetně Paní Radosti, která byla též poněkud nesvá v povětří mezi Básníkovými vzdušnými zámky.

Jeho blouznění strhlo na okamžik všechny a byli snad ochotni podlehnout jeho slovům, avšak to, co dodal, bylo tak groteskní, že se z tragédie stala fraška. Smáli se všichni, kromě Vidoucího, jemuž to úcta nedovolila, avšak i jemu cukaly koutky úst. Několik chatrnějších galaxií vzalo zasvé následkem toho homérského veselí Panstva.

Básník zbledl a zprudka se otočil k Paní Radosti, která zde byla jeho přirozeným spojencem. Zkušeně převedla nevázaný smích do masky, zvané „zářivý úsměv mateřství“, a napřáhla k němu ruce dlaněmi vpřed, aby vyjádřila něco jako „ach to dojemné mládí“. Nakvašeně se obrátil k Pánovi Pánů. Ten usoudil, že legrace už bylo dost, a přísně zakašlal, ukrývaje zbytky smíchu do rukávu.

„Naznačil jste, mladý muži, nesporně… zajímavou hypotézu,“ řekl. „Tak závažné shromáždění, jako je naše,“ teď se odmlčel, aby zkontroloval, zda je to skutečně vážné shromáždění, a ono v tu chvíli už zase bylo, „takové shromáždění může, ba musí vzít v potaz každou myšlenkovou konstrukci, ať je sebesmělejší.“

„Není to hypotéza!“ vyhrkl Básník. „Je to pravda.“

Pán Pánů se obrátil k Vidoucímu.

„Nalezl jste na planetě Zemi něco, co by mohlo tuto hypotézu potvrdit?“

Vidoucí rozpačitě odpověděl:

„Mohu předložit výsledky všech analýz chemických, fyzikálních, spektrálních, gravitačních, temporálních…“

„Kašlu na vaše analýzy. Mám pravdu a basta fidli,“ zuřil Básník.

„Ty tedy nepotřebuješ faktický materiál k tvorbě pravdivého úsudku, synu?“ zeptal se Pán Pánů.

„Kašlu na dvě stě tun žvástů, Pane. Stačí mi jediné pravdivé slovo, jediný pohled, jediný pocit, abych si udělal pravdivý obraz.“

„A co se tedy zde odehrálo, že tě přesvědčilo o pravdivosti tvé myšlenky?“

Všichni už pochopili, že v Pánovi Pánů narůstá hněv, jen Básník tvrdohlavě vedl svou. Paní Radosti se k němu kradmo šourala, aby ho varovně štípla do ruky.

„Nevím. Nedokážu to říct. Něco se tu ale stalo, jinak bych neměl tu bezpečnou jistotu přítomnosti pravdy.“

„Z jediného slůvka, pohledu nebo pocitu – a to ještě nevíš z jakého – jsi vyvodil celou pravdu lidského rodu?“

„Ano. Básník se vždycky zmocňuje jednotlivosti, aby z ní vytvořil celek. Netvoří v pravém slova smyslu, kdy z ničeho vzniká něco. Básník obnovuje. Opřen o nepatrný úlomek postihne úhrn. Jeho mysl uvažuje jinak než vaše. Nepotřebuje dvě stě tun zpravodajských materiálů. Kráčí kratší stezkou, která vede přímo jádrem podstaty. Proto mu stačí jen fragment: to je ona brána, kterou se básník dostane pod povrch, do hlubin, aby tam mohl přečíst všechno, a po návratu na denní světlo vypoví o svých objevech.“

Konečně se Paní Radosti k němu propracovala a uštědřila mu štípanec. Ohnal se po ní jako po obtížném hmyzu. Uraženě ustoupila o krok, ne snad proto, že ji pleskl, ale protože pochopila, že si vůbec neuvědomuje její přítomnost. S jistým zadostiučiněním proto pozorovala pohledy, jež si zrudlý Pán Pánů vyměňuje s Pánem Zbraní.

„Tak tedy, co nám tu už po léta předvádíš, nejsou jen krasoduché řečičky a tatrmanství. Je to tedy pravda, podle vás?“

Básník si nevšiml zlověstného přechodu od tykání k vykání a horlivě přikývl.

„Ovšem. Je to básnická pravda. Kdyby nebyla pravdivá, nepřipadala by vám krásná.“

Pán Pánů se usmál, a věru že si doložil na to, aby to byl úsměv okázalý, jsa přesvědčen, že teď konečně nachytal holobrádka na švestkách. Samozřejmě, zatímco Básník hovořil, Pán Pánů ho mohl kdykoli přerušit a na jediný pokyn by ho biřici vyhnali ze zahrady, ale Pán chtěl vítězství stejnými zbraněmi, na stejném poli a za stejných šancí pro oba.

„Z čeho ale čerpáte jistotu pravdy? Co vám řekne, že máte pravdu? V čem najde básník potvrzení pravdy? A chci slyšet jasné slovo, vysvětlete to na konkrétním případu, ano, na té záležitosti s člověkem. Jak víte, že máte pravdu?“

Teď si všiml už i Básník, co se skrývá za slovy Pána Pánů, slovy zdánlivě vlídnými. Pohlédl na Paní Radosti, ale ta na něho patřila chladně. Dotklo se ho to. Podle jeho mínění ho opustila ve slabé chvíli. Vyhrkl bez přemýšlení:

„Proč jsem si jist svou pravdou básníka? Protože jste mě poslouchali s otevřenou hubou, vy jelita!“

Zdálo se, že i paprsky světla strnuly ve vzduchu, přimraženy hrůzou, a co chvíli začnou sněžit jako maličké, jiskřivé otazníčky úžasu. Kdo ví, jak dlouho by trvalo to mrákotné ticho, jež nastalo po těch vražedně rouhačských slovech, kdyby Hausfrau nevykřikla:

„No todle! Ty sprosťáku! Komu tady nadáváš do jelit? Slyšeli jste ho?“

Pán Zbraní vrazil oba palce za opasek ukutý z titanu a Pán Pánů nadul hruď, aby pronesl historická slova zatracení, a Panstvo menšího významu se přikrčilo v hrůze nad tím, co se stalo a co se stane, a Básník byl bledý a Hausfrau cosi rozčileně kvokala o hulvátství dnešních mladých a Pán Pánů už už dal zaznít svému burácení, avšak pohlédl na Paní Radosti, aby se ubezpečil, že mu náležitě visí pohledem na rtech, když tu shledal ke svému překvapení, že Paní nehledí na něho, nýbrž na Básníka, a že její tvář a celá postava, jak je nachýlena, s rameny do okrouhla, s rukama chabě svěšenýma, vyjadřuje bolestné zklamání.

No ovšem, napadlo Pána Pánů, ten kluk se dokonale shodil!

Vydechl a řekl mírným, trochu unaveným hlasem:

„Myslím, že byste se měl naší ubohé přítelkyni omluvit za hrubost, mladý muži.“

Básník bystře pohlédl na něho, i na Paní Radosti, a obrátil se k Hausfrau.

„Promiň, paní. Odpusť mi, že jsem použil hrubého slova, jež urazilo tvůj sluch.“

„Příště se kroťte, mladíku, my tady nejsme hej nebo počkej,“ odsekla Hausfrau, ale to už Básník kráčel k bráně a snad ji ani neslyšel.

Paní Radosti se chtěla v prvním popudu za ním rozběhnout, ale rozmyslela si to. Ačkoli Básník urazil vlastně všechny, jakkoli Pán Pánů předstíral, že urážka platila Hausfrau, Paní brala urážku na sebe. A co horšího, Básník ji urazil kvůli jakési havěti, která se nedokáže k sobě přišroubovat nebo přivázat a rozpadá se na dvě půlky! Ten chlapec to někdy skutečně přehání.

Všichni si uvědomovali, že je třeba hodně rychle obnovit zábavu, aby chmura byla rozehnána, ale nikdo nevěděl, jak na to. Pán Pánů vytáhl kapesník a čistil si brýle, ale to nemohl dělat věčně. Panstvo s nebývalým zájmem sledovalo ten obřad, neboť dokud si Pán leští skla, něco se aspoň děje. Ale co potom, co potom?

Jako už tolikrát, i tentokrát se projevila osobnost Paní Radosti. S lehkým, dokonale odehraným úsměvem prohodila:

„Co tedy uděláme pro toho směšného chudáka člověka, který se nám rozpadá na dvě půlky, ubožáček malinkatý, dojemný?“

S jakým pocitem úlevy se Panstvo pousmálo, když naznačila se štipcem prstíků člověčí velikost. Dokonce i Pán Zbraní byl ochoten hrát na žoviální strunu.

„Je to jasné jako facka, paninko,“ zahlaholil. „Co myslíš, že dělám, když kůň si zlomí nohu a trpí? Políbím ho na tlamu, zapláču a vpálím mu kouli do hlavy. Pošlu na Zemi chlapce z operačního oddělení Tajné komory a ti se o toho člověka, nebo jak se to jmenuje, postarají. Ani ho nebudou muset líbat na tlamu…“ dodal a zaburácel smíchem. Několik Pánů menšího významu se pokusilo usmát, ale jenom Hausfrau se zařehonila srdečně, velmi spokojena, že konečně někdo udělal srozumitelný vtip.

„Což takhle… něco jim koupit,“ zabručel Pán Bohatství. „Něco pěknýho a šikovnýho.“

„Mám nápad! Postaráme se jim o jídlo. Třeba když budou mít dostatek chutné a zdravé stravy, najdou k sobě snadněji cestu, nemyslíte,“ navrhla Hausfrau.

„A jaký nápad nabídneš ty, drahá?“ obrátil se Pán Pánů k Paní Radosti.

„Jsme přece vládci a můžeme učinit všechno? Omezují nás pouze hranice fantazie, nemám pravdu?“

„Samozřejmě, my darling.“

„Zařiďme to tedy tak, aby to jejich spojení – myslím na tu nešikovnou rourku – lépe fungovalo.“

„Máš na mysli něco jako závit? Něco na způsob šroubu a matice?“

Pán Pánů byl totiž v podstatě technokrat a jeho vzdělání bylo převážně inženýrské, byť dnes už zastaralo, za ty milióny let od dob studií.

„Nevím, co je to závit,“ neškodně a roztomile zalhala Paní Radosti, neboť je půvabné nevědět, co je to závit. „Nevyznám se v takových věcech.“

Rozhlédla se po zahradě a její oči spočinuly na borovici, nachýlené nad jezerem. Strom symbolizoval moudrost a dlouhověkost a nejdelší větví ukazoval na ostrůvek, jehož pět balvanů označovalo pět ctností.

„Jen tolik vím, že ta borovice nespadne do vody, že nevyklouzne ze země, protože má kořeny. Ta nepotřebuje závit, nebo snad ano?“

„Kořeny…“ zadumal se Pán Pánů. „To není špatný nápad. Líbí se mi na něm, že je takový přírodní. Myslíte, že by to šlo zařídit, aby ty legrační rourky pouštěly kořeny?“ zeptal se Pobočníka. Ten lhostejně kývl a zapsal cosi do notesu.

„Tak vidíte, přece jsme našli prostředek, jak tomu človíčkovi na Zemi pomoci. Rozhodně mu pomůžeme víc než všechny řečičky toho poblázněného mladého krasoducha. Kam vlastně šel? Přiveď ho, drahá, jistě bručí někde v koutku jako medvěd.“ Obrátil se k Paní Radosti. „Přiveď ho a řekni mu něco příjemného. Třeba že se bude podávat koňak. Všichni tihle básníci rádi koňak. Nevím, čím to je. Snad jim koňak pomáhá nalézat ty jejich… pravdy.“

Odměnili ho hlaholivým smíchem a smáli se jako žáčci, když pan učitel udělá vtip. Pán Pánů se obrátil k Pánovi Zbraní a měl potřebu říct něco vojácky drsného, co by ukázalo, že není žádná měkkota.

„Hlavně aby nám na to naše hobby nepřišly Kruhy. To bysme měli v tu ránu po srandě.“

A tak se stalo, že na planetě Zemi, vzdálené od zahrady Panstva ne ve třech, nýbrž v osmi dimenzích, takže je nutno užít slova „zcela jinde“, protože pouhé „daleko“ nevystihuje skutečnost, tak tedy na planetě Zemi jeden docela obyčejný den zestárl a vemřel do soumraku, připraven splynout s černou nocí. Po cestě mezi poli kráčeli bok po boku Petr a Lucie. Černání oblohy pozorovali mlčky. Rádi by hovořili, ale neznali slova dost šetrná, jež by se rušivě nedotkla slastné bolesti, již zakoušeli.

Konečně Lucie řekla:

„Padá hvězdička, Petře. Přej si něco!“

„To nebude hvězdička. Je to asi letadlo. V tuhle hodinu to bude asi nějaký charter nebo vojenský speciál,“ odpověděl Petr a začervenal se do tmy, ze studu nad věcností odpovědi.

Mýlili se ovšem oba. Nebyla to ani hvězdička, ani speciál, byl to UFO hvězdné třídy Disků, megagalaktický dvanáctidimenzionální supraletoun.

Jejich tváří se cosi dotklo.

„Prší,“ řekla Lucie. „Pálí tě ten déšť také do tváře?“

„Necítím nic,“ zalhal Petr, nevěda proč.

Zastavili se a vzali jeden druhého za ruce. Petr si uvědomil, že náhle ví, co musí udělat, a že v příštích okamžicích překoná propast, která byla dosud mezi ním a dívkou. Objal ji a řekl:

„Chci tě, Lucie.“

„Já tebe taky, Petře.“

Tváře už měli suché. Mlha rozprášená Diskem už pronikla do jejich krve. Klesli do trávy a Petr s úžasem shledal, že ví, jak být mužem, a byl mužem, a také Lucie byla ženou.

Když spolu splynuli, UFO už přilétal nad jiný kontinent a spojoval tam další Petry a další Lucie. Ne navždy. Jenom do smrti, a to nebyla dlouhá lhůta. Když se pak smrt skutečně přiblížila, vytanul jim před očima obraz borovice s kořeny hluboce vklíněnými do lůna země. To už je nic nebolelo a byl konec.

Panstvo se nikdy nedovědělo, co nastalo na Zemi potom, a zůstalo to utajeno tedy i Básníkovi. To je dobře, neboť by neobyčejně trpěl.

Šepot jarního deště

Tajemník se uklonil a řekl:

„Vaše Excelence, přístroj je připraven.“

„Dobře,“ odpověděl generál Philippo Juan Maria Tibisco y Goméz, oficiálním tiskem titulovaný jako Přítel, zatímco zdroje neoficiální, samozřejmě ústní, šeptané, neboť v Přítelově zemi nebyl jiný tisk než oficiální, ho nazývaly Laskavá moudrost, Ochránce slabých, Síla našich paží, Dech národa, avšak nejčastěji a nejprostěji Otec vlasti.

„Hudba může hrát.“

Tajemník odkvačil a generál vyčkal, až první tóny prosáknou do pracovny. Přesvědčil se, že jeho bělostnou uniformu nehyzdí žádná skvrnka, a odebral se do velkého sálu.

Celá země se tu shromáždila, aby byla svědkem jeho posledního triumfu, jímž završí dlouhou řadu úspěchů, které ho vynesly do prezidentského paláce ze smrdutých par zátoky nepěkně zvané Prasečí řiť, kde se živil jako lovec mlžů. Byli tu jeho generálové a admirálové, ozdobení zlatými řády Krve a ohně, přišli průmyslníci a nechyběli ani umělci slov a obrazů, jimiž zpívali o Jeho velikosti, a dostavili se též vědci, aby tu blýskali svými lysinami v záři storamenných křišťálových lustrů, všichni doprovázení manželkami, dcerami, milenkami nebo přítelkyněmi, neboť jim bylo známo, jak vysoce si Přítel cení ženské krásy, jsa si dobře vědom toho, že ženy milují skutečnou láskou jen jediného muže, totiž jeho samotného.

Hudba utichla, sotva Přítel vstoupil, ale muzikanti se hned chytili melodie, sotva Přítel pokynul rukou v bílé rukavičce, a tanečníci se znovu rozvířili po kratičké prodlevě, při níž položili Otci vlasti k nohám své úsměvy a sledovali ho očima, jak se ubírá na pódium v doprovodu nejbližších a nejvěrnějších, odkud bude přihlížet zábavě, aniž by ji rušil, neboť jeho laskavost byla nekonečná.

Orchestr dohrál kousek a kapelník obrátil k Příteli tázavě zrak. Tehdy Přítel zvedl ruce a oslovil shromážděné:

„Jsem šťasten, že vás vidím právě zde a právě v tuto chvíli, radostné a křepké, a využívám příležitosti, abych vás povzbudil k radosti ještě upřímnější. Zde vám představuji profesora Oswegu, až dosud mimo stěny Akademie neznámého. Brzy předá do mých rukou nejkrásnější plod lidského důmyslu.“

Věrní se rozestoupili a do popředí se vkýval mužík nápadný úsměvem posmrtné masky. Nevěda, co s rukama, tahal se za prsty, přešlapoval z nohy na nohu a někdy se opatrně dotkl konečky prstů dlaně, aby se přesvědčil, zda se mu nepotí ruce, a věru že se potily.

„Zde na pódiu vidíte jeho vynález. Tento přístroj je napojen na mysl všech obyvatel naší milované vlasti a už v této chvíli čte i ty nejskrytější myšlenky posledního pasáčka lam stejně jako kapitána lodě ozdobené naší vlajkou, který se plaví na širém moři, čte myšlenky a hodnotí je a neujde mu žádná zlovůle, neupřímnost, zrada, ba i pouhá pochybnost o správnosti cesty, po níž vás vedu už tak dlouho a úspěšně jako skutečný a jediný Přítel. Nyní dám pokyn a profesor Oswega stiskne páku. V následujícím okamžiku naše pole se zbaví posledních zbytků plevele, řečeno s básníkem, a zemřou všichni nepřátelé, kteří se až dosud ukrývali před zbraněmi našich generálů a admirálů.“

Hlas se mu zachvěl radostným vzrušením a zajíkl se. Pokynul k potlesku, ale zazdálo se mu, že tentokrát ovace znějí poněkud rozpačitě, a napadlo ho, že Oswegův přístroj bude možná mít co dělat i v tomto sále.

Jedna paže se pozvedla a mladý, schopný průmyslník, známý pronikavostí úsudku, se otázal, zda i palác je v dosahu přístroje.

„Ale zajisté,“ usmál se Přítel. „Máte snad strach?“

Zuby mu zablyštěly a přítomní to správně pochopili a zasmáli se a hlasitě si mezi sebou povídali, že Ochránce je dnes v mimořádně dobrém rozmaru a jeho šprýmům nelze odolat. Smála se i drobná ženička, přimknutá k pódiu, již si Přítel připomněl jako Oswegovu ženu. Hleděla na profesora obdivně a Přítel pocítil jakousi hněvivou žárlivost. Zamračil se a usekl tím smích i řeči.

„Prosím, profesore. Začneme.“

Učenec se uklonil, chvilku tápal a hledal cestu v lese potentátů, kteří před ním ustupovali, a zvyšovali tím jeho zmatek, ale včas zahlédl asistenta, který k němu na pojízdném stolku tlačil nevelkou černou skřínku s šarlatovou rukojetí. Z profesora spadly rozpaky, náhle byl sebejistý, a Přítele napadlo, že za jistých okolností by tenhle mužík mohl být nebezpečný.

Chňapl po páce a stáhl ji dolů.

Přítomní čekali, ačkoli nevěděli, na co vlastně. Kradmo vrhali pohledy kolem sebe. Až po chvilce zaslechli ten zvláštní zvuk, jako by venku šeptal jarní déšť. Jistý mladý důstojník se podíval z okna a zvolal:

„Venku padají k zemi lidé!“

V sále někdo vykřikl a doposud klidná hladina ušlechtilých hlav se zavlnila. Přítel se lekl, protože právě vedle něho žuchl na pódium velmi tlustý hodnostář.

Zrada tedy pronikla až sem, pomyslel si a s jistým zadostiučiněním uznamenal, že i ta drobná žínka, Oswegova manželka, se zapotácela a zmizela pod pódiem. Profesor zaúpěl a smrt ho vzápětí srazila na kolena. V křeči umírání objal nožky pojízdného stolku a v té poloze setrval.

Přítel se neovládl a zahřměl:

„Svinská bando zbabělců a zrádců!“

Nepadali na zem naráz, nýbrž ve vlnách, jako když poryvy větru čeří obilný lán, podobalo se to tanci, a v těch plavných pohybech Přítel vypozoroval určitou krásu. Zlaté medaile a diamantové náušnice, železné kříže a perlové náhrdelníky chřestily na mozaikových parketách ze vzácného dřeva, mahagonu, santalu, ebenu a tamaryšku, pianista naposledy rozezvučel klavír vlastním čelem, za jehož hradbou už nezněly tóny, protože v tom okamžiku už tam byla mrtvá tišina. Výkřiky utichly, protože znehybněla hrdla, jež je mohla vydávat, ať už smrtí, nebo hrůzou. Tu a tam stál v závěji bezvládných těl muž ve stejnokroji anebo nějaká dívka se pokoušela o nemotorné pukrle, aby i v této pohnuté chvíli dala najevo oddanost, aby smrt brzy zastihla i je, protože Oswegův přístroj si přečetl pochybnost v jejich srdci.

Přítel osaměl.

Vzpomněl si na první boje, kdy jako neznámý poručík šturmoval hlavní město v čele tlupy hladových pobudů, ožralých pálenkou. Tenkrát často procházel mezi hromadami mrtvých nepřátel. Dnes je to poprvé, napadlo ho, kdy po bitvě necítím pach krve, prachu a výkalů, nýbrž vůni Chanelu číslo pět.

Utichl i šepot jarního deště tam venku za okny.

Přítel překročil těla padlých hodnostářů, odsunul mrtvolu vynálezcovu a naklonil se nad přístrojem, aby na digitálním displeji přečetl počet vyřízených případů.

„Sedmaosmdesát miliónů, šest set padesát tři tisíc, osm set dvacet tři…“ zašeptal užasle. „To je úhrnný počet obyvatel mé země!“

To ne… to jsem nechtěl, a podivné myšlenky v něm se daly do pohybu. Vzápětí ucítil na srdci ledový dotyk a na oči mu padla tma.

Na displeji naskočilo číslo 87 653 824.

Pomník

V oblasti Gilbertova souostroví, v oblouku tvořeném atoly Makin, Makare, Abang, Tarava, Majana, Abemana a Beru, doplněném ostrovy Makin Meang a Kuria, nepočítaje osamělá skaliska napadaná příbojem, která zůstala beze jména, ačkoli některá jsou tak velká, že se na nich uchytily rostliny a nějaká zvířata, v těch požehnaných místech Velkého oceánu, jimž se vyhýbají cyklony a kde slunce pálí ve dne a Jižní kříž plane v noci, uskutečnila Rada odvěký sen lidstva a vybudovala zde Planetární Pyj a Světovou Pochvu.

Posádky lodí přivážejících suroviny na stavbu údů spatřily nejdříve Planetární Pyj. Objevil se na obzoru se strašidelnou náhlostí jako horský hřeben dvacet kilometrů dlouhý a tři kilometry vysoký. Další tři kilometry jeho průměru byly pohrouženy pod hladinu a jen potápěči mohli pozorovat vak s testikulemi, který se spodkem dotýkal dna v hloubce osmi kilometrů. Světová Pochva prodlévala při hladině opodál, poklidně, ba líně, podobná atolu laskaného teplou průzračně čistou vodou, v tom rozdílnému od jiných atolů protáhlým souměrným tvarem, a zejména pak přívětivou oblostí svých okrajů, blyštivých v přívalu paprsků krůpějemi mořské vody i vlastní vnitřní vlhkostí.

Byly to agregáty nesmírné rozlohy a na jejich stavbu bylo využito nejen veškeré hmoty jmenovaných ostrovů, ale také z dalších archipelagů Tichého oceánu, a svým podílem musely přispět všechny kontinenty a všechny státy světa. Bylo to spravedlivé, neboť z kopulace těchto údů mělo těžit celé lidstvo.

Deset let trvala stavba. Osm automatických termonukleárních elektráren mělo dodávat energii. V kosmické prázdnotě se usadil roj stacionárních telekomunikačních družic. Spojily se předivem elektromagnetických vln se soustavou antén, umístěných v jisté vzdálenosti od údů na betonových pylonech, zapuštěných do podmořských skal.

Nastal den, kdy agregát začal pracovat. Ještě před půlnocí předešlého dne se všechny dopravní a servisní lodě vrátily do domovských přístavů a s posledním úderem hodin na greenwichské radnici vstoupila v platnost bezvýhradná zápověď jakékoli podmořské i hladinové plavby a též letu v okruhu o poloměru pěti set kilometrů, měřeno od pomyslného středu někdejšího atolu Abang. Za úsvitu se poprvé pohnul Planetární Pyj a zachvěla se Světová Pochva. Moře, snad zneklidněno, se vzdulo, jak se hmota Pyje blížila vchodu pohostinného atolu. Když se oba údy vzájemně dotkly, rozkošnické mravenčení proběhlo vysílacími i přijímacími anténami a zesilovací i retranslační soustavy roznesly ten impuls po celém světě jako radostnou novinu: je to tady! A rozkoš přeskočila z družic do přijímacích antén na střechách domů a domků ve všech městech, městysech, vesnicích, samotách a osadách, kolik jich je rozeseto po souši.

Planetární Pyj se na okamžik zastavil, snad dokonce zaváhal v pochopitelné bázni před zážitkem dosud nepoznaným, avšak byla to vskutku jen nepatrná chvilka prodlevy a vzápětí už vrazil dovnitř a vnikal stále hloub s hukotem, který by přehlušil řev všech mořských potvor, kdyby spustily povyk unisono.

Od onoho okamžení neustal nikdy pohyb v oblasti někdejších Gilbertových ostrovů a ten měňavý rytmus, někdy strojově rázný, jindy klouzavý jako kanutí medu, hned takový a hned onaký, aby se neomrzel, vždy překvapivý ve své vynalézavosti, vždy objevitelský, ten rytmus tělesné lásky rozehřál moře a po čase donesly mořské vlny zprávu o něm do přístavů a napsaly ji pěnou na kamenná mola, zelená slizem.

Nikdy se už nepřestaly chvět antény na střechách domů, antény podvojné, jednak ve tvaru fallu, řečeno technicky tyčové, jednak parabolické, připomínající tu pěknou ženskou věcičku, již tolik opěvuje Kámasútra. Chvěly se v neustálém dešti prožitku, prostředkovaném elektromagnetickými vlnami podle starobylého vynálezu dávno zesnulého učence Popova, vlnami vysílanými stacionárními družicemi, jež vymyslel v požehnané chvilce britský astronom a básník Arthur C. Clarke. A každý občan světového společenství, počínaje prvním dnem patnáctého roku svého věku, obdržel spolu s průkazem totožnosti i spojovací kabílek s jemnou krokodýlovou svorkou na jednom konci a zástrčkou na konci druhém. Stačilo pak zástrčku připojit do zásuvky patřičné antény, tyčové nebo parabolické, a člověk, mladý nebo starý, překypující mízou anebo vyschlý jako škrpál, byl účasten onoho gargantuovského veselí ve vlahých vlnách Velkého oceánu, kam nesměly lodě ani letadla.

Ustaly války, nebylo oč se hádat, důvody třenic upadly do zapomenutí. Nikdo nebyl vyloučen z velké blaženosti. Orgasmus každých deset minut, co půlhodina, to ejakulace, automatické dopravníky hýčkavě donesly oplodněné zárodky do mater-terminálů v Sydney, Šanghaji, Archangelsku, Frisku, New Yorku, Riu, Amsterodamu, Akkře, Kapském Městě, Adenu a Bombaji a odtud na palubách letadel ve vyhřívaných flakóncích spěšnou poštou locco byt. Konečně se naplnila pohádka o čápovi a vráně, což mělo ve svých důsledcích příznivý vliv na mravní stav mládeže.

Takto se narodil Jan a nejinak přišla na svět Markétka. Jejich rodiče, ano, rodiče, neboť proč a nač upírat těm dobrým lidem titulární poctu, kterou bylo druhdy nutno vykoupit bolestí ženy a starostmi otce, což však nebyly ctnosti v mravním významu, neboť ani bolest, ani starost nestály na mravně nezbytném základu svobodné volby, nýbrž byly plodem tupé nutnosti, jejich rodiče s mimořádnou náruživostí zapínali své kabílky do zásuvek a antény na střeše bývaly celé uhřáté od té námahy, takže Jan a Markéta žili zůstaveni celé dny jeden druhému a nalezli ve svém stavu zalíbení, i nestěžovali si pranic. Když dospěli patnácti let, na úřadě jim předali průkazy totožnosti a také kabílky s jemným krokodýlkem na jednom konci a zástrčkou na konci druhém, což vždycky poskytlo příležitost k bodrému žertování, mrkancům, ženskému prskotu a ke krucánkám na knírech veselých strýců.

Nejinak tomu bylo i tentokrát a staří byli dojati po cestě z úřadu, trochu napiti kořalkou, již propašovali žertovní strýcové pod šosem kabátu do přísného chladu stěn radnice. Šplechty pleskaly v alkoholickém oparu nad prošedivělými hlavami, označkovanými nevonnou mastnotou a lupy, i bylo slyšet „však budou mrkat na drát“ a „velkej táta se tam v moři už richtuje“ a také „jen aby se velký mámě nezašprajcoval v koutku vorvaň“, žerty nenové, dokonce starší než sám Planetární Pyj a Světová Pochva, neboť smíškové na ně připadli hned po tom, kdy projekt Světové Kopulace byl předložen nadšené veřejnosti k posouzení.

Jan s Markétou kráčeli vpředu držíce se za ruce a chlípné šprýmy zapadly někam do prachu za jejich patami, jako když hanebný kluk chtěl trefit pádícího jelena kamenem, ale síla paže nestačila na jeho bystrost.

Vtipy utichly jako by sek.

Nevšímavě totiž minuli Jan s Markétou dům, kde už na ně čekaly zásuvky tyčové a parabolické antény, ozdobené myrtovým věnečkem. Jeden ze strýců nalezl Janův kabílek pohozený do prachu. Ten Markétčin se nenašel nikdy, zapadl asi do křoví.

Veliké znepokojení nastalo v osadě. Vychladly antény tvaru lingamu a jóni, snad poprvé ode dne, kdy byly instalovány. Svárlivý repot znovu drnčel pod starobylou lípou, která byla druhdy svědkem nejedné rány, ba mnohé násilné smrti, a když polesný přišel s nepochopitelnou novinou, že pozoroval „ty dva“, jak stojí v louce a nechávají rudé máky, aby se jim klaněly, zatímco ovíjejí paže jeden druhému kolem šíje a dotýkají se rty, chvilku to trvalo, než si to ti dobří lidé srovnali v hlavě, a potom povyk odehnal skřivany z nebe a tlum davu dusal k lesu, rudé máky krvácely ve stínu okovaných podrážek, cesta hořela, kdepak jste, sviňáci, pocem, prase, jen se podívejte na děvku nestydatou, a že to byli lidé pořádní, nenechali záležitost stát na půl cesty, aby se utopila v planých řečech. Odvlekli Jana a Markétu až na plácek, přinesli chrastí a snášeli poleno k polenu, až povstala hranice a na té hranici chlapce a dívku upálili.

Starostovi donesli zprávu o události jako poslednímu a polekal se strašlivě, že mu okresní hejtman napíše do lejster šerednou černou fajfku, ale nedalo mu a poslal hlášku nahoru a zpráva o skandálu v makovém poli letěla na elektromagnetických křídlech výš a výš, až se dostala k předsedovi Rady.

Plynuly hodiny a dny. Hromada popele pod lipou vychladla a vítr v ní rošťačil. Nikdo nechodil přes plácek, občané chodili raději zadem, přes humna a jen kradí zapínali kabílek a nedomrle vlažné byly antény na střechách.

Jednoho večera přistál na plácku blankytný vrtulník. Vystoupili dva páni, jeden nesl zlatý smetáček a lopatku, druhý měl kbelík z téhož kovu. Přistoupili k hromadě popela, do níž ničema vítr narejsoval ve zlém úmyslu obrys dvou těl s rukama zaklesnutýma do sebe. Nahrnuli popel Jana a Markéty do kbelíku a odvezli ho přes půl světa až na místo, jemuž se říká Ultima Thule a kde dřív byla hranice lidského živobytí. Tam přesypali popel do platinové schránky a uložili ho do dutiny v žulovém kvádru, na nějž pak jeřáb umístil bronzové sousoší znázorňující tři postavy, vědce Popova, básníka Clarka a Kupida, andělského chlapečka s lukem a šipkami. Na kvádru pak zasvítil nápis: VYNÁLEZCŮM LÁSKY – ŠŤASTNÉ LIDSTVO.

Zelená je barva naděje

Matylda zavrněla a přivřela slastně oči. Konůpek se dotkl nosem jejího navlhlého čenichu.

„Věřil byste, že tuhle zvláštní něžnost si vymyslela Matylda sama? Byla ještě skoro kotě, když to udělala poprvé. Ležel jsem v posteli, na zádech, a ona, potvůrka, vyskočila na peřinu, šla rovnou ke mně a dotkla se čenichem mého nosu. Musel jsem se tomu smát…“

Inženýr Macek cosi neurčitě souhlasného zabručel. Skláněl se nad svým přístrojem, nevelkou skřínkou z černě natřené překližky, s řadou ciferníků, vypínačů, tlačítek a potenciometrů na vrchní desce, a napjatě pozoroval tanec tenkých ručiček, které se právě daly do pohybu, když zapnul do přístroje proud.

„Nestane se televizoru nic, pane inženýre?“ starala se paní Konůpková. „To víte, barevný televizor je ukrutně drahá věc. Karel ho sice koupil za poloviční cenu v partiovce, byl vyřazený při kontrole ještě na pásu a museli jsme ho nechat opravit, ale přece jenom… Hrůza peněz! Ještě štěstí, že Eman je tak šikovný, víte, to je můj bratranec, prostřední syn mé sestry z Vlašimi, ona má tři syny a dvě dcery, jedna se provdala do Ostravy a druhá zůstala, chudinka, svobodná, ona je trochu, abych tak řekla, nepěkná, šilhá a má na tváři růži…“

„Nic se mu nestane, ručím vám za něj,“ přerušil ji inženýr Macek, znervóznělý jejím tlacháním. Uchopil dlouhý červený kabel s konektorem na konci, odpojil z televizoru anténu a místo ní vsunul do zdířky konektor kabelu.

„Matylda je opravdu jako člověk, v určitém ohledu,“ pravil pan Konůpek. „Máte naprostou pravdu, pane inženýre, že zvířata žijí daleko bohatším duševním životem, než si dokáže představit člověk, který zvířata nezná a nemá k nim žádný vztah. Měli jsme před Matyldou už tři kočky a každá měla úplně osobitou povahu. Tak třeba Rejčka, to byla potvůrka! Chovala se k nám přezíravě, jako by náš byt patřil jí. Největší zájem měla o naše akvárium. Dokázala sedět celé hodiny na stole a dívala se na rybičky. Měl jsem zprvu strach, že jim něco udělá, a opravdu, několikrát se pokoušela hrábnout do vody tlapkou, jenže kočka se vody bojí, ta studená vlhkost ji leká, takže toho brzy nechala a jenom se dívala, upřeně, celé hodiny, jak říkám. Celé hodiny!“

Seděl v křesle a pomalu, rytmicky hladil Matyldu po tmavé, téměř černé srsti, v níž se jen nejasně rýsovaly černavé pruhy. Byla to pěkná, dobře živená kočka a teď, na prahu zimy, měla hustou lesklou srst.

„Kdybych věděla, že přijdete zrovna dnes, pozvala bych Emana, aby se přišel na pokus podívat. Technika ho strašně zajímá a utratí hrůzu peněz za součástky a dráty a takové věci. Pepinka, to je ta moje sestra z Vlašimi, ale říká, že je lepší, když Eman utrácí ty peníze za součástky, než aby se potuloval po hospodách, jak to dnes ti mládenci dělají, někdy si myslím, že je to generace úplných budižkničemů! Eman je ale jiný, Karel taky, ten je na sport, jenom Fanda se ještě nevybarvil, je ovšem ještě moc mladý, vždyť mu teprve na jaře bude šestnáct…“

„Jsem připraven,“ řekl inženýr Macek. „Kdybyste tedy dovolili…“

„Řekněte mi, co si od pokusu slibujete?“ zeptal se Konůpek. Přestal kočku hladit a objímal ji teď oběma rukama jako nějaké miminko.

„Vždyť už jsme o tom mluvili, pane Konůpek,“ odpověděl inženýr Macek podrážděně. „Všechno jsme dopodrobna domluvili. Můj snímač zaznamená mikroproudy v mozku vašeho zvířete a na obrazovce uvidíme záznam jeho myšlení.“

Na tváři paní Konůpkové se objevily nepravidelné rudé skvrny.

„Mikroproudy v mozku!“ opakovala. „Mikroproudy!“

Podívala se na svého muže. Járo, udělej něco, to znamenal její pohled. Konůpek odkašlal a řekl:

„Jste si jistý, že pokus Matyldě neublíží?“

Inženýr potřásl hlavou.

„Pane Konůpek,“ řekl, „probrali jsme všechno už aspoň desetkrát. Slíbil jste mi, že smím u vás přístroj vyzkoušet. Měl jsem dojem, že vás pokus zajímá, mluvil jste o zvířatech s takovým zaujetím, pozval jste mě domů, všechno bylo dohodnuté!“

„Ano, ano,“ odpověděl Konůpek kňouravě, „jenže to jsem tu vaši mašinu ještě neviděl, a když ji teď slyším bzučet a je v tom ta elektrika… Matylda spí. Počkáme, až se probudí. Ještě chvilku počkáme.“

Hovořil, ale neodvážil se pohlédnout na inženýra Macka, visel očima na své ženě a s obavami i nadějí pozoroval, jak její tvář tuhne, ústa nabývají přísného výrazu, tak se Emilka tváří na domovních schůzích v mezipatře, když tam duní spory o kočárkárnu a odvoz popele a zametání chodníku…

„A já to nedovolím!“ vykřikla paní Konůpková. Inženýr Macek se zamračil na pana Konůpka.

„Slíbil jste mi to. Kdybych věděl, že mě… podvedete, nemařil bych tady čas.“

„Emilko, počkáme… Matyldě se nic nestane, až se vyspí, tak…“

„Ne! Nedovolím.“

„Co kdybychom přístroj vyzkoušeli jindy… třeba na jaře… nebo…“

Inženýr Macek vstal. Konůpek na něho hleděl nešťastně. Macek ho pomluví v celém podniku, Konůpek je pod pantoflem, skáče, jak žena píská, to bude ostuda, já mu to opravdu slíbil! Zatracená práce s tímhle vynálezcem amatérem, kamarádí s ředitelem… Hlavou mu bleskl spásný nápad.

„Musí to být zrovna Matylda? Nemůžete přístroj vyzkoušet na jiném zvířeti?“

„Jistě,“ odpověděl inženýr Macek uštěpačně, „můžu a taky to udělám. Jistě se najde někdo s větším pochopením pro pokrok vědy.“

Vypnul přístroj a přísně stiskl rty.

„Měl jsem na mysli naše rybičky,“ vydechl Konůpek. „To jsou přece taky zvířata… s mozkovými vlnami, nebo ne? Rybičky mají také mozek, každé zvíře má mozek a rybička je zvíře, takže… Emilko, já to opravdu slíbil,“ dodal žadonivě.

Pohodila hlavou.

„Dělej si, co chceš, ale na Matyldu nikdo nesmí sáhnout.“

„Rybičky?“ zeptal se inženýr Macek udiveně. „To mě nenapadlo, že bych mohl…“

„Ano, rybičky jsou velice vděčný objekt zkoumání. Naše kočka Rejčka vydržela celé hodiny, ale co to povídám… Zkuste přístroj na rybičkách! Bude to ohromně zajímavý pokus.“

„Možná,“ řekl inženýr. „Zkusím to, když jsem vážil tu cestu až sem k vám…“

Znovu zapnul přístroj a položil svůj snímač, spojený s přístrojem kabelem barvy modré, ke stěně akvária. Zapnul televizor a řekl:

„Tak. Teď se možná dovíme, co ve vašich rybičkách vlastně vězí.“

Na obrazovce se nedělo nic, zůstala temná, jen reproduktor jednotvárně šuměl. Konůpková právě chtěla pronést jakousi uštěpačnou poznámku, že podle všeho duševní život červených karasů není zrovna pestrý, když najednou obrazovka zaplála jasným světlem.

„Vidíte,“ zvolal vynálezce vzrušeně, „obvody se zahřály.“

Na obrazovce zářila jasná zelená plocha.

„Zelená je barva naděje. To je hlavní povahový rys našich karasů. Jsou to optimisté, žijí jakousi touhou a doufají, že se jednoho dne naplní.“

„Nesmysl,“ namítla Konůpková. „Doufat umí jenom člověk. Zelená že je barva naděje… podle vás tráva taky věří, že se naplní její touha?“

Vynálezce ji neposlouchal. Hleděl upřeně na obrazovku.

„Dávejte pozor!“ řekl tiše, „obraz se už rýsuje!“

Na zelené ploše vyvstávaly neurčité linie, neladně pokřivené, jako mlhavá změť tvarů, připomínající pohled na liány tropického pralesa.

„Jsou to možná vzpomínky na volný život v tropických vodách,“ bručel inženýr Macek. Konůpková namítla:

„Nesmysl… akvarijní rybičky nepoznaly nic než akvárium v bůhvíjaké generaci… Járo! Podívej! To je přece náš obývák? Tam jsou okna, dveře… nábytek! Ano, stůl, křesla…“

Konůpek zatajil dech. Byla to pravda! Obraz připomínal pohled kamery průmyslové televize, ale byl pokřivený, zborcený…

„Ryba vidí jinak než my,“ šeptala Konůpková, vzdělaná četbou Sto plus jedna, „má jiné oči, přizpůsobené životu pod vodou. Takže ta zelená barva nemá s nadějí nic společného, způsobila ji voda!“

„Kdepak,“ bránil se vynálezce, „voda ve vašem akváriu je čirá. V tom je něco jiného…“

Obraz se vyjasnil. Byl zřetelný, plný udivujících podrobností. Vypadal však zvláštně, jako by pokoj byl vytvořen z rostlin a skalních ploch. Pak se na obrazovce objevili lidé.

„Vypněte to… Mám strach,“ zašeptala paní Konůpková. Její manžel porušil své předsevzetí a ozval se:

„Čeho se bojíš, blázne!“ Znělo to hrubě, ale ženu tím neoklamal. Pochopila, že i jemu sedí strach v týle.

Dvě lidské postavy, muž a žena, se pohybovaly pomalu, plavně, asi jako medúzy v moři. Tvar jejich těl byl silně zkreslený. Hlava seděla na trupu jen s pozvolným přechodem, takže lidé připomínali jakési podivně vyčouhlé žáby nebo mloky. Místo tváří měli ovály bez očí a nosu, zato ústa byla obrovská, žabí. Hlavu měli porostlou vlasy, ale spíš to byla široce rozprostřená houština dlouhých lesklých tykadel, živočišně pohyblivých.

Manželé Konůpkovi seděli jako zařezaní, pouze inženýr Macek se přiměl ke slovu: „To jste zřejmě vy dva, jak vás vidí vaše rybičky. Už chápete, co můj přístroj dovede? Díváte se sami na sebe očima vlastních zvířat. Sám jsem netušil, že…“ Odmlčel se a dodal: „Třeba přístroj ukáže ještě víc a poznáme, jaká je životní touha a naděje červených karásků!“

„Nesmysl! Moje sestra ve Vlašimi říká…“ utrhla se na něho Konůpková a chtěla ještě něco dodat, když vtom se na obrazovce stalo cosi, co všem vyrazilo dech.

Okno se náhle vzdulo a do pokoje se vevalila voda. Ani nábytek, ani obě postavy se pod tím přívalem nepohnuly z místa, snad se jen chvěly. V krátké chvíli byla celá místnost zatopená až po strop.

Až dosud na obrazovce převládala zelená barva, ta barva naděje, jak opakoval inženýr Macek. Od této chvíle tu a tam vykvétaly barvy duhy. Také z reproduktoru se ozvaly nové tóny. Umlkl ten smutný šedý šum, zaslechli hravé mručení a po něm následovaly trylky neznámých hudebních nástrojů, snad flétny, snad hoboje, rušené bučivým rykem a kvílením nezemských hrdel, zvuk sílil a obrazovka plála jasnými barvami, jako když třídy hlavního města rozkvetou prapory na oslavu vítězství.

Lidé, kteří tu kakofonii poslouchali, pochopili naráz, že je to hymnus triumfu, a padl na ně strach tak silný, že začali křičet. Neodvážili se však pohnout.

Pak se na obrazovce objevily ryby.

Červení karasi připlouvali zleva i zprava, zlehka a elegantně, kroužili kolem obou postav jako při královském menuetu a tu se jeden přitočil k ženě a uchopil její vlas do okrouhlých úst. Ostatní se k němu čile přidali a pojídali ta tykadla se zřejmou chutí. Hlava ženy a pak celý trup, od náznaku ramen až k pasu, se začala štěpit a netrvalo dlouho a celá postava se rozpadla na hemživý chuchvalec obrovitých nitěnek, a totéž se o něco později stalo i s mužem. Karasi žrali nitěnky chvatně a zuřivě, vůčihledě rostli, jako když se nadouvá balón, a také ta hudba, ano, byla to hudba, nabývala na síle a výbojnosti.

Konečně zbylo jen několik potrhaných nitěnek a ryby je nevšímavě nechaly klesnout ke dnu. Obrátily se k divákům a připlouvaly k nim za sotva znatelného chvění ploutví, majestátní jako atomové ponorky, a jejich kulaté oči planuly sinalým svitem nenávisti.

„Ne!“ zvolala Konůpková a s vypětím vůle vstala, postupovala k televizoru jako proti prudkému větru, nalehla dlaní na vypínač a obrazovka zhasla. Opřela se pak zády o stěnu a hleděla na oba muže, kteří se neodvažovali pohnout.

První se vzpamatoval Konůpek. „Podvod!“ zvolal. „To byl nějaký animovaný film… magnetický záznam… Emilko!“

„Já to říkala, že jste šarlatán!“ přidala se k němu jeho žena.

Inženýr Macek se tiše zeptal:

„Mám pokus opakovat… na Matyldě? Chcete se přesvědčit, jakou naději v sobě hýčká vaše hodná kočka Matylda?“

„Ne!“ vykřikl Konůpek, a když si všiml, že inženýr Macek se ironicky usmívá, dodal: „Matylda je hodná kočička. Nedovolím…“

Neovládl se, otřásl se odporem a smetl spící kočku z klína. Nahrbila hřbet a líně odcházela z pokoje s ohonem vysoko zdviženým. Hleděl za ní a uvědomil si, že už nikdy se nedokáže podívat na žádné zvíře s klidnou myslí.

Zrcadlo

Za čtyřtisícový úplatek získal Ladislav Bašta střechu nad hlavou. Je to směšně malá suma, což mi potvrdí každý, kdo ví, jak to v Praze vypadá s byty, ovšem Bašta za ty peníze nezískal žádný luxus. Byla to plesnivá místnost v přízemí prastarého domu, vklíněného do fasád uličky Borošov na Starém Městě pražském. Celá ulička, jak se zdá, je na spadnutí a bydlení je tu hrozné. Baštovi to ovšem nevadilo. Nebude tu bydlet trvale, přespí tu desetkrát, nejvýš patnáctkrát do měsíce. Trvale totiž žil v Litoměřicích se svou ženou Květou a dcerou Milunkou a do Prahy dojížděl. Pracoval v podniku Kovona u počítacího stroje, kde držel šestnáctihodinové služby. V lichých týdnech tedy pracoval dva a v sudých tři dny. Pak se vracel do Litoměřic k rodině. Mezi službami ovšem musel někde spát. Až dosud se protloukal všelijak, přespával ve vypůjčených bytech, u kamarádů, také na pracovišti, a když mu to v periodických záchvatech přísnosti ředitel zakazoval, tedy i na nádraží. Bylo to krušné, a proto byl šťastný, že sehnal aspoň tu vlhkou noru v Borošově.

Patnáct let do té místnosti nikdo nevstoupil. Úřady ji vedly v takzvaném nebytovém fondu. Stěny, podlaha i strop byly pokryty jednolitou vrstvou zelenkavé špíny. Na jedné stěně Bašta objevil takřka nezřetelný obdélník špíny poněkud jiné barvy. Dotkl se ho rukou a s překvapením shledal, že je to zrcadlo, osleplé sazemi, prachem a plísní. Chvilku rozvažoval o té ironii, že místnost je zcela prázdná a že tu zůstalo jen zrcadlo, jako by ten bídný pokojík chtěl sám sebe týrat pohledem na vlastní šerednost. Brzy však na zrcadlo zapomněl, protože ho čekala velká práce.

Tři dny uklízel, maloval, drhnul podlahu. V Bazaru koupil nejnutnější nábytek. Napadlo ho, že by mohl nějakého kolegu z práce požádat o výpomoc, ale nakonec všechno dělal sám. Známe lidi, ještě by pak chtěli, abych jim půjčoval klíč. Konečně byl hotov.

Všechno bylo čisté a pěkné, a pořádkumilovný Bašta si byt prohlížel se zalíbením, až se zastavil u zrcadla. Samozřejmě, vyčistil ho okenou, ale přesto bylo zasmušilé, napůl slepé, na okrajích zcela černé, ale i uprostřed počárané klikatými prasklinkami.

Bašta si ovšem všiml zrcadla hned v první chvíli, kdy do pokoje vstoupil, ale zabýval se důležitějšími starostmi. Teď když bylo všechno hotovo, uvědomil si dokonce, že se včera při malování pokusil sejmout zrcadlo ze zdi, ale že ke svému překvapení shledal, že zrcadlo je zapuštěno do omítky.

Vstal a přistoupil k němu.

Bylo to opravdu mimořádně šeredné zrcadlo.

Měl bych ho vyhodit, napadlo ho, ale to bych ho musel vydolovat z omítky, díru zasádrovat a kus stěny znovu malovat, mýt podlahu, utírat nábytek, protože při sekání omítky se všechno zapráší.

Hrozná představa. Pak si ale uvědomil, že zítra je sobota a Květa s Milunkou na něho čekají a že Květa bude vyčítat svému muži kdeco, nejvíc ale to dvoudenní zdržení. Nevykládej mi, že bys nestačil uklidit pokoj třikrát čtyři metry za půl dne, řekne Květa. Nemáš ty v té Praze nakonec ženskou?

Vyměním zrcadlo, rozhodl se. Je to stejné jako s těmi židlemi. Při zařizování bytu člověk musí jednat velkoryse. Jak si to zařídím teď, zůstane to napořád. Za měsíc už nebudu mít energii.

V plastikové bedýnce, již si přinesl z práce, nalezl šroubovák a zašťoural jím do omítky v těch místech, kde rámovala nepěknou plochu starého zrcadla. Aha, potvora je v kovovém rámu, pomyslil si. Jenže… jak drží omítka na kovu? Klepal šroubovákem, až nalezl místo, kde byla řádná omítka, měkká jako perník, ztrouchnivělá, prolezlá plísní. Pás tvrdé hmoty byl široký dobrých pět centimetrů. Bašta zapáčil, ale šroubovák se ohnul.

„Ty jedna zlá potvoro,“ oslovil Bašta zrcadlo, „však já s tebou zatočím.“

Kladivem narovnal šroubovák a uložil ho do plastikové skřínky. Poté přistoupil k zrcadlu, rozpřáhl se a udeřil doprostřed plochy.

Zařval bolestí a úlekem. Kladivo zazvonilo a odskočilo jako golfový míček. Jen taktak Bašta uskočil, protože topůrko odletělo až na protější stěnu a odlouplo tam velký koláč omítky.

Zrcadlo zůstalo celé.

Takřka bázlivě se ho dotkl. Posvítil si dokonce baterkou, jak silné sklo má tohle divné nerozbitné zrcadlo. Frankova mercedeska v Technickém muzeu má čtyřcentimetrová pancéřová okna. Zdálo se však, že tohle pancéřové zrcadlo není o nic tlustší než obyčejné okenní sklo.

Až do večera zkoumal Bašta podivné zrcadlo. Seškrábal šest vrstev maleb, svůj primalex, několikerý váleček, barvu žlutou, modrou a nakonec černou, až se dostal na hrubý, neurčitě šedý povrch, podobný kletovanému betonu. To byl rám zrcadla, stejně tvrdý a odolný jako zrcadlo samo. Odhalil i hranici mezi pruhem té neznámé hmoty, která docela určitě nebyla žádný kov známý Baštovi. Byla nepravidelná, klikatá, jak už bývají spáry v podobných starobylých domech. Ocelovým sekáčem pak doloval zdivo vedle rámu. Dostal se pětadvacet centimetrů hluboko. Na zemi už byla kupička rumu. Nakonec přišli sousedi a Baštovi vynadali. Měli už toho věčného mlácení a šťourání po krk.

Zametl, rozzloben a poněkud vyděšen. Vytřel podlahu a s nechutí hleděl na šeredné zrcadlo. Co se dá dělat, pomyslel si. Nechám tě na pokoji. Přece kvůli tobě nerozbořím barák.

Přistoupil k němu a zahleděl se na vlastní obraz. Byl temný, nezřetelný, počáraný hustou spletí prasklinek. Na co potřebuju zrcadlo, řekl si Bašta uvážlivě. Na holení, a k tomu stačí i tenhle krám. Zítra zasádruju díry, přemaluju stěnu a poledním rychlíkem odjedu do Litoměřic.

Vtom ho napadlo, že v zrcadle nevidí svou tvář. Připadala mu najednou cizí, nepřátelská snad ne, ale neurčitě jiná.

Přitáhl stolní lampu co nejblíž k zrcadlu, takže jasný proud mu osvětloval tvář. Pozoroval pak obraz v zrcadle z bezprostřední blízkosti. Podrobná prohlídka ho uklidnila, protože všechno bylo na svém místě, jizvička, kterou měl odmalinka, kdy ho kousl do obličeje pudlík, dva uhříky u kořene nosu, vzpurný vous, který už tři dny vzdoruje holicímu strojku.

„Tak je to blbost,“ řekl nahlas, vrátil lampu na stůl, umyl se v plechovém umyvadélku a šel spát.

Sotva zhasnul, uvědomil si, co mu připadalo na zrcadlovém obraze tak divné a cizí: měl totiž podvědomý pocit jakéhosi časového posuvu. Obraz v zrcadle se pohyboval o chvilinku dříve nebo později než on, Ladislav Bašta z masa a krve.

Bezmála se hlasitě okřikl za ten nápad a nařídil si spánek, a to okamžitý. Usnul však až hluboko po půlnoci a zdály se mu zlé sny.

Ráno se před zrcadlem oholil a jeho tušení se změnilo takřka v jistotu, že obraz se předbíhá nebo zpožďuje oproti skutečnosti. Napadlo ho, že za těchto okolností nemůže jet do Litoměřic a nechat ve svém bytě Toho Druhého… Poprvé uvažoval o svém obraze v zrcadle jako o Tom Druhém. Po krátkém přemýšlení se vypravil na Moráň, kde v přízemí důstojného činžovního domu měl podnik Kovona své výpočetní středisko. Na pracovišti, jak se dalo čekat, našel inženýra Švehlu, který o sobotách a nedělích řešil na počítacím stroji jakési šachové úlohy, zatímco vedení podniku se tvářilo, že nemá o vedlejších zájmech svého nejlepšího programátora tušení.

„Myslíte, že se dá naprogramovat náhoda?“ zeptal se Bašta inženýra Švehly. „Mám na mysli takový program, aby z počítače vyšlo deset čísel po sobě, v naprosto náhodném pořadí.“

Inženýr Švehla si důležitě odkašlal a pravil:

„Z fyzikálně-matematického hlediska náhoda neexistuje. Každý děj je předurčen množstvím faktorů, a už ta otázka je složitá, jestli je počet faktorů omezený, nebo neomezený. Člověk má omezenou kapacitu inteligence a příjmu informací, a proto si vytvořil pojem nahodilosti, který má snad nějaké opodstatnění ve světě elementárních částic, ale ani tam si nejsme jisti, zda zdánlivě nahodilé chování nemá dosud nepoznané příčiny. Šifrovací stroje mají velmi složité programy destrukce informace, které se zdánlivě blíží nahodilému rozrušení kódu, ale samozřejmě ani v tomto případě nejde o skutečnou, to jest matematickou nahodilost. Některé počítače ovšem mají generátory náhodných čísel. Ten náš ho nemá.“

Proč jsem za ním chodil, přemítal Bašta. Tohle žvanění jsem si mohl ušetřit. Nahlas však řekl:

„Dobře. Dejme tomu, že bych s vámi chtěl hrát šachy. Co uděláte?“

Inženýr Švehla se zaradoval, otevřel svrchní zásuvku svého psacího stolu a vylovil z krabice figurku pěšce a nastavil Baštovi sevřenou pěst. Byl to jeho zvláštní, poněkud neregulérní způsob losování strany.

„Černá,“ řekl Bašta.

Šachista otevřel pěst. Na dlani ležela bílá figurka.

„Začínám já,“ řekl inženýr Švehla. „Chcete hrát? Anebo to měla být demonstrace náhody?“

„To druhé,“ řekl Bašta. „Půjčíte mi toho pěšce?“

„Tohle ale není skutečná nahodilost! Polohu jednotlivých figurek determinovala řada faktorů, především gravitace, potom jejich individuální pohyb a setrvačná hmota během transportu… Neztratíte mi ten kámen?“

„Zítra mám službu. Přinesu vám ho. Dělám takový malý pokus…“

Ladislav Bašta se vrátil do svého bytečku v ulici zvané Borošov s nepříjemným pocitem, že podniká cosi pošetilého, nedůstojného, ba hloupého. Budiž, zrcadlo je vyrobeno z nerozbitného skla a některý z bývalých majitelů ho zasadil do mimořádně pevného betonu. Za Rakouska byl jistě cement solidnější, než je dnes. Pevnost zrcadla není důvod, aby…

Stanul před zrcadlem a rychle zamrkal. Druhý to udělal také. Mrkali současně, nebo se jejich mžikavé pohyby rozcházely?

„Dávej pozor,“ řekl Bašta nahlas, dívaje se na Druhého. „Něco ti ukážu.“

Vytáhl z kapsy figurku bílého šachového pěšce a nastavil ji před zrcadlo. Vzápětí vykřikl úlekem, protože Druhý se vytasil s černým pěšcem! Oba se zděsili a pustili figurky na zem. Bašta vyběhl z bytu, ani za sebou nezamkl, a spěchal na nádraží a odjel do Litoměřic, kde ho čekala velmi chladná náruč paní Květy a mnoho jedovatých řečí. Jindy by se byl mrzel a vztekal, ale teď poslouchal svou ženu jenom na půl ucha a duchem byl přítomen tam, v bytě na Borošově, u Toho Druhého.

Do svého bytu se dostal až v pondělí po půlnoci, kdy mu skončila služba u počítacího stroje. Byl velmi unavený, protože kázání paní Květy se protáhlo hluboko do noci, a časně ráno se Bašta vrátil do Prahy a hned z nádraží spěchal do práce, kde na něho čekal další nepříjemný výstup, protože figurka zůstala v bytě a inženýr Švehla vyvolal pekelnou scénu, vyhrožoval stížností u samotného ředitele, a když mu Bašta taktně připomněl, že k půjčce figurky došlo za vachrlatých okolností, o nichž by ředitel asi neměl vědět, programátor se rozkřičel, že Bašta je krysa a donašeč, a Bašta, unavený a nervózní, se na něho vrhl a spolupracovníci je od sebe roztrhli jen s námahou.

S jistým uspokojením shledal, když se v noci vrátil domů, že Druhý vypadá stejně zbědovaně jako on, má taky kruhy pod očima a rozcuchané vlasy. Postěžoval si Druhému na mizerii světa, a jak promlouval k Druhému, všiml si, že časový posuv je teď zcela zřetelný. Zatímco dříve mohl nesrovnalost pouze tušit, teď Druhý pohyboval rty a mrkal očima o desetinu sekundy dříve nebo později, možná dokonce že o dvě desetiny. Baštův obraz, čili Ten Druhý, byl oproti originálu asynchronní, jak říkají filmoví střihači, když obrazový a zvukový záznam jsou vůči sobě posunuté.

V následujících dnech ubíhaly pracovní hodiny pomalu. Měl opět třídenní pracovní týden a nemohl se dočkat půlnoci. Spěchal potom taxíkem domů a ve středu poslal do Litoměřic telegram, že nepřijede, neboť šéf svolal celopodnikovou poradu, a zavřel se ve svém příbytku a hovořil se zrcadlem dlouhé hodiny.

V zrcadle se děly podivuhodné věci.

Zprvu nepatrná asynchronnost narůstala, a co víc, zvětšovala se nikoli lineárně, nýbrž kvadraticky, a možná dokonce že s třetí mocninou. Bašta a Druhý se od sebe odpoutávali. Hovořili sice oba stejná slova, ale v jiný okamžik. Postupem času se Bašta naučil dokonale odečítat slova Druhému ze rtů a konečně nastala chvíle, na niž Bašta už dlouho čekal: Druhý řekl něco jiného než on sám.

Bylo to jen bezvýznamné slůvko, ale tím zřejmě prasklo poslední pouto, svazující Baštův svět se světem Druhého, a netrvalo dlouho a oba mohli spolu hovořit, jako by byli cizí lidé.

První dialog, který spolu vyměnili, byl prostý, neboť únava a úžas oběma mužům poněkud zatemnily mysl.

„Ty chytráku,“ řekl tehdy Bašta. „To jsme tomu dali.“

„No jo,“ řekl Druhý. „To jsme tomu dali. Řekl jsi něco někomu?“

„Ne,“ odpověděl Bašta. „Ty jo?“

„Komu bych co povídal?“

„Nevím. Třeba Švehlovi. Nebo Květě.“

„Neblbni…“ řekl Druhý. „Ty taky děláš se Švehlou, s tím bláznivým šachistou? Víš, že jsme si málem nafackovali kvůli tomu pitomýmu šachovýmu pindíkovi?“

„My taky,“ řekl Bašta. Pak si uvědomil, co mu Druhý sdělil, a zamračil se.

„Nedělej ze mne blba. Neříkej mi, že kolem tebe je Praha a že děláš v Kovoně.“

Druhý se také zamračil.

„Jasně, že je tu Praha, co jiného? Hele, jestli mi řekneš, že bydlíš v Litoměřicích a že máš ženu Květu a holku Milušku, zase na tebe vemu kladivo.“

„Jak to zase? To já na tebe vzal kladivo!“

„Já vzal kladivo!“

„Nemá cenu se hádat. Vzali jsme ho současně.“

Zasmáli se, ale každý jinak a v jinou chvíli.

„Co to ale znamená?“ zeptal se Bašta.

„Já čtu někdy ty fantasmagorie, víš? Ty sci-fi. Píše se tam o paralelních vesmírech.“

„Já to taky čtu. Myslíš, že žijeme v paralelních vesmírech? Daleko od sebe? Milióny světelných let?“

„Možná že dokonce ještě dál. A tohle zrcadlo je okno těch dvou vesmírů, víš? A někde jinde, třeba na druhé straně zeměkoule, je dům a v něm další podobné zrcadlo a za ním ještě jiný svět.“

„To je fantastický!“ vydechl Bašta. „My jsme oba v jiným vesmíru. Poslyš, mám nápad!“

„Jaký?“

„Budeme si pomáhat. My jsme jeden vůči druhému mimozemšťani, víš? A mimozemšťani vždycky pomáhají pozemšťanům.“

„Tak jo,“ souhlasil Druhý. „Tak mi v něčem pomoz.“

„Já myslel, že ty pomůžeš mně, když jsi mimozemšťan?“

„Fajn. Co potřebuješ?“

„Větší plat. Lepší zaměstnání. Jenže… v tom mi asi nepomůžeš, viď?“

„Já bych taky raději na lepší,“ přiznal Druhý, „jenže na to potřebuju vysokou. Vzali tě na vysokou?“

„Bodejť že ne,“ řekl Bašta podrážděně. „Neudělal jsem zkoušky.“

„Já taky ne,“ řekl Druhý. „Jak to tak vypadá, jsme oba stejný pitomci.“

Bylo to hořké zjištění a po dlouhé domluvě přišli na to, že by snad mohli jeden druhému pomáhat leda při holení, ale teď už jim synchronizace pohybů dala nesmírnou práci.

Koupili si tedy v nedalekém železářství na Havelském náměstí zrcátko a holili se nezávisle jeden na druhém.

Bašta si na Druhého zvykl a celkem si ho oblíbil. Rád se mu svěřoval se svými starostmi a měl radost, že Druhý ve všem všudy souhlasí s jeho názory. Shodli se na tom, že takové soužití jim velice vyhovuje a že je to celkem přijatelná forma mimozemské pomoci.

A tak šly dny, až jednoho odpoledne, kdy Bašta měl volno a klábosil s Druhým, ačkoli měl už druhý den trávit po boku své manželky Květy, někdo zprudka zabušil pěstí na dveře.

Bašta se vylekal.

„Co je?“ zeptal se Druhý.

„Někdo mlátí na dveře.“

„Kdo je to? Tady je klid!“

„Nevím,“ zašeptal Bašta. Zaslechl svou ženu:

„Otevři, sviňáku! Dobře vím, že jsi uvnitř! Slyším tě tam, vykládáš si něco s nějakou děvkou, viď?“

„Co je?“ naléhal Druhý.

„Je to Květa,“ odvětil Bašta bezhlesně, široce otevíraje ústa. „Tvoje Květa určitě taky přijde. Raději se zamkni.“

„Mám zamčeno.“

„Fajn, já taky. Jdu otevřít. Drž mi palec.“

Květa vpadla do místnosti a odhodila Baštu ke stěně.

„Nahulíno!“ zaječela, ale pak strnula, protože v pokoji nikdo nebyl a postel byla spořádaně ustlaná a samozřejmě prázdná. Všimla si však židle, postavené před zrcadlem, a na stolku, na dosah ruky, ležel popelník s haldou nedopalků.

„Aha, okýnko,“ pravila přísně. „Pozoruješ děvky, jak se koupou, viď? Naproti je asi internát.“

Nahlédla do zrcadla. Uviděla prázdnou místnost, navlas podobnou té, v níž se její muž oddával dosud neodhaleným neřestem.

„Co tam vidíš?“ podivila se, tisknouc nos na sklo. V tom okamžiku se Druhý vracel ode dveří, když se byl přesvědčil, že je dobře zamčeno, a Květa ho uviděla. Obrátila se užasle ke svému muži, který stál zkoprnělý, nevěda, co dělat, a pak zase zpátky k zrcadlu, jež považovala za okénko, a pak odskočila, zakryla si oči a zaječela strašlivě.

Bašta nahlédl do zrcadla a uviděl, jak sebou Druhý škubl a obrátil se ke dveřím. Zřejmě Druhá Květa právě v té chvíli začala též bušit na dveře. Oba dva, Baštu i Druhého, zachvátila panika. Copak se dá taková věc vysvětlit ženské, jako je Květa?

Spásná myšlenka napadla oba současně, nebo takřka současně. Zatímco Baštova Květa zmateně povykovala a Druhého Květa zuřivě kopala do dveří, Bašta i Druhý hledali v truhlíku kladivo. Snad se mi podaří to prokleté zrcadlo rozbít, když dám skutečně velkou ránu, mysleli si oba. Rozpřáhli se a udeřili ze všech sil. Oba zasáhli více méně střed zrcadla, které až dosud spojovalo dva vesmíry a teď se stalo ohniskem manželského sváru.

Jenže tentokrát se kladiva nesrazila ve stejné chvíli a ve stejném bodě. Minula se o pět centimetrů a bez námahy prorazila tenké sklo a pronikla na druhou stranu. Baštu zasáhlo kladivo do čela a zabilo ho okamžitě, kdežto Druhý dostal ránu nad pravé obočí a žil ještě několik sekund, než vydechl naposledy.

Manželka Druhého na tom byla ve svém vesmíru, na své planetě Zemi, uprostřed své Prahy relativně lépe. Když její muž neotevřel, přivolala hlídku Veřejné bezpečnosti, která pronikla dovnitř, a zjistila, že její muž zahynul následkem úderu tupým předmětem, ačkoli dveře byly uzamčeny zevnitř a jediné okno bylo zakryto okenicí a zabezpečeno závorou, což je klasický případ vraždy typu Záhada Uzamčeného Pokoje. Rozbitému zrcadlu na stěně věnovali kriminalisté Druhé strany velkou pozornost, ale nedokázali konstatovat nic moudřejšího, než že bylo zasazeno do lůžka z mimořádně tvrdého betonu.

Zato hlídka Veřejné bezpečnosti na naší straně zrcadla, přivolaná bdělými sousedy, nalezla ječící paní Baštovou, ana třímá v ruce zkrvavené kladivo, zatímco její muž leží mrtev na podlaze.

A to byla nepříjemnost, oj, vaj, oj, vaj!

Strom

V celém údolí stály už jenom dva domy. V jednom bydlel Jakub se ženou, v druhém žila tříčlenná Matoušova rodina: hospodář s panímámou a malým synkem. Všichni ostatní osadníci odešli do Města nebo ještě dál, odstěhovali se na Lunu, kam je lákal pohodlný život v klimatizovaných sídlištích, stranou ustavičného a nervy vyčerpávajícího dozoru Inspektorů ochrany přírody, kde se nemuseli bát divokých zvířat a ještě divočejší životnosti zelené vegetace. Jakub i Matouš by se asi odstěhovali také. Bránila jim v tom příchylnost k údolí, zděděná po předcích, a především nenávist, slepá a zničující, již chovali jeden k druhému. Jakmile by jeden zemřel, druhý by se bezpochyby odstěhoval vzápětí. Dokud však soupeř žil, stěhování by se rovnalo porážce, a ani Jakub, ani Matouš by se s porážkou nedokázali vyrovnat.

Slunce dosud sedělo na východním obzoru jako neforemný rudý pytel, nestydatě velký, když Matouš vyšel na zápraží. Na hrudi se mu houpal silný vojenský triedr a v ruce držel smeták s nápadně dlouhým jemným vlasem. Sousedova Asta vyběhla zpoza domu a zalykavě se rozštěkala. Matoušův Pytlák jí odpověděl a rozběhl se za fenou přes divokou louku. Hospodář závistivě pozoroval Pytlákovy silné pazoury, jak rvou drny v prudkém běhu. To si mohl dovolit pes. Kdybych se toho dopustil já, uvažoval Matouš, Jakub by mě okamžitě udal Inspekci ochrany přírody za vandalství. Zvířata se střetla uprostřed louky a chytla se do křížku. Matouše jejich ňafání a chňapání neoklamalo. Věděl, že to není skutečná psí rvačka, nýbrž pusté laškování psího páru. Pytlák s Astou byli Romeo a Julie tohoto údolí, ovšem s tím rozdílem, že ani Montek Matouš, ani Kapulet Jakub nesměli Pytlákovi a Astě v milostných hrách bránit. Psi patřili k přírodě a jako takoví se těšili ochraně Inspektorů. Vesele proto rodili štěňátka. Když dorostla, odbíhala do lesů, kde je roztrhala divoká zvěř, pokud ovšem se nepřipojila k nějaké vlčí smečce.

Psi skotačili po louce a Matouš pomalu a vážně zametal prostranství před domem. Uvažoval o Jakubovi: kdepak asi ten lump vězí? Co to, že ho není vidět? Nemá něco za lubem?

Odložil pometlo a přiložil okuláry triedru k očím. Bedlivě zkoumal betonovou plochu před Jakubovým domem. V puklinách se zelenala drobná travička, jitrocel, sedmikrásky a pampelišky. Drobné rostlinky, které zahubí Astina moč. Ale… copak se to tam zelená? Není to výhonek maličkého stromku?

Srdce se mu rozbušilo. Spustil triedr na prsa a s líčenou lhostejností se znovu chopil smetáku. Obrátil se k Jakubovu domu zády, aby nepřítel nepostřehl zmatek, narýsovaný na jeho obličeji. Jakub mě určitě pozoruje, uvažoval Matouš. Snad si nevšiml, že jsem se zarazil a zrudl. Vrtalo by mu to hlavou a možná, že by výhonek našel. Teď ještě by ho Astina moč zahubila. Za týden, dva se kořínky pořádně uchytí a já ohlásím Inspekci ochrany přírody registraci mladého stromu a s tvým domem, Jakube, bude konec. Za pár let ho kořeny roztrhají na kusy. Počkám si na to!

Rytmicky přejížděl smetákem po ploše svého dvora. Nalezl osm nevelkých vrtulek jasanového semínka. Jednu po druhé opatrně uložil do plechové schránky, zavěšené na opasku. Odpoledne je odnese na druhou stranu údolí a rozhodí je do trávy. Pracoval soustředěně, ale přece pozoroval po očku Jakubův dům. K čertu, kde vězí ten chlap? Oba muži odedávna soupeřili, kdo dřív vyjde na zápraží se smetákem v ruce, a drobné vítězství přispívalo jednomu nebo druhému k dobré náladě dne. I dnes byl Matouš rád, že vstal včas a nepřítele předhonil, jenže Jakub by už měl stát na svém místě! Ještě nikdy se neopozdil víc než o minutu, o dvě. Kde jenom může vězet?

Matouš nikdy nenavštívil Jakubův dům, či spíš sám sobě namlouval, že tam nikdy nevkročil. Za starých časů totiž, ještě před Velkým stěhováním, oba si jako kluci hráli s ostatními kluky ve vsi a hry je zavedly pod střechu hned jednoho, hned druhého souseda nebo strýce, jak se tenkrát říkávalo. Je však pravda, že Matouš nenavštívil Jakuba ani jednou za posledních třicet let. Mohl se jen domýšlet, jak to chodí v Jakubově domácnosti, a věřil, že je to tam podobné jako v jeho vlastním domě. Sotva Jakubova žena zahlédne Matouše na zápraží, ztropí povyk a jistě na něho křičí a nabádá ho ke spěchu. Co asi volá? Nejspíš: „Táto, honem, Matouš je už venku.“ Říká mu skutečně „táto“? Nemají přece děti.

To je dobře, že nemají děti, pomyslel si Matouš, ostatně jako vždycky, když dospěl v úvahách do tohoto bodu. Nakonec přece jen zvítězí můj rod. Petrovi je deset a Jakuba přežije.

Jakub se neobjevil a to byla událost tak mimořádná, že ospravedlnila Matouše též k porušení pravidelného denního řádu. Ačkoli ještě nezametl celou plochu, vrátil se domů, opřel smeták o zárubeň dveří a hlasem ovládaným vůlí řekl co nejlhostejněji:

„Jakub nejde a nejde.“

Petr seděl k otci zády a díval se na televizi.

„Co tomu říkáš, Marie?“

Žena soustředěně mísila těsto v široké díži.

„Třeba je nemocný,“ řekla.

Televize vysílala přenos jakési veselé zábavy: dva lidé oblečení do železných krunýřů lapali jeden druhého silnými elektromagnety. Bylo to velmi směšné. Petr se na to mlčky díval a znenadání se ozval:

„Kdyby pan Jakub zemřel, odstěhovali bychom se?“

„Neplácej hlouposti,“ zabručel Matouš. „Prevíti mají zdravý kořen.“

„Jenže kdyby opravdu umřel, odstěhujeme se?“

Matka hleděla střídavě na muže a na syna a opatrně řekla:

„Až bude po smrti, povíme si o tom.“

„Už aby to bylo,“ řekl Petr, nespouštěje oči z obrazovky.

„Ho, ho, ho, máš pravdu, synku, už aby to bylo,“ zvolal Matouš hlučně. „Dobře o tom smýšlíš. Mám radost, že stojíš za mnou.“

Přistoupil k malému oknu, pokroucenému starobou, a zadíval se ven na Jakubův dům. Marie pozorovala jeho záda, rozvlněná neupřímným veselím. Věděla stejně dobře, ba lépe než on, jak málo Petr za svým otcem stojí, jak je mu lhostejný celý ten spor, jak nenávidí údolí poseté tmavozelenými kopečky v místech, kde kopřivy se rozbujely na troskách domů, s jakou nedočkavostí vyhlíží vždycky ve středu glyder, který jim z Města vozí potraviny a láhve s kapalným kyslíkem a vodíkem pro palivové články, a že se na něj těší především proto, že přijíždí z Města, řídí ho člověk z Města a je z něho cítit vůně Města, ta opojná vůně elektrických jisker, mazadel a plastických hmot.

„Je to jasné,“ ozval se Matouš. „Zametá Koloušek. S Jakubem je zle.“

Přiložil znovu triedr k očím a pozoroval stokilovou Jakubovu ženu. Zametala zmateně a byla zřejmě rozrušená, pramálo soustředěná na tu odpovědnou práci. Zasáhla i ten zelený lísteček a to bylo pro Matouše zklamání, neboť se ukázalo, že to není výhonek, ale že jen vítr zanesl na sousedův dvorek ulomenou větévku nedalekého javoru, který bombarduje vytrvale svými vrtulkami celé údolí.

„To se ještě nikdy nestalo,“ podotkla Marie.

„Co pamatuju, tak ne,“ přisvědčil Matouš.

Znamenalo to totéž co nikdy, protože Matouš, patnáctý držitel stavení v mužské dědické linii, soustředil ve své mysli kolektivní paměť a znalosti předchozích generací vzdělavatelů zdejší půdy, kteří byli v době vrcholící Velkým stěhováním označeni za její hanobitele, ano zhoubce, traviče rostlinstva a vrahy zvířat, kteří byli odsouzeni k zapomenutí. Výroba potravin se přenesla do laboratoří Města, a hlavně na Lunu, kde není žádné přírodní prostředí, a tudíž není tam co ničit a člověk se může svobodně rozvíjet podle své přirozenosti.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Marie.

„Plnit pracovní povinnosti,“ odpověděl Matouš pedantským tónem, který jindy vháněl Petrovi slzy bezmocné nenávisti do očí. Dnes byl chlapec jako vyměněný. Ve svém přirozeném dětském optimismu už viděl Jakuba bradou vzhůru a rodinné svršky zabalené do kufrů, a proto, k otcově radosti, se dnes sám nabídl, že bude pomáhat při práci.

Chlapec je hodný, pracovitý, uvažoval starý sedlák. A pak připadl na oslnivou myšlenku: nepramení Petrova zádumčivá nechuť k rodnému gruntu prostě z toho, že tu hraje druhé housle? Až Jakub umře, Petr by mohl převzít sousední hospodářství. Koloušek s tím jistě bude souhlasit. Otec a syn by pak žili jako sousedé ve svornosti, nikoli v nenávisti. Nehlídali by už jeden druhého, a kdyby nějaké to semínko uniklo pozornosti jednoho nebo druhého, nevídáno! Vyrvali bychom ho a zahodili, jak se to dělávalo dřív, a dokonce bychom mohli poznenáhlu rozšířit i plochu před domem, samozřejmě opatrně, aby to Inspekce ochrany přírody nepostřehla. A snad… při té představě se Matoušovi bezmála zatočila hlava, snad bychom jednou zaseli i pár zrnek obilí. Posekat bychom ho ovšem nemohli. Zrno bychom však potajmu vymnuli z klasů a polovinu, ne, třetinu bychom rozházeli kolem a Inspektorům namluvíme, že pšenka se sama vysemenila. Z úrody vyrobíme mouku a Marie upeče skutečný chléb!

Petr pracoval s radostí. Lezl po střeše, kluk šikovná, a vylovil z okapu patnáct javorových vrtulek a hrst pampeliškových a topolových semínek! Při práci si dokonce prozpěvoval a Matouše to potěšilo, ačkoli to byly písničky ohavné, městské. Chlapec skutečně pracoval s radostí, protože čas při práci pěkně ubíhal a Petr si představoval, jak smrt stále rychleji ujídá z krajíce Jakubova života a chvíle stěhování se blíží, Petr nesmí přestat, jinak Jakub neumře, už aby to bylo, už aby to bylo.

Koloušek zatím stačila jenom zamést plochu před domem. Na střechu nevylezla, protože žebřík by její stokilovou váhu asi nesnesl. Matouš si toho všiml a měl radost. Dům potřebuje čilého hospodáře, který dokáže vylézt na střechu s obratností veverky, jinak do roka porostou ze střechy a z okapu mladé javory a do pěti deseti let se pěkné stavení zhroutí a zůstane z něho hromada rumu podobná hrobu, zarostlá kopřivami a bezovým křovím.

V poledne rodina usedla k obědu a pojedla s chutí, za otcova i Petrova žertování. Marie se usmívala, protože takto radostné to bylo v chalupě jen někdy v zimě, kdy z hospodáře spadly starosti, neboť v zimě příroda spí, schovaná pod bílou peřinou i se svými chtivými zelenými pařáty, a když se k domu blíží glyder, pak veze potraviny, plyn do článků, poštu anebo někdy lidi z města, zvědavé na poslední vesnické podivíny – nikdy však Inspektory ochrany přírody.

Po obědě otec sáhl za trám, kde uchovával v tajné skrýši poslední doutníky, a nedbaje Mariiných varovných slov si zapálil, čert vem zákony o ochraně ovzduší! Přívětivě modrý oblak se vznášel nad stolem a Matouš se chvástal, že příště vyrazí s Inspektorem ochrany přírody dveře, když vtom někdo zaklepal na dveře.

Všichni tři strnuli, Marie jen na malou chvilku, protože už vzápětí rozháněla oblak kouře oběma rukama, pobledlá hrůzou. Matouš a Petr se vzpamatovali a přidali se k ní, zmatený hospodář však nepustil doutník z prstů, takže ho prudkým pohybem ještě více rozdýmal. Hospodyně mu ho vytrhla, uhasila ve sklenici vody a už ho chtěla hodit do odpadkového destruktoru, jenže Matouš na ni pohlédl tak prosebně, že vrátila nedopalek do skrýše za trámem. Teprve potom Marie otevřela, zkrušená obavami, protože kouř sice nebylo už vidět, ale pach doutníku zůstal a Inspektor snadno zjistí obsah škodlivin v ovzduší. Pokuta bude mastná, příděl potravin a plynu do palivových článků se ztenčí a kdo ví, jestli potom rodině zbydou peníze na stěhování do Města.

Otevřela a kámen spadl všem ze srdce. Za dveřmi stála Koloušek, Jakubova stokilová žena, rozjektaná strachem. Vběhla do místnosti.

„Hospodáři… hospodáři, pomoc! Jakubovi je zle. Má smrt dočista na jazyku. Sálá horečkou a mluví z cesty. Hrozivě chrčí. Nevím, co si počít!“

Upírala na Matouše oči s důvěrou dítěte. Dokonce učinila nepatrný pohyb rukama, jako by ho chtěla chytit za paži, ale zarazila se, protože to přece jen byl odvěký nepřítel jejího muže.

Jak rád by se Matouš zeptal Marie o radu, ale vycítil, že v této osudné chvíli musí jednat sám, po mužsku rázně, věren pouze hlasu patnácti generací předků, vzdělavatelů půdy dříve velebených, později proklínaných a nyní zapomenutých.

Hlučně odsunul židli, opřel se o stůl dlaněmi, o nichž si představoval, že jsou stejně mohutné a upracované, jako je měl děd, praděd a pradědův otec, což ovšem byl sebeklam, neboť smeták s jemným chlupem je nástroj podstatně méně náročný na mužnou sílu než rádlo, a vstal pomalu, aby všichni mohli vychutnat dějinnost okamžiku.

„Marie, dej mi čepici,“ řekl a napřáhl ruku do prázdna jako by na takovou obsluhu byl zvyklý odjakživa.

Hospodyně, vyděšená natolik, že ztratila schopnost úsudku, a podlehla proto manželově šaškovské teatrálnosti, překotně uposlechla. Synek zůstal u stolu s dechem zatajeným a očima třeštivě otevřenýma. Bál se pohnout, neboť vytušil, že to štěstí, které před ním nenadále vyrostlo, je křehké jako domek z karet a mohl by je zničit nepatrným pohybem malíku.

Matouš uchopil čepici a nasadil si ji na hlavu složitě a důkladně. Nejdřív, drže stínidlo palcem a ohbím ukazováku pravé ruky, zaklesl ji plavným gestem za zátylí, kdež ji pak přidržel levou dlaní a zprudka zatáhl pravicí kupředu. Přesvědčil se potom, zda čepice řádně sedí, poopravil její polohu a vykročil. Koloušek mu poodstoupila z cesty. Prošel kolem ní nevšímavě, protože v této chvíli už mu byla méně než vzduch. Vyšel z domu a obě ženy ho následovaly. Petr opatrně povykoukl, ale matka ho zaplašila hněvivým pohybem a sykla, že umírání není nic pro něho. Poznámku zaslechl Matouš i Jakubova žena a oba sebou škubli, arciť z příčin zcela rozličných. Oba psi se k Matoušovi přidružili. Oba se paktovali s Matoušem i Jakubem bez rozdílu a hospodáři to museli trpět, protože podle litery zákona je domácí zvíře partner člověka, nikoli otrok, a každé násilí tělesné i duševní je přísně trestáno pokutou, v krajním případě i vězením.

S Jakubem bylo zle.

Planoucíma očima pozoroval svého nepřítele, jak se k němu zdráhavě blíží ztemnělou síní. Ženy zůstaly v předsíňce. Koloušek plakala a Marie jí položila konejšivě ruku na rameno. Neodvážila se však potěšit ji slovem.

„Tady nemůžete zůstat, sousede,“ oslovil Matouš umírajícího. „Potřebujete péči.“

Pokrývka nemocného se rozhořčeně zavlnila.

„Když mne odvezou… co bude se stavením? Lída mě nezastane.“

Matouš pokrčil rameny.

„Nemáte na vybranou. Takhle jste nemožný. Hospodářství z postele neudržíte. Viděl jsem panímámu zametat. Na střechu se nedostala. Víte přece, co to znamená. Javor kvete a brzy přijdou žaludy a veverek je, potvor, jako much letošního roku!“

„Duby…“ zachroptěl nemocný a odvrátil tvář ke stěně. „Takový dub…“

„Rozerve chalupu na kusy. Viděli jsme nejeden případ.“

„Javor je strašný, ale dub je nejhorší,“ sípěl Jakub, míře špičatým nosem ke stropu. „Javor tě udusí, ale dub tě roztrhá. Sousede… pomozte mi. Nikdy jsem vás o nic neprosil.“

„Já taky ne,“ odsekl Matouš.

„Nikdy jste nebyl v tísni jako já.“

Matouš neodpověděl a díval se tvrdě na nepřítele a uspokojeně shledal, že bědnost Jakubova stavu ani v nejmenším neoslabila nenávist, již vůči němu cítil.

„Dobrá,“ řekl po chvilce. „Zmáčknu tlačítko tísňového volání. Glyder z Města tu bude odpoledne. Jenže na to mě nepotřebujete. To může vaše žena udělat taky.“

„Žádné tísňové volání… Sousede, máte syna. Poručte, ať mi ohlídá střechu, než se pozdravím.“

Matoušova mysl byla už natolik zaměstnána vítězstvím, natolik opojena oslnivými perspektivami, které se otevíraly před Matoušem, Marií a Petrem tou měrou, jakou se hroutil Jakubův život, jak se bortila hradba, která až dosud dělila Matouše od štěstí, natolik Matouš propadl snění o báječné budoucnosti, v níž vypěstuje pšenku a Marie upeče chleba, což bude možné hned potom, kdy proklatý Jakub odtáhne k čertu, natolik se v duchu vzdálil skutečnosti, že zapomněl na možnost Jakubova uzdravení a už vůbec ho nenapadlo, že po dobu Jakubovy nemoci by Petr měl nepříteli pomáhat.

Jakubův nápad byl tak nesmyslný, ba protismyslný, že Matouš těm slovům zprvu ani neporozuměl.

„Cože?“ vydechl.

„Ať synek vyleze na střechu. Lída mu podá smetáček a krabičku na semena. Je to čilý hoch. Nic mu to neudělá. Potřebuju pár dní a budu zase jako rybka. Mám silný kořen.“

Největší prevít má silný kořen, napadlo Matouše, a když pohlédl na Jakuba, sinalého, oroseného potem, s tvářemi mrtvolně propadlými, s rukama posetýma hnědavými skvrnami, když pak vtáhl do nozder pach smrtelné ubohosti, složený z výparů moče, zkvašené krve a kyselých šťáv, úsloví o prevítově silném kořenu mu přišlo směšnější než ten nejveselejší vtip. Prevít, mele z posledního a mluví o silném kořenu!

Matouš vyprskl smíchem, a když na něho Jakub užasle pohlédl vypoulenýma očima, které tak bezmocně plavaly v zapadlých jamkách, vybuchl nanovo a tentokrát to byl dusivý řehot, který bolí v zádech a v břiše, takže člověk se musí ohýbat, aby ulevil bránici. Matouš strhl čepici z hlavy a mlátil se jí do kolen, potácel se po místnosti, postel umírajícího a nehybné postavy obou žen mu pluly před očima, venku štěkali psi, oknem zahlédl nejasný obrys javoru, který se tyčil na nedalekém návrší jako varovný prst, smál se řvavě, musel se opřít o stěnu a bušil se tam do prsou, kolena mu podklesávala a čelistní kloub hrozil, že povolí a Matouš pak stráví zbytek života s hubou vyvrácenou. Nenávist dlouhých let nahromadila v něm netušenou energii a ta teď vybuchla ve vražedném smíchu, ano, vražedném, protože Matouše snad zabije, když rychle neustane, zabije ho ve chvíli, kdy nepřítel je poražen a je po všem, kdy nemohoucně škemrá o pomoc, ruina ještě ubožejší než ty bědné kopečky porostlé kopřivami tam dole v údolí.

Marie překonala tíseň, rázně přistoupila k plotně, oběma rukama uchopila hrnec s vodou, když se byla přesvědčila, že je to skutečně studená voda, a ona studená byla, protože Koloušek nestačila ještě zapnout palivové články, a chrstla vodu Matoušovi do obličeje.

Smích ustal, jako když utne, hospodář se oklepal, nechápavě zamrkal a potom řekl:

„Ano. Děkuji ti, mámo. A vy zavolejte pomoc, panímámo. Kdyby vám tísňový maják nefungoval, přijďte a zavoláme doktora od nás. Víc pro vás nemůžu udělat.“

Vrátili se domů. Petr se neodvážil zeptat, proč je tatínek mokrý, a Marie nenašla odvahu k poznámce, že Jakubův návrh vlastně nebyl tak moc směšný, že to byla příležitost k usmíření, jaká se hned tak nenajde, a to je škoda, protože kdyby se smířily, obě rodiny by mohly žít ve svorné pohodě bez strachu z Inspekce ochrany přírody, když by přestaly jedna druhou udávat, takže by bez obav mohl Matouš i Jakub ničit výhonky stromů, copak se nepovídá, že tam za kopcem žijí vedle sebe dokonce čtyři hospodáři a glydery Inspekce jezdí za nimi na přepadové kontroly, ale ještě jim nikdo nedokázal sebemenší přestupek, protože jeden jde druhému na ruku a vzájemně se kryjí.

Toto si Marie opakovala a narůstal v ní hněv a brzy byl tak silný, že málem vybuchla, ale vtom ji zamrazilo v zádech a uvědomila si, že Matouš se zachoval sice prachpitomě, ale co když v té své mužské pitomosti byl vlastně moudrý? Ano, Jakub nabízí ruku ke smíru a škemrá, ale jen proto, že mu tlusté lezou do tenkých a má na kahánku, ale sotva by se otřepal, všechno by se vrátilo do starých kolejí, a možná že by to bylo i horší, protože chlap, jako je Jakub, odpustí nepříteli zlobu, podlost i zradu, ale nikdy ne velkodušnost, protože zloba Matoušova je potrava Jakubovy nenávisti, kdežto velkodušností by Matouš Jakuba pokořil a právě to je neodpustitelné.

Odpoledne spustil lijavec a k večeru se přihnala bouřka.

Matouš se stále ještě nutil k veselosti a syn mu přizvukoval, nicméně ztlumili hlas a s jistou bázní naslouchali, jak vodní kapky bubnují do energetických solárních panelů na střeše. Kdyby se někdo Matouše zeptal, proč mluví tiše, odpověděl by asi, že je zvědav, kdy ta slota přestane, a že dává pozor, kdy déšť utichne. Něco pravdy by na tom vysvětlení bylo, ale část, nikoli ta méně významná, by zůstala ukryta, ne snad proto, že Matouš to tak chtěl, jako spíš proto, že si sám neuvědomoval nebo nechtěl uvědomit pravý důvod své skromnosti: ztišil hlas, neboť se nesluší hovořit příliš hlasitě v přítomnosti někoho vyššího, mocnějšího, nadřazeného. Vítr a plodivá síla země byli mocní páni a nevraživě dotírali na Matoušovu usedlost. Déšť však byl mocnější jich obou, protože bez něho by brzy dovladařili. Na ty první dva stačí bystré oko a smetáček s jemným vlasem. Zato po dešti nastávají ty pravé nesnáze. Ve vlasových trhlinách betonových stěn a ploch se objevuje zeleň, a ta hrůza, když povykoukne na straně přivrácené Jakubově usedlosti! Vzápětí je tu Inspektor ochrany přírody a novou rostlinu registruje a hrozí přísnými tresty, a pak nezbývá než prosit přírodu, aby zasáhla sama proti sobě, aby vyslala mšici nebo nějakého ptáka, a Matouš pak sedí na zápraží a očima prosí lhostejného broučka, který cik cak pílí za svým nicotným cílem, aby byl tak laskav a uráčil se jít sem, k téhle trhlince, a okusil nového výhonku hned dole, u kořene.

Někdy je možné uchýlit se ke lsti. Matouš se postaví na betonovou plochu a udělá krok tak šikovně, aby se brouček zarazil o podrážku. Pak udělá krok vpřed nebo dozadu, podle toho, jakým směrem chce broučka směrovat. Musí to ale dělat nenápadně, protože soused ho dozajista sleduje a natáčí každý jeho pohyb na videorekordér. Při sebemenší Matoušově chybě by Jakub povolal Inspekci a videozáznam by předal jako důkaz, že soused znásilňoval svobodnou vůli broučka, čímž se dopustil duševního násilí na zvířeti.

Tak to vypadá vždycky po dešti, a byl by to zoufalý život, kdyby Matouš nemohl Jakubovi oplatit stejné stejným. Také on měl videorekordérovou kameru a také on natáčel s velkým potěšením Jakubovy složité tance na betonové ploše a také on registroval zelené lupínky v trhlinách stěn a také na jeho radiotelefonická udání přijížděly glydery Inspekce, aby zanesly novou rostlinu na Jakubově majetku do svých katalogů.

Na údolí padla tma a hrom otřásl domem. Déšť dorážel na okna, jako by se bouře rozhodla, že Matouše a jeho rodinu vyžene z údolí jednou provždy. Blesky stíhaly jeden druhý, až to na nebi vypadalo, že obři šermují. Matouše napadlo, jak by to bylo pěkné, kdyby blesk zapálil Jakubovu chalupu. Proč by se ale namáhal, uvažoval dál. Jakub beztak umře, pokud už není v pánu, protože vzduch tlačí na prsa a taková hodina mezi psem a vlkem je dobrá leda k umírání.

Přistoupil k oknu a vyhlédl ven, aby se podíval, zda sousedova chalupa skutečně nehoří. Venku byla tma tmoucí a chalupa samozřejmě nehořela. Schovala se za clony deště, pečlivě maskována černotou. A teď blesk rozrazil nebe a udeřil do nedalekého návrší, snad přímo do hrozivého javoru, úhlavního nepřítele obou znesvářených sousedů.

Matouš vykřikl.

Na betonové ploše před svým vlastním prahem, takřka na dosah, spatřil Jakuba.

Obraz zmizel, hned jak pohasl blesk, a ne nadarmo se říká o kratičkých okamžicích, že jsou bleskově krátké. Jakubova tvář však utkvěla na Matoušově sítnici a hospodář si ji mohl prohlédnout.

Jeho tvář.

Patřila umírajícímu muži, jemuž hodil svůj výsměch. Tytéž chorobné oči uhnízděné v mokvavých důlcích, tytéž propadlé tváře pošpiněné šedavým strništěm vousů, týž hrotitý nos a skalnatá brada, ony ukazatele cesty, po níž se Jakubova duše odebere do nicoty. Byla to stejná tvář, ale zatímco odpoledne byla malátná a nemohoucí, teď ji oživovala démonická divokost, možná dokonce veselost, pokud ovšem můžeme za veselost označit chorobný květ rozjaření, který vyrostl ze semene zla. Matouš neslyšel nic než sténání větru a dotěrný dusot dešťové kavalérie, avšak fantazie přetvořila tyto zvuky v titánský chechtot Jakuba, chechtot vítězství, chechtot triumfu.

Přitiskl tvář ke sklu. Další blesk osvítil plochu před domem, ale tentokrát byla prázdná. Nestál tu nikdo.

„Co se stalo?“ starala se Marie.

„Nic…“ odpověděl Matouš nepřítomně.

„Vypadáš, jako bys viděl zjevení.“

„Lekl jsem se blesku. Uhodilo někde blízko.“

„Třeba prásklo do javoru,“ ozval se Petr. Jeho rozradované duši už nic nepřipadalo nemožné. „Ale na tom nezáleží, viď, tati? Když se budeme stěhovat, ať ten javor vrtulkami třeba chalupu zasype.“

Marie ulekaně pohlédla na syna a zpět na muže.

„Proč myslíš, že se budeme stěhovat?“ otázal se Matouš klidně. Byl to skutečně klid, co Marie slyšela v jeho hlase?

„Co tu budeme dělat, když pan Jakub umře?“

Matouš synovi neodpověděl. S rukama v kapsách přešel několikrát po místnosti, od ultravlnného sporáku ke stolu a zase zpět. Zastavil se u okna a řekl, aniž se ohlédl:

„Jděte spát.“

Matka i syn měli své ložnice, kdežto hospodář spal v kuchyni, která zároveň sloužila za jídelnu a obývací pokoj s televizorem a zvukovou aparaturou. Spal v kuchyni, protože tak se to v chalupě dělalo od věků.

Usnul až velice pozdě, protože po celou noc ho trápila vidina Jakubovy tváře. Ráno ho probudil hukot glyderu. Vyskočil a přitiskl horečnou tvář ke sklu.

Stroj zastavil před Jakubovým domem. Dva muži vystoupili, nespěchavě se odebrali k jeho zadní části a odklopili křídlo zavazadlového prostoru. Navyklými pohyby vytáhli ven schránu podobnou mravenčí kukle. Zanesli ji do domu.

„Co se děje?“ ozvala se Marie za Matoušovými zády.

„Nesou rakev,“ řekl hospodář, neodvraceje se od okna. Chtěl to vidět všechno a nesnesl by pomyšlení, že mu sebekratší okamžik té podívané unikl.

Trvalo to snad deset, snad patnáct minut, snad věčnost. Muži se objevili znovu a bez námahy nesli mravenčí kuklu zpět do glyderu.

„Podívejte,“ vykřikl Petr, „mají už ten nový typ kontejnerů s antigravitonem! V televizi říkali, že antigravitonů je zatím málo a že je budou montovat jen na důležité…“ Uchechtl se. „Rakev s antigravitonem pro takového starého opičáka. Mohli ho klidně hodit vlkům.“

„Mlč!“ zahřměl najednou Matouš. „Vzdej čest mrtvému, hlupče! Nesaháš jeho památce ani po kotníky a nemáš právo o něm takto hovořit!“

Marie souhlasně stiskla muži zápěstí a oči se jí zaplnily slzami. Petr zkoprněl úžasem a pomyslel si, že krucinál sakra už tomu fotrovi fakt nerozumí a už aby byli ve Městě, protože tahle pakárna se už nedá vydržet.

Odloudal se do svého pokoje a manželé zůstali u okna a hleděli za plynoucím glyderem uslzenýma očima a cítili, že jejich životy se naplnily a nic z toho, co přijde, už nebude mít smysl.

„Měl jsem včera v noci dojem, že Jakub přišel k našemu domu. Včera v bouřce. Stál tady a smál se jako šílený,“ řekl Matouš tiše.

„Zdálo se ti to. Anebo… duch zemřelého se přišel rozloučit.“

„To by nikdy neudělal. Byl to tvrdý chlap, žádné bláto, jako… ten náš!“

Kývl bradou kamsi dozadu, ke dveřím pokojíku, kde zádumčivý Petr hrál nějakou elektronickou hru. Otec vzal smeták s jemným vlasem a vyšel před dům, starostlivý jako vždycky po dešti. Celý den bude prohlížet dům a pozemek a nevynechá sebemenší škvírku. Matka vyměnila láhev tekutého vodíku v palivovém článku a postavila na plotnu. Ultrazvuková pračka tiše bzučela a čisticí automaty rejdily po prkenné podlaze seknice.

„Kdy se budeme stěhovat, mámo?“ řekl Petr, vyloudav se z pokojíku.

„Až řekne tatínek.“

„Kdy to bude?“

Sama nevěděla. Přála by si, aby to bylo brzy, ale bála se odejít z těchto důvěrně známých míst. Petr si ve Městě brzy zvykne, vyučí se řemeslu, najde si zaměstnání, založí rodinu. Pro ni a pro Matouše ale není ve Městě nic. Nejraději by se odstěhovala až nahoru, na Lunu, aby oceán vzduchoprázdna ležel mezi ní a tímto údolím.

„V domě zůstala Koloušek. Musíme se s ní nějak dohodnout. Přece tady nezůstane sama. Asi se také postěhuje.“

Napadlo ji, že by se jejich rodina mohla stěhovat s Kolouškem společně jediným velkým glyderem. Přišlo by to laciněji a bylo by to i pohodlnější. Matouš bude asi souhlasit, protože proti Kolouškovi nic nemá, jeho nepřítelem byl nebožtík Jakub, ne jeho žena, ta směšná tlusťoška, neohrabaná na soudkovitých nožkách. Bude třeba se s ní dohodnout.

Diplomaticky na to zavedla řeč při obědě. O stěhování se samozřejmě nezmínila, podotkla jenom, že Koloušek zůstala sama a že to tak nemůže zůstat a že se něco musí stát.

„Musíme se dohodnout,“ řekl Matouš.

„To máš pravdu,“ řekla Marie. „To je dobrý nápad!“

„Ať tedy přijde za mnou.“

„Co když nepřijde?“

„Přece za ní nepolezu!“

„Co kdybych já sama… jako ženská k ženské…“

„Ne,“ řekl Matouš po krátkém přemýšlení. „Tohle není věc, kterou může vyřídit ženská se ženskou.“ Pitvorně napodobil tón Mariiných slov. „Jak jsem řekl, ať panímáma přijde za mnou a dohodneme se. Dokud se to nestane, všechno bude při starém. U nás! Jsem zvědav, jak dopadne jejich chalupa!“

Marie si uvědomila, že snad Matouš chce být svědkem úplné zkázy Jakubova domu! Má takovou povahu. Kdyby se rodina odstěhovala a Kolouška vzala do Města nebo na Lunu, obě stavení by se zhroutila časem, možná naráz, ale také není vyloučeno, že Matoušova chalupa by náhodou spadla dřív! Takové pomyšlení by pantáta nesnesl.

Je třeba čekat, uvědomila si Marie, aspoň pět let. Petr bude zoufalý… a já také. Život, pravda, bude teď snadnější. Nikdo nás nebude udávat Inspekci, už nebudeme muset honit broučka po dvorku a prosit Pytláka: „počurej kytičku, hodnej chlapeček“. Plevel prostě vytrhneme a hodíme do dezintegrátoru. Snad i to obilí bychom mohli zasít, pantáta má pytlík zrnek ve skrýši za trámem! Mohli bychom tu žít, konec konců, docela spokojeně. Jak ale se k tomu postaví Petr?

Odpoledne přijel ke stavení nebožtíka Jakuba glyder Červeného kříže. Doktor zašel do chalupy, pobyl tam dlouho, několikrát se vrátil do glyderu pro složité nástroje, a dokonce se vytasil i se samohybným diagnosticko-operačním manipulátorem.

Koloušek je tedy nemocná a na dohodu budeme čekat, dokud se neuzdraví.

Uplynulo deset dní. Lékařův glyder přijížděl každé odpoledne, pravidelně v patnáct hodin. Návštěvy se zkracovaly a v posledních třech dnech se vizita odbyla v několika minutách. Jedenáctého dne glyder nepřijel vůbec.

„Tak já vám něco povím, rodino,“ řekl Matouš u večeře. Zapálil si zbytek doutníku a maminka mu nalila stupečku sladké kořalky. Petr vycítil, že tatínek je dobře naladěn, a vypnul tedy televizor. „Původně jsem tu chtěl ještě pět deset let vydržet, abych viděl Jakubovu chalupu žuchnout. Už teď má travičku na střeše a v té třetí škvíře vlevo od prahu se to taky zelená. Jenže vidím vám na nose, jak toho máte tady dost a těšíte se do Města. Hodně jsem přemýšlel o nás třech a nejvíc o Petrovi. Na nás s mámou už nezáleží, ale jde o tebe, chlapče. Kdybys byl o pět let starší, chlapče, poslal bych tě do Města samotného a my bychom to tady s maminkou nějak doklepali a byli bychom rádi, že nás jednou za rok navštívíš.“

Pohladil ženě ruku. Usmála se na něho.

„Jenže pantáta Jakub odešel na věčnost o pět let dřív. Je ti teprve deset. Potřebuješ naši pomoc. Dali jsme ti s maminkou život, věnovali jsme ti mládí a dostaneš taky naše stáří. Půjdeme s tebou do Města. Zavřeme tam oči dřív, než by se to stalo tady, kde jsme si zvykli odmalinka, ale co na tom záleží. Zítra ráno zajdu za Kolouškem a dohodnu se s ní.“

„O čem?“ zeptal se Petr rozechvěle, a věru že otec čekal na tu otázku.

„Kdy se budeme stěhovat. Rád bych, abychom to dlouho neodkládali.“

„Jupííí!“ zaječel chlapec, vyskočil, až převrhl židli, popadl tátu kolem krku, svalili se na zem a kočkovali se a maminka je pozorovala a plakala při tom.

Ráno se hospodář ustrojil do svátečního, pečlivě se oholil a maminka mu vykartáčovala měkký černý klobouk. Kalhoty nedopnul a musela mu je vzadu povolit. Petr neklidně rejdil po místnosti, nakukoval oknem ven, chvilku se díval na televizi, vyběhl ven a honil se s Pytlákem, podle svého návyku však dával pozor, aby neopustil betonovou plochu a nepošlapal luční květiny, a vracel se zase domů, rozčilený, jak jen to dovede dítě, když se vzduch chvěje očekáváním mimořádné události.

Venku něco zahučelo a Petr první přiběhl k oknu.

„Táto, Inspektor přijel!“

„Hrome,“ řekl Matouš.

Veliký zelený glyder s bílými písmeny IOP na boku zastavil před Jakubovým domem. Vystoupil Inspektor, vysoký a ramenatý, náramně důležitý, na opasku ocelová pouta a velikou narkotizační pistoli, u boku brašnu s lejstry. Musel se sklonit, aby vešel do domu.

„Tentokrát z pokuty nebude nic,“ podotkl Matouš nuceně veselým hlasem. „Koloušek té vaší přírodě neublížila!“

Inspektor se znovu objevil na prahu a za ním…

Matouš odmítl uvěřit svým očím. Zavřel je a litoval, že si nezacpal uši, protože Petr řekl:

„Tatínku, podívej, to je přece pan Jakub!“

Oba muži, Inspektor a Jakub, zamířili rovnou k Matoušovu domu. Jakub byl oblečený stejně slavnostně jako Matouš, celý v černém, pečlivě vykartáčovaný klobouk na hlavě, zelená kravata svítila v bílém límci. Strašlivě ale zhubl a krk mu čouhal z límce o dvě čísla většího.

Matouš, omámený úžasem a zklamáním, vyplouhal na zápraží.

Inspektor ho předpisově pozdravil a řekl:

„Mám tady jedno hlášení,“ začal upjatě. Matouš ale hleděl na Jakuba. Inspektor si toho všiml. „Umřela mu žena před deseti dny, ale to asi víte, ne? Museli jste tu vidět pohřebáky. Sám byl nemocný, div neumřel. Teď ale k věci. Kde to je?“

Inspektor se obrátil k Jakubovi.

Jakub postoupil kupředu a svíraje rty ukázal na práh.

„Tady?“ podivil se Inspektor.

„Ano,“ řekl Jakub. Mluvil skřehotavě, slabým hlasem, zdálo se, že je to volání z dálky nebo z hlubin. „Viděl jsem to dalekohledem. Přiběhla malá zrzavá veverka a v pacičkách nesla žalud. Schovala ho do škvíry.“

„To je vážná věc,“ řekl Inspektor. „Dub je stále ještě na listině nejpřísněji střežených rostlin. Je mi to líto, pane,“ řekl a díval se upřeně Matoušovi do očí, „ale ten žalud musí zůstat, kde je. Ne aby vás napadlo ho ničit! Trik se psí močí známe moc dobře. Jestli žalud nevzejde, přijde se na něj podívat komise a vykoná úřední pitvu. Běda vám, jestli při rozboru přijde na psí moč, nebo dokonce na chemické prášky. Pak vám nepomůže nic a půjdete sedět aspoň na deset let.“

„Jenže,“ zvolal Matouš zoufale, „dub mi zbourá barák!“

„Bohužel,“ přisvědčil Inspektor. „Měl jste si dům líp hlídat. Znáte přece podmínky, za jakých vám dovolujeme zůstat ve volné přírodě. Hlava první, odstavec první: s výjimkou plochy domu a vymezeného pozemku k domu přináležejícímu uživatel domu je povinen vystříhat se jakéhokoli zásahu do běhu přírodních dějů, a pokud tyto samy zasáhnou do zmíněné plochy, nese v plném rozsahu následky i v tom případě, že řečený přírodní děj způsobí zásadní újmu na majetku movitém i nemovitém. To je zákon, jak jistě víte.“

Matouš si vybavil Jakubovu tvář, zmáčenou deštěm, rozšklebenou triumfálním smíchem. To nebyla vidina! Opravdu tehdy zahlédl Jakuba ve světle blesku! Právě zasadil žalud pod práh Matoušova domu… Ukázal na nepřítele prstem a zvolal:

„To on mi tam zasadil žalud! Nebyl to přírodní děj! On se zmocnil žaludu, to on zasáhl do přírody. Zákon zakazuje jakákoli semena sázet, smíme je pouze volně rozhazovat do větru. On žalud zasadil, on…“

„Můžete to dokázat videorekordingovým záznamem?“

„Ne,“ řekl Matouš. „Odpřisáhnu to! Inspekce přece dělá výjimku, když má řešit případ tvrzení proti tvrzení!“

„Ano, dělává se to,“ připustil Inspektor. „Jenže nesmí jít o dub. Kdyby to byl javor, spánembohem. Jenže dub… Můžu pro vás udělat jenom jedno. Napíšu doporučení, aby vás Inspekce přestěhovala do Města zdarma, protože váš příbytek je ohrožen přírodním dějem. Dostanete byt, příspěvek pro začátek, chlapec dostane výbavu do školy, ošacení a psychohračky taktéž zdarma. Zákon takové řešení připouští. Máte zájem?“

„Řekni ano, tatínku!“ zakřičel Petr zoufale.

Matouš ale vnímal jenom Jakubovy oči.

„Ne!“ zvolal.

Žalud přečkal zimu dobře a na jaře vyhnal první lístečky.

Zklamání posedlo Matoušův dům. Všichni tři cítili jeho přítomnost, ale nemluvili o něm nikdy. Ostatně, zřídka teď spolu mluvili, vyměňovali si hutné, úsečné věty, týkající se provozu domu. Tak plynul čas. Dub rostl rychle, jako by to nebyl ani dub, ale nějaký topol nebo vrba. Už se mu podařilo nadzvednout práh, takže pantáta musel podříznout dveře, jinak nešly zavřít. Petr seděl celé dny před obrazovkou a tupě na ni zíral. Za starých časů ho matka od televize honila, teď neřekla ani slůvko. To byl její způsob protestu proti Matoušovu počínání.

Matouš si zoufal a dost možná, že by přišel o rozum, kdyby v jeho osudu nezasvitlo nové světlo.

Jakub totiž značně polevil v píli. Na střechu vylezl sotva jednou týdně a pozemek prohlížel ledabyle, zběžně. Většinu času trávil na lavičce před domem a triedrem hleděl na dub zvolna mohutnějící na Matoušově zápraží. Nepozoroval, jak příroda zatíná zelené pařáty do jeho vlastního domu. Matouš zaregistroval u IOP čtyři javory a dva bezinkové keříky, několik drnů a množství pampelišek a jitrocele. Také pýr se objevil v potěšující blízkosti Jakubova domu. A to nebylo všechno.

Soused přestal pozorovat Matoušovo počínání. Matouš si ho vyzkoušel. Pod dohledem vlastního videorekordéru předstíral, že zašlápl brouka, okázale a veřejně. Napjatě čekal na zelený glyder a těšil se, jak nenáviděný Inspektor protáhne obličej, až mu záznam dokáže, že šlo o nevinné dupnutí na betonovou plochu. Jenže Jakub případ nehlásil. Neudělal nic, ani když Matouš před jeho očima vyškubl travičku. Opět se dopředu pojistil: byla to stébla nemocná, která by zahynula tak jako tak, a Matouš je pečlivě uschoval pro vyšetřující komisi. Ale ani tentokrát Jakub neoznámil případ IOP. Byl příliš líný.

Šlo skutečně o lenost?

Matouš o tom často uvažoval. Podezíral souseda, že jeho zdánlivá netečnost k vlastnímu domu a velkodušnost k Matoušovu drobnému a ustavičnému porušování zákona není nic než výsměch. Jen se čiňte, sousede, nic to není platné, pod prahem máte časovanou bombu a osud vašeho domu je zpečetěn, zpečetil jsem ho já, Jakub, vlastní rukou a z vlastní vůle, i za cenu smrti ženy, která nevydržela rozčilení, když jsem se vypravil do bouře, sám na smrt nemocen, abych využil tmy, nečasu a Pytlákovy nepřítomnosti.

Tak nějak asi přemýšlel Jakub a Matouš to tušil a trápil se tím nesmírně. Dub mohutněl, měl už šest velkých větví a množství krásných, bohatě krumplovaných listů.

Jednou v létě se v údolí objevil glyder IOP.

Matouš se polekal.

Inspektor přijížděl o své vůli, na přepadovou kontrolu. Nebo snad ho zavolal Jakub? Matouš se v poslední době příliš spoléhal na sousedovu liknavost, a kdyby Jakub chtěl, na svém videorekordéru mohl shromáždit sbírku přestupků proti zákonu, která by vynesla Matoušovi kriminál.

Inspektor zastavil před Matoušovým domem, vystoupil z glyderu a hospodáři se ulevilo. Ne, to nebyl muž ozbrojený plamenným mečem zákonné pomsty. Tvářil se mírně, ba laskavě, postál před doubkem, pozorně ho prohlížel a opatrně se kolem něho protáhl, když vstupoval do domu.

Petr ho netečně pozdravil a panímáma, velmi znepokojena, otírala ruce o zástěru a třesoucím se hlasem nabízela hostu kávu. Inspektor přijal, k její úlevě. Kdyby chtěl dělat nepříjemnosti, kávu by nepřijal.

Příchozí chvilku hovořil o počasí a o tom, že na Luně založili nové město a že kolonistů je málo a podmínky ke stěhování jsou letos mimořádně výhodné. Matouš ostražitě konverzoval, pokud možno jednoslabičně, a čekal, co se z toho vyvine. Konečně Inspektor promluvil k věci.

„Tak jste tu v celém širém kraji sami.“

„Za kopcem jsou ještě čtyři,“ odpověděl Matouš.

„V zimě se odstěhovali. Umřel pantáta Jindřich, ten nejstarší. Ostatní ztratili odvahu a teď už jsou na Luně.“

„Ne každý má tu selskou náturu,“ podotkl Matouš neurčitě. Úředník soustředěně míchal kávu hliníkovou lžičkou.

„Tak mě napadlo,“ řekl po chvíli, „jestli děláte dobře, vy dva.“

Matouš okamžitě pochopil, o jaké dva jde, jistě o něho a Jakuba.

„Jsme dbalí zákona a držíme se, jak dovedem.“

„To ano, všechna čest.“ Inspektor vzdychl. „Měli byste se k sobě ale chovat líp, to si myslím já.“

Matouš zrudl a srdce se mu rozbušilo. Měl co dělat, aby se ovládl.

„Jak můžete… Snad nevěříte té pohádce o veverce? To Jakub zasadil ten dub. On porušil zákon. To on!“

„Máte mě za hlupáka? Vím dobře, jak to bylo. Co ale můžu dělat bez důkazů?“ řekl Inspektor utrápeně.

Inspektor znovu vzdychl. Hospodyně usedla a pozorně na něho hleděla. Ještě nikdy neslyšela Inspektora vzdychat, žádného z těch, kteří se tu vystřídali, a tím méně by to čekala od tohoto zde, nového, horlivého. Ovšem, on už žádný nováček není, taky je ve službě pár let, třeba se otrkal…

„Třeba by se s tím dalo něco dělat.“

„Co?“ štěkl Matouš vyzývavě.

„Netvařte se tak nevinně. Jsou všelijaké triky. Tyhle stromky jsou náchylné k nemocem, napadají je škůdci, chápete?“

„Vy si tedy myslíte, že já bych mohl…“ řekl pomalu Matouš, nevěře vlastním uším, ale panímáma mu skočila do řeči:

„Poslyšte, Inspektore, co že jste takhle otočil?“

Překvapeně na ni pohlédl, nenechala se však odradit. Když se jednou odvážila, nic ji nemohlo zastavit.

„Zprvu jste horší než pes, a najednou přiletíte a navádíte mi muže, aby zamordoval strom, který je podle vás bůhvíjak vzácný.“

Inspektor se podíval na Matouše, jako by u něho hledal oporu, ale hospodář mlčel a tázavě pozvedl obočí.

„No jo,“ řekl Inspektor. „Jenže ještě loni za kopcem byli osadníci. Teď tam není nikdo. Když vy dva, pane Matouš, vy a pan Jakub nepotáhnete za jeden provaz, chalupy vám spadnou a budete to muset zabalit.“

„O to vám snad jde? To bylo cirátů, než jste nám dovolili tady zůstat! Museli jsme přísahat, skládat zkoušky, od té doby nás honíte, pokutujete…“

„Za to nás Město platí, Matouši. Jenže když odejdete a nikdo tu nezůstane, Město nás platit přestane. Už nás nebude potřebovat, chápete?“

„Tak ona je lumpárna i v tomhle…“ vydechl Matouš užasle.

„Není to lumpárna, Matouši. To je život. Každý chce žít, vy, vaše žena, ten pes venku a my taky, Inspektoři IOP.“

Vytáhl z kapsy nevelkou lahvičku a postavil ji na stůl.

„Je v tom plíseň, zvláštní druh padlí, říká se tomu stromový mor. Do čtrnácti dnů máte od dubu pokoj. A ještě vám zbyde…“

Matouš se mu vrhl po ruce a chtěl ji políbit. Inspektor se vyděšeně ucukl.

„Mějte rozum, Matouši! Teď odejdu. Ale varuju vás, žádné projevy veselí, Jakub vás pozoruje! Plíseň aplikujte v noci, velice opatrně. Nemáte představu, co všechno riskuju kvůli vám!“

„Kvůli sobě,“ pokárala ho panímáma.

„Máte pravdu, matko. Tak se tu mějte dobře. Sbohem.“

Protáhl se kolem doubku a bez ohlížení kráčel ke glyderu.

Matouš s Marií stáli na zápraží a dívali se, jak odjíždí. Potom se vrátili do seknice. Matouš pohlédl na stůl a zvolal:

„Kde je ta lahvička? Petře… Petře!“

„Podívej, je otevřené okno. Že ten kluk…“

Marie vyhlédla z okna a spatřila Petra před Jakubovým domem. Ukazoval sousedovi lahvičku a cosi mu horlivě vykládal. Jakub přikývl a zašel do domu. Petr položil lahvičku na Jakubovu lavici a pomalu se vracel k otcovskému domu.

Před betonovou plochou se zastavil.

Otec se protáhl kolem doubku a stanul před domem, s rukama založenýma na prsou.

Hleděli na sebe.

„Já tě proklínám,“ řekl otec synovi. „Proklínám tebe a chvíli, kdy jsem tě počal. Proklínám každé tvé slovo, každý tvůj pohled a každou tvou myšlenku. Proklínám jméno Petr. Proklínám…“

Zarazil se a hledal správný cíl dalšího prokletí. Syn využil prodlevy a řekl to své:

„Já na tebe seru.“

Obrátil se k otci zády a ubíral se po louce tím směrem, kudy odjel zelený glyder.

Matouš za ním užasle hleděl. Vyrušil ho šramot. Otočil se. Marie oblečená do svátečního, celá v černém s květovaným šátkem na hlavě, stála v chodbičce s kufrem v ruce.

„Nemáme syna, Marie!“ řekl Matouš zoufale.

„Ty snad ne, ale já mám syna, Matouši.“

Matouš neřekl už ani slovo. Udělal jí místo, prošla kolem něho a slzy jí kanuly z očí. Spěchala za synem bez ohlédnutí.

Roky letěly údolím. Oba domy se už zelenaly a v mnohém ohledu připomínaly ony zarostlé růvky dole pod strání. Hospodáři jako by ztratili zájem a vysedávali jen na lavičkách a dívali se na táhlou pahorkatinu, kde za obzorem před lety žili lidé stejně stateční a tvrdohlaví, jako byli oni dva.

Dub zmohutněl. Matouš musel prorazit nové dveře v místě někdejšího okna, jinak by se už neprotáhl dveřmi. Glyder přivážel Matoušovi a Jakubovi týden co týden potraviny a palivo do článků. Někdy přivezl z Města dopis, nadepsaný úhledným ženským písmem. Matouš ho vždycky roztrhal, aniž ho přečetl, a útržky hodil do větru. Jakub to pozoroval, ale nikdy Matouše neudal, ačkoli šlo o zjevné porušení zákona.

Oba muži zvetšeli a zplesnivěli a v mnohém se podobali svým bědným příbytkům.

Jednoho horkého letního podvečera Matouše vyrušilo zapraskání. Byl to ošklivý suchý zvuk, jako by něco puklo nebo prasklo.

To dub přerazil práh domu.

Hospodář postál u dubu, který už dávno převyšoval střechu a svými větvemi zasahoval do oken, v nichž už dávno nebyla skla. Potom vešel novými dveřmi do domu, kde na podlaze rostly houby a stěny byly zelené plísní, a chvilku lomozil v bezinkovém roští, které se ježilo v rozvaleném rohu domu.

Když nalezl, co hledal, vyšel opět ven.

Jakub vstal. Na Matoušově rameni spatřil sekyru.

Jde mě snad zabít, napadlo ho, ale Matouš zamířil přes louku na vrch, kde stál jejich společný nepřítel, rozložitý javor. Tam se Matouš zastavil, rozpřáhl se a zasadil ránu sekyrou do mohutného kmene. Po mnoha desetiletích v údolí znovu zazvonila sekyra.

Jako v horečce vběhl Jakub do svého domu. Také on klouzal v rozšlapaných houbách. Ruce se mu třásly, když na radiotelefonu vytáčel číslo Inspekce.

Matouš sekal a sekal s neúnavnou vytrvalostí stroje. Bílé odštěpky kryly trávu v širokém okruhu.

V dálce zahoukala siréna Inspektorova glyderu. Stroj podobný ploštici s jasným mrkajícím okem na zádech prolétl loukou kolem obou zchátralých domů. Inspektor zastavil a vyskočil ven s neuropistolí v ruce.

„Nechte toho, Matouši! Zatýkám vás! Odhoďte tu sekyru.“

Matouš uposlechl a klidně se díval na Inspektora.

Javor ještě stál. Matouše políbil slabý vánek na tvář. Strom se pohnul pod silou větru, pohnul se, jako by chtěl vykročit, a pak padl, třískl rozložitou hlavou do zelené trávy, zazmítal větvemi a do výše vylétl oblak semínek, těch hrozivých vrtulek. Vítr se zmocnil oblaku s nadšením a unášel ho v hebké náruči, a když ho břemeno unavilo, vysypal tisíce, desetitisíce semínek. Už v příštím roce tu vyroste mlází, a než se rok s rokem sejde, v javorovém lese nikdo nepozná, kde stál dům Matoušův a kde Jakubův. Jakub ale přece neodešel. Pravda je taková, že zatímco Matouš trávil zbytek života za mřížemi ocelovými, jeho nepřítel očekával smrt obklopen stejně hustým mřížovím javorových kmenů.

Doslov

Už je to tak – ledacos se za posledních pár let změnilo v papírových vesmírech české literární fantastiky. Rozpínají se a je jich víc, je na ně lépe vidět, a proto se i lépe čtou. Protože se čtou, tak se o nich mluví, a protože se o nich mluví, tak se o nich i píše. Osmdesátá léta jsou prostě ve znamení science fiction a zdá se, že to neplatí jen pro literaturu a jen pro srdce Evropy. Lidová úsloví jsou jedním z nejlepších barometrů role toho kterého jevu v očích společnosti – a patrně nejsem sám, kdo si všiml, že tradiční rčení „nech si ty báchorky od cesty“ nahrazuje modernizovaná verze „nevykládej nám tu zase nějaké sci-fi“.

Hájemství, kdysi obhospodařované jen vousatým psychiatrem Josefem Nesvadbou, k němuž se později přidal poslední znalec světa jako celku Ludvík Souček, začali navštěvovat autoři, kteří si první slávu i stabilní úspěch vydobyli jinde – třeba Vladimír Páral, Karel Sýs anebo i Alžběta Šerberová. Mladíci, kteří marně útočili povídkami plnými raket a robotů na redakce všemožných časopisů a víkendových příloh, najednou dostali příležitost ve sbornících o mnoha stranách a ukázalo se, že hodně z těch povídek si zaslouží větší pozornost než jiné, které se tváří co nejsoučasněji a co nejangažovaněji. A co víc, mladíci z Vysoké školy chemickotechnologické v Pardubicích si nedali moudře poradit od starších a zkušenějších, neřekli si „on by nám to stejně někdo zarazil“, ale uspořádali amatérskou soutěž o Cenu Karla Čapka, přesvědčili vedení školy, otce města i svazácké orgány, že hnutí zájemců o science fiction má základnu i budoucnost, a pardubické setkání (či jak se ve světě říká konvence) náhle ukázalo, kolik lidí tento žánr zajímá nejen čtenářsky. A co ještě víc: všimli jste si, že tak jako před dvaceti lety byl zlatým slavíkem mezi postavami kresleného humoru muž za rohem, bandita s kyjem číhající na nevinnou oběť, nahradil ho dnes muž z vesmíru, zvaný ufon aneb zelený mužíček, s tykadly i bez tykadel?

Příčin změny postoje bezmála nás všech k vědeckofantastické literatuře (aneb science fiction, sci-fi, SF) je zajisté řada a dost možná, že by si celá záležitost zasloužila vážnější studii. Svou roli nepochybně sehrálo společenské klima, stále rostoucí zájem o vědu a její výsledky, poznání, že právě věda je a bude neopomenutelnou silou vývoje společnosti. Soudím však, že velkou roli tu sehráli i lidé, kteří navázali na snažení Součkovo i Nesvadbovo a pomáhali pramen fantastiky živit i rozšiřovat, značkovali k němu cesty, stavěli mosty a opravovali ztrouchnivělé lávky. Mezi takové lidi patřil a patří i Ondřej Neff.

Když vydal Podivuhodný svět Julese Verna (Mladá fronta 1978), mohlo se zdát, že se jen vyznává ze své literární lásky a sběratelské vášně. Verneovky sbíral odjakživa a v knihovně jich má skoro patnáct běžných metrů, takže by oprávněně mohl tvrdit, že s autorem bydlí pod jednou střechou. Neffova vernovská studie byla po mnoha letech první rozsáhlou prací, která se – byť prostřednictvím osobnosti jednoho ze zakladatelů – vůbec žánru věnovala. Do té doby jsme mohli číst jen více či méně zasvěcené předmluvy (doslovy) k povídkovým výborům, nepočetné a vlastně jen pro metodické účely vydávané práce knihovnické. O tři roky později přišel Neff s další teoretickou prací: v nakladatelství Albatros vydal komentáře k české literární fantastice Něco je jinak. Je to dílo ambiciózní a veskrze pionýrské, autor se v něm totiž úspěšně zhostil základního úkolu zmapovat českou fantastickou literaturu od jejích historických prvopočátků až do současnosti, a navíc ji pojmout v záběru co nejširším, od literárních velikánů Komenského, Nerudy, Čapka k literárním příštipkářům a postavám, jež byly do té doby literární kritikou i historií z těch či oněch důvodů obcházeny. Je to knížka důkladná a užitečná pro každého, kdo se o science fiction jen trochu zajímá, a navíc je to knížka čtivá, což o teoretických spisech platí jak známo jen málokdy. (Doplňme si kartotéční heslo Neff Ondřej ještě o výčet děl pro žánr nespecifických: Holky se perou jinak, dětský příběh, spolu s Vladimírem Kováříkem, Středočeské nakladatelství a knihkupectví 1978, Klukoviny a tátoviny, SNK 1980, Tajná kniha o fotografii, Albatros 1981, A včely se vyrojily, groteskní příběh, SNK 1983).

Knížkou Vejce naruby tedy nevstupuje nový muž ani do literatury, ani do žánru. Volí přitom cestu, která je v moderní české science fiction pro první knížku typická – soubor povídek, spojených jediným vláknem, autorovým pohledem na svět. Tak začínal před lety Josef Nesvadba Tarzanovou smrtí a tak ho následovali i další: Václav Kajdoš, Jaroslav Zýka, Zdeněk Volný. Hlavní důvod, proč právě povídky, a navíc v souborech často motivicky i kvalitativně různorodých, spočívá patrně v žánru samotném. Nápad v něm hraje významnější roli než kde jinde a strhává k tvorbě sám o sobě. Často je to nápad paradoxní nebo vyžadující výraznou pointu a plocha povídky je tu přece jen nejvýhodnější.

Třiadvacet povídek knížky Vejce naruby má věrno této tradici třiadvacet tváří a jednu duši. Fantastické reality se střídají, stěhujeme se z přítomnosti do minulosti a vzápětí se ocitáme v budoucnosti, zápletky jsou inspirovány astronomií, biologií, ekologií, magií, svět nahlížíme křišťálovým průzorem vesmírného plavidla i blátem zacákaným oknem noční dvaadvacítky. Společné však mají tyhle příběhy jedno – vztah k lidem a k životu. Je to sci-fi odpozorovaná z dění kolem nás, obydlená lidmi, které známe, v dobrém slova smyslu současná. Autor Neff tu zůstává věren Neffovi teoretikovi – science fiction je pro něj žánrem, v němž je něco jinak, žánrem modelujícím lidské situace. Středem autorova zájmu není ani robot, ani raketa, naopak, všechny příběhy se snaží, seč mohou, toto v mnohých lidech přežívající nedorozumění odstranit. Z řady povídek – neplatí to o všech v souboru – dýchá pozoruhodný čapkovský tón, ono harmonické souznění filozofie s obyčejným životem, což je hodnota, kterou ne vždy v současné literatuře nacházíme.

A při tom všem si autor zachovává pozoruhodný vztah k technice jako takové, je jím prodchnuta celá kniha. Není to paradox, technika je pro Neffa součástí lidské kultury v nejširším slova smyslu, něčím, co je třeba chápat a přijímat dokonce jako svého druhu estetickou kategorii. Ať chceme či nechceme, žijeme v technosféře, kterou jsme si vytvořili sami – a Neff nám modeluje situace, které život, přesazený z přírody právě do této technosféry, může přinést.

Není to science fiction, která by hýřila gejzíry fantastických nápadů, mžikovými přesuny z jednoho vesmíru do druhého, paprskomety a nadsvětelnými rychlostmi. Je trochu nostalgická, trochu ironická, trochu přemýšlivá, trochu udivená. Je lidská a je pozemská. A vůbec bych se nedivil, kdyby jednou – až někde vydají tlustou encyklopedii vší science fiction, co kdy byla sepsána, byl právě tenhle přístup nazván českou školou.

Jaroslav Veis

Ondřej Neff
Vejce naruby

Doslov Jaroslav Veis

Ilustrace na obálce Arthur Balitskii / Shutterstock.com

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 3. 2026

ISBN 978-80-274-4938-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4939-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4940-8 (prc)