Colette, dívka z Antverp

Arnošt Lustig

Židovská trilogie II.

Znění tohoto textu vychází z díla Colette, dívka z Antverp tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 2005.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Colette, dívka z Antverp), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.[1]

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.[2]

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová

spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga

7. 5. 2025

1. 1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2. 2 Ibid.

I

„Máš v hlase naději,“ řekla.

„Chtěl bych,“ odpověděl. „Stalo se něco?“

„Ráda bych řekla, že nic mimořádného. Až na to jedno. Zavolal mě unterscharführer. Chtěl, abych se dovolila na chodbu.“

„Proč?“

„Ani se neptej. Řekl, že za deset minut budu zpátky.“

„Chtěl, co chce od všech?“

Příběh Colette z Antverp se vypráví těžko. Mezi tím, co se stalo ženám za druhé světové války, je výjimečný, dokonce i mezi výjimkami. Byla jako vejce, které je dokonalé. Měla v očích rozpětí křídel ptáků v letu. Dráhu odněkud někam. Co připomínají ptáci, kteří letí místo na jih na sever. Zmátlo ji otáčení Země. Po celých devět měsíců, co ji znalo pár lidí v Auschwitz-Birkenau, se podobala ptáku, jemuž selhala magnetická střelka. Něčemu, co ještě nemá jméno.

„Chceš mluvit o lásce?“ zeptala se V. F. „Tady?“

Její hlava, ruce a nohy a tvář a uši a nos a brada měly souměrnost, jaká se přisuzuje obrazům. Nemluvě o pevných prsech a stehnech, pasu a klínu, zakrytých hadry, a o hrubých, vlněných černých punčochách. Nicole z Calais, Colettina přítelkyně, než ji zabili, věděla o Colettiných myšlenkách, o některých z dosud nenarozených synů nebo nenarozených dcer. O čem sní dívka, když je jí devatenáct, třebaže se ohrazuje, že se už vzdala mateřství. To bezejmenné, co prosakuje z Colettiny krve jako žár ze středu Země. Strach, za nějž se styděla. Otázky: co budu dělat, jak mohu přežít? Co se povedlo Němcům – vnuknout vězňům, aby si připadali oškliví, zbyteční a nechtění, na obtíž všem, i sobě, nakonec vděční za to, že zahynou.

„Nechoď si pro odpověď ke mně,“ řekl. „Neznám ji.“

Pak řekla: „Myslím jen na tebe.“

Měl v očích pochyby. Věděl, v čem to je, nebo ani nemůže být pravda.

„Tady jsem,“ řekl. „Jak je ti?“

„Je mi zima.“

Položila to jako most mezi obvinění a vysvětlení. Měl přivřené zelenošedé oči s hlubokými kruhy, opálenými řasami a obočím, svalnaté tělo. Hodinu před tím, než přišla, odvezly z jeho baráku nákladní opely dvě stě mužů do komína. Odškrtal je inkoustovou tužkou v Knize. Odpověděla mu očima. (Vyšší a nižší poschodí pravdy, vyšší a nižší poschodí lži.)

Do tváří se jí vracela barva. Třela si ruce. Omrzliny byly bělejší než zbytek její pokožky.

V dílně komanda Kanada párala svršky po zabitých. Nepřipadala si tak odvážná, jak ji viděl on, protože přišla. Zvykla si na svou práci. Hledala zašité peníze, cenné papíry nebo klenoty a zlato.

Za přístěnkem slyšeli hluk tisíce mužů odvedle.

„Dokážu tu zapomenout na unterscharführehra.“ (Vyšší poschodí lži.)

Domyslel si, že nejedla. (Nižší poschodí pravdy.)

Vyjadřovala se krátce. Byli jako boxeři v nerovném utkání. Nezáleželo na tom, kolikrát je soupeř poslal k zemi, ale jestli se – dřív, než je odpočítají – dokázali zvednout. Mátla ho odevzdaností a omluvou v očích a odvahou nebo šílenstvím, které v sobě musela sebrat, aby riskovala cestu lágrem, pěti Postenkette, a dostala se k němu.

Odhadoval, co zamlouvala.

V baráku, na trojposchoďových dvojitých kavalcích, na nichž se v prostoru pro dva, nejvýše čtyři, tísnilo dvanáct až čtrnáct mužů, se ozvala blízko jeho přístěnku pro někdejšího podkoního hádka.

Pootevřel dveře a křikl: „Ticho!“

Podíval se na klacek opřený v koutě za jeho postelí.

„Mluvíme mezi sebou jako gangsteři,“ řekl. „Jinak to nejde.“

„Jako mluví s námi.“

Pak řekla: „Nevěděla jsem, žes měl rabínského dědečka. Jak by asi žil pod pohanským nebem?“

Byla hubená, s omrzlou alabastrovou pletí, plně tvarovanými rty, o nichž unterscharführer Weissacker řekl, že jsou smyslné. Mohl si ji představit neostříhanou dohola, s dlouhými černými vlasy.

Obsáhlo to, o čem nemluvila. Strach ráno otevřít oči, co uvidí, až půjde lágrem, a potom v dílně, jestli se dočká večera. Z vedlejších kavalců slyšela modlitby děvčat, která včera čekala na zázrak a zítra šla do komína. Modlitby nepomáhaly, kromě toho, že rušily ze spánku ty druhé. Zdály se jí sny o otci, s rukama a nohama jako špejle. Upadl na prahu do podzemních sprch. Lidi, které sem zřízenci tlačili, ho ušlapali.

V lednu přijel její transport z Antverp. V karanténě umrzlo dva tisíce dětí. Zřízenci je nakládali na korby nákladních opelů. Rottenführer Kolwitz, kamarád unterscharführera Weissackera, si ulevil: „Verfluchtes Wetter.“ Psí počasí. Mezitím vyletěly ženy z transportu komínem. Rottenführer vystřeloval ještě přede dvěma roky na Antverpy a Londýn rakety V-1 a V-2.

V dílně se unterscharführer Weissacker posmíval, že obřezaní nejsou s to na svou ochranu pozvednout malíček. Povstání Sonderkommanda v krematoriu číslo 4 skončilo za pár hodin. Stačilo několik kulometů. Židé se mohou dát vycpat se svým jediným Bohem. Nezasloužilo si to víc než úšklebek na jeho sevřených rtech s opary z mrazu.

Střídaly se jí sny. Děti i starci, kteří klopýtali na rampě přes koleje do krematoria, těhotné ženy, nemocní, nazí nebo v kožiších, zakřiknutí a ohromení, muži v nejlepším věku. Statisíce lidí – vědět, co je čeká – by musely přemoci hrstku esesáků, příslušníků Totenkopf, kteří se chvástali krutostí, i vůči sobě. Jeden dva esesáci proti tisícům. Zažírala se do ní myšlenka, že bránit se je víc než se modlit nebo množit, jíst, chvět se o život.

Ve snu na dnešek potkala unterscharführera v Antverpách. Odmítla se s ním zastavit. Je to snad tolik ztratit panenskou blánu a tři kapky krve? Stěžoval si, že ho nepovýšili. Probudila se zpocená, chtělo se jí na záchod.

Je láska i to, čeho se dovedeme pro druhé vzdát? Nebo jen to?

Věděla, co udělal v říjnu důstojník SS dvojici milenců. Zastavili se u drátů. Posílali si náznaky na rtech a v duhovkách očí, jako si vyznávají lásku ovce. (Mžikem pohledu, který zachytil oberführer SS, Hermann Hermlich, inspektor z Berlína.) Nacpali je do bunkru čely k sobě, jako se nazouvají těsné boty. Mohli kálet pod sebe. Přemýšlet o sladkosti hříchu. Nemohli pohnout rukama, nohama ani hlavou, sotva dýchali. Zavolali rabína z Cikánského tábora, aby požehnal sňatku. Oberführer Hermann Hermlich z Berlína se usmíval.

Odpoledne jí vysvětlovala dvacetiletá Wanda Hedvika Kazimíra Broderová, číslo 131 812-B, kápo v dílně, kde párala svršky po mrtvých, aby se neztratily zašité peníze, šperky a cennosti: „Život je košile. Jinou nemáš. Musíš si umět poradit. Nebo zmrzneš.“

Připadala si jako v zoologické zahradě, všem na očích. Ryba mezi rybami. Rovnost, o jakou nikdo nestál. Proměnili je v moře, poseté ostrovy, mezi nimiž nebylo spojení, kromě vod, ve kterých tonuli.

Colette Cohenová oslovovala v duchu Vili Felda začátečními písmeny, V. F., aby zrušila, čím byli pro Němce – jen čísly vytetovanými na levém předloktí. Rozmlouvali francouzsky. „Co je u tebe nového?“ „Nic moc.“ „Všechno při starém?“ „Celkem.“ „Jsi zdravá?“ „Jak vidíš.“ „Silná?“ „Doufám.“ Slova měla deset dalších významů.

„Snad mi pomáhá, jak vypadám,“ připustila. „Jak dlouho to může vydržet? Příště ti přinesu prádlo. Holicí mýdlo. Mast na vyrážku. Prášek na boláky na nohou. Kdybys chtěl, borovou vodu.“

Unterscharführer dohlížel, jak se večer koupaly. „Za veš tě pošle do komína. Minulou kápo za vši ve vlasech na místě zastřelil. Prohlížím prádlo proti světlu.“

„Musíš být opatrná,“ řekl.

Mluvila o tom, kam si lidé schovávají cennosti, peníze, včetně kelímků s převařeným máslem, sádlem a karamelem. Zlato v mýdle, v necesérech, mezi jehlami a knoflíky.

„Schovávají peníze v modlitební knížce, ve špulce s černými nitěmi, mezi svatebními papíry, rezervními knoflíky. V cigaretách, v doutníku.“

Chtěla vědět, jak se stal pomocníkem kápa. Prohlížel si ji pokradmo jako sturmführera Fritze Sowu, kterého sem převeleli z ghetta v Lodži-Litzmanstadtu.

Napadalo ji, jaké by to bylo, kdyby ho potkala v Antverpách. (Před válkou, nebo po válce.) Viděla se ve třpytce jeho šedých očí. Neřekla, jaké účty má s unterscharführerem.

Komínem – kousek od jejich dílny – vyletělo dvě stě rumunských a maďarských rabínů. Vezli je kolem náklaďákem. Viděly je oknem. Unterscharführer Weissacker se chlubil, jak u plynování asistoval s unterscharführerem Johannesem Loesbergem. Dvě stovky rabínů je víc než čtyři tisíce ruských politických komisařů. Podle unterscharführera Loesberga byl mozek rabína nebezpečnější než mozek komisaře. „Mají to za sebou,“ utrousil. „Máme pořád dost práce.“

Dala mu za pravdu i v tom, v čem se jí to příčilo. Měla pocit, jako by si přehazovala mozek lopatou nebo nakládala štěrk, který rozhazovaly do bláta před ubytovnou unterscharführera, aby si neumazal holínky.

„S tebou jsem ráda, že ještě žiju.“

Obalil to její prsní hlas. Přeskakovala do nepoznaného kraje. (Nezněl v tom praskající hlas unterscharführera Edmunda Franze-Horsta Weissackera, komandanta dílny.)

Slyšela za dřevěným přístěnkem z prohnilých prken tisícovku mužů, kteří si chodili ulevit na kbelík. Zaslechla nadávky, omluvy, kašel.

„Nepřišla jsem s prázdnýma rukama.“

„Zbytečně riskuješ.“ (Domyslel si, co přinesla.)

„Chtěla bych umět zabíjet.“

V Colettině hlase slyšel poloztracenou píseň. Poprvé se sešli v Odvšivovací stanici. Vyměňovali si slova, jako se o sebe otírají zvířata. (Poschodí pravdy, poschodí lži, schodiště, které k nim vedlo.) Přicházela k němu pro něco, bez čeho, když si to jednou objevila, nechtěla existovat. Měla ho na místě matky, otce, obou zavražděných sester, Yvette a Garrance. V přístěnku bylo šero. Dřevo baráků bylo staré; postavili je pro rakousko-uherskou armádu před první světovou válkou.

Nabídl jí esšálek polévky z tuřínu a prohnilých brambor. Díval se, jak si pomalu nabírala lžící, než dojedla do dna.

Myslela na svá poschodí pravdy a lži. Na jeho poschodí pravdy a lži. Oba věděli, že se lží se dá žít a zemřít. Občas se zachvěla. V noci – sama – si připadala jako pes.

„Myslím na Nicole z Calais. Píchla si morfium a šla, místo někoho, koho v pondělí večer potřebovali z baráku do počtu.“

„Nemluv o tom,“ řekl. Připomínala mu tažné ptáky, jimž pod křídly hoří oheň.

Vyšla z ubytovny v ženském baráku u dílen komanda Kanada. Měla písemné povolení (Durchlasschein) projít několika Postenkette, brankami v plotech, hlídanými strážemi SS se smrtihlavem na čepici, takzvanými Totenkopf, do Odvšivovací stanice a vrátit se do úsvitu. Mohla se vymluvit, že čeká na vyprání dek. Často nebyla v kotlích horká voda a nezbývalo než čekat. Občas nesla zpátky deky nevyprané, jen dezinfikované cyklonem B.

Byla připravena na zkoumání propustky s razítky SS, gestapa. Některé strážné znala, jiní poznávali ji. V šeru se leskly dráty, jimiž procházelo deset tisíc voltů, aby někoho nenapadlo prolézat z ženského tábora do mužského, nebo naopak, anebo se pokusit o útěk. (Přesto to pár lidí zkusilo.) U Postenkette byly reflektory, ozařující pruhy země.

Vteřiny se protahovaly, esesáci u bran neměli kam spěchat. V duchu odhadovala, jak dlouho ji strážný nechá čekat. Věděla, že tváří v tvář vojákům SS visí její život na vlásku. Nesmí to na sobě dát znát.

V Odvšivovací stanici (to první setkání, kdy řekla, že se pokusí k němu dostat) se jí V. F. zeptal: „Stojí ti za to riskovat?“ Odpověděla mu: „Největší riziko je neriskovat.“

„Přiložím na oheň,“ řekl.

Colette patřila k pracovnímu komandu Kanada. Byl to největší pracovní oddíl v Auschwitz-Birkenau. Stovky dozorců a vachmanek SS. Třídila a párala šaty po zavražděných (kabáty ke kabátům, spodky ke spodkům, špendlíky ke špendlíkům a čepice k čepicím). Svršky, věci a cennosti, které si lidé přiváželi v domnění, že je přesidlují, anebo – jak říkali opakovaně Němci – osidlují východní území. Předtím byli neužitečně roztroušeni po Evropě, Luftmenschen. Urostlí muži komanda Kanada obsluhovali rampu, vlaky a příjezdy lidí a odjezdy věcí. Desetitisíce lidí, kteří přijeli a vzápětí zmizeli. Branou s nápisem Arbeit macht Frei, práce osvobozuje, vjížděly vlaky říšské dráhy, tažené a tlačené dvěma lokomotivami, s francouzskými, belgickými a dánskými nebo českými vagony s deportovanými z obsazených zemí. Zabavené šatstvo a prádlo (s výjimkou výbaviček nemluvňat) se odesílalo v zapečetěných vagonech nazpět do říše na Zimní pomoc rodinám, které měly na frontě otce, syny a bratry nebo ztratily byty při náletech. (Ze začátku se svršky a prádlo napouštěly voňavkou, aby vytlačila pach po krvi, zvratcích a cyklonu B. Později, na zákrok říšského vedoucího Heinricha Himmlera, se lidi svlékali už v podzemní předsíni, než vstoupili do sprch.)

Když jim bylo horko, ptal se unterscharführer Weissacker, jestli by chtěly zmrzlinu. Kopeček, tři kopečky? Jahodovou, vanilkovou, citronovou? Jestliže křehly, doporučoval jim, aby si v duchu přeříkávaly desatero nebo sedmero smrtelných hříchů. Rychle, jako když běží poklusem. Tak to do něj vtloukal otec a katecheta. Měl – jak opakoval – vynikající paměť. V souladu s učením nacistické strany se držel stěžejní ideje, že všichni jsou zloději; udělají svému bližnímu, co by nechtěli, aby druzí dělali jim; je třeba je usvědčit, i kdyby se ničeho nedopustili. Nejdůležitější je akceschopnost. Člověka, organizace, armády, každé jednotlivé buňky země a Herrenwaffe. V čem si to protiřečilo, pomíjel. Obviňoval je z nemoci, kterou neznaly. Choroba, kdy se chce nemocnému spát a odpočívat, ačkoli nedělal nic, co by ho mohlo vyčerpat. Tu léčil komínem. Cynismus a víra v jeho mozku spolužily. Dokázal tvrdit, i s čím nesouhlasil. A souhlasil s ledasčím, co vyvracel.

Přirovnával dílnu a párání svršků a prádla ke kasinu. Obratem se dá vyhrát majlant. Poznal, kdy kápo Broderové nějaký svršek smrdí. Ať si podrží nos. Co má říkat on, unterscharführer? Není to sanatorium.

Unterscharführer jim kladl na srdce: „Jste kasařky. Nevíte, co je uvnitř. Potřebujete otevřít kasu.“ Zkoušet, neustávat, dokud nepodrží vrabce v hrsti. Běda, když některá něco přehlédla a unterscharführer vzal rozpáraný svršek a našel. Patřil k Totenkopf, Umrlčím lebkám, černému sboru. Uvítal, že ke vstupu do SS nebylo předepsané vzdělání; zato připouštěli jen uchazeče pod dvacet šest roků.

Na zlomek vteřiny utkvěla pohledem na bílé orlici na čapce esesmana s její propustkou. Vyznala se v hodnostech a uniformách SS podle výložek, odznaků a run, přezek a prýmků na polních uniformách, s umrlčími lebkami a zkříženými hnáty (jako z nálepek na lahvičkách léků, pozor jed). Vítr vál směrem k ní. Dusil ji popílek.

Pamatovala si den, kdy ztratila strach, že zemře. Zplynovali děvčata (čtrnáct), která si odsloužila šest neděl, kromě kápo Broderové a jí. Ten den šla poprvé s unterscharführerem. Jednoho dne musela přijít na řadu, jako že jedna a jedna jsou dvě.

Dívala se na pušky na Postenkette srovnané do jehlanu, na kožené pouzdro s pistolí dozorčího důstojníka. Podíval se na hodinky. Na strážnici se oslovovali slovem kamaráde, bez ohledu na hodnost. Hodinky šly špatně. Ozval se smích.

Bylo osm večer. Důstojník si srovnal čas a natáhl hodinky, až kam šlo péro.

Nepamatovala si už den, kdy strach vystřídalo opovržení. Němců se buď bála, nebo jimi pohrdala. Každý jejich rozmar znamenal život, nebo smrt.

Esesák na Postenkette si dával s její propustkou načas. Sklopila pohled. Na nic se neptal. Měla pocit, že si ji pokradmo prohlíží.

Odkašlal si. Zkoumal čísla na propustce. Všechno v lágru mělo pojmenování, adresu. Fungovaly tu telefony i pošta, soustava poslíčků. (Läufer am Tor.) Lágr organizací připomínal, co pokládali SS za normální, návaznost na okolní svět. Věděl, kolik od rána zabili lidí? Kolik jich zabijou, než mu skončí služba? Zajímají ho počty mrtvých? Ví, že bude žít teď i ráno – než ho pošlou na frontu.

Už čtvrtý den bylo větrno; chvílemi pršelo. Měla pocit, že má v nose, na patře úst i v očích popel. Vrátila se v duchu na zlomek vteřiny k odpoledni. Unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker, komandant dílny, ji obvinil, že mluví a neví o tom. Zavřela na vteřinu oči a viděla proti sobě zvíře se srstí krysy, s tělem štěnice se čtyřmi tlapami, malou hlavičkou, s jazykem pohybujícím se od kraje zarostlé tlamy, s červenýma očima. Musela otevřít oči. Odpovídala mu na otázku, jestli vidí na zemi vlečku, od které odpárala pás se stuhami. Je snad duchem nepřítomná? Blázny by v dílně, kde se zachází se zlatem, stříbrem a penězi a drahým kamením, nestrpěl. Nesměla si dovolit ztratit nad sebou kontrolu. Když zaplynovali matku, otce a sestry, opustila ji na týden schopnost mluvit.

„Dám vám hádanku,“ vyhlásil unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker. „Kdo uhodne, dostane dvě porce polévky. Co to je? Ráno je to celé, v poledne dvě půlky, večer nic?“

Unterscharführer s úsměvem oznámil: „Ráno vás vyklopí z vagonu. Desetina jde do baráku, devět desetin do komína. A co je z vás večer? Dvě poloviny. Dopoledne pošlu do komína první půlku, odpoledne druhou.“ K smíchu to bylo, kromě unterscharführera, jen kápo Broderové.

Colette Cohenová, teď číslo C 324459-69, se dostala do Auschwitz-Birkenau, roviny v trojúhelníku Katovice, Krakov, Bielsko, jako ostatní, protože se narodila z židovské maminky a židovskému tatínkovi. Vybrali ji na rampě, kam přijel v lednu vlak z Antverp, mezi živé ve chvíli, kdy si přála být mrtvá. Nechtěla přežít matku, otce a dvě sestry, Yvette a Garrance. Jeden až dva z každých deseti šli na práci, osm až devět do komína. (Transport měl padesát vagonů po stovce lidí, pět tisíc mužů, žen a dětí. Ti pod patnáct a nad čtyřicet šli do plynu bez výběru.)

Němcům pomáhalo ohromení vězňů. Ženy jako ona pracovaly na stavbách, míchaly cement, kopaly kanály a cesty, kladly kolejnice, lámaly kámen, opravovaly vagony nebo pracovaly s pneumatickou vrtačkou a tlačily káry s kameny, pískem a štěrkem. V lágru jí smrt zevšedněla jako déšť, jako si havíři v podzemních štolách zvyknou na nedostatek slunce a zvířata za polárním kruhem na led a vichr a sníh. Auschwitz-Birkenau byla továrna na smrt. Lágr pro sto tisíc lidí ve válce, zamýšlená trestnice pro třicet tisíc po ní.

Byl strážný z Postenkette tehdy na rampě? Nepoznávala ho. Byl snad nový, a proto tak důkladný?

Odpoledne unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker eskortoval ženu z řeckého baráku, u které našli veš. Ačkoli věděla, kam jde, držela v dlani krajíček chleba, který nikomu nedala. Snědla ho, když ji unterscharführer předal v podzemní svlékárně příslušnému rottenführerovi.

Colette Cohenovou vybral unterscharführer Weissacker mezi ženy, které páraly šaty po zabitých. V hospodářském oddělení lágrového gestapa jí založili, jako všem, kdo pracovali se vzácnými statky, kartičku, stejně jako padělatelům peněz. Číslo C 324459-69. Colette Cohen. Stejné číslo jí vytetoval starý polský vězeň, sociální demokrat z gdaňských loděnic, na levé předloktí. To už se jí na jméno nikdo neptal.

Strážný ji vyzval, aby si vyhrnula rukáv. Ověřoval si číslo na propustce a tetování na kůži.

„Gut,“ řekl. „Stimmt. C 324459-69. Souhlasí.“

Měla se strážnými osmiměsíční zkušenost. Nechtěla udělat chybu, aby posuzovala strážného podle sebe. I ti s mírnější tváří byli cvičeni ke krutosti. Patřili k lidem ochotným zakročit i proti vlastním bratrům. Židé pro ně byli tlející hniloba. Lstivost, podlost a krutost k nepřátelům pokládali za ctnost.

Srolovala si rukáv zase dolů.

Vedoucí pracovních oddílů v komandu Kanada byly německé, polské a francouzské prostitutky, učitelky nebo úřednice, jazykově zdatnější. Mimořádní jedinci s rasovým poznávacím znamením, jak říkal unterscharführer Weissacker. Ještě rasa, bez pochyb, už ne lidi. Citoval s oblibou rasové postřehy vůdce vůdců, Adolfa Hitlera. Četl si v Mein Kampfu jako jeho maminka v Novém zákoně.

Nicole z Calais, Colettina přítelkyně ve střižně, se dozvěděla o jejím vztahu k V. F.: „Tady? Aby ses utvrdila, že existuješ?“ Pro Nicole měl člověk v lágru hodnotu leklé ryby. Milostný vztah přišel Nicole z Calais směšný. Šlo o to přežít. Brát i absurdní za běžné.

Nicole si připadala jako saze. Bodla si do stehna injekci morfia a šla, aby se nadýchala cyklonu B. Vytýkala Colette, že rozdává vězňům na cestě lágrem do Odvšivovací stanice, co našla v kapsách šatů. Chleba, cukr, starou cibuli. Sama si nechala pod matrací lahvičku francouzského parfému. Voňavku odkázala Colette.

Nicole kladla nejvyšší autoritě své matky a otce, rabínovi z přístavu v Calais, otázku: „Proč tu jsem? Co jsem udělala?“

„Na čí straně jsi?“ ptala se Boha.

Je Bůh slabší než peklo? Nosí ďábel německou uniformu jako unterscharführer Weissacker, četař s pravomocí generála? Obě uvažovaly o ženách bez mužů, o mužích bez žen.

Colette nechala ruce svěšené podél těla. Byla vděčná za stín, který jí zakrýval tvář jako rouška. Znala trest, z něhož bičování dvojice byl začátek. Za návštěvu manželky, dcery nebo známé věšeli muže ke sloupu s rukama svázanýma za zády, s nohama nad zemí, aby ho táhla vlastní tíha. Nechali milence hladovět a mrznout v bunkru, kde mohli oba jen stát. Někdy obvinili ze zvrhlosti bratra a sestru, kterým se povedlo k sobě dostat.

Konečně jí strážný podal propustku. Měl kožené rukavice.

„Spěcháš? Běž,“ řekl strážný štítivě.

Šla k další Postenkette. Před krematoriem hrála lágrová kapela valčík Ty a ty z operety Netopýr. S Garrance a Yvette to hrály čtyřručně na klavír. (Docházel k nim soukromý učitel hudby, pan Francois Courten. Cítila v sobě hlas, který se rozplynul.) Viděla na komín. Plynovaly se maďarské transporty. Pětitisícový vlak sedmkrát týdně. Do zimy budou vymazány židovské obce – šest set tisíc lidí – v Maďarsku z mapy. Šlapala do bláta a dávala pozor, aby jí nesklouzl z paty dřevák.

Míjela karanténu ve vedlejším lágru, vězně bez šatů a prádla, které poslali do Odvšivovací stanice, kam údajně šla. V Odvšivovací stanici řekl včera štábní důstojník, který měl směnu u zplynovačů: „Jsme jenom lidi. Nemůžeme stihnout všechno. Co byste od nás ještě chtěli?“ Stíral si pot z čela, unavený z desetihodinové směny. Zaplynovali o pět set lidí víc. Museli je pálit v jámách na dřevěných polenech, petroleji a vlastním tuku. Úkol musí být splněn.

Snažila se nejít rychle ani pomalu. Někde mohly být oči, které ji sledovaly.

Nebe nad hlavou jí vracelo ozvěnu myšlenek. Staří Řekové věřili, že jsou tři věci, jež potřebujeme k životu, a běda, když chybí: rozum, síla a štěstí. Otec Nicole z Calais dával přednost talmudu, podle kterého se charakter člověka měří talířem, kapsou a tím, proč se hněvá. Skončila to Nicole sama se sebou, protože ji navštívil esesman a ona mu vyšla vstříc?

Stýskalo se jí po slovech V. F.

Hvězdy jí připomínaly ohňostroj, který vídala s maminkou, otcem a sestrami na přímořských slavnostech v Antverpách. Lodě a námořníky, důstojníky a kapitány. V dětství jí přišlo líto, že i nejzářivější prskavky skončily ve tmě nebo na hladině moře. Za zády měla strážného v polní šedi, s orlicí a umrlčí lebkou s hnáty.

Viděla ohně nad komíny. Pět krematorií v provozu. Nad jámami vyskakovaly plameny. Připomínaly nesmazatelné písmo, kterým její předkové sepsali bibli. Prošla až k bráně dalšího lágru. Strážný ji znal. Vzal propustku. Naučila se číst strážným z očí, jako zvíře vnímá jiné zvíře.

„Ach, Weissköpfchen, bílá hlavička.“ Měla na hlavě bílý šátek.

Zněla v tom lest? Účast? Ještě jí nevrátil propustku.

„Jdeš na Spiel und Sportplatz?“

Z propustky věděl, že pracuje v dranžírovací dílně. Čekal snad, že mu dá zlaté hodinky, démant anebo perlu nebo svazek amerických, švýcarských nebo anglických peněz? Chvíli ji pozoroval. Cítila se svlečená.

„Ne,“ odpověděla. „Nein.“

Vracela strážnému pohled pokorněji, než se díval esesák na ni. Nacházela v jeho očích chtění, jež se už naučila znát. Pohled člověka, jenž smí vše.

„Sportuješ tu?“

Věděla, že musí sklopit oči. Nikdo nebyl pro esesmana bez úhony.

„Flug durch den Schornstein. Let komínem. To bys jednou stihla. Kolik je ti?“

„Devatenáct.“

Díval se jí na tvář, do klína a na nohy. Pozoroval ji jako kdysi v Antverpách vrhač nožů v cirkuse mladou ženu, kterou prudkými vrhy obsekával stříbrnými dýkami s perleťovou rukojetí a dlouhým ostřím.

Esesákovy oči se podívaly na papír, razítka a podpisy a znovu na ni.

„Jdi,“ řekl.

Odlepila se z místa. Další Postenkette měla za sebou.

V lágru, do něhož vešla, stáli vězňové na apelu. Dělala rychlejší kroky. Muži, kteří tu čekali, nosili přes den dvanáct hodin kameny z lágru do Auto-Union a nazpět. Lépe se nosily placaté kameny. Nejhůř se přenášely kulaté.

Myslela na Nicole z Calais. Mělo smysl ptát se jako Nicole Boha, je-li dobrý, nebo zlý? Nemělo smysl ptát se ani ďábla. Nicole drtila vzpomínka na rodiče. Lámala si hlavu, zda mohou duše zabitých najít klid.

Kápo Broderová jí poradila, než se šla poprvé po směně koupat, aby sledovala, jsou-li kropičky nízko nebo výš. Nízko znamená plyn. Vysoko je voda. U nízkých stropů se nesmí nechat zmást vlhkostí. Zřízenci postříkají komoru před zplynováním z hadice.

Hlavou jí bleskly podoby vachmanek SS na Harmanzách, které držely u rybníků děvčatům ze Salonik hlavu pod vodou, aby druhé viděly, že lenost se neodpouští. Původně házely těla, která nestačily spálit, do vody. Mrtvoly se nafoukly a vyplouvaly na povrch. Hladina byla hrbolatá. Za noční směny ve větru se zdálo, že voda mluví.

S bílým šátkem na hlavě svítila Colette Cohenová do tmy.

Od V. F. se dozvěděla, jaká rozhodnutí přišla začátkem října z kanceláře komandanta lágru Hösse. (Připustil, že kdyby dostal rozkaz, aby zaplynoval svou ženu a pět dětí včetně německého ovčáka, s nimiž obýval vilku, udělá to bez váhání.)

Kápo nad ní držela ruku, aniž Colette odhadla důvod. Byla to polská židovka s pevnými stehny a velkými ňadry. Dávala Colette morfium, jako předtím Nicole, a sama si udržovala svou dávku. Kápo se Colette svěřovala. (Ne se vším.) Zahrnovalo to tajemství mužů nebo proč se kápo Broderová neprovdala.

U další brány se jí esesák zeptal: „Kdys přijela?“ Musel to vidět na propustce.

„Před osmi měsíci transportem z Antverp,“ odpověděla Colette.

Přijeli v dobytčích vagonech, bez vody a sanitárních zařízení, podestláni slámou prosycenou močí, výkaly a nehašeným vápnem. Cesta trvala šest dní.

„Na starousedlici vypadáš mladá,“ řekl esesman. Ocenil její tvář, postavu. (Na to si už zvykla.) Zkoumal její papíry.

„Jdu do Odvšivovací stanice.“

„Znáš to tu?“

Odpověděla neurčitým pohledem.

„Neznáš nic,“ řekl esesman. „Ani já, ani ty.“

Cítila na sobě jeho zkoumavé oči.

„Nikdo nebude vědět, co je Auschwitz-Birkenau,“ dodal esesák. „Zkus to říct za padesát let sedmnáctiletým. Budou si myslet, že si z nich děláš blázny.“

Vybavila si, jak totéž říkal unterscharführer Weissacker.

Přijela v lednu s rodinou. Muž z komanda Kanada s klackem v ruce vyháněl lidi z vlaku. Připravila se skočit z vagonu. Najednou mu ruka s holí znehybněla. Neviděl ještě urostlou, tmavookou židovku z Belgie, s dlouhými černými vlasy a pletí v barvě světlých oliv? Belgický transport předcházely pověsti, kolik z nich zachránily kostely a řády katolického duchovenstva. Na hrudi se jí utrhaly v tlačenici při nakládání perleťové knoflíčky. Prohlédla jimi sytá prsa v krajkovém prádle, bělejší než její hrdlo. Měla dlouhé nohy, nevinnou tvář a vyplašené ořechové oči. Zachvěla se, že ji uhodí. Doskočila na rampu. Neodvážila se sáhnout pro svůj kufr. Na rampě panoval zmatek, řev, esesáci chodili podél vlaku s pistolemi v ruce, zřízenci tloukli lidi. Uhodí zřízenec s klackem matku, otce a sestry Yvette a Garrance, kteří vystupovali za ní? Pohodila hlavou, dlouhé vlasy se jí rozlétly. Zřízenec opřel konec hole o beton rampy. Žasnul.

„Co chce taková krása v pekle?“

Do té chvíle řval a pomáhal ostatním dvěma zřízencům, kteří už u dalšího vagonu rozevírali posuvná vrata. Prve mu vyhrožoval podnapilý esesman, že bratříčkování mu přijde draho. Naklonil se k ní a šeptal jí do ucha, aby německým doktorům na konci rampy (ještě je neviděla) odpověděla, až se jí budou ptát na zaměstnání, že je švadlena. Je jí přes osmnáct.

Díval se do Colettiných očí, na plná ústa, na tvář.

„Nesmíš chtít, aby tě připojili k rodičům. Nebo rodiče k tobě.“

Nerozuměla, ale slyšela.

„Jsi zdravá. Nikdy jsi nebyla nemocná. Chceš pracovat.“

Chápala vzdáleně. Díval se na její zlaté hodinky, s perličkou nad dvanáctkou a pod šestkou, na hedvábnou blůzu, pomačkanou flanelovou cestovní sukni a krásné nohy, na hrdlo, které se chvělo stejně jako mladá hruď, ale neřekl už slovo a ona si každé vryla do paměti. „Dej si hodinky do bot,“ řekl. „Boty vám nechají.“

Kolem šel esesák s tenkým, z tmavohnědé kůže spleteným koňským bičíkem. Colette viděla, jak ji sjel pohledem. Uhodil zřízence do hlavy.

(O deset minut později zajela zřízence s klackem lokomotiva na kolejišti, podél kterého postupovali belgičtí židé k německým doktorům, aby je vytřídili vlevo, nebo vpravo.)

Běžela za rodinou. Hodinky si dala do levé boty.

Lednový transport z Belgie třídili (třídit, sortieren, výběr, selekce) nacisti s lékařskými diplomy z Heidelbergu, Drážďan a Brém, s vysokými vojenskými hodnostmi a několikaletou praxí. (Muž s klackem věděl svoje.) Lékař z Bonnu odhadl ve zlomku vteřiny zdravé dívčí tělo, které dozrálo mezi osmnácti a devatenácti. Připomínala i jemu svými ňadry sbíranou smetanu? Odplivl smítko tabáku.

„Věk?“

„Jde mi na devatenáct.“

„Zdravá?“

„Zdravá.“

„Žádné potíže, oči, uši, srdce? Plíce?“

„Ne.“

Poručil Colette Cohenové, aby zvedla sukni: „Výš! Až nahoru.“

Nemusí se stydět, je doktor. Rozumí německy? (I doktor z Bonnu měl, jako unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker, za to, že každá žena je to, co v ní viděl.) Otočit se, nazpět. Slyšela doktorův hlas. Co umí? Pomyslel si cosi o penězích zámožného belgického židovského tatíčka. Belgické transporty byly bohaté. Nahé zadky měli Poláci, Slováci a podkarpatští Rusové. Před Auschwitz-Birkenau si ve snu nepomyslel, že na jednoho bohatého připadne sto chudých. Tady se to srovná.

„Umím šít,“ řekla. „Jsem švadlena.“

„Arbeit macht Frei,“ řekl doktor. Pochválil její němčinu s francouzským přízvukem. Měl za to, že belgická a francouzská děvčata přicházejí rozmazlená, málokterá něčím vyučená. Ve vyšší dívčí se moc nenaučily. Odhadoval svaly, kdo se hodí na práci při opravě vagonů. Při pohledu na Colette (roztřídil ten den dva transporty po pěti tisících jednotkách) si pomyslel něco o slepé štědrosti přírody. Doktor zvedl palec, ukázal doleva.

Na řadě byli rodiče. Doktor ukázal vpravo. Stejně tak sestrám Yvette a Garrance.

Krematorium za rampou a kolejemi připomínalo továrnu s červeným cihlovým komínem. Káry, vozíky a nákladní auta plnili muži Kanady vaky, kufry, příručními kufříky. Na zavazadlech byly nálepky z hotelů v Itálii, ve Francii nebo v Americe. Esplanade, Royal, Savoy.

Ve spáncích zaslechla ozvěnu, houkání lokomotivy, skřípot kol. Už neslyšela matku, otce, sestry. Vytušila, co tuší zvíře v nebezpečí. Přítomnost smrti. Měla ji na ruce a sáhla jí na srdce, zátylek, rozkrok. Viděla ji za pohybem doktorova palce. Ukázal čtyřikrát. Lusknul prsty. Zachvěla se a podlomila se jí kolena.

Esesák na Postenkette se na ni díval. Čekala na svou propustku. Připomínal jí doktora na rampě.

Nevěřil, že věděla, co je Auschwitz-Birkenau? V duchu mohla nakreslit mapu. Věděla, kde je karanténa. Sprchovala se poprvé v Auschwitz-Birkenau a byla to studená, horká a zase ledová sprcha. Stála nahá ve větru v přítomnosti mužů a žen. Nemělo to nic společného s Adamem a Evou. Padaly na ni proudy ledové vody. Kam šli otec, matka, sestry? Zřízenci připomínali muže s klackem, jehož přejela lokomotiva. Pod vodou křehla.

Jsi silná, pěkná, říkaly pohledy zřízenců, kteří obsluhovali sprchy. Lázeňští mistři v Auschwitz-Birkenau na ní mohli nechat oči. Styděla se. Někteří předstírali, že si ničeho nevšímají. Objevily se vachmanky SS.

První se na ni podívala. „Daleko se tady s tou svou krásou nedostaneš, Růže z Jericha.“

Ukázali se muži SS. Poručili jim lít si vzájemně na hlavu lyzol. Esesmani se pásli na tom, co je ochromilo. Kdyby řekli, aby jim lízaly boty, našly se tucty žen, které by to udělaly.

„Rychle, rychleji…“ Nebyli snad nazí v jejich židovském ráji? Dva esesáci se smáli.

Ten první u vchodu řval přes hlavy krajních: „Čistota nade vše. Nechceme chytit svrab, tyfus nebo tuberkulózu.“ Zpíval si šlágr Berlin ist judenrein. Přenechal vachmankám SS, aby odvedly ženy. Před barákem už stáli muži a ženy zvlášť. Dostávali vězeňské hadry. Slabší dostali už první noc zápal plic. Silnější z žen šly pracovat do vagonky.

Za půl hodiny, kterou byla ve sprše, už belgický transport (včetně matky, otce a sester) shořel v komíně. Z člověka, který ještě před pár minutami dýchal, tlouklo mu srdce, kolovala krev v žilách, ráno jedl, před týdnem spal v čisté posteli, pracoval, učil se a spřádal plány, se stala saze.

Bušilo jí to zevnitř do spánků. Plyn, oheň, pece, matka, otec, sestry.

V karanténě si i židovští zřízenci počínali otrle.

Později už Colette Cohenová nepotřebovala ani kápo, ani Nicole z Calais, aby pochopila, že je židovští zřízenci svou otrlostí chránili. Jeden se na ni podíval: „Hraj to při zdi.“ To byla cenná rada. Další přidal V. F. Snažit se přemýšlet dopředu. Učit se ze všeho, co nedopadlo dobře jí nebo jiným. Chyby se nedopustit dvakrát.

Od chvíle, kdy věděli, co znamená komín, že z kropiček nepadá voda, ale cyklon B, byla každá cesta do koupelen loterií. Svlékala z hadrů malou dušičku, vyteče-li ze sprchy voda.

Esesák v bráně byl s její propustkou spokojený. Potvrdil ji podpisem a razítkem Postenkette a uvedl číslo, jméno a hodnost a hodinu. (Měla v propustce, že – mimo jiné – pracovala v místní vagonce.)

Vykročila do dalšího tábora, kde všechno spalo. Na rampě ještě její rodiče a sestry žili. Všechno museli nechat ve vagonu. Na nic nebyli Němci tak citliví jako na majetek vězňů. V duchu viděla Weissackera. Na unterscharführera – četaře – měl mezi esesmany slovo. Poslal ji nejdřív do vagonky. Už věděl, že ji zařadí do své dílny, až se otrká. Předtím musel jednu ze svých svěřenkyň poslat do komína, aby se držel předepsaného počtu. (Šestnáct.)

Myslela na svoje tělo, na ponížení. Byla by ráda, kdyby duše byla most ke všemu, k čemu potřebuje tělo. Bylo směšné myslet tu na duši. (Stejně směšné bylo myslet na tělo.)

Slyšela v blátě čvachtat svoje dřeváky. Kdyby je ztratila, neměla by do komína daleko. Myslela na to, kolik už v dílně vydranžírovala zlata, peněz a briliantů. Prstenů, broží a kousků stříbra, někdy plátky platiny. Věci, které mimo lágr vyvolávaly úžas, obdiv a závist. Co je prsten bez prstů, náramek bez zápěstí, náhrdelník bez hrdla?

Křehla a zahřívala se chůzí. Dala si ruce do podpaží. V duchu se viděla, jak vytahuje ze skrýší ve vycpávkách, z tajných kapes, z dvojité podšívky a ze stuh nebo poutek váčky s veronalem, cyankáli, omamné prášky a léky, dopisy, deníky, odkazy a adresy, poslední přání a vůle. Cennosti házela do bedny uprostřed místnosti. Na konci směny to vybral a sepsal unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker nebo esesák, který ho zastupoval (kápo měla za to, že ho hlídal). V zapečetěných pytlích a bednách šly poklady dál. Administrativní dozor nad střižnou, dílnou a sklady mělo hospodářské oddělení lágrového gestapa. (Tam znala kápo Broderová písařku, se kterou potom seznámila Colette. Od ní měla Colette propustky Postenkette.) Cestou si vybavovala unterscharführera Weissackera. Kápo Broderová už věděla, co bude unterscharführer od Colette Cohenové chtít. Nosil stejnokroj jako šlechtic. Rytířství Němcům učarovalo. Sahali k tradicím. Shledávali v nich, co nikdy neměli? Unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker se projevoval krutostí, jíž zakrýval slabost. Neúctou ke všemu, co nebylo německé.

Nováčci mezi esesáky si tu vysluhovali ostruhy. Zabijáci se zakalovali, než vymění krátké kalhoty Hitlerjugend za uniformu SS. Unterscharführer byl ve svých třiatřiceti ostřílený. Než ho přeřadí k rezervám, má ještě dva roky. Musel mít na svém seznamu řadu lidí. Dokázal zabít dýkou krysu a pak zakrojit do chleba a sníst zkrvavený krajíc. Šel nováčkům Hitlerjugend, kteří se sem přišli vycvičit, příkladem.

Měl protáhlou tvář s řezanými rysy.

V Colettin první den v dílně nechal odvléct na lágrové oddělení gestapa patnáctiletou holku z Lublinu. (Tvrdila, že je jí osmnáct.) Vyhodila oknem ponožky bratrovi. Pak nevydržela dívat se, jak ho bijou, chránila ho tělem.

Colette byla pták, který letí nad vodami mezi břehy a nepřemýšlí o hloubce moře, síle vichru a nekonečnosti oblohy, aby doletěl. Počínala si jako pták, který se nemůže vyhnout dravcům.

Zpronevěřila se víc včera, když šla s unterscharführerem? Měla sny o vlasech, které plnily matrace manželských postelí.

Sklonila hlavu před větrem. V Antverpách chodily všechny tři sestry bruslit. Myslela na unterscharführera Edmunda Franze-Horsta Weissackera. Vyřizoval si staré účty, o kterých nevěděla?

Brodila se blátem.

Místo dítěte se jí ve snu na dnešek narodil německý ovčák. Sny navazovaly. Neznala se k otci, protože ho vybrali do komína. Kam se poděla otcova síla, energie, vůle? Ve snu křičela, že se jmenuje Colette, a Yvette a Garrance ať si laskavě jdou do sprch samy. Vyhrnovala si rukáv, aby se prokázala vytetovaným číslem.

Přistihla se, že závidí sazím, které zvedl vítr a odnesl za dráty a bránu s nápisem.

Kápo Broderová jí řekla: „Za objetí riskuješ krk. Muž je všude muž. Byla jsem na tom jako ty.“

V. F. o její kápo slyšel. Byla kápo Broderová konfidentka? Měla za sebou nejasnou minulost ve Varšavě. Mohly dostat horší. Snad i horšího unterscharführera. Vymyslela si kápo svá árijská polská jména Kazimíra Wanda Hedvika Broderová?

Poměr dívky k muži v lágru srovnala kápo s rybičkou, která se drží žraloka. Věděla, kdo byl ochoten obětovat její krk, aby se dostal k jejímu žlabu. Ta nejhorší pověst jí pomáhala. „Když musím, spojím se i s ďáblem. Měla jsem u svých mateřských prsou už pár hrdlořezů.“

„Jste rasa bez lidských znamení,“ řekl unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker. „Ptáte se špatně, co vám u mě projde. Ptejte se, co neprojde.“

Ve světě za dráty se možná kápo opravdu jmenovala Hedvika Kazimíra Wanda Broderová. Někdy přidávala jméno Julia. Měla na ruce jedno z nižších čísel. Její životopis neznal nikdo než gestapo.

Unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker miloval zrcadlo. (V dílně visela dvě.) Byl v Auschwitz-Birkenau už od ledna 1943, o rok déle než Colette, o rok méně než kápo. Prošel základním výcvikem pro esesáky v koncentračních táborech v Buchenwaldu a Dachau. Osvědčil se v Treblince u Varšavy, kde měli jako fasádu nádraží, parčík a květiny za oknem čekárny, ve které nikdo nečekal a odkud nikdo živý nevyšel. Potom v Majdanku u Lublinu a Belzecu na východní hranici generálního gouvernementu. Měl mapu Polska, roztrženého na tři kusy, v malíčku. Nemusel Colette říkat, že to, co se od nich chce, ať je to cokoli, je v jejich zájmu. Bylo by směšné dělat vědu z rozepnutého poklopce. Tvářit se jen proto, že si klekla do bláta. Koho esesák pouze osloví, je vinen. Ani největší zabiják mezi Němci si nepřipustil, že je vrah. Sloužili Německu, Hitlerovi, Třetí říši, na tisíc let. Měli své zákony, morálku, své soudy, svou představu cti. Nikdy se neomlouvali. Nikdy se neohlíželi. Nikdy ničeho nelitovali. Unterscharführer Weissacker se česal a broukal si Auf unsere Wiese…

„Máš jen jeden krk,“ řekla kápo. „Člověk nic nemá dvakrát.“

Colette nechtěla cestou k V. F. myslet na to, co má dívka jen jednou. Držela se kápo, jako se slabší drží silných.

Kápo Broderovou dali rodiče, vyděšení židobijstvím, do katolického kláštera. Na jedenáctiletou to brala dobře. Rozloučila se s šatníkem ve svém dětském pokoji. Se sukněmi a blůzami pro každou příležitost, s botami pro střídavé počasí. Představené musela říkat děkuju, sestro Agáto, jistě, sestro Agáto, i když ji bila. Za každý trest se musela uklonit, pokřižovat se a poděkovat. Mnohokrát denně chválila Ježíše Krista. (Nechválila maminku a otce. Odvlekli je do varšavského ghetta a do Treblinky. Stal se z nich dým.) Svlékala se ve školní převlékárně. Tělo bylo pokládáno za nutné zlo, měly se na ně soustředit jen v souvislosti s čistotou. Hlavní byl duch, výchova, náboženství. Časem na sobě postřehla změnu. Porost na místě, kde předtím nic neměla. Jeptišky jí poradily, aby se oblékala v sušárně vedle prádelny. Ano, sestro Agáto. Dostala náklad modliteb, aby neměla myšlenky. Ano, sestro Agáto, děkuji, sestro Agáto. K ponížení přibyly i tresty, modlitby a půsty. Bylo jí řečeno, aby se nesvlékala ani neoblékala před ostatními ze svého ročníku. Měla znaky středomořské rasy, černovlasá jako havran. Jeptišky věřily, že uhnětou její mysl a ducha. Ano, sestro Agáto, ne, sestro Agáto, prosím, sestro Agáto. Nezáleží na tom, jak se člověk narodí, ale komu zasvětí duši. Utekla z kláštera, v němž snad mohla přežít válku.

Kápo Broderová neměla, komu by se zodpovídala.

V patnácti se rozhodla zbavit panenství. Byla válka a většina mužů narukovala. Zůstali mrzáci, děti a starci. Ve Varšavě se cítila jako cizinka. Nevypadala židovsky. Vybrala si vojáka posádkou z Vilna, propustili ho z lazaretu. Vzal ji do hotelu do přízemního pokoje s oknem do dvora. Na okraji otevřené popelnice tančila na obrubě krysa. Vykládal, že má rád baletky. Neměl tušení, že jde s pannou. Než vykročila ze šatů, které nechala spadnout, pozhasínala, aby neviděl, kdyby se rozplakala. Nestála ještě nahá před mužem. Bylo u toho jen maličko krve. Požádal ji, aby mu vyčistila uniformu a boty. S pochvalou se gefreiter Erich Wittingen nenamáhal. Nebylo nic zvláštního nechat si posloužit. Pochopila rozdíl mezi mužem a ženou.

Pravou nohu měl až ke kolenu dřevěnou, s ocelovými klouby a sponami. Chutnal po soli a starém dřevu, vlhkosti gumy. Neumyl se předtím ani potom.

Ocenil, jak mluví německy. Uměla i latinsky. Rozhodla se dohonit, co ještě neuměla. Ve Varšavě bylo i nazítří dost vyhladovělých vojáků, jejichž ženy, milenky a přítelkyně zůstaly v zázemí. Později se kápo Broderová naučila navlékat mužům ochranu ústy. Pít, co chtěli. Měla se vrátit do kláštera?

Šla do Bielska ke známým, u kterých si rodiče nechali peníze, svršky a šperky. Nepředpokládala, že ji udají. Gestapo ji poslalo do Auschwitz-Birkenau.

„Nezabíjejí nás jen proto, že zabitou holku už nemůžou použít.“

S gestapem se kápo Broderová dohodla podle hesla něco za něco. Měla v lágru známé. Nejdůležitější byla židovka v kanceláři gestapa, která znala několik jazyků a psala na stroji sto padesát úderů za minutu, spolehlivěji než německé písařky. To hodnotu kápo zvýšilo, že měla blízko k drahokamům.

Smířila se s tím, co nemohla změnit (jako Colette). Věděla, jaká cena se platí. Co proti tomu znamenalo zneuctění? Nemusela jako Nicole z Calais číst filozofy, aby věděla, co je okamžik rovnováhy. Schopnost usnout. Její bázeň i odvaha byly dvojsečné jako německá dýka, kterou si v hotelu U Kachny ve Varšavě zapomněl hilfspolizei Erwin Herzleben-Dienstdolch a kterou u ní v Bielsku našlo gestapo.

„Budeš-li mít strach, že zemřeš, budeš mít i strach žít,“ řekla kápo Colette. (To si teď Colette opakovala.)

„Dobře se zapsat je hodně, ne všechno,“ řekla jí také kápo.

Možná, že kápo Broderová byla konfidentka gestapa. Nebo snad kdysi, a už není? Nebo by chtěla být?

Colette našlapovala do bláta, zvedala špičky chodidel, aby si udržela dřeváky na nártech.

V duchu mluvila s V. F. Znal dva druhy lidí. „Jedny, kterých se bojím, a druhé, za které se stydím.“

Nemohla – a ani nechtěla – odpovědět, kam zařazuje ji.

Myslela na V. F. Jak se na sebe lidi dívají – skrz dráty. Na signály bez odezvy. Znala milostné aféry, které začaly a skončily pohledem. Každý krok tu byla porážka, ale pokud nevedla do pece, i vítězství.

Je i Bůh už po smrti? Udržuje oheň v krematoriích ďábel? Příští básníci už nebudou muset vymýšlet peklo. Kdyby trestem za výpravu k V. F. měla zahynout, chtěla by umřít naráz. Colette svědilo pod šátkem. Nerada by měla vši.

Kápo nelhala. Jen neřekla všechno. (V tom, co sdělovala Colette.) „Vnukni lidem kolem, že jsi na jejich straně, i když nejsi. Říkej, co musíš, ne co chceš. Zaváháš, zahyneš.“

Unterscharführer Weissacker to měl snadnější. „Když německý voják řekne, že někoho zastřelí, oběsí nebo pošle do komína, musí to udělat, i kdyby si to rozmyslel. Slovo německého vojáka je víc, než můžete pochopit židovskými mozky, i kdybyste zůstaly naživu do pondělí.“

Oslovovali se „kamaráde“ bez zřetele na výši šarže. Nevážili si života a život nepřátel pokládali za bezcenný. Unterscharführer neváhal někoho zastřelit, spráskat, poslat do komína. S unterscharführerem Johannesem Loesbergem, rottenführerem Kolwitzem a sturmführerem Fritzem Sowou byli kamarádi. Zpívali legendy o padlých členech strany. K sobě se chovali rytířsky, k pronárodům a nižším rasám s opovržením.

Kápové a vedoucí bloků si z nich brali příklad.

Unterscharführer zabíjel holýma rukama. Ve střižně se naučil o penězích víc než na univerzitě v Heidelbergu. Nabíral démanty hrstí jako rýži. Až budou po válce hledat numizmatického odborníka, mohou se na něj obrátit. Lidi si zašijí do bot a šál od zlatých římských mincí a středověkých zlaťáků až k orientálním penězům. Rodinné fotografie, památníky a deníky nechával pálit. Bedna s drobnými kameny se plnila třikrát denně.

S kápo Broderovou se unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker bavil z nudy. Smála se na něj, jako se usmívají staré kurvy. Smích kápo zněl na začátku skromně, bujně uprostřed a pomateně na konci. Měla v sobě něco mužského, jako unterscharführer ženského.

„Ano,“ řekla. „Zvykla jsem si očekávat to nejhorší.“

To byly její lekce Colette jako předtím Nicole z Calais. Vedl ji instinkt zvířete. Měla v sobě kyvadlo mezi nezištností a sobectvím. Zacházela se svým životem, jako by ani pro ni neměl cenu, zároveň jím poměřovala, co podstoupila a jak toho dosahovala. Nenávist proměnila v apatii. To doporučila jim. Nenávist užírá, lhostejnost vyztuží kůži, i bez toho tenkou.

O čem unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker neslyšel, to neexistovalo. „Jinak bych o tom věděl.“ Záleželo na tom, jak se vyspal.

„Musíš být, co nechceš, abys byla,“ řekla jí kápo.

„Snad,“ odpověděla Colette.

Bylo jí nepříjemné být ostříhaná dohola. Podobaly se jedna druhé. Myslela teď na to, jak vypadá. Byla ráda, že směly nosit na hlavě šátek.

Kápo řekla: „Kdo tu není kurva, už nežije. Je to mimo mravnost a nemravnost. Konec světa.“

Měla za sebou večerní koupání na chodbě v kádi s dezinfekčním roztokem s příchutí studeného louhu. Oplachovaly si hlavu denně lyzolem a za tři týdny se směly umýt ve sprchách od hlavy až k patě, aby neroznášely nemoce. Unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker byl – jako většina Němců – posedlý čistotou. Špínu ztotožňoval s ďáblem. Vyvlékla se z povinnosti vysypat cestičku kolem baráku štěrkem. Čekali inspekci komandanta Hösse. Unterscharführer Weissacker chtěl mít do večeře všechny jako ze škatulky. To se jí hodilo. Kvečeru zhoustla mlha.

Esesák v poslední Postenkette byl, než povýšil na službu v Auschwitz-Birkenau, na výcviku v Buchenwaldu. Neptal se jí, jestli ví, co je to Auschwitz-Birkenau.

„Das erlebt ihr nicht,“ říkal druhému esesákovi. Zpíval si.

Ó, Buchenwald, ó, Buchenwald

ich werde dich nicht vergessen

Wer dich vergisst

wie wunderschön du bist

weiss nicht

was die Freiheit ist.

Viděl ji projít do Odvšivovací stanice už minulý čtvrtek.

„Jdu vyzvednout deky,“ řekla.

„Kolik dek uneseš?“

„Dva pytle, osmnáct dek,“ odpověděla.

Vdechovala pachuť šnapsu.

„Chceš ji doprovodit?“ zeptal se druhý esesák.

„Ať se v bahně producíruje sama, v mlze bych se utopil,“ odmítl druhý. „Ať se utopí i s dekama.“

Esesáci ji prohlíželi v bezvadně vyžehlených uniformách. Nechávali si šít košile ve zdejších dílnách, aby se vyrovnali gruppenführerům; dávali si v sedlárně dělat biče na koně, jimiž ty, kteří je vyráběli, spráskali, aby si ověřili jejich pružnost.

Večer chodili do Kameradschaftsheimu poslouchat Beethovena, Liszta a Schuberta, melodie, které důstojníkům, co tu sloužili bez rodin, vháněly slzy do očí. Chodili elegantní, čistí a sebevědomí jako unterscharführer Weissacker na pivo. Korzovali po rampě jako po berlínském Kurfürsterdamu. Báli se epidemie, nákazy z mrtvol.

Za brankou se jí ulevilo. Na tváři a na čele měla modřiny. Zakryla si je bílým šátkem staženým hluboko do čela. Posledních dvě stě metrů ušla rychle.

Cestou za V. F. myslela Colette Cohenová na osud. (I na to, co může znamenat narodit se hezká. Na podivnou rovnici, že pěkná nemusí být dobrá ani šťastná. Jak všechny myšlenky nakonec pohltí živočišná chuť přežít, bez ohledu na čí úkor a jak. Čím i to lepší tady je hnusné.) Připadala si jako pták chycený do obrovské klece. S tváří, z níž vyzařoval stesk, a s hlavou jako trychtýř, kterým se k ní vše slévalo. Její pravda a lež. (Nižší a vyšší poschodí pravdy.) Přicházela blátem kolem Odvšivovací stanice k baráku V. F.

II

Stála s mírně rozkročenýma nohama u okna místnůstky pro někdejšího podkoního, teď komůrky pomocníka kápa, kde spal V. F. Byl už měsíc ve funkci. Místnost měla dvakrát tři metry, s železným bubínkem v rohu, s truhlíkem na uhlí a štelážemi u stěny a s matným zrcátkem, pryčnou a kuchyňským stolem se dvěma židlemi na druhé straně. Smět topit byla jedna z kápových výhod. Topil dřívím z rozlámaných lavic a polic nebo kavalců. Našla ho se šátkem kolem krku.

„Máš pryčnu jen pro sebe,“ řekla.

(Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

„Nemám to na doživotí,“ odpověděl V. F.

Domýšlel si, co ji napadalo. Kdokoli ještě žil, měl desítky důvodů cítit se vinen, aniž se čehokoli dopustil. Bylo těžké, a zároveň nutné zříci se odpovědnosti za každého. Vedli si svůj zápas na vlastní pěst. Ani dobro, ani zlo nebyly absolutní.

„Měla jsem o tobě sen. Ležel jsi podél kavalce. Přehodili přes tebe deku. Koukalo ti čelo. Nedovolila jsem jim, aby tě odtáhli. Pohnul ses. Vracela se ti barva do tváře. Měl jsi červenou košili, černé kalhoty. Čím víc jsem tě odkrývala, tím rychleji se do tebe vracel život. Posadil ses, pak jsi vstal.“

„Díky.“

„Taky se mi zdálo o otci. Seděli jsme každý u jiného stolu.“

Zapálil svíčku. Nedalo se to srovnat s napěchovanými tříposchoďovými palandami za dřevěným ostěním v baráku, s uzounkými uličkami, kde na pryčně spalo deset dvanáct mužů, celkem tisíc lidí, s dekami i bez, těsně vedle sebe, aby se navzájem hřáli. Škvírami a děrami v bočnicích a nezasklenými průzory ve střeše, otevřenými na sever, pršelo.

„Je něco nového?“

„Žádné zprávy, dobré zprávy.“

„Nejsem ve své kůži.“

Nezeptala se proč. Ráno viděla, jak esesák zkopal a pak zastřelil kápa, který nesl v podpaží meloun, a v kapsách mu našel šperky, ukradené z německého skladu. Utrousil, že mu ušetřil štráfku, trestnou kolonu, kterou přežil málokdo. Ani kápové nebyli mimo německou jurisdikci.

„Myslí si, že jsou řeka; jsou močál,“ řekla.

Pak řekla: „Něco o mně už víš.“

A nakonec: „Když mi poručí udělat, co chce, má v hlase tu svou zpupnou nevypočitatelnost a změněnou barvu očí jako chameleon. Jako kdyby ti podával granát s vytaženou pojistkou.“

Pátral zrakem v rysech její tváře. (Vyšší poschodí pravdy, nižší poschodí lži.)

„Jak dlouho jsi pracovala ve vagonce?“ chtěl změnit předmět rozhovoru.

„Pár týdnů.“

Byla pobledlá průjmy, křečemi v břiše, nevyspalá a potlučená. Měla pravidelné rysy, hluboké hnědé oči. (I tak mu připomínala život, který mohla mít.)

„Volím ze dvou zel to menší,“ řekla.

Na stole ležela rozevřená Bloková kniha, Kniha mrtvých a inkoustová tužka. Na policích viděla zbytky proviantu pro lidi, kteří přijdou ze směny po půlnoci. Pokud s pracovním nářadím, lopatami, krumpáči a kbelíky, přinesou i některé, co to nepřežili, zůstanou mu jejich porce. Cihly černého chleba a paštika z vepřové krve, margarín. (Naučil se odhadovat, kolik jich bude.) Margarín z hnědého uhlí se vyráběl ve Schwarzheide, mezi Drážďany a Berlínem, kam odjeli z Auschwitz-Birkenau lidi, kteří sem byli posláni z Terezína v květnu.

Dívala se z okna do lágru, který polykala mlha. (Kam už nedohlédla.) K šedým obrysům drátů a sloupů, Frauenkonzentrazionlageru.

„Vypadáš dobře.“

Mohl se domýšlet, k čemu ji donutili.

„Kolik máš času?“ zeptal se V. F.

„Do rozednění.“

„Bylo těžké odejít?“

„Čekala jsem, až se začne stmívat.“

Píchlo ji u srdce. Položila si na hruď dlaň.

Pomocník kápa nebylo vysoké postavení. Mohl to dělat jeden z tisíce. Nikdo se mu nemohl vzepřít, i kdyby je šidil a bil. (Ty nejhorší občas vězňové zabili. Hodili jim deku na hlavu a tloukli pro jistotu trochu déle.)

„Někomu – něčemu – musíš věřit,“ řekla.

Chtěla tu zůstat do rána? Na baráku, odděleném prkennou přepážkou ke stropu, hlučeli. V barácích zleva i zprava byli ruští zajatci. Hynuli stejně rychle jako židé. Nevěděli, kolik jich je. Podle její známé z kanceláře lágrového gestapa měli vyletět komínem. Nenašla v papírech, zda se to týká i náhradního kápa a jeho pomocníka.

„Máš tu teplo,“ ocenila rozpálená kamínka.

Truhlík byl prázdný.

Pozorovala jeho dozadu ustupující lebku, ostříhanou dohola, šedé pozorné oči. Byl o dvě hlavy vyšší než Colette. Připadal jí silný. S takovým člověkem by mohla žít. Nežila ještě s nikým. Vyklopila mu, co jí řekla její známá a s čím nechtěla vyrukovat rovnou.

„Vypouštějí do vzduchu pověsti. O našem baráku se to říkalo už třikrát. Máš hlad?“

Odhadla jídlo na policích. Bála se těch nejhladovějších, mohla být jednou z nich.

Četla v jeho pohledu.

„Je to pravda, na chvíli, ty a já,“ řekla. „Jsem s tebou v jiném prostoru. Nemohu tomu věřit, a současně je to jediné, čemu ještě věřím.“ (Nejnižší poschodí lži.)

Cítila led na svém těle, za čelem, mezi nohama. Věděla, čím si platí za život. Byla ráda a vděčná za to, jak se k tomu V. F. stavěl, za jeho předstíranou lhostejnost.

„Ohlásili transport. Přijedou z Belgie.“

Byl na rampě. Viděl stařenu s naslouchátkem, která nevěděla, kam jít.

Zajímal se o její známou v kanceláři gestapa. Oceňoval její informace, pohrdal jejich zdrojem.

„Musí na tom být špatně, když mluví o pružnosti fronty. Kam se takticky stáhli. Mohli si to spočítat předem. Mohou utéct medvědům, padnou na vlky.“

Odhadoval, kdy zase začne o unterscharführerovi.

Díval se na ni, jak jedla. Jako pomocník kápa měl víc chleba. Vybylo na něj, co vyfasoval za ty, kteří už byli v komíně. Nemusí pršet, stačí, když kape. Co by dělal na jejím místě?

„Vodu?“

Počkal, až se napila.

Ve světle svíčky se díval na modřiny na Colettině tváři.

„Co se ti stalo?“

„Upadla jsem.“

(Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

„Zbili tě? Kdo?“

„Jsem tady,“ řekla.

„Kdes upadla?“

„Chceš to opravdu vědět?“

Za chvíli se ozval: „Mají víc lidí než pecí. Dali přednost maďarským transportům. Snad nám to zachrání kůži. Tisíce lidí zůstalo ve Vídni, nálety rozbily nádraží. Než je zplynují, uteče nějaký čas. Máme štěstí.“

Ve světle svíčky se modřiny ztrácely. Nemusel říkat, jak oceňuje, že přišla, současně s tím, čeho se bojí.

Myslela na ženy v baráku, jak proběhly poklusem nahé po horní stěně cihlového komínu, položeného napříč barákem, který kdysi ohříval koně.

„Od kápo Broderové jsem se dozvěděla o konfidentce gestapa z varšavského Hotelu Polski, její kolegyni v nočním podniku. Nechávali tam bydlet židovské ponorky. Hotel provozovalo gestapo. Vylákali je pod záminkou, že kdo má pas, dostane vízum do některé jihoamerické země. Museli za to dát všechny své peníze. Jí slíbili, že za služby gestapu bude smět odjet do Švýcarska, zatímco ostatní odvezou sem. Její vagon odpojili v Krakově. Stáli dva dny a dvě noci na vedlejší koleji. Vlak se najednou rozjel. Věděla, že ji podvedli. Nemohla vyskočit. Před kupé stáli dva esesáci. Zatáhli v kupé záclonku. Ptala se, co a jak. Vrazili jí každý facku. Šla s ostatními do sprch. V podzemní svlékárně si ji vybral Totenkopf Schillinger, aby mu předvedla některý ze svých tanečků. Začala se svlíkat. Schillingerovi tekly sliny. Vzala botu, podprsenku nebo šněrovačku a uhodila ho do očí. Než stačil hrábnout po pistoli, chňapla ji sama. Na pomoc mu přiskočil adjutant. Střelila ho také. Zastřelili ji. Schillinger se dovolával Boha. Nechápal, že židovka mohla střelit čistou rasu, nadčlověka. Je to první židovka, která se zmocnila před zplynováním pistole svého vraha. Snad se vysvlékla ze svého konfidentství jako had z kůže. Tu poslední vteřinu možná už nezrazovala. Byla bych ráda, kdyby se člověk mohl alespoň na tu poslední vteřinu očistit, i když pošpiněním.“

Byl v ní odsudek i obdiv a opovržení i uznání k té barové běhně, která se vzepřela ze vzteku a bezmoci. Byla v stavu udělat to sama? V. F.? V duchu viděla obnažené tělo barové tanečnice, podobné tělu kápo Broderové.

„Ty lidi, cos viděla, teď plynují.“

„Ty Maďarky a Rumunky?“

Byly to matky s dětmi. Věděla to.

„Nemáš nic zlomeného?“

„Můžu chodit, jak vidíš.“

„Jak se cítíš? Comment te sens toi?“

Nebyla si jistá, co od ní chtěl vědět. (Vyšší a nižší poschodí pravdy a lži.)

„Odpočiň si. Co pro tebe můžu udělat?“

„I’ai soif. Žízním.“

Napadlo ho, čím se během pár týdnů změnila z dítěte v ženu.

Pronikalo sem hlučení baráku. Šum lágru, pět komínů, z nichž šlehaly ohně. K nízké obloze stoupal ve spirále dým, z něhož slétaly nazpět do bláta saze.

„Kdes upadla?“

„Řeknu ti, než odejdu.“

„V Německu se chtěli zbavit Hitlera. Popravili pět tisíc vysokých důstojníků. Na vlastní žádost směli nejbližší příbuzní nasadit odsouzeným smyčku z tenké struny, aby to trvalo dlouho.“

Pomalu si odvazovala šátek, pod nímž byly větší modřiny a boule.

„Synové otcům?“

„A otcové synům.“

Byl rád, že jí nevyrazili zuby. Nemohli jí vytrhat vlasy, žádné neměla. Pozoroval ji, jak pila.

„Zakopnout není to nejhorší.“

„Kulháš?“

„To bych sem nedošla.“

Pochopil, že o tom už nechce mluvit.

„Neboj se,“ řekla. „Není to tak hrozné.“

Tma venku houstla. Řady drátů a betonových sloupů se hroužily do noci. Vítr hnal kouř nízko. Na rám okna usedal popel. Některé z komínů na sebe upozorňovaly střídavě nižšími a vyššími plameny, spirálami tmy. Foukal studený vítr.

„Až bude padat sníh, zčerná. Přinesla jsem ti flanelovou košili.“

Domyslel si, že košili pro něj měla na těle. Bude se muset svléknout.

Pak řekla: „Nicole chtěla kápo Broderové vyškrábat oči, protože se vyspala s jejím esesmanem. Brala prášky. Na kavalci lapala po dechu. Připravovala se na komín. Viděla, co přijde, jako pes odraz žrádla ve vodě.“

O dřevo baráků se pokoušela havěť. Páchlo tu už něco jiného než vůně koní.

„Zkouším se sem dostat už šestý den,“ řekla.

V. F. jí opatrně pohladit hřbet ruky. Na okamžik podržel bříška jejích prstů.

Ještě řekla: „Nedoléhá sem tolik křiku jako ke mně. Včera přišlo do dílny velké zvíře z Berlína, obergruppenführer Ladner. Na vojáka má pupek. Usmíval se, rozšafnost sama. Byl prý prorektorem na nějaké věhlasné německé univerzitě. Předtím farářem nebo duchovním. Prošel sklady, nemocnici. Chtěl vidět, jak sterilizují ženy. Nakolik pokročili v alchymii měnit barvu očí z hnědé v modrou. Zeptal se kápo, jak si žije. Kápo odpověděla v duchu, a nahlas slovem dobře. Byla drzá. Je lepší neukazovat strach.“

Hladil jí ruku. „Nebolí to?“

Poslouchali hučení za dřevěnou přepážkou.

„Nevadí mi to. Můžu pracovat.“

Jak procházela prve mezi kavalci, viděla na dece housle.

„Je v kapele. Z mého baráku jsou tam čtyři.“

(Před plynovou komorou vyhrával lágrový orchestr lidem na cestě do práce. Za odměnu dostávali plechovku s paštikou z vepřové krve. Komu se třásla ruka nebo hrál falešně, šel do komína.)

„Nepotřebuje noty,“ řekl V. F. „Zahrál Mengelemu na rampě Kannst du pfeifen, Johanna? Hrál a zpíval i v den, kdy mu zaplynovali ženu a tři děti. Dokud udrží v rukou housle a smyčec, má vystaráno.“

V. F. hrábl na desku stolu a ukázal Colette seznam se šlágry.

Ich tanze mit dir in den Himmel hinein

Rosamunde

Hörst du mein heimliches Rufen

Sag beim Abschied servus

Im Leben geht alles vorüber

Wir machen Musik

So sind wir

O mia bella Napoli

„Hraje v Kameradschaftsheimu. Smí spát přes den.“

Slyšeli vichr zvenku.

„Doufám, že nebude pršet.“

„Přijdou pro něj v noci.“

„Někdy ho slyším otevřeným oknem v dílně,“ řekla.

Zlomkem myšlenky myslela na unterscharführera a na to, kdo žije místo její maminky, otce, sester a babiček, místo tety, Madame Weber.

„Představuju si tě v Antverpách.“

U brány zahoukala lokomotiva. Výstřely, štěkot psů a zase ticho, které se šířilo hlubším tichem. Za dlouhou chvíli výkřik.

Viděl její kruhy pod očima, nateklá víčka. Maličko zduřelý spodní ret od úderu pěstí.

„Měla jsem sen. Seděla jsem ve špici topolu, odkud jsem měla rozhled, ale mě neviděl nikdo. Cítila jsem tvou ruku. Otevřela jsem oči. Věděla jsem, že je to pravda, protože to bolí.“

„Předevčírem jsem tě viděl u Odvšivovací stanice.“

„Nechci udělat chybu.“

Vybavila si tváře, které zahlédla, když procházela podél ležatého komína, který kdysi ohříval koně, v tisícihlavém baráku za přístěnkem. Tušila jejich hlad. Podrážděnost, která se mohla vybít jen dovnitř, nebo na stejně vyhladovělých, potom zuřivost a nakonec bezmoc a odevzdanost lidí odkázaných na pojídání vlastní tkáně, protože žaludek už neměl odkud brát živiny. Stav, v němž zahynou bez odporu, k němuž nemají sílu, téměř s uspokojením, které nemohou vychutnat, bolaví, slepí, hluší a oněmělí, s průjmy a horečkami, než z kropiček u stropu vypadne místo vody cyklon B.

„Nemůžou nás zabít všechny najednou. A kdyby, chtěla bych přijít na řadu první.“

Myslel na dívky, které se v jejím věku vdávají. Na ženy, které mají děti. Na válku, kterou mezi sebou vedli vězňové.

V jeho přítomnosti v sobě cítila to ženské, čemu rozuměla i nerozuměla, požehnání i prokletí, slabost i zbraň, rozpaky a sílu i zmatek.

Vítr odháněl dým z komínů za dráty.

„Mám na sobě dva svetry. Nosím také dvojí prádlo.“

„Je zima.“

„Poslední.“

„Neříkali jsme to v lednu?“

Vyměnili si pohledy.

„Kdy se vrátí tvůj kápo?“

„Doufám, že si ho na gestapu nechají. Znásilňoval muže.“

„To nejhroznější na tom je, že mám pořád hlad.“ Dojedla. „Jsem ráda, že tě mám.“

Jeho moc byla přechodná, v každém případě pomíjivá. Viděla kápa a vedoucí bloku, kteří dostali v noci deku a nedožili se jitra. V lednu esesák z rozmaru nařídil V. F. postavit na Appellplatzu kolotoč. Dříví si směl vzít z baráku, který se sesul. Do dvanácti hodin stál na nástupišti kolotoč pro dvacet čtyři mužů. Šest mužů ve středu a šest zvenku kolotoč roztáčelo. Místo pouťových zvířat použil dřevěné kozy, na kterých vězně vypláceli. Esesák zavolal své soukmenovce. Udělali si z kolotoče střelnici s terči. Zraněné esesáci dorazili Genickschussem, ránou z milosti. Snažil se, i navzdory své zkušenosti s kolotočem, neregistrovat mrtvé. Esesákům odpovídal rychle a věcně. Neobviňoval se z toho, co nemohl změnit. (Alespoň ve svých očích.)

Za přílišnou horlivost by ho nenáviděli nebo potrestali vězňové, za nespolehlivé výkony by ho sesadili esesáci. Měl štěstí, že během své funkce neonemocněl. Nehovořil o svých mezích, aby na ně neupozornil. O malé sestře, kterou už nenašel. O příbuzných, které ztratil, včetně rabínského dědečka. Němcům byl podezřelý, kdo žil. I vězňové, kteří přežili pár měsíců, si byli vzájemně podezřelí. Nemá smysl si stěžovat, říkal svýma šedýma očima. Nevěděla, nakolik se zabývá myšlenkami, kdo ho bude kdy soudit. Připomínal jí to klacek, se kterým chodil, aby si zjednal disciplínu. Neměl špatnou pověst. Dobrá by byla stejně nebezpečná. Naučil se spát rychle, jako jíst, a tvrdě, jako žít. Nestěžovat si byla jedna z jeho předností. Kromě chleba a salámu po mrtvých.

„Víš, co potřebuju,“ řekla.

Znělo z toho, co tu z osmnáctiletých dělalo stařeny. Dovolávala se pravdy a omlouvala lež.

Cítil v ní vyčerpání, o němž postižený neví, zbytek ohně, který ji stravuje i povzbuzuje. Dovedl si doplnit, co neřekla? Co mu svěřovala současně s tím, co zamlčela? Co sotva naznačila?

Mluvila věcně, francouzsky. Prokládala franštinu němčinou. Některá slova si nezasloužila, aby byla vyslovena jinak než německy.

Pak řekla: „Vytlačím ho tebou.“

„Neptám se,“ odpověděl.

„Když jsem s ním, jako by ve mně zhaslo světlo.“

Naučila se propojit lež a naději. (Vyšší a nižší poschodí pravdy, vyšší a nižší poschodí lži.) Dovolávat se lži, jako by to byla pravda. Cítila, čím ho, a tím i sebe, mate, čím se usvědčuje.

Díval se na ni zblízka, pokaždé, jako by ji viděl poprvé.

„Nikdo se nebude ptát.“

Zahlédla v koutě přístěnku klacek. Na polici chleba a salám a nůž. Knihu. Odpoledne esesák Gert Müller zastřelil tři jeho muže, kteří močili u drátů. (Byl pověstný tím, že s úsměvem přistoupil k těm, které si vybral: „Copak tu děláme u drátů, kam se nesmí?“ Natáhl kohoutek pušky a odstřelil je jednoho po druhém. Úsměv z jeho rtů ve službě nemizel.) Zapsal je do Knihy.

„Někdy při práci na vteřinu usnu. Než mě něco nebo někdo vyruší. Sním o pitné vodě. O čisté posteli. O tobě.“ Řekla to francouzsky.

Vyložil jí bouchnutí dveří.

„Chodí na latrínu.“

Latrína byla druhá strana hladu. Odvrácená strana ostychu, ztráta soukromí, potlačení studu.

„Víš, na co u tebe myslím.“ (Vzpomínka na budoucnost. Nejnižší poschodí pravdy, ozvěna lži.)

Nechtěla myslet na vlhkost latríny. Na houbu, která se dělala na dřevu. Na kulaté díry, hrubě vyřezané strojní pilou, s odstávajícími třískami, na kterých seděly jako slepice na hřadě, zády k sobě, vedle sebe, všechny tři řady, dlouhé jako barák někdejšího jezdectva, aby mohly jít stovky žen – a mužů – najednou. Na pach nehašeného vápna, který vše přebil; vítr, který profukoval vchody po straně. Na děti, které se skrývaly ve výkalech, aby je nenašli esesáci doprovázející doktory na selekci do ženského baráku; na kohoutek od vodovodu, ze kterého nesměly pít, kvůli bacilům úplavice (přesto se rvaly, aby se ke kohoutku dostaly, s uhasínající vůlí přežít, bez ohledu na slanou a železitou příchuť vody). V Auschwitz byly betonové cesty, v Birkenau bahno.

„Nesejde mi na pár modřinách,“ řekla. „Snad bych jim odpustila, kdyby mě zabili.“

V. F. se dotýkal jejích prstů, dlaní a tváře a jejího těla. Přivolávala představu letícího ptáka. Svlékla se. Napadlo ho, kde vypadá jako novorozeně.

„Colette,“ řekl.

„V. F.“

Pak řekla: „Už nebudu mluvit.“

Položila košili, kterou svlékla, na jeho židli. Byla to košile pro něj.

Venku se rozpršelo. Slyšeli bušit kapky na střechu baráku. Vlhkost plnila štěrbiny mezi prkny. Z baráku se ozývaly hlasy spáčů, které probudil déšť. Ostatní je okřikovali.

„Půjde se ti špatně nazpět.“

„Mám pláštěnku,“ řekla francouzsky. „Už si nemyslím, že kdo zabije jednoho člověka, zabil celý svět. Ani že kdo jednoho člověka zachrání, zachránil celý svět. Narodilo se to ze zkušenosti? Nebo z touhy? Snad ze slitiny obojího.“

Pohlédla do tmy. Na ohně v komínech, jak je déšť snížil. Na sloupu blízko okna byl nápis Hochspannung. Deset tisíc voltů. Němci šetřili. Měli tu své tančírny a kasina, biograf a divadelní a koncertní síň, svítili za zatemněnými okny.

„Na co myslíš?“ zeptal se znovu V. F.

„Proč každý desátý, stý nebo tisící anebo desetitisící nevzal do ruky nůž a nezabodl svého prvního unterscharführera hned na prahu domu v Antverpách, v Praze, v Oslo nebo v Kodani, v Paříži, ve Varšavě, kam vpadli. Proč nikdo na rampě nerozpoltil hlavu německému doktorovi, který udělá z každé rodiny palivo do pecí. Staří esesáci jsou den ze dne zkušenější, mladí se zdokonalují.“

„Utěšilo by tě, kdyby ti, co jdou do komína, křičeli?“

Zazlívala jim, že šli zticha, matky bez dětí, synové bez otců, každý sám? Přeslechla křik těch, co se dusili, kterým selhalo srdce, protože se jim nedostávalo vzduchu? To strašné hekání a bekání, kterým připomínali zabíjené ovce.

„Hodně je tu málo,“ řekla. „Nic je všechno.“

Na pár vteřin se odmlčela.

„Nicole šla do komína dobrovolně. Líbal ji fialovými rty scharführer Otto Graff. Odkašlával zelené hleny, páchl zkaženým dechem. Kdyby Graffa udala, zastřelili by ho za zprznění rasy.“

„Co bys chtěla od dětí? Povstání? Polsko dobyli nacisté za tři týdny jako Francii. Prahu dostali bez výstřelu. Uchvátit Belgii, Dánsko a Norsko nebo Holandsko bylo otázkou dnů. Aby se děti bránily proti kulometům? Nevidělas v Antverpách, jako já v Praze, ve filmovém týdeníku německá letadla eskadry Kondor střílet lidi na ulicích Bělehradu jako koroptve? Cos očekávala od matky, sester, od sebe samé proti nejsilnější armádě Evropy?“

„Kolik tu znáš holek jako mě?“

Mohla dodat, že její první a poslední myšlenka ve dne patří jemu, stejně jako v noci a v hodinách mezi tím. (Nejvyšší a nejnižší poschodí pravdy. Nejnižší a nejvyšší poschodí lži.)

„Nebyla jsem s nikým jako s tebou. V duchu tě celý den líbám. Žiju svou vzpomínkou. Přeju si hodiny, mohu-li, abys mě líbal.“

Mlčel.

„Zdá se mi o tobě, i když mám otevřené oči. Modlím se k Bohu, abych tě neztratila. Jsi můj první muž. Chci ti povědět, co jsem ještě nikomu neřekla. Pomáhá mi to. Miluju tě. Promiň,“ šeptala francouzsky. (Vyšší a nižší poschodí pravdy, vyšší a nižší poschodí lži. Poschodí mezi tím.)

Pootevřela rty, oči se jí zúžily.

„Nesmím to měřit hodinami. Jako prsten prsty, prsty prstenem. Projde mi rukama tolik šperků a peněz. Nemůžu měřit čas kalendářem. Jen pamětí. (Vzpomínka na budoucnost.) Zapomínám, co bylo dřív. Nic už není jako předtím.“

Svíčka se zmenšila.

„Až dohoří, nezapaluj novou.“

„Nechceš?“

„Nechci.“

„Jsi krásná.“

„Tady nemůžeš být krásný.“

„Neměla by ses na mě vázat.“

„Vyháníš mě?“

Její rodiče měřili sebe i svoje dcery tetičkou Madame Weber.

„Podle tetičky Madame Weber to holka, i kdyby umírala touhou, nemá dát najevo. Je-li dívka chladná, muž také ztrácí zájem. Podle Madame Weber jde jen tam, kam mu dívka dovolí. Kápo Broderová poslednímu milenci řekla, že spí jen s masem, necítí nic. Neřítí se nikam. O minutu později usne a zapomene.“

Chvíli se na sebe dívali. Plamínek svíčky komíhal. Spáči v baráku chřestili kbelíky na moč. Někteří si na kbelík dřepli. Zvuky se mísily s deštěm. Věděla jako V. F., že než před úsvitem projde do Odvšivovací stanice, bude tu o deset tisíc neznámých méně, stejně jako včera a jako zítra, už od roku jedenačtyřicet. Ti, které přivezou, se budou rvát o kavalce pro deset nebo čtrnáct těl a o deky, o něž se prali ti už mrtví. V. F. se postará o to, aby ty, co do rána umřou, odvezli na káře.

„Nemusíš se omlouvat. Také se neomlouvám.“

„Rád bych se řídil pravidly Madame Weber.“

„Jsi z masa a krve.“

„Taky jsi z masa a krve.“

„Jsem ještě? Třeba bych neměla.“

(To byla chvíle, kdy se ho otázala, zda chce mluvit o lásce, a odpověděl, že by se to podobalo hovoru o lásce na Ďábelských ostrovech.) Pocítila vlnu podobnou štěstí. (Vzpomínka na budoucnost. Nejvyšší poschodí pravdy i lži.) Odhadl, co riskovala, s pochybnostmi, jestli by tolik riskoval on. Bylo to krkolomné; jak přišla a jak se dostane nazpět. Kolikrát jí projde lež, že tráví noc v Odvšivovací stanici? Pokaždé si představoval, jak jde lágrem. Po setmění nesměli vězňové z baráku, kromě příslušníků komanda Kanada. U vrat, brány a branky Torwache stály stráže. Řemeslníky, i s propustkou, doprovázel esesák. Mohla to zařídit – skrze kápo Broderovou – jejich známá na gestapu. Ve dne procházeli, pokud měli funkci, z lágru do lágru v doprovodu esesáka přes strážnice SS. Někdy si esesák kromě vězně vedl kolo.

„Když mi bylo osm, vzala mě Madame Weber do opery. Znala Enrica Carusa, Jana Kiepuru, Fjodora Šaljapina. Pila čaj s Benjaminem Giglim. Tatínka teta do opery nebrala. Usnul už při předehře.“

Vybavila si esesáky, kteří ji před chvílí prohlíželi u Torwache. Vybrali sem mladé a zdravé, vyšší než průměr. Čišelo z nich sebevědomí, ctižádost, nepřístupnost. Kápo Broderová vsázela na jejich slabiny.

Lichotilo Nicole i kápo Broderové, že šly s několika z nich? Co Nicole prožila mezi prvním a posledním?

„Stačí žít, aby se z tebe stala zrůda.“

Povytáhl obočí. Přišlo mu na mysl, jak by vypadala za normálních okolností.

Pohlédla na Blokovou knihu s čísly vězňů. Vybavila se jí bible v deskách z tepaného stříbra, kterou si dal unterscharführer Weissacker pod nohy. („Víš, proč si nechávají tvoji lidi vázat Starý zákon do stříbra? Dá se snadněji prodat.“ Tenké hedvábné listy. Hvízdal si Die Luft is blau, das Tal ist grün…) Myslela na to, jak kolem jejich baráku vozí v nákladních autech děti. Málokdy pláčou. Ustrašeně mlčí.

Dlaněmi si uhladila štětinky vlasů, pár milimetrů, než jí je zase oholí.

„Potřebuju ti něco říct.“

„Nemusíš.“

„Budu mít spojení na zámečníky a na elektrikáře. Chodí do skladů Kanady a po lágrech. Mají boudu nedaleko dílny. Mohou nám posloužit jako pošta.“

Našel způsob, jak ji držet, aby ji to nebolelo. Věděl, že co řekla, nebylo to, co chtěla povědět.

„Do včerejška se jim přes noc ztrácelo jídlo. V boudě se schoval vězeň z Cikánského tábora. Zahrabal se do země. Vylézal, když odešli. Povedlo se jim propašovat ho nazpět.“

Myslela na to, jak se Nicole líbala s esesákem Graffem.

„Opatrně,“ šeptala. „Jsem rozbitá.“

Přestalo pršet, vítr rozehnal mraky. Nad lágrem vysvitly hvězdy. Pronikaly mlhou a kouřem.

Vrátila se jí myšlenka na Nicole, na zelené hleny scharführera Otto Graffa. (To nejhnusnější.)

Hvězdy vytvářely v mlze obraz. Připadala si malá. Podobala se ptáčeti, které našlo hnízdo.

„Mlha a tma na nebi,“ šeptala. „Bůh stvořil člověka a člověk stvořil lágr.“

Položila dlaň na jeho ruku. Cítil, jak se chvěje.

„Kápo Broderová ví, kde jsem. Vzala si na starost unterscharführera Weissackera. Řekl, že jsme vynalezli svědomí, abychom ošidili i jeho. Kápo Broderová věří ve dva druhy lidí: ty, kteří zabíjejí, a ty, kteří se nechají zabíjet. Vím, že mě nezveš, abych mluvila o tom. Zařídili si to tak, abychom jim při tom pomáhali. Ty a já. Komando Kanada, šest nebo sedm set lidí. Esesák, který mi dal razítka do propustky. Kápo Broderová. Není to jen prostitutka, jak jsi řekl minule. Není ani pomatená, jak se staví.“

Pak řekla: „Ten esesák s razítkem si nechal od zámečníků spravit kolo. Vypůjčili si od něj fotoaparát. Gestapo pozvalo jednoho z nich na výslech. Jeho kamarádi mu bodli injekci morfia. Gestapáci ho zbili. Vyrazili mu oko. Nikoho neprozradil. Chtěli, aby řekl jméno esesáka, který jim poskytl fotoaparát. Morfium ho zbavilo bolesti. ‚Žid esesáka neprozradí.‘ Vyrazil jim dech. Nechali ho odnést do té zámečnické boudy. Dávají ho dohromady.“

V dechu, ve slovech i Colettině mlčení, které vyplnilo chvíli po tom, zněl druhý proud, kterým se probouzí žena a jímž objímá celý svět, když oslovuje muže nebo dítě, a zároveň se brání. Byla jako pták, který usedne na okraji propasti. Nebo v ústí žhavého sopečného vrchu, nad dírou do nejtemnějšího středu žhnoucí země.

Cítil její boky, hruď, ruce. Nezapomněl na její modřiny. Nechala si vlněné punčochy, které jí dosahovaly až nahoru, připevněné širokými červenými gumami z kufrů, které otevřela.

Oba zaznamenali hluk baráku za stěnou z řídkých prken se štěrbinami. Svíčka zhasla.

„Můžeš, musíš, smíš, chci to všechno,“ šeptala francouzsky.

Byl opatrný. Pamatoval si, co viděl.

„Co smím vedle tebe. Co možná budu, nebo už nebudu. I potom.“

Čas se přiblížil k nekonečnu. Vymykala se strachu, bolesti a jejich matce.

„Ještě žiju, žiješ,“ šeptala francouzsky.

Zasténala.

„Tady…“ šeptala. „Tady… ano… ano… miláčku…“

Zbytek byla zase ústa a ticho, lágr a déšť, pach kouře. Šepot francouzských slůvek plných něhy. (Vzpomínka na budoucnost.) Čím mohla být. Co člověk dostává, když se odevzdá. Opakované stvoření světa.

„Můj milý,“ šeptala francouzsky. „Je to pravda?“

„Colette.“

„To nejhezčí ze všeho, co člověk může udělat, je zachránit někomu život,“ šeptala.

Z jejího hlubokého hlasu znělo stříbro. Potřebovala slova šeptat ve svém jazyku, do kterého se narodila, co dechem a slovem pronikalo tělem. Co se z toho rodilo, aniž se narodilo. Zlomky vteřin, obsahující pomíjivé provždy. Spěch, protože neměli čas. Líbal ji na rty, aby to nebolelo. Hladil jí bříšky prstů řasy, obočí, víčka, protože zavírala oči. Foukal jí na ústa, na řasy a na obočí. Dělil se s ní o svůj a její dech.

„Jsem čistá,“ šeptala.

Políbila ho do dlaně.

Myslela na bolest matek, které rodí. Na zázrak, který se rodí z bolesti. Hlasem se s ním propojila, jako se V. F. propojil svým hlasem a tělem s ní. Cítila, jak se rozevřela, ozvěnu pohybu, který ji prostoupil, aniž přicházela nebo odcházela. Rytmus, v němž jedna a jedna nejsou dvě. Pryčnu a koňskou houni, na které leželi.

„Jsi silná,“ řekl V. F.

„Snad, na chvíli, s tebou.“

Její hlas zněl stříbrem. V přivřených očích měla pohled ptáka, který se v letu dotkl obzoru. Leskly se jí panenky a duhovky, než zavřela víčka.

„Mohla bych umřít, kdybys to chtěl, kdyby ti to pomohlo.“

„Chci tě živou, teď, tady.“

„Chci sama sebe.“

„Odpočiň si,“ řekl. „Vrať se.“

„Poprvé za osm měsíců, co se nestydím nahá.“

„Nejsi nahá.“

„Mám punčochy. Nechci být docela svlečená.“

Bylo jí divné i příjemné, že to říkala obnažená. Nechtěla se bát, že bude mít dítě. Bylo v ní víc ozvěn než kapek deště, hvězd na nebi. Cítila se zmatená.

„Pověz mi, že nejsem zvíře.“

„Víš, že nejsi zvíře.“

„Že nejsem kurva. Nechci věčně šidit sama sebe.“

„Proč to říkáš?“

Potom řekla: „Tvrdí, že vyvražďují ošklivé, nezdravé a zbytečné, nosaté, tlusté a otlemené, nateklé. Jako tu holku, co si myslela, že může číst unterscharführerovi z ruky. Měl bys na mě myslet, když nepřijdu, protože nemůžu. Stačí mi, že nejsem sama. Dělám, co musím, ne co chci. Ale chci, abys na mě myslel, i kdybych už nepřišla.“

„Vím to.“ Snažil se uhodnout, co neřekla, co nevěděl.

„Nechci se stydět za svoje tělo. Za to, co dělám.“

„Nemáš se za co stydět.“

„Ne s tebou,“ opakovala. „Ne když jsem sama.“

„Otevři oči.“

„Nechci plakat.“

„Bolí tě oči?“

Tekly jí neviditelné slzy.

„Kdo pláče, zemře,“ řekla.

Pak řekla francouzsky: „Je to láska, není to bolest. Brala bych lásku, i kdyby to byla lež. Jak můžu žít, když to ztratím?“

„Otevři oči, Colette,“ opakoval.

Podívala se na něj.

„Nepláču,“ řekla. „Nechci, co nemáš nebo nemůžeš.“

„Colette,“ zašeptal mírně, napomínavě a pevně.

„Ano.“

„Ano.“

Už se vzpamatovala.

Tmou se vlnily zbytky čmoudu ze spáleného knotu, utopeného v loužičce vosku.

„Myslím na Nicole,“ řekla. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.) „Na její první polibek v životě.“

Muži v baráku chodili na kbelík. Nebyly to příjemné zvuky.

„I stěny mají uši,“ šeptal. „Nemysli na nic, na co nemusíš. Co ještě není. Nebo už není.“

„Mám si to poručit? Bránil bys mě, kdyby mě chtěli spráskat?“

„Spráskali by nás oba.“

„Jsem hloupá husa.“

Objímal ji oběma rukama, nohama, v poschodí pravdy, kterou si nemusela překroutit.

Za stěnou hlučel barák, povědomé moře tisícovky mužů po dvanácti- nebo osmnáctihodinové směně. Nebylo vyloučeno, že je vzbudí poplachem a pošlou pracovat na dalších šest nebo dvanáct hodin. Pověřil pomocníka, aby v takovém případě bez ohledu na všechno okamžitě přišel. Málokdy chtěli všech tisíc mužů. Stovku, dvě nebo tři stovky. Zbytek byl rád, když už odešli, aby mohli dospat. Příště přijdou na řadu oni. Mohli je zavolat nakládat bedny, vymést vagony. Ani v lepším případě jim střeva nedovolila nepřerušený spánek.

Obloha zesvětlala. Hvězdy se dotýkaly druhého času, jako se ona dotýkala světlé i temné strany světa.

Myslela na své vysoké šněrovací boty. Na kápo Broderovou. Na unterscharführera Edmunda Franze-Horsta Weissackera a co od ní chtěl. Na vteřinu, kdy jí vyprahlo v hrdle, nemohla dýchat a chtělo se jí (a nesměla) zvracet. Kolika kilogramy masa je obalena, aby V. F. necítil jen její žebra, kyčelní kosti a hruď, o které si nedovolila myslet, co by si zasloužila. To nejchoulostivější. Na chvíle s unterscharführerem, ve kterých se dívala na odvrácenou, temnou stranu měsíce jako pták, který se dostal tak vysoko a daleko, až zabloudil.

Líbal ji, kde ji ještě nikdo nelíbal.

„Můžu?“

„Všechno,“ řekla.

Byla mu vděčná.

„Jsem s tebou. Živá.“

Pak: „Unterscharführer řekl, že mám smyslné rty jako negři. Hlídá, aby žádná při párání nespala. Jedné holky se ptal, jestli ji nepálí na prsou. (Našla prášky proti pálení žáhy.) Lágr je víc proti ženě než proti muži. Při párání se krmím slovy. Řekneš stokrát za sebou slovo máslo, med, chleba. Pak potřebuješ jít na latrínu. Co z nás udělali?“

Ještě řekla: „Ráno vezli kolem dílny americké letce. Párala jsem jejich uniformy. Hledali jsme zašité dokumenty. Šli se koupat. Unterscharführer se usmíval. Chtěl by, aby ses styděl za to, jak ses narodil. Američani za to, že jsou Američané, černoši, že jsou černochy, židovky, že jsou židovky. Uznává Nory. Neuznává Holanďany; na žebříčku germánských národů jsou nejníž. Kápo Broderová řekla, že Hitlerova matka byla Češka. Přisoudila Hitlerovi za příbuzného nemanželského židovského hausírníka. Ví víc, než na sebe řekne, jako ta její známá, co pracovala v Hotelu Polski. Viděla v Polsku, že Němci dávají koním jména podle původu. Jeden se jmenoval Pomořan a druhý Bolševist. Unterscharführer se jí občas ptá, jak se vyspala. V očích má nestydatost. Jako nemluvně, odpovídá mu kápo Broderová. Zajímá se o peníze stažené z oběhu. Nařídil jí, aby nás popoháněla, že se máme k práci jak prasata na ledě.“

Nepamatovala si den, od kterého už neregistrovala mrtvé. To ji otupovalo. Někomu zabili dospělou dceru? Co s tím měla společného kromě toho, že o tom věděla? Někdo měl zápal plic a byla neděle, jen den ho dělil od selekce, na kterou půjde zítra s horečkou, zapálenými tvářemi, s krůpějemi potu na čele. Co mohla dělat? Lidem selhávalo srdce, játra, ledviny, žíly. Ze dne na den ztratili barvu, zbledli. Selekce tábor pročistila.

„Jedem das Seine,“ říkali esesáci. (Každému, co mu patří.) Unterscharführer Weissacker měl za to, že je to pravda všech pravd. (Nejvyšší poschodí lži.) Německy to znělo přesvědčivěji.

Přála si vychutnat místnůstku podkoního, kousínek soukromí.

„Nevěřil bys, co se vejde do klenby čepice, do šosů kabátu a rukávů, manžet, včetně rukávníků,“ řekla. „Šaty mi připomínají matku, otce a sestry, Madame Weber.“

Pak řekla: „Topoly, polské stromy. V září listy tloustnou. Ve větru šustí. Pokud je jen slyšíš, máš za to, že prší nebo sněží. Listí už spadalo. Je říjen, zima. Přichází tu brzy.“

Dneska párala futra kabátů. „Jsem vděčná za cokoli, co je mimo tábor, i za krákání vran, když přeletí.“

V. F. měl dojem, že má na srdci něco jiného.

„Připadám si jako loukoť v kole,“ řekla.

V. F. si pomyslel, že není náhoda, když mluví o unterscharführerovi.

„Můj předchůdce,“ řekl V. F., „tu měl v létě ještěrku. Nařídil vězňům chytat pro ni mouchy. Kdo mu nepřinesl dost much, toho číslo si zapsal. Lidi začali mizet. V noci mu hodili na hlavu deku. Byl jedna ruka s esesáky.“

Vrátilo se mu, co řekla Colette o Nicole.

Dával si to dohromady. Zmínila se, že přijel transport s rabíny z Bukoviny. Na rampě je nutili tančit. Tanz, Kindchen, tanz. Deine Schuhlein sind noch ganz. Lass sie mit gerne, der Schuster macht die neue. Esesáci pijou i ve službě. Shora se jim to doporučuje nebo přehlíží. Lidi z Kanady by za hlt kořalky na rampě dostali kulku. Unterscharführer na dílně vytýkal rabínům, že mísí macesy, svůj na hlavu padlý nekvašený chléb, s krví dětí. Žehnají Rassenschade, prznění krve.

Někdy se kápo Broderová podobala pštrosici s hlavou v písku. Brala si z ní příklad? Snaha přežít byla jako ztrouchnivělé lano, po kterém šplhala. Obalovala se tmou jako prve slovy. Nechtěla, aby ji viděl s modřinami. Celou dobu se jí dotýkal, jak nejopatrněji mohl.

„Jeho nejlepší kamarádka je smrt. Milenka, učitelka, matka.“

„Asi.“

„Mají rádi nebezpečí. Opíjejí se nebezpečím.“

Zamyslela se.

„Po směně jsem se na baráku hádala s holkama,“ řekla konečně. „Vytkly mi, že jsem se vyspala s unterscharführerem – jako Nicole a kápo Broderová. Řekl mi, abych se dovolila kápo a za deset minut vyšla na chodbu.“

„Šla jsi?“

„Co bys dělal?“

„Kdy to bylo?“

„Po setmění.“

„Proč?“

„Na chodbě není žárovka.“

Čekala, až zhasne svíčka, aby mu to mohla říct? Cítil, co z toho není pravda, nebo celá pravda, nebo jiná pravda. (Vyšší a nižší poschodí pravdy, nižší poschodí lži.)

Colette se vedle něj schoulila. Přála si splynout se stíny v komůrce. V. F. nic neřekl. Slovy se podobala dveřím, které pootevřela. Zvala ho dovnitř? Představoval si, co neřekla. Tonula ve tmě, zvíře, které kouslo jiné zvíře. Ztichla jako dítě, které má za to, že se v mlčení ztrácí. Nebo tím, že nevidí ty druhé, ostatní neviděli je. Dýchala rychleji. Naplnila místnost něčím, čemu nerozuměl.

„Šla jsem. Snad o tom kápo věděla předem. Unterscharführerovi nemůžeš vypovědět poslušnost. Za deset minut nato mě čekal na konci chodby.“

„Nemusíš mi to říkat.“

„Potřebuju to někomu říct.“

„Mně?“

„Jen tobě.“

„Proč?“

„Nikoho jiného nemám.“

Za vteřinu dodala: „Nechci s tím být sama.“

„Netrvám na upřímnosti až za hrob. Komu dal na starost střižnu?“

„Broderové.“

Měl představu o tom, jaká to byla strana války pro kápo Broderovou. Co dávala ze sebe a prostřednictvím druhých, jako kuplířka, aby žila o den, o noc déle.

„Co mohla dělat? Jít za mě? Šla by, dokud by nemusela do komína.“

Málokdo viděl nacistům do kuchyně jako kápo Broderová. Colette si mohla klást otázku Vili Felda, kterou nevyslovil, jak dalece se dalo kápo věřit. Jak mohl věřit člověk sám sobě? Už dávno nepřemýšlela o tom, kde se to zvrtlo. Kdy se ztratila hranice, na níž se lidé zpronevěřili. Kam směli beztrestně dojít. Budou s to jednou – někde – začít znovu? Dívala se do ztracena, mimo, daleko a blízko, jako se dívají slepci. Leskly se jí oči. Byla to neviditelná clona, za kterou nechtěla dohlédnout. V té chvíli se podobala oslepenému ptáčeti, které neví, jak dlouho a kam dokáže doletět. Měla v očích úzkost a vzdor.

„Můžeš říct, že už nechceš, abych přišla.“

„Má to s tebou málo co dělat.“

Myslel na Colettiny modřiny. Cítil posun smyslu všeho, co se stalo.

„Dlužím mu za to, že žiju.“

„Jsi čistá,“ řekl znovu.

„Svedl to na to, že mě chce prohlédnout.“

„Nechci se vyptávat.“

Z jejího hlasu se zase vytratilo stříbro.

„Stál za kádí, než jsem tam šla. (Neřekla, jak si ji prohlížel.) Kontroluje, kolik si bereme dezinfekce. Novým holkám už trochu narostly vlasy. Má věčně dlaň na pouzdru s revolverem nebo v ruce bič. Bije holky pěstí. Nikdo si ho nemůže vypočítat. Má v pohledu svého falešného boha. Své velké a největší lži. Bohoslužbu zemi, státu, nacistické straně, Waffen SS. Nechce tě ošidit ani o vteřinu pobytu na lepším světě.“

Pak řekla: „Muže rozzuříš, když děláš, že nevíš, co chce.“

„Proč si vybral chodbu?“

„Vedle je strážnice a sklad.“

„Nikdo tě neviděl?“

„Na chodbě ne.“

Představil si chodbu, bláto, uniformy a zbytek.

„Broderová je pro mě vzorem. Nikdy nenaříká. Narodila se do moře a plave a živí se menšími rybkami. Dělá, jako by Auschwitz-Birkenau byl jediný svět. Nic mimo ostnaté dráty. Odnaučila se divit.“

„Ty se taky držíš.“

Za chvíli řekla: „Odstrčila jsem ho před strážnicí, když na mě sahal, oběma rukama. Opřela jsem se o něj dlaněmi, jak nejsilněji jsem dokázala. Zacouval, zakopnul a upadl na záda do bláta.“

Mlčel.

„Myslíš, že to chtěl poprvé?“

Věděl, že lhala, a Colette věděla, že to ví. (Vyšší a nižší poschodí pravdy, poschodí lži.) Držela se pravdy, kterou překroutila, lži, o kterou se opírala.

„Jsem samá modřina.“

Čekala, kdy se jí V. F. dotkne. Pohnula rukou. Ostrůvek bílého masa ve tmě. Co ji uhnětlo. Přála si, aby ji V. F. znovu objal. Nechtěla se chovat jako kápo (ani v duchu použít slovo kurva). Ani jako Nicole, když dospěla ke svému konci.

Domýšlel si, co jí ve skutečnosti unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker řekl, co asi udělal, co udělala Colette, beze slov, nebo s jinými slovy, než která mu tlumočila. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

Mohl s ní zacházet lépe, hůře, zlikvidovat ji. Přilepšit, pohoršit. Předat ji doktorovi SS. Co leželo mezi odpuštěním a posvěcením? Nespolkli tu už horší věci? Trestali ji za to, jak vypadala?

„Neměla bych si olíznout všech deset?“ šeptala. „Co by za to daly Yvette a Garrance? Co chce holka jako já než spláchnout, co se stalo, jako by to nebylo? Potopit si hlavu do louhu. Omýt se lyzolem. V sauně je pro nás místa dost.“

Měla v očích pohled ptáka, který padá.

„Zdálo se mi o pomerančích. Myslím, že jsem se už zbláznila. Někdy se mi zdá o lodích. Poslední tři noci o cyklonu B. Jsi ženich, jsem nevěsta, mám dlouhé šedé vlasy. Jsem už stará.“

Přišla si k němu do svých poschodí pravdy? Nebo tu od nich odcházela? Nikdo do nikoho nevidí, nezná o tom druhém všechno. Dělal si starosti se stavem mužů vedle za přepážkou. Zbývaly jim dvě a půl hodiny spánku. Do té doby musí Colette jít do Odvšivovací stanice. Její návštěva mohla být poslední včetně toho, že by ho tu už nenašla. (To ho během její návštěvy napadlo několikrát.)

V jejím hlase zaslechl vedle vzdoru a hněvu a bezmoci i prosbu o pomoc. Omluvu za to, co vynechala. (Vyšší a nižší stupeň pravdy.) Ležela vedle něj, ve svých vlněných punčochách, vzdálená. Slyšel její dech. Co by dělal na jejím místě? V tu chvíli neměla tajemství.

„Ráda bych byla starší,“ šeptala. „Ne tady.“

Ne tak stará, aby ji poslali do pece. Na zlomek vteřiny zaslechla v duchu praskání dřeva a ohně v jámách, kde se pálily děti.

„Buď rád, že jsi starší.“

„Ne o tolik,“ odpověděl.

Měla hlas člověka, který se vyškrábal na kopec nad propastí. Obsáhl neznámou krajinu zastíněnou nocí. Podobala se ptáku, který vyletěl do výšek a teď mu hrozí pád. Nebo nočnímu ptáku, který letí po paměti do tmy, aby se vyhnul něčemu, co nezná. „Neptal ses, jak to dopadlo.“

„Nemusím.“

„Nechceš?“

„Není dobře se moc ptát, Colette.“

Mohl si to představit (a stačilo mu to jednou), co by se stalo na chodbě za dílnou, kdyby se na unterscharführera špatně podívala. Nemluvě o tom, kdyby se ho nešetrně dotkla nebo něco nevhodného řekla. Pochyboval, že to došlo tak daleko, aby unterscharführera odstrčila, natož aby upadl do bláta. Cítil její neklid. Jak se snažila, aby nic z obvinění, která proti sobě vznesla, neznělo jako rouhání.

„Kdybych ho udala za Rassenschade, jde ke zdi. Všechno by zapřel.“

Pak řekla: „Kápo Broderová není žádný zajíček. Je v lágru tři roky. Předtím byla ve Varšavě. Snad opravdu i v Itálii. Nenechal by se vydírat.“

A ještě: „Nejsem Samson.“

Colette mu líčila unterscharführera Edmunda Franze-Horsta Weissackera. Oči jako dvě kapky studené modré vody, do které stéká krev. Co v sobě měl ženského, to na sobě ženy nemají nejraději. K tomu to mužské, o čem si ženy myslí, že jsou povinny snášet. Během směny si pobrukoval německé dětské písně. Šlágr z místního nevěstince pro nežidovské vězně, blokové a kápa. Zůstaneme v Auschwitz jedna, ať sněží nebo kvetou rudé růže, máme ještě pevná stehna a všechny druhy kůže. Měl sebevědomí člověka, se kterým jsou nadřízení od untersturmführera (poručíka) přes sturmbannführera (majora) ke gruppenführerovi (generálovi) spokojeni. Vzpomínal na Buchenwald, jako vzpomínají staří manželé na první lásku nebo starci na neúprosně unikající mládí. Ó Buchenwald, ó Buchenwald, ich werde dich nicht vergessen… Wer dich vergisst, wie wunderschön du bist, weiss nicht was die Freiheit ist. Co asi dělají, koho hlídají a zabíjejí jeho staří kamarádi, die alten Banditen? (Doporučila ji unterscharführerovi kápo Broderová?)

Nicole i kápo zažily, že mu – třeba ne na dlouho – spadl hřebínek. Ztratil mladšího bratra, letce, nad kanálem La Manche, v akci Lvoun, při invazi do Velké Británie. Příliv vyvrhl utopeného na francouzské straně. U šnapsu vykládal rottenführerovi Kolwitzovi, jak bratříček vypadal. Dokládal to fotografií. A jinou, kde bratra vyznamenával obergruppenführer letectva železným křížem. Plavé vlasy, světle modré oči. Sestřelil pět anglických strojů, než sundali jeho. Nechápal, jak se Britové dokázali ubránit o tolik silnější Luftwaffe. Bratrovy dvacáté narozeniny slavili v rodném Wuppertalu. Byli šťastná vojenská rodina. Bídu nechali za sebou ve třicátých letech. Nacismus pro ně znamenal obrat ve všem, co pokládají německé rodiny za nutné. Hitler přinesl zemi pořádek, nemazlil se s nikým, nalevo ani napravo. Najednou se bratrův osud zvrtnul. Unterscharführer Weissacker by za to moc nedal, že ve vzduchu působily židovské kletby. Bratra sestřelil prašivý židovský stíhač odněkud ze zámoří, dítě plutokratů nebo židobolševiků. Smutek drží německý voják do příštího střetnutí s nepřítelem. V kapse kazajky měl unterscharführer dva amulety. Dětský řetízek s křížkem, který stáhl z ruky děťátku v náručí matky z českého transportu vrahů obergruppenführera Heydricha. Druhým byla lokna zlatých vlasů bratříčka-letce. Bratr měl vojenský pohřeb s poctami. Vrátil se po pohřbu, na který dostal dovolenku, o den dřív a poslal za bratra třikrát tři tisíce lidí do komína. Stál na rampě vedle doktora; vzal si dobrovolně dvanáctihodinovou službu. Posílal do plynu muže, kteří by mohli být – v jeho představě – vojenskými letci. V rovnosti smrti by se ztratila pomsta. Bratříček zahynul majestátně. Jeho krev ztuhla v ledové vodě. Patrně dlouho netrpěl, pokud byl ještě při vědomí. Na rozdíl od něj hynou krysy v pasti jako krysy. Bez velikosti a slávy, uboze, udušeni cyklonem B, vypuštěni z paměti stejně, jako jsou jim upřeny hroby. Krysám krysí smrt. Unterscharführer Weissacker se kochal spirálami kouře a jazyky plamenů nad komíny. Každým zvlněním dýmu spal bratříček sladčeji smrtí padlých.

Na bratrově pohřbu řekl obergruppenführer otci, že Luftwaffe ztrácí každého třetího pilota. Otce smí zahřát myšlenka, že Němci jsou nejlepší letci na světě. Za svého pobytu v Německu, kam se chtěl přestěhovat, když mu unesli syna, to uznal i americký letec Charles Lindbergh, který v roce 1927 přeletěl Atlantský oceán. (Důkaz, že ti nejlepší Anglosasové jsou nacisti.)

„Weissacker zabíjí, jako ty dýcháš,“ řekla. „Slíbil mi, že se odsud živá nedostanu. Předtím to zaručil Nicole. Mít něco rád pro něj znamená zabít. Něčeho dosáhnout znamená zničit to. Umí se jen opíjet, pářit a mučit.“

„Mysli na jeho bratra. Nejsou nesmrtelní.“

„Ani jim neporostou stromy do nebe.“

„Teče jim do bot.“

Musela vědět, co je jí souzeno. Měla své vyhnanství, pošpinění, pocit viny, odvolávání se k nevině. Otázku, kolik skvrn unese člověk. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

„Holky se malují barvou z cihlového prášku. Před apelem si natírají boláky blátem. Zaplácávají si otevřené vředy bahnem.“

Nakonec řekla: „Ráda bych viděla unterscharführera Weissackera, jak nastupuje do vlaku na východní frontu. Přišel by o službu v teple, za větrem. O vycházky do lesů, lovy na kance, lišky a koroptve nebo lidi. Měl by proti sobě muže, kteří také střílejí.“

Znovu mu hlavou prolétla myšlenka, co mu ještě neřekla.

„Potřebovala bych, aby mi narostly vlasy.“

„Jsi pěkná.“

„Byla bych radši dobrá.“

Ještě řekla: „Uvažuju o kráse – ne o té mojí – kam se poděla. Je v tom, když popravčí technik, se kterým chodí unterscharführer na pivo, hodí dírou ve střeše do sauny dost cyklonu B, aby se lidi dlouho nedusili. Že pošlou rodinu do sprch společně. Mít morfium je krásné.“

„Mít morfium je dobré,“ opravil ji.

Opatrně objal Colette rukou kolem ramen. Stulila se mu na hruď.

V jeho náručí pozorovala hvězdy pronikající mlhou a kouřem. Na nebi se objevil měsíc, ne příliš vysoko. Bělavé paprsky se barvily odlesky ohně. Kouř stoupal v chuchvalcích. Bylo jí divné i samozřejmé tu ležet v přítomnosti muže. Nechtěla myslet na lidi, které teď plynují. Na ustrašené a opuštěné, kterým hrůza nedovolí spát. Na lidi s průjmy, žaludeční křečí, s horečkami. Zavřela oči.

„Jsem ráda, že je ještě tma.“

„Za chvíli přijdou z noční směny.“

Znala muže ze Sonderkommanda, kteří pracovali v krematoriu, pekaře z pekáren, ševce z ševcáren, vykladače vagonů, zřízence z rampy. Tábor jako seřízený švýcarský hodinový stroj. Přála si, aby řekl, že jí nemá co odpouštět. Snad dokáže zapomenout. Budou do jara doma? Na vteřinu nezáleželo na tom, co řekl nebo udělal nebo se chystal udělat unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker. Jestli si dal na čas nebo chvátal, opřel ji o dveře strážnice nebo skladu nebo ji zatáhl dovnitř nebo ji položil anebo jí poručil, aby si klekla. Nesešlo na tom, jestli bylo v chodbě sucho nebo klečela v blátě. Nemělo to nic společného s její představou dívky, ženy, stařeny, chtěním, nechtěním, přáním, jestli jí ztuhla sanice nebo plakala dovnitř, znehybněla křečí, štítivostí nebo zvracela. Byla to nesmyslná rovnice mezi dívčím tělem a mravností. Hodnota dívčí cti byla menší. Nikdo v Auschwitz-Birkenau by si netroufl strčit do esesáka ani té nejnižší šarže. Shodit esesáka do bláta? Nežila by déle, než trvá rozepnutí pouzdra s lugerem. Mohla si domyslet, co si domýšlel V. F. (Nezachránilo to ani, když část svého sdělení říkala francouzsky.) Nikdo by neodmítl – nemohl by. Každé slovo, dech nebo pokyn Waffen SS unterscharführera Weissackera byl rozkaz, který nesnesl odmluvu, nejmenší odklad. Nebylo odvolání. Každý bewerbe nebo sturmmann a rottenführer SS byl v lágru bůh. Chtění esesmana mělo větší váhu než ponaučení rabinátů za tři a půl tisíce roků, mravní zásady dívek v Antverpách, kdekoli na světě, včetně Německa. Nic na tom nezměnilo, že i polobozi šli za Rassenschade (prznění rasy) před popravčí četu nebo je pověsili na hák a jejich jména nezmizí z listiny německé hanby.

V. F. si mohl – kdyby chtěl – představit, co Colette udělala. Nic z toho, co vylíčila. Stačil mu zlomek vteřiny. Nemohla unterscharführera odstrčit, aby upadl zády do bláta. Nesměla se ho dotknout jinak, než chtěl. Nemusela to zamlouvat zmínkami o Nicole, o kápo Wandě Kazimíře Broderové.

„Jak dlouho se musí lidi stydět?“ šeptala francouzsky.

„Ani vteřinu,“ odpověděl V. F. také francouzsky. „Je to mimo stud. Miláčku, Colette.“

„Není to nic, co bych chtěla.“

Nechtěl by slyšet, že musela unterscharführerovi rozepnout kalhoty. Neměl jí co odpouštět a nechtěl jí to dělat těžší, a sobě také ne. Zavírala oči.

„Nemusíš, nikdy jsi nemusela.“ V mysli se mu vyrojilo pár otázek, a spolkl je.

„Unterscharführer Weissacker,“ šeptala Colette. „Stačí mu myšlenka na to, že je Němec. Studna převahy nad všemi, co šlapou po maceše Zemi. Nastoupil v polském tažení prvního září 1939. Feldzug in Polen. Osmého stáli před Varšavou. Začali Blitzkrieg, který trvá už šest let. Za čtrnáct dní už Polsko neexistovalo, kromě Varšavy, kterou sedmadvacátého září rozbili, že nezůstal kámen na kameni. Dvaadvacátého června 1941 vyrazili k Volze, sto dvacet divizí. Dvanáctého října stáli u bran sídelního města. (To nám připomíná při každé příležitosti.) Zastavil je generál Zima. Na jaře generál Bláto. Co mu dává jistotu, že to pro ně nikdy neskončí? Jak dlouho to může trvat?“

„Ne o něm, ne teď,“ řekl V. F. francouzsky. „Už nemusíš.“

„Nekrvácím.“

Nevěděl, proč to řekla, než se domyslel.

„Nicole začala krvácet, když dostala facku. Viděla jít známou do komína. Vyhrnuly se proti ní krysy.“

Nevěděla, jestli ji V. F. slyší.

„Neřekla jsem ti všechno.“

„Nechci o tolik víc vědět.“

„Myslím na to, co přijde. Někdy si představuju, že by se všichni srotili a vzbouřili.“

„Tam už jsme byli,“ řekl.

Myslel už na to, co se bude dít, až Colette odejde. Za okamžik začne řídnout tma. V účtárně komandanta, kde se sčítají výdaje, příjmy, hodnota kořisti a množství mrtvých, dozorčí důstojník nebo poddůstojník odškrtne dalších deset tisíc. Den za dnem, noc za nocí. I když tu už nebude. Mohlo jí připadat nestydaté šeptat. Nemyslitelná historka, jak povalila do bláta esesáka Weissackera. Samozřejmě chtěl rozepnout kalhoty. V. F. bezděčně polkl. Zamotávala svou hanbu do své nevinnosti.

Pozorovala světlo končící noci. Mlha a ráno zakryje a rozpustí blednoucí hvězdy. Bude se muset zvednout, obléknout a jít do Odvšivovací stanice. Naloží si na záda osmnáct dek. Svoje alibi. Se štěstím bude smět žít o den déle. Nepomohlo jí, že byla krásná, anebo naopak v tom tkvělo, že ještě nevyletěla komínem?

„Nejdřív tě poníží, pak zabijou.“

Nebe vypadalo jako obrovská leklá ryba se světélkujícími šupinami.

Objala V. F. rukama plnýma oděrek a modřin.

Šeptala: „Vím, že už musím jít.“ A dál: „Čekáš a doufáš, že přežiješ. Unterscharführer se nám na dílně posmívá, že nemáme v Evropě přítele. Nenašla bych světadíl, kde by mě chtěli. Mezitím jdeme jeden za druhým. Moje maminka, otec, sestry. Madame Weber. Babička. Nicole. Ta holka, co mi četla z ruky. Vidíme si jen na špičku nosu, na svoje ubohé, zmrzačené, nimravé teď; co bylo ráno, včera, ne, co přijde zítra. Dívám se skrz dráty, koho uvidím a koho už ne. Proč žiju, když už nejsou?“

„Colette,“ napomenul ji.

„Ten jde, ta jde. Ten už šel, ten teprve půjde. Mají to napsané v očích, v propadlých tvářích, kruzích pod očima, v beznaději, která z nich čiší. Ještě to nebyl tvůj den, nevytáhli tvůj los, tvoje číslo. Čím víc řídnou jejich řady, tím dřív přijdeš na řadu. Překážíme jeden druhému. Nikdo už nikoho nelituje. Udivuje mě, že než dojde na mě, neumřu hanbou.“

„Na to tu lidi neumírají.“

„Mělo by to být zařízené, aby dřív umírali ti špatní?“

„Tak se to nehraje.“

„Mělo by.“

„Koho bys to nechala posoudit? Nacisty, kápo Broderovou, unterscharführera Weissackera?“

„Moje a tvoje mrtvé. Nicole. Tu holku, co vykládala budoucnost. (Nižší a vyšší poschodí pravdy.) Tu varšavskou konfidentku, co ve sprchách zabila Schillingera.“

„Mysli na vinu Němců, ne na svou. Málokdo obstojí. V Antverpách jsi o takových zkouškách nevěděla.“

„Když holka musí lhát, není to prolhanost.“

A nakonec: „Něco pro tebe mám.“

Vnitřek dlaně si přiblížila k ústům. Vteřinu hledala špičkou jazyka. Jed? Podávala Vili Feldovi diamant, který pronesla ze střižny pod jazykem.

Díval se na démant, který světélkoval.

„Proč?“

„Nechci, aby sis myslel, že nic nemám.“

„Zbytečně riskuješ.“

„Ne tolik, abych sem už nemohla.“

„Nepotřebuju démanty.“

„Škoda že si to nemyslí Němci.“

„Nejsem Němec.“

„Každý je potřebuje.“

„Dostávám od tebe něco jiného.“

Byla ráda, že to řekl. Nepochybovala, že si démant vezme.

„Mám pod jazykem ještě jeden pro sebe.“

Usmál se. „Jak je to – podle Madame Weber – s poděkováním?“

„Dívka musí poděkovat písemně. Ne později než za den. Jinak ti už nikdo nic nedá ani tě nepozve.“

Prsty se dotkl jejích víček. Na oplátku se dotkla jeho.

„Mám pro tebe dávku morfia. Kdyby došlo k nejhoršímu. S morfiem jsi jako hrnec, který má díry. Co do něj nabereš, vyteče. Mohli by tě bít do aleluja a nic bys necítil.“

Šeptala francouzsky: „Je noc jako teď. Jsi sám ve světě, kde už nikoho nemáš. Víš, kolik lidí už to má za sebou. A pak máš dojem, jako já s tebou, že je to poslední vteřina, s posledním člověkem na světě. Ve Frauenlageru zmlátil ráno strážný holku, které nosil jídlo. Přilepšovala matce. Čekala od něj chleba. Místo toho přišel a začal ji bít.“

„Měl jsem rabínského dědečka. Mluvil o zlém duchu Pánaboha.“

„Přijela jí sestra s robátkem. Byly už v zástupu do plynu. Poprosila ho, aby je zachránil. Vytrhl matce kojeňátko a vrazil ho do náruče vedlejší ženy s holčičkou a vyvedl její sestru. Sestra jí vytkla, proč ji nenechala zahynout i s děťátkem.“

V. F. držel v dlaních démant velký jako bříško prstu.

„Nacisti jsou větší zloději.“

Potvrdil si obraz o komandu Kanada. Muži z rampy si nosili do baráků vodku, čokoládu a slaninu a vajíčka. Dělili se, s kým uznali za vhodné. Cpali se, jako by nebylo zítra. (Pro mnohé nebylo.) Zacházeli s kufry z nových transportů jako přístavní nebo nádražní dělníci a zároveň jako piráti. Měnili kořist s árijskými Čechy, Poláky a Němci, kteří sem přijeli na odborné práce. Elektroinženýři a topenáři dodavatelské firmy Topff a synové. Podepsali pod hrozbou hrdelního trestu revers, že o všem, co viděli a slyšeli, pomlčí. Lágr byl zlatá žíla Německa.

Hrstka nezištných pašovala do lágru potravu ducha a ven dopisy. Některým vězňům se dostala do rukou bible, Dostojevskij, Cervantes. Nikde nečetli lidé žíznivěji na úkor spánku než na barácích v Auschwitz-Birkenau. Knihy z kufrů a vaků nacisté pálili. Za čtení šel přistižený do plynu. O svůj plátek zlata se rvali vazalové. Slováci, Rumuni nebo Maďaři. Čachrovat se dalo se všemi. Nikdo mu ještě nedal démant. Potěžkával kámen v dlani.

„Jak dlouho můžeš nosit kámen pod jazykem?“

„Bojíš se, že bych ho mohla spolknout? Až do komína. I potom by byl můj.“ (Nesměla by na latrínu, omlouvala se mu v duchu.)

Vstala a chystala se obléknout.

„Dávám na sebe pozor,“ uhodla jeho myšlenku.

Hodnotu drahokamu mohla vyvážit hodnota jídla.

„V Německu,“ řekla Colette, „je člověk to, co má. Být tu znamená mít a chtít. A nemít, nebýt.“

Líbil se jí zvuk slov ty a já. Držela V. F. za ruku. Usmála se do tmy.

„Jsem zlodějka i okradená. Provazolezec i lano. Akrobatka, která pod sebou nemá síť.“ (Vyšší a nižší poschodí pravdy.) Už ani nevěděla, že lže. „Nechci se už předem pokládat za mrtvou.“ (Nejnižší poschodí pravdy, nejhlubší poschodí lži.)

Připomněl se jim barák, hučení spánku, převalování tisíce mužů před rozedněním, včetně nemocných a neschopných spánku, kašel, rachot držadla kbelíku, jak si někdo ulevil, občasný výkřik.

„Ne všechno se rodí z ženy,“ řekla.

Napadlo ji, zda by jediný Němec jedinému člověku, kdyby přežil válku, řekl: „Lituji.“

Přiblížila tvář a ucho k dřevěné přepážce. Znala steny, pro které se někdo nedožije pondělí.

„Budou nosit kameny do Buna Werke a Auto-Union,“ řekl V. F. „A zpět. Pět set mužů nastupuje do vagonky.“

Vyvolalo to představu železa, třesk nárazníků, ženy a muže s omrzlinami, které tajili, aby směli pracovat o pár hodin déle. V duchu se otřásl představou mrazu.

„Jak říká esesák, který nás má na starosti, unterscharführer Johannes Loesberg, vyřešili tu problém nezaměstnanosti. Nedostatek ubytovacích prostor.“

Nemluvila o démantu. „Už dlouho mě po ránu nebudili ptáci.“

Upevnila si punčochy. Byla oblečená, zbývalo uvázat si šátek.

Prohlížel si démant. Lágr operoval na jiném stupni než svět, z něhož přišli. A do něhož se – možná někteří – vrátí, snad díky kamenu, který měl v prstech, nebo drahokamu, který ukrývala pod jazykem. Nemohl by říct, že to budou ti nejšťastnější nebo ti nejlepší. (Ani Colette.)

Měla by už jít. Napadlo ho, že pomocník za dřevěnou přepážkou nespal. Vynahradí mu to chlebem a centimetr tlustým kolečkem salámu. Ošidí na přídělu jiné. Jistě pár strávníků zemře dřív, než by se mohli o svůj příděl brát.

„Jsou tu obří švábi. Jak to, že nikdy nezmrznou?“

Připomínala ptáka, který odpočívá, než vzlétne. Na okamžik se v ní ztratilo (čas prchal), kolik bude muset – skončí-li její noční dobrodružství dobře – rozstříhat kabátů, kožichů a šatů a prádla nebo bot, papučí, přezůvek. Brala do rukou bezpočet promaštěných čepic, klobouků a šátků. Zvykla si na pachy prádla, doplňků. Ostřejší břitvu dostaly, když odevzdaly starou. Muži pokládali žiletku za poklad. (Neoholení šli při pondělní selekci do komína.) V kožených bundách, v límcích i v sametových šatech a dvojitých manžetách a ve švech nacházela Colette peníze. Unterscharführer nařídil odstřihávat knoflíky. Objevil, že pod mosazí knoflíků na šatech bylo zlato. Některé knoflíky byly duté. Na jiných byly vyryty vzkazy, které už neměly adresáta. Musely prohlížet a oškrabovat všechny. Není nad důkladnost, nabádal je unterscharführer. Opasky na raglánech, nárameníky dámských plášťů, turbany; stuhy klobouků, ženské vložky. Muži a ženy s tisíciletou zkušeností se zdáli prostomyslní. Nacisti je přechytračili. Nacházela bankovky zemí, s nimiž bylo Německo ve válce.

V. F. věděl, že je tu padělatelská dílna, kde nacisti vyrábějí anglické a americké peníze a shazují je z letadel.

„Ráda bych se vrátila před stvoření světa. Aby to začalo znovu.“

Upravovala si šaty.

„Možná s tebou,“ řekla věcně.

„Ještě tě to bolí?“

„Nestojí to za řeč. Cítím se oteklá.“

„Není to na tobě vidět.“

Řekl: „Slyšíš, co slyším?“

„Odvedle?“

„Ne.“

„Poplach?“

„Jiný než ten pro nás.“

„Děla?“

„Jsou sto kilometrů od lágru. Museli se pohnout.“

„Stáli osm měsíců. Co jsem přišla.“

„Slyším jejich kanony.“

„Nejsou to jen německé kanony.“

Naslouchala dělům, šumu odvedle. Tisíc párů uší poslouchalo děla jako oni.

„Zabijou nás.“

„Nebudou mít čas.“

„Půjdu opatrně. Nemusíš se bát.“

Políbil ji.

„Nikdo mě nelíbal na oči.“

„Je chladno.“

„Vydrží mi to dlouho,“ řekla. „Než na mě promluví, křikne nebo bude něco chtít.“

„Nemysli na to.“

„Budu myslet na tebe.“

„Buď opatrná.“

„Do příště.“

„Silnější než oni.“

„Neboj se.“

„Nebojím se.“

„Kdo pláče, zemře,“ opakovala francouzsky. Bylo to všeobecné heslo v Auschwitz-Birkenau, kód vězňů. Tichý bojový pokřik. (Vyšší poschodí pravdy.)

Nemohla se odtrhnout.

„Svítá. Nechám ti tu jed i morfium, polovinu. Byla bych schopná to udělat s tebou, kdybys chtěl. Nevím, jestli bys to udělal se mnou, kdybych chtěla.“

Poslední chvíli zůstala tichá jako pták, který se vzdal křiku i letu. Vrátila se tam, kde byla, když přišla. Za okamžik půjde jako pták po nohou, do kouře a popílku z komínů, směrem od Odvšivovací stanice a všemi Postenkette do Frauenlageru. Zmizí mezi děvčaty, obrostlými boláky jako strom houbami, země mechem. Opuchlé, nateklé, omyté ledovou vodou, než je spálí a rozdrtí jejich kosti do prášku na hnojivo.

„Ve střižně je dřevěná podlaha. Unterscharführer si občas stoupne na démant, točí se na podpatku jako káča, aby se ujistil, že to není střep. Odkopává spadlé peníze a šperky k bedně. Obviňuje mrtvé, že podvedli Německo. Do vycpávky si židovka z Francie nebo Německa zašije víc, než mají poctiví Němci za celý život. Zuří, když páráme a nic nenajdeme. Nechce se mi od tebe. Musím?“

Nechápal, proč to protahuje. Bylo to nebezpečnější i pro ni.

Na baráku už vstávali. Noc se za chvíli přehoupne ke dni. Bylo tři čtvrtě na pět. K šumění přibylo dunění děl. Obsáhlo představu kácených stromů. Lidí, vyproštěných z trosek, už mrtvých. Pach namačkaných v těsném prostoru.

Už měla zašněrované boty. Uvázala si bílý šátek, hluboko do čela, jako když přišla. Prohlížel si jed, morfium a košili a démant. Nečekal ani ji, ani co mu řekla o unterscharführerovi, co chtěl a dostal a do jaké lži to zabalila, aby se nezalkla studem. Pootevřela rty. Připravil se, co mu ještě řekne, ale neřekla nic. Démant byl homolka velikosti čtvrtiny nehtu na malíčku, karát, snad dva karáty, tržní cena u polských překupníků: slepice, možná dvě, pět vajec, kus slaniny.

„Budu za to chtít tlusté od šunky. Přijdeš?“

„Přijímám,“ řekla francouzsky.

A ještě: „Sklenáři si ráno přišli do dílny k unterscharführerovi pro pár kamenů. Nechal si to potvrdit. Řežou sklo do nových oken komandantovi Hössemu. Opravujou mu vilu. Dává si rozšířit zahradu. Všechno na účet lágru. Má rád kytky.“

„Vypadá jako lotosový květ,“ řekl V. F. o kameni.

V duchu probíral vesničany, na které se obrátí. Kámen projde mnoha rukama. Vrhal paprsky ze stran a svrchu, znak moci a bohatství ve světě, z něhož se dostal sem. Vesničani si ho schovají. Pár lidí se o něj porve. Kdysi démanty vlastnili králové. Teď hospodářské oddělení Waffen SS, gestapo. Mají je pro strýčka Příhodu, na dobu po válce, ve světě, který už bude judenrein, židůprostý. Slyšel od rabínského dědečka o démantu nalezeném kolem roku 1600. S bezchybnou barvou označenou velkým písmenem D. Jakou hodnotu by měl tady? Půl kila slaniny? Kopy vajec? Dvou vek černého polského chleba?

Colette řekla: „Zavřu oči a vidím, co není. Pole tulipánů, rodiče a sestry. Moře, bílé racky. Včely nad okvětími. Slunce. Trvá to zlomek vteřiny. Jsi se mnou. (Říkala to věcně.) Vítr, který voní. Nebe, které hřeje.“

Pak řekla: „Jsi poslední místo, kde se neztrácím. Nic mě neohrožuje.“

Nakonec: „Kdybych přežila, chtěla bych být dobrá. Dostat příležitost, abych to dokázala.“

„Nevíš, kolik je hodin,“ řekl.

„Musím?“

„Je to v tobě víc než ve mně.“

„Stačí, abys mě objal.“

Zastrčil kámen do kapsičky ve futru kalhot u opasku. Stejně schoval jed a druhou ampulku.

„Je to veronal.“

„Dík.“

Myslel na to, co měla s unterscharführerem. Co by asi udělal nebo neudělal na jejím místě? Hladil jí ruku.

„Počítám s tím, že bych mohla přežít. S démantem si nebudu muset dělat už starosti.“

Podíval se na ni.

„Co říká tvůj jazyk?“

„Zvykl si.“

Kdyby ho potřebovala u Torwache, mezi Postenkette, nemohla vyloučit, že by si ho esesák vzal a pak ji odstřelil. (Mohl by říci, že se ho pokusila napadnout nebo utéct.)

Ověřila si, stejně jako Nicole a kápo Broderová, že drahokamy a peníze jsou pro esesáky víc než strach.

Jednou nohou už byla venku. V pohledu měla myšlenku, kterou už nevyslovila. (Vstoupila do vyššího i nižšího poschodí pravdy.) Najednou byla krotká, jako když přišla plná modřin.

„A quoi penses tu?“ zeptal se V. F. „Na co myslíš?“

„Un enfant qui te ressemble,“ odpověděla. „Na dítě, které by se ti podobalo.“

A pak se zeptala: „Jsem?“

„Jsi,“ odpověděl jí V. F.

„Z masa a krve?“

„Z masa a krve.“

„Ze lži?“

„Trochu. Když musíš. Když to jinak nejde. (Vyšší a nižší poschodí pravdy, vyšší a nižší poschodí lži.) Nikdo nevyjde z téhle války nepošpiněný. I morálka světců už je jiná. Můj rabínský dědeček nevěřil ve světce. Už jsme se shodli, v čem jsme si podobní. Asi jsme rasa. Co máme společné, i s tím, co máme společné s ostatními. Na čem nám záleží víc než na barvě kůže, očí, vlasů. Morálka je dítě nutnosti. Mění se s námi. Po nás to bude jiné. Taky bych radši nelhal.“

„Kradu,“ řekla.

„Bereš, co vzali tobě, co berou druhým.“

„Vykrádám sebe.“

V jejím hlase zase zaznělo stříbro. To bezbranné a zneuctěné. V očích se jí objevily ty neviditelné slzy. Poznání, čím je, čím byla, čím chtěla být, čím mohla být.

„V Berlíně by za to zaplatili Švédům děla, Argentincům maso, Čechům práci a Američanům za letecký benzin.“

Pozdravili se francouzsky, objetím a třemi polibky na tvář. Dala mu sbohem očima. Vykročila do mužského baráku dvířky v přepážce. Prošla se skloněnou hlavou uličkou podél položeného komínku z bílých, už zešedlých cihel, před zraky tisíce mužů, jedna z neznámých, píseček v obrovském soukolí, v bílém šátku na hlavě, s výrazem dívky, která neměla co pohledávat v mužském baráku číslo jedenadvacet, a přece tu – z důvodu, na němž vězňům nezáleželo – byla. A pak se vydala směrem k Odvšivovací stanici a pěti Postenkette – do Frauenlageru. Naskočila jí husí kůže.

III

Na začátku směny, ráno v šest, přišel unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker do dílny dříve. (To bylo pět minut, které potom kápo Broderové chyběly.) Kápo mu hlásila, že od noční směny dostaly k párání šaty po transportu z Francie. Nestačila předat jinému esesákovi, sturmscharführerovi Hugovi-Gottfriedu Wünscheovi, brašnu s penězi, zlatem a drahokamy a dokumenty, kterou pro něj měla ve střižně. Hrozilo nebezpečí, že ji unterscharführer najde. Kápo ji schovala na poslední chvíli pod kožichy u Colettiných kotníků. Nadešel její poslední den? Strhne do toho Colette, která neměla o brašně u svých nohou tušení? Proč unterscharführer přišel dřív, než měl?

„Přijeli boháči,“ řekl unterscharführer. „Sádlo Evropy. Padesát vagonů.“

Přehlédl střižnu.

„Co vidím, je všechno?“

„Ne,“ odpověděla rychle kápo. „Zbytek je ve skladech. Budou to nosit postupně.“

Stačilo mu zahlédnout kožichy, kabáty a kožené kostýmy, šaty a prádlo a doplňky. Svazky kožichů, převázané provazem nebo volně pohozené jeden na druhém. Včera odeslal do Berlína vagon kožichů z Belgie. Nakládali dva sedmnáctiletí z komanda Kanada. Jeden se nechal zaházet perziány, z vagonu vyskočil jen druhý. Vlak odjel. Rottenführer Kolwitz se nemohl dopočítat. Prohlédli sklady, vězeň nikde. Unterscharführera Weissackera napadlo, že by mohl být ve vlaku. Nechali soupravu zastavit před Krakovem. Našli ho pod kožichy. Hodili si dvacetifenikem, kdo ho zastřelí.

Nahlédl do bedny. Den začal dobře. Unterscharführer Weissacker poznal už podle kožichu nebo prstenu, k jaké třídě kdo patřil. Neměl tušení o zprostředkovatelské službě kápo Broderové jinému esesákovi.

„Stačí kapka krve a víme, kdo je kdo,“ řekl unterscharführer.

Nadechl se a vyplnil hrudí uniformu.

Byl si jist čistokrevností svého rodového stromu přinejmenším od roku 1775, podle přijímacích stanov a prověrek SS Totenkopf. Cítil se propojen s SS jako krvinka s krví. Dílna, kterou řídil, byla zrnko národohospodářské moci SS, které s vojenskou a politickou silou znamenají Třetí říši. Tisíce spojených továren v Německu a obsazených územích, tři čtvrtiny německé výroby. Lomy, cementárny a zbrojovky, tiskárny, porcelánky a potravinářský průmysl, textilky. Banky. Soustava koncentračních táborů, které pronajímaly ještě nezabité vězně soukromým firmám. Chov dobytka, doly a těžba dřeva, rybářství. Přístup k levnému materiálu, bezplatným otrokům. V Auschwitz-Birkenau dodával tábor pracovní síly Auto-Unionu a I. G. Farben. Kdyby si nespravil chuť armagnacem, opilo by ho vědomí moci. V duchu se viděl jako scharführer, potom oberscharführer a hauptscharführer, až k untersturmführehrovi a k sturmführerovi a obersturmführerovi. Chtělo to, aby válka ještě chvíli trvala. (Aby tu směl zůstat a nepřeveleli ho na frontu.)

V představě se viděl, jak vchází do rodného domu ve Wuppertalu v uniformě s hodností hauptsturmführera (v očích otce kapitána SS). Potrpěl si na vyleštěné boty. (Otec měl své rčení na všechno: To je to.)

Vzal do ruky jeden z prstenů. Vypovídal o bývalém nositeli víc než doklady. Myslel na tajná konta, švýcarské účty na heslo. Velké bohatství propadlo mlčenlivým švýcarským peněžním ústavům. Odtud si nikdo neodnese potvrzení, kolik měl uloženo, na jaké jméno, heslo nebo číslo. Případní pozůstalí (o čemž pochyboval) nedostanou o úmrtí dotyčného ověření. Bylo to dobré pro Švýcarsko, ne pro říši. Tady si to Německo vynahradilo.

S otcem si vysvětlili, proč je správné zprostit majetku třídy, které ho získaly na úkor Německa. Židé nejsou zdaleka tak chytří, za jaké je svět pokládal. Neznal zemi, která by je vzala pod ochranná křídla. Nebo se zastala jejich vlastností. Německé zaoceánské lodě, nacpané obřezanými do poslední kabiny, se vrátily s živým nákladem od vzdálených břehů Havany a Jižní i Severní Ameriky. Dlouho si namlouvali, že to s nimi jde od horšího k lepšímu. Všichni ti Levyové, Cohenové, Finkelsteinové. Trvalo jim to dva tisíce roků, od porážky ve válce proti Římanům. Nechápal (jako Hitler a Himmler), že s nimi Římané nezúčtovali už tenkrát jednou provždy. Ve svých krásných bytech, výnosných zaměstnáních slavili Svátek osvobození z egyptského otroctví. Tradovalo se, že je chytří Egypťani vyhnali, aby se od nich nenakazili leprou. (Ne že je propustili z otroctví. Nechtěli, aby jim v Alexandrii a v povodí Nilu otrávili lidi, ryby a pole i písek. Radši stavěli pyramidy sami.) Zapouštěli kořeny v Německu, v Evropě, na všech světadílech. Drali se a hryzali, podobni krysám. Teď jsou v německém otroctví. Z toho už svátky nebudou. Neměl by je kdo slavit. (V duchu se zachechtal.) Shoří tu se svými sny, podvody. Zmizí v oparu cyklonu B. Tady jejich dějiny končí.

Myslel na osudovost. Být Němec a SS Totenkopf dostalo vyšší smysl.

Francouzské transporty znamenaly peníze, zlaté prsteny a drahé kameny. Polské transporty zase tenké stříbrné, bronzové nebo olověné snubní prsteny. (Dal si známku za úsudek.) Jejich hemžení skončí v komíně. Smějí přežívat, jako šestnáct holek v jeho dílně, šest neděl, nanejvýš pár měsíců. Zaplatí za to strachem. Německo svým cizincům nerozdává.

„Šplh komínem,“ prodloužil nahlas myšlenku. (Kápo cítila, že to říká na její adresu. Věděl něco?) „Jednotlivci, rodiny, příbuzní; obce a vesnice.“

V duchu viděl německou mapu Evropy. Vaterland pro pět set milionů Němců.

Kápo Broderová myslela na to, jak dlouho žila. Přiblížila se konci? Měla vztek, který zahlušil strach. Bude to její den?

Hodil prsten do bedny. Zaznamenal zvuk kovu narážejícího na kov. Vysoký tón zlata. Zívnul. Je to pravda, že ve třináctém a čtrnáctém století bylo stříbro dražší než zlato? Nic nezůstane dlouho stejné. Lidi ani mapy. Goethe měl pravdu: o život se musí člověk rvát den co den. Stejně Nietzsche. (Co řekl o nadčlověku, který může všechno.) Stačilo mu zhlédnout přepychovými parfémy prosycené šaty a prádlo, svázané buničinovými provazy. Pohledem sjel hromady šatstva. (Ve skladech se vršily hory.) Stačili to jen tak tak vytřídit a odvážet do říše.

Vyhlédl oknem. Mlha se rozplývala. Všude létal popílek. Vrátil se k bedně. Plnila se penězi, šperky. Šestnáct děvčat s bílými šátky na hlavách, Weissköpfchen, rozesazených do podkovy, aby měl přehled, páralo podšívky kožichů.

Lágr byl trychtýř. Roztroušená moc a majetek židů i s jejich těly se sem slévaly jako do jámy. Poslední třídění.

Sáhl do ploché kapsy své nepředpisové blůzy, litevky, a vytáhl už zpola vypitou láhev armagnacu. (Svépomoc, solidarita mužů SS nebo z komanda Kanada, Ukrajinců a Litevců a Estonců a Lotyšů. Dneska ty mně, zítra já tobě.) Unterscharführer Weissacker odšrouboval pozlacenou zátku (Francouzi prosluli plýtváním) a napil se rovnou. Nařídil kápo, aby rozdala nové žiletky a nabroušené nůžky. Všechno řádně zapsat. (Dával pozor.)

„Mám oči i v zadku, Arschaugen.“ Rychle se otočil a vzápětí vrátil hlavu nazpět, trhaně, jako loutka.

Colette našla v kapse zimního kabátu z látky gromby svitek pěti stodolarových bankovek, převázaných modrou gumičkou od láhve s marmeládou. V penězích, které nacházela, tušila kolektivní zkušenost lidí odkázaných na útěky ze země do země. (Možnost vzít si svých pět švestek v jedné kapse. Nebýt na novém místě s prázdnýma rukama, odkázán na žebrotu, někomu na obtíž, vystaven opovržení a hrůze z chudáků. Mít něco do začátku.)

„Tady přijdou o peníze, aniž se namáhali je utratit.“

Odstraňoval si nožíkem špínu pod nehty. Při čištění pistole se zamazal olejíčkem.

Kápo Broderová se neodvážila k brašně u Colettiných nohou pohlédnout. Unterscharführer by to pokládal za zradu. Mohla si připomenout jeho dílenské desatero: věrnost, loajalita, vděčnost. Pořádek, dochvilnost, píle. Odpovědnost, poctivost, poslušnost. Pracovitost, šetrnost, spolehlivost. Odpor k mrhání. (Zacházet s majetkem říše, jako by byl jejich.) Úcta k nadřízeným. Udělat, co chce, nebo cyklon B. Mohlo to být jeden a půl nebo dvě desatera. Přehlédl svých šestnáct svěřenkyň. Dvakrát musel na gestapo, aby mu je nezplynovali. Oberführer gestapa se ho zeptal, je-li mu jich snad líto. Bránil se, jak dlouho by trvalo zaučovat jiné. Pece se o příslušný přísun neochudí. Urazil se. Mohli by ho považovat – třeba jen vteřinu – za ochránce židovek?

Vychutnal chuť armagnacu na patře, malátnou závrať v hlavě, v odezvě žaludku.

Byl to bohatý transport. Chtěl mít bednu co nejrychleji plnou, pak druhou, třetí a čtvrtou, co stihnou do konce směny. Německé, anglické, švýcarské a americké peníze, libry, dolary, franky. Zlaté plátky, válečky, mince. Démanty, náhrdelníky, přívěsky na krk, řetízky. Někdy stačí bedna. Jindy jich naplní pět. Není směšné, jak je to jednoduché? Stačí zamřížovat lidi. Pár stovek esesáků a ostnaté dráty s deseti tisíci volty. Ti, co by chtěli ukrást svůj včerejší majetek, už zítra nebudou mezi živými. Znovu se zasmál, aniž děvčata včetně kápo věděla čemu.

Díval se na kožichy. Půjdou do zázemí i na frontu. Noví majitelé nebudou vědět, že je to zboží z druhé ruky. Projde to dezinfekcí.

Dbal na to, aby pod záminkou rychlosti nezanedbaly jedinou podšívku. Zapověděl jim stěžovat si, že je bolí prsty, dělají se jim mozoly od nůžek, pořežou se tupou žiletkou. Vyhrožoval jim, že je vymění, než řeknou pět.

Zašrouboval láhev. Nemusel čichat k uzávěru. Čichá se ke koňaku nebo vínu, ne k uzávěru nebo korkové zátce. (To je povinnost sklepníka.) Je-li korek rozpraskaný, teprve pak je na místě podezření.

Udivoval ho přepych svršků, kožichů a šatů a bot. Anglická a francouzská obuv, na kterou výrobce vystavoval doživotní záruku. Stačilo odkudkoli na zeměkouli odeslat boty k opravě a firma se postarala, aby sloužily jako nové. (Odsud je už neodešlou.) Nechtělo se mu myslet na boty za tisíce marek. Závidět neviditelným, kteří si je mohli dovolit, aniž by mrkli. Daleko do kapsy měli pro ty druhé.

Vážil cennosti v bedně. Největší hodnotou v lágru jsou mrtví. (Znovu se zasmál.) Jejich bývalý majetek je v nejpovolanějších rukou. Ne v jejich spárech. Slovíčko spár se mu zalíbilo. Prstem je napsal do vzduchu. (Nevěděly, co dělá. Kápo doufala, že se opije.) Klaue. Kralle. V němčině spár je rodu ženského, vlast je Vaterland, otčina. Pro Slovany je země matka. Nevěděly, co ve vzduchu ohmatává, co si přemílá pro sebe. (I kdyby upadl, mohl by na brašnu přijít.)

Bolí je palce, prsteníky, ukazováky? Naskákaly jim mozoly na dlaních? Hodnota Weissköpfchen je v tom, co odpracují, najdou a nespolknou, jinak mají dost místa a času v komíně. (To už jim pověděl, ne?) Snad je v kanceláři gestapa nepřechválil. Chrání si to svoje. Tomu na gestapu rozumí. Židé v Německu nemají budoucnost. Liší se jen tím, kdy přijde kdo na řadu. Nakonec se dostane i na toho posledního. Čistota rasy je víc než cena života.

Rottenführer Kolwitz – se kterým se večer uvidí – měl na starosti vlasy. Materiál na deky a látky, kabáty. Teplé ponožky a šály pro ruskou zimu. Tuk na výrobu mýdla. Kosti na rozemletí do práškového hnojiva. Všechno v tisících tunách.

„Co má hodnotu saze, bude saze,“ pletl se mu jazyk.

Není na židovských hřbitovech nápis: Prach jsi a v prach se obrátíš? Smysl práce je i v tom, že si z ní člověk udělá i zábavu. To prodlužuje život. Ne každému, ovšem. Nemluvili víc jak dvacet století o úctě ke smrti? Měli by si konečného řešení vážit.

„Klar?“ obrátil se na kápo.

„Klar,“ přitakala kápo Broderová. „Jasné.“

V očích měla morfium. (Ne dost, aby ji zbavilo starostí.) Odhadoval její kukuč. Sloužila. Kdyby ne, vymění ji, jako když luskne prstem. (Přicházelo mu to stále víc k smíchu.) Netušil, v čem je namočená. Neznal obsah brašny, zlato, šperky, peníze. Měla důvody, aby mu byla vděčná, o strachu nemluvě. Pořád ještě je drzá. To ji přejde ve sprchách. Byla by schopná, jako ta polská židovská běhna, někomu vyrvat pistoli. Slyšel o prominentních vězních, kteří si píchají morfium. Dá si na ni tu poslední chviličku pozor.

Vzdulo se mu v žaludku, hlasitě říhnul. Vůně koňaku a ryby, které měl včera k večeři, přebila, čím páchnou kůže, prádlo a kožešiny napuštěné naftalínem a šaty s vyčpělou voňavkou.

„Zum Wohl, na zdraví,“ řekla kápo. Myslela na brašnu pod kožichy u Colettiných nohou.

Vytáhla z kapsy kožichu knihu.

„Co to je?“ chtěl vědět unterscharführer. Měla odulé rty?

Kápo mu podala bibli vázanou v nažloutlé vepřové kůži. Zahodil ji do bedny na odpadky.

Šel spát pozdě, měl zarudlé bělmo. Spal se svým bičíkem na koně; jako klouček takhle usínal se svým medvídkem Fritzem. Byl u nočního plynování z francouzského sirotčince. Stál u vchodu do komor, když je přiváděli. Měl pocit, že jedna z dívek ho provrtává pohledem. Už zvedal ruku s bičíkem, ale zarazil se. Druhé dvě ji vedly pod paží. Byla slepá. Třemi svištivými údery do zad popohnal všechny tři.

Děvčata v dílně mu připomínala oslice. Být to na něm, nezdržoval by se tetováním. Vypálil by jim na čelo značku rozžhaveným železem. Máme se pořád ještě v čem zdokonalit. Díval se jim na tváře, na zuby. Jedna z rozparovaček měla dlouhé bílé hrdlo. Ňadra jako meruňky. Připomnělo mu to děvče z předminulého turnusu, které mělo prsy jako melouny.

Před plynováním je pozval komandant Höss na koncert Bacha, Beethovena, Mozarta. Zpívala židovka z Berlína. Šla z koncertní haly rovnou do komína. (Tak to má být.) Johannes Loesberg se dal slyšet, že na Capri v Itálii oslepovali slavíky, aby je přiměli zpívat o oktávu výš. Navrhl, aby to zkusili s tou židovkou. Zpívala, jako by brečela.

Postříkal se kolínskou z flakonu, který našel v kufru po holandském transportu. Vystříkal pár spršek voňavky do vzduchu. Šest z šestnácti má světlé vlasy. Zavrtěl hlavou. Rozuměl, co měly v očích.

Přišlo mu na mysl, že Loesberg vypadá jako Goebbels (vychrtlý, se zanícenýma očima, s důrazem na každou souhlásku, aby posluchačům neuniklo slovíčko) a rottenführer Kolwitz trochu jako Benito Mussolini. Rostla mu pleška. Už nějakou dobu přemýšlel, že si nechá narůst knírek.

Během směny mohl rozebírat, co se mu zachtělo. Výhledy Německa. Osobní perspektivy. Nacisté našli řešení na všechno. Myslel na to, jak jeho matka vyznává své svaté. Přeskočilo mu to na krysy. Nejvíc jich bylo kolem kuchyně a podél psinců. V místním prasečinci. Proč? Neměl rád nezodpovězené otázky. Mrskal se lehce bičem do dlaně levičky.

„Na co čekáš?“ zeptal se kápo Broderové. „Až tě políbí váš Bůh? Divil bych se, že by tě ještě někdo líbal.“

Nedal by za to moc, že byla informátorkou gestapa. Nejlepší je takové lidi zplynovat, aby si nemusel lámat hlavu. Takhle kostnatá ještě nebyla.

Napadlo ho, že všech šestnáct tu jsou vdovy. Nesejde na tom, že většina nebyla vdaná. Vyžene je před barák a nařídí, aby si obnažily prsa. Nechá na ně padat sníh. Zasmál se.

Myslel na rottenführera Kolwitze, který přišel o frčku; v kantýně se, v přítomnosti příslušníka gestapa, ožral, a když zvracel, volal Heil Hitler. Na gestapu mu domlouvali. Podobalo se to výslechu, než si dali říct, že to bylo míněno, jak se na nacistu sluší. Nemá Kinderstube. Ožralý má držet hubu. Nekřičet mezi zvratky Heil Hitler. Rottenführer Kolwitz se zaštítil počtem lidí, které zabil. Heil Hitler pro něj byla modlitba.

Na gestapu obstál. Odcházel vzpřímený jako podle pravítka. Ve dveřích se otočil, sklapnul kufry a zařval Heil Hitler. Čekal, dokud mu tři vyšetřující gestapáci neodpověděli mohutným Heil Hitler. Zarazili mu postup, ale ne na dlouho.

„Kdo by chtěl, aby mu to šlo líp od ruky?“

Vytáhl z vnější kapsy své vojenské blůzy břitvu. Rozevřel ji jako člověk, který se jí už dlouho holí, jediným pohybem dvou prstů, černý kostěný hřbet břitvy v dlani.

Zamával ostřím před Colettiným obličejem. Kápo Broderová zpozorněla. Unterscharführer držel obratně břitvu palcem a ukazovákem, plochou stranu ostří naklonil před Colette Cohenovou.

„Nechceš si líznout?“

Viděla by břitvu i zavřenýma očima. Lesk ostří. Černou kostěnou rukojeť.

„Spíš?“

„Ich schlafe nicht.“ Taky Colette Cohenovou napadlo, že nadešel její den.

Stačil by pohyb unterscharführerovy ruky. Chtěl jí vyříznout jazyk? Oslepit? Z jeho dechu cítila armagnac. Bezděčně se nakláněla nad bobřím kožichem. Chtěl se přesvědčit o ostří břitvy? Udal ji někdo z baráku V. F.? Cítila se už dopředu vinna.

Nechala pracovat prsty. Za chvíli bude muset kožich povytáhnout. (To věděla kápo také.) Párala postranní šev zevnitř. Futro bylo těžké. Zapínání bylo zleva doprava. Nahmatala něco tvrdého. Zlato? Mince? Byla to kostice u švu. Párala dál.

Proč řekl slovo líznout? Myslela na zduřelost, kterou před ní ukázal stejně neomaleně, jako dělal ostatní. To, co Nicole nenáviděla a čeho se štítila.

Unterscharführer Weissacker znovu krknul. Cítila pachy, které z něj vyšly. Nařídil jí jako doktor, aby otevřela ústa a řekla dlouhé á. Vypláznout jazyk.

„Peníze, brilianty, to je váš bůh. Devizy, cenné papíry. Prodávali byste krev jako sodovku. To je, co uctíváte, ne hory, měsíc a rostliny nebo zvířata, jak nás balamutili rabíni z Rumunska.“

Myslel na transport ze Sighetu. Zaplynovali devět rabínů z deseti.

Pod vlivem armagnacu se ho zmocnila řečnost. Díval se na Colette. Ostří břitvy vrhalo paprsky k oknu. V modrých očích měl opilost. Udivovala ho neodvolatelnost smrti. Chce-li se člověku spát, je to už touha po smrti?

Co chce, ptala se kápo i Colette. V očích měl krhavé nitky. Na šedé polní uniformě vlhké a mastné skvrny. Paprsky břitvy se teď lámaly a odrážely na Colettině pleti, hrdle a čele, přímce nosu a v přivřených očích podle toho, jak se unterscharführer Weissacker zhoupnul v kolenou nebo se nakláněl do stran. Byl schopný ji podřezat všem na očích?

Stejnou otázku si kladla kápo. Colette se chvěla. Cítila tlak u srdce a slanou chuť v ústech, sevřené hrdlo, neschopnost polknout. Brnění v hrudi. (Jako by jí na prsou stál tlustou nohou největší slon ze sedmi, které viděla cvičit v cirkuse Krone v Antverpách. Cvičitel si pod něj lehnul.) Zvíře nemělo rozum, jen hrůzu z člověka. Tady měl desateronásobně větší hrůzu člověk.

„No tak, nemáš jazyk?“ ptal se unterscharführer. „Nic neříkám dvakrát.“

Rozevřela se před ní propast. Její osud už nebyly otazníky. Skončí tady a teď. Neměla naději. Sevřela ústa. Viděla svůj konec jasně. Zaplavila ji lítost, v které se vše utišilo. Opouštěla ji panika. Vše se rozhodne za pár vteřin. Za chvíli bude muset otevřít ústa a vypláznout jazyk, pod nímž měla drahokam. Unterscharführer není slepý. Ví, co chce. Nemusela se dívat, aby vnímala unterscharführerovu břitvu. Vyhýbala se jeho očím, než se jejich pohledy sešly. Měl ledové, opilé oči, unavené ponocováním, vyžilou tvář. Zároveň to chlapecké, s čím se narodil. Mohl si dovolit každý rozmar.

„Víš co? Zazpívej mi,“ řekl náhle. Něco ho napadlo. „No, los, los, los, dali, dali, dali. Rychle. Copak jsi zpívala mamince nebo milencům?“ Zazubil se. Pohladil pouzdro pistole. Dala si dlaň před ústa. Cítila, jak se chvěje. Zrudla.

„Nebudeš se snad hanbit,“ dodal unterscharführer. „Začni!“

Nadechla se. Zapomněl snad na jazyk? Myslela na svou skrýš v ústech. Začala s nápěvem z Carmen. Jako děvče to nacvičovala ve škole. Stále si držela dlaň před ústy. Snažila se, aby se jí nechvěla ruka. Chytila správnou melodii. Unterscharführer zakašlal.

„To je ono. Kupředu! Toreadore smělý, pozor si dej. Předveď se! Zhluboka dýchat! Prsa ven! Nepolykat dech!“

Na pár vteřin ji doprovodil mumláním. Díval se jí na ústa, do očí, na hruď.

„Nahlas, ať je to slyšet!“

Kápo se nestačila divit. Ostatní pracovaly dál, jako by se nic mimořádného nedělo. Jeden z rozměrů unterscharführera. Colette věděla, že její život je v sázce. Bála se, aby se démant nezaleskl, až zvedne jazyk. Měla kámen spolknout? Zakuckala by se nebo udusila? Marně přemýšlela. Udrží kámen na svém místě. Měla vypjaté nervy. Zpívala, jak nejhlasitěji mohla. Měla slušný hlas. Jak dlouho bude unterscharführer chtít, aby zpívala? Byla uprostřed. Znělo jí to slušněji, než jaké to bylo. Myslela na pohyby svého jazyka. Zvedla hlavu a bradu. Kámen držel. Vnímala ho. Nehnul se ve svém lůžku. Mohla zpívat. Unterscharführer pokašlával a poslouchal. „Dál, dál. Znovu,“ řekl.

A potom: „Zpěvačka by z tebe nebyla.“ Cítila na sobě stékat pot. Nespouštěl z jejích úst oči. Napadlo ho vůbec, že by mohla mít pod jazykem kámen? Viděl, jak se chvěje. Přisoudil to trémě. Všichni se ho bojí. Mají před ním respekt.

„Tak to má být,“ řekl.

Měla za to, že to patří jejímu zpěvu. Neznělo jí to falešně. Snad ani jemu.

„Potřebovala bys doprovod,“ řekl. „Schön gut. Je to trochu amatérské, ale mohlo by to být horší. Víc cvič. Vidím, že máš ještě hlas. Zuby v pořádku. No, ukaž jazýček.“

Lekla se, začalo to znovu. Přestala zpívat. Vynechala refrén. Sklonila hlavu a na pár vteřin povytáhla jazyk. Téměř sevřenými ústy. Plaše, aby ho neurazila neomaleností. Modlila se, aby kámen zůstal ve své kolébce.

„Už mě nezajímáš,“ řekl Weissacker. „Nikdo z vás mě už nezajímá.“

Obstála? Vrátilo se k ní štěstí? Bude žít? Vydechla.

„Toreadore smělý, pozor si dej,“ zopakoval unterscharführer. „Konec zpěvu,“ dodal. „Do práce.“

Oddechla si. Život jí visel na vlásku. Polkla slinu. Přejela si jazykem patro. Ještě nikdy si neuvědomovala svůj jazyk jako nyní.

Unterscharführer se obrátil na kápo: „Podřezat krk nepříteli je lepší než podřezat větev, na které sedíš.“

Kápo, stejně jako prve, přitakala: „Jawohl, Herr Unterscharführer.“

„Už jste pochopily, že se nebojím mrtvých?“

„Selbstverständlich, Herr Unterscharführer.“

„Kdybyste měly tu základní slušnost, požádaly byste, ještě než vyletíte komínem, mě a Německo o odpuštění.“

Unterscharführer Weissacker se obrátil zpět ke Colette: „Víš, kdo jsi?“

„Číslo C 324459, pomlčka 69,“ odpověděla Colette.

Byla ráda, že ji nevidí V. F., matka, otec a sestry Yvette a Garrance ani Madame Weber. Měla hlas, který unterscharführerovi připomínal zpěvačky, ani tak židovský, do něhož si dosazoval šišlání. Nebýt židovka, vypadala by docela k světu. Kdovíjaké vejce měla v rodokmenu? Sjel ji pohledem. Opilost mu zpomalovala řeč. Hrál si s břitvou jako žonglér. Očima bloudil po Colettině tváři.

Za léta strávená v lágrech se pokládal za rasového odborníka. Zněl v něm Colettin hlas. Podbarvil ho chrapot, jako by pila s ním. Slyšel vrstvy, které v něm vzbuzovaly i žárlivost. Měla hlas jako dívka a žena a běhna. Dítě a stařena. Čert to vem, kdo všechno jejím hlasem promlouvá, i když řekne jen pár čísel. Přiznává se, prosí a nabízí, nebo vyzývá a dává, nebo odmítá?

Unterscharführer Weissacker se upnul k tomu, čím ho dráždily ženy, i mimo rasové omezení. Nenáviděl to ženské mezi nohama. Opile uvažoval o Colette. Proč takhle zbledla? Připomínala mu zvíře, o němž neví, jestli si říká o rány, nebo o pohlazení. Vyvolávala v něm protichůdné choutky, které zahrnovaly chuť ji zabít. (Může, kdykoli se mu zamane.)

Zamával jí břitvou před nosem. Takhle smíšené pocity měl, když viděl obrázky prostitutky, která obcovala s kozlem, se psem a s koněm. (V tom pořadí.) Chtěl, aby ho uznávala – jako kápo Broderová – bez výhrad.

Mohl ji přinutit, aby si před něj klekla. Hlavu vysoko, aby věděla co a jak. Mohl jí podříznout její dlouhé běloučké hrdlo, na němž viděl cukat tepnu.

„To ti přišili trefně, to šedesát devět. Ukaž.“

Zvedla levou ruku, aby si unterscharführer mohl přečíst číslo vytetované na levém předloktí, deset centimetrů za zápěstím.

Hlas mu poklesl a zlomil se. Měla poděkovat, jako kdyby dostala bejkovcem na dřevěné koze pětadvacet na holou.

„Šlo by ti párání břitvou?“

„Žiletkou mi to jde,“ řekla Colette.

„Šlo by ti to rychleji.“

„Jde mi to rychle.“

Věděla, že to neplatilo rozparování. Připomněla si chodbu za střižnou, kdy se mu téměř pozvracela do klína. Povytáhla bobří kožich. Zahlédla koutkem oka děvčata párat se sklopenými hlavami. Kápo Broderová s bradou na začátku hrudi. Kabáty páchly naftalínem. Bez rukávů vypadaly kožichy jako zabitá zvířata. Kápo si odkašlala. Podívala se na unterscharführera.

„Ráda si tu břitvu vezmu.“

Colette pocítila údiv.

„Ty?“ ozval se unterscharführer. „Umíš zacházet s břitvou?“

„Jako když se holíte,“ odpověděla kápo.

Unterscharführer jí nevěnoval pozornost. Opile přehlížel svých šestnáct Weissköpfchen.

„Vím, co ve vás vězí. Všechno prohlédnout, nic neodbýt. To nejcennější ti šizuňkové zašívají, aby o tom nevěděli ani příbuzní.“

Dílna byla jeho opus, vrchol vojenské kariéry, než ho povýší. Tábor byl jeho kolbiště. Tady doválčí svůj konec války. Přinutil své úhlavní nepřátele, aby se smířili s porážkou, s ponížením a potom konečným řešením. Děkoval v duchu svému německému rodokmenu, příznivým hvězdám, smyslu pro pořádek. To byla ryzí německá vlastnost. Měl bavlněnou zelenou košili, kterou si nepřevlékl, páchla pivem.

„Nebudu mluvit do větru,“ říhnul potřetí.

Nemohl uvěřit, co mu ta židovská běhna, kterou včera poslal do komína, vyčetla z čar v dlani. Ukázal jí, jak to vidí on. Každému to jeho. Jedem das Seine.

Pro kápo Broderovou byl unterscharführer podlý ne proto, že musel, ale že chtěl.

Ačkoli se tvářila otrle, ohromovala ji rutina, s jakou unterscharführer zabíjel. Jeho pojetí bezcennosti života. Bála se, aby na brašnu nepřišel. Myslela na zlato a peníze uvnitř. Krást zloději nebyl hřích.

Unterscharführer řečnil: „Jak říkal rottenführer Kolwitz: Máme právo a povinnost být tam, kde jsme, a jsme tam. Zákoník Evropy.“

Viděl v duchu, jak si na to připili s půllitrem zvednutým do výše hlav: Prosit! Pro ty prokleté židáky vypadají všichni psi a vojáci stejně.

Podíval se do bedny.

Chtěl by vidět seznam, kde a jak k tomu přišli. Bez kořenů, bez cíle, spříznění mezi sebou jako zvířata. Celá ta jejich svoboda byla volnost příživníků. Bez vlasti, země, jen svoji snůšku švindlů a mazaných tajemství. Nikdo si už nenechá vytírat zrak.

„Kdyby se mě někdo ptal, jestli chci poslat do komína sto tisíc židovských červů, abych zachránil jednoho německého vojáka, udělám to bez váhání.“

Měl v paměti, co řekl včera inspektor z Berlína, obergruppenführer Munzberger: „Kulka je víc než slovo. Plyn důkladnější než mlha.“

„Máme to v morku,“ prohlásil. Včera po plynování si vzal do našitých postranních kapes po dvou láhvích bitsburského a šli na zápas jedenáctek Hitlerjugend a mužstva strážných. Oba týmy proměnily pokutový kop. Hitlerjugend byli draví, esesáci jim chtěli ukázat. Hitlerjugend hráli v bílých trenýrkách a černých trikotech, esesáci v bílých tričkách a černých trenýrkách, s černobílými štulpnami. Po devadesáti osmi minutách, v prodlouženém čase, vyhráli esesáci tři dva. Začalo se stmívat, plameny u komínů se zviditelnily. Od krematorií dvě a tři odnášel vítr kouř s popelem. Než zápas skončil, strávila obě krematoria po dvou tisícovkách mužů, žen a dětí z maďarských transportů. Cestou na fotbal dvakrát po sobě minuli krematorium.

Propůjčovalo mu to pocit, jaký by nevyměnil za nic. Vzali těm uvnitř světlo, pak vzduch. Tlačili se k východu, který nemohli rozevřít, ani kdyby se napřely všechny ruce najednou. Nemusel myslet na to, jak se za dveřmi dusili, jako krysař nemyslí na to, co odstraňuje, ale na úkol, který musí splnit. Dýchat patří vyvoleným.

Nad stůl v dílně si na stěnu přilepil citát Ernsta Jüngera, kde popsal Waffen SS všech odnoží jako „nové lidi, vojáky úderných oddílů, výkvět střední Evropy, zcela novou rasu, vynalézavou, silnou a cílevědomou, prověřenou bojem, nelítostnou k sobě i k druhým“.

Přehlédl šestnáct děvčat v dílně až po kápo Broderovou.

Vychutnával těsné – dalo se povědět bratrské – kamarádství esesmanů. Pyšnil se runami na výložkách, plnil své bojové úkoly a nebylo síly, která by ho přiměla slevit. Dokázal by vykrvácet a neustoupit. Pokud šlo o porážku, neznal pojem nevyhnutelnost, propůjčoval ho pouze vítězství. Zaštítil se krutostí ke svému úhlavnímu nepříteli, nebo koho za svého úhlavního nepřítele prohlásil, v souladu s vůdci. Obrnil se slepou poslušností. Stačilo, že náhradou za rozpadající se frontu museli převzít do svého arzenálu špinavé židovky. Po válce s podlidmi všeho druhu Německo skoncuje. Svět bude judenrein a slawenrein.

Prošel výhní výcviku v Treblince. Nemusel zatínat zuby, aby překonal ošklivost. Zabití byli odporní zaživa stejně jako po smrti. Vykoval ze sebe esesmana. Pamatoval si měsíční noc v Treblince. Stromy obsypané vránami. Nebe jimi zčernalo. Křik ptáků, jejich neodvolatelné krá krá krá, se tu noc znásobilo. Přelétaly v neobyčejném množství a zaplavily lágr výkaly a vraním pachem. Báli se otevřít okno nebo dveře. Zažil tu noc popravu esesáka, kterého obvinilo vedení z měkkosti. Pamatoval si velké stříbrné měsíční kolo na tmavomodrém nebi. Přelétaly, protože se tu jedinou noc neplynovalo? Došlo k poruše. Vrány přitahovalo teplo z komínů. Nalétávaly na hromady nespálených mrtvol. Našly tu vítaný zdroj potravy. Lékař se bál, aby nepřinesly nemoc od západních ramen Nilu.

Ve složce na gestapu měl unterscharführer Weissacker poznámku, jak prodlévá pod věží s bránou a nápisem Arbeit macht Frei, kudy projížděly vlaky nabité lidmi a odjížděly přecpané věcmi. Opakováním pro něj obraz nabýval jiných rozměrů. Koleje v bráně. Padací most. Dalo se vstoupit jen dovnitř. Vyvrátili předsudek, že se Němci bojí velkých věcí. Vylepšili obraz dědů-zápecníků. Až rozvane vítr popílek za posledním zuhelnatělým, svět vdechne čerstvý vzduch. Obdivoval vlaky, chrlící v noci jiskry do tmy a větru, jimiž prorážely jako padesátivagonový výstřel. Jak říkala jeho matka, černá je noc, bílý je den.

V levém koutku se mu udělal opar. Sváděl to na prašivou polskou zimu a židovskou nečistotu v povětří. Žid bude zničen. Der Jude wird ausgerotten. Nejjedovatějšímu z hadů bude odříznuta hlava. Konečné vítězství bude naše. Viděl víc mrtvol než stromů v okolních lesích. Auschwitz-Birkenau bylo několik Treblinek dohromady. Díval se skleněným okénkem do komory, kde se lidé dusili a svíjeli v cyklonu B. Hodiny se pak díval na noční nebe nad Birkenau. Zvolili si dobře černou barvu uniformy.

Ve výslužbě bude mít na co vzpomínat. Pohlédl na levou stranu střižny. Ruce děvčete se mu zdály nečinné. Odpárala štítek s holandskou firmou.

Modré oči se mu zúžily a zaleskly jako ostří břitvy, kterou se oháněl. Děvče sedělo zalité světlem žárovky.

Dal kápo Broderové pokyn, aby zapsala její číslo. Rozumělo se, že ráno zaučí novou. Díval se z okna. Jiskry hněvu pohasly. Vítr vířil chumáče popela do tvaru homole obrácené špicí dolů.

Myslela na známou v kanceláři gestapa. Občas prováděla oberstovu vlčici, Heru. Měl dvě dospělé dcery, Germanii a Deutschlandii, obě albínky. Zavázaly se otci slibem mlčení. Todschweigen.

Spánky se jí mihl obraz rampy, kde Fritz Sowa vzal matce tříměsíční nemluvně, uchopil je za nožičky a mrštil hlavičkou o zeď. Krev mu postříkala uniformu, tváře a ruce. Strhl z ohromené matky sukni a otřel se.

Když nebyl opilý, chodil Edmund Franz-Horst Weissacker – aniž to byla jeho povinnost – na Appellplatzy v ženském i mužských táborech. Chodil se dívat do sprch, ženy a muži podle baráků, tisíc na jednu směnu, a na rozkaz dohlížejícího si oplachovali hlavy lyzolem, zadky a klíny mazlavým mýdlem. Soukromí už nebyla rouška, za kterou mohli schovávat vlastnosti, které pokládal za nebezpečné. Včetně nesrozumitelných hebrejských tajemství. Protivného hledání jejich Boha. Unterscharführer soukromí netrpěl. Ztělesňovalo výsady, které jim nepřináležely.

„Kdybych vás neznal, řekl bych, že jste se narodily z matek, naštěstí vás známe.“

Myslel si, že vypadají jako draví ptáci, kteří se chytili do sítě a zkrotli. Jako ropuchy, sedící na kraji močálu. Jsou cítit bahnem.

„Otevřít okno,“ poručil.

Kápo pokynula a děvče vedle ní zprava rozevřelo okenice. Vpadla sem chuť popela, vařených kostí, klihu.

Kápo Broderová si slibovala dvojitou dávku morfia.

Dívala se na děvčata. Žádná o brašně nevěděla. Společný úděl z nich neudělal sestry. Ani funkce kápo z ní nevytvořila matku. Měla daleko i k maceše. Rozdíl mezi ženou a mužem viděla v tom, že zášť ženy vůči ženě je neměřitelná žádnou jinou záští. Zároveň si byly bližší. Těm šestnácti, co pracovaly tady, záviděla tisícovka žen, které dřely ve vagonce. Nemělo to co dělat s morálkou. Jen s výběrem, kdo přežije, kdo zahyne. Z dálky jejich práce vypadala pohodlnější. Montovat vagony a párat podšívky nebylo stejné.

Podle unterscharführera rozuměly ráně. Jednu zfackoval mezi dvěma doušky armagnacu. Neodpověděla, jestli má ostrou žiletku, protože ho neslyšela? Bylo otázkou času, kdo přijde na řadu dřív. Od pondělí k pondělí, od Sortierungu k příští selekci. Víc věděli jen v kanceláři gestapa. Tři už neměly zuby, jako předtím dva chyběly Nicole z Calais. (Ty pošle do komína.) Poznaly pěst a klouby unterscharführera, když měl vztek. Párkrát se vyjádřil, že jim vytluče paměť z lebek. („Tu vaši prohnanou židovskou paměť.“) I z nich udělá antisemity.

„Es muss sein,“ citoval unterscharführer. (Pokud by si to nerozmyslel.)

„Doufám, že víš,“ řekl ke kápo.

„Vím,“ odpověděla.

Kápo Broderová ze sebe nedělala víc, než musela. Papouškovala unterscharführerovy rozkazy. Unterscharführer ji mohl zbavit funkce. Nehrála si s ohněm. Každá z těch šestnácti by převzala její kápovství. Nekoketovala s představou, že by to mohla spočítat vrahům otce, matky, statisíců. Věděla, jak daleko je z ruky do úst. Od rozumu do svědomí. Nepodceňovala unterscharführerovu křiklavost. Pracovala žiletkou. Snažila se nepořezat.

Přivřela oči.

Zas upřel pozornost ke Colette. Koulel očima s nakloněnou hlavou do strany.

Válka odňala soukromí i jemu. Odříkání patří k věci. Viděl v tom solidaritu soukmenovců. Upřímnost, poctivost, německou zemitost. Kamarádství spolubojovníků, těsné přátelství vojáků. Není správné – pro toho, kdo se nemá za co hanbit – aby všichni o všech věděli všechno? Vytvářelo to rovnost, na které se budou jednou podílet všichni. Bez falešných židovských masek, licoměrnosti, prolhanosti. Soukmenovci si budou buď věřit, nebo se vyřadí, protože už nebude, s čím by se tajili. Nikdo se nebude muset pídit jako nohsled.

„Měli vám odejmout… víte co…,“ řekl.

Kápo Broderová párala jednou rukou. Tančila podle unterscharführerovy píšťaličky. Odpočívala loktem na kožichu, zatímco druhou párala dvojitou podšívku. Nedokázala se zbavit myšlenky na brašnu. Byla ráda, že neměla sestru nebo bratra, které by musela oplakat jako Colette Cohenová svoje sestry.

Oči unterscharführera říkaly: Nemusím se vám líbit. Musíte mít ze mě strach.

Měl v ruce břitvu a v pouzdře na boku pistoli. Obrátil se na kápo.

„V Bielsku jsem se učila na holičku,“ řekla kápo. „Česala a ondulovala jsem sestřenici německé hraběnky von Gutterské, která se provdala do Polska. Holila jsem jejího muže, barona von Gutterského. Věděla jsem, jak ho oholit a ostříhat a jí upravit vlasy, aby mě chtěli příště.“

Colette nevěděla, jakou hru kápo Broderová hraje. Před čím ji chrání, protože brání sebe. Proč její život závisel na tolika náhodách. Na tom, co udělají lidi, které nezná. O brašně neměla potuchy.

„Holila jsem německé důstojníky,“ dodala kápo. „Sturmscharführera a obergruppenführera. Před vchodem hlídali holírnu dva obersturmbannführeři. Nikdo nesměl dovnitř.“

„Můžu ti to věřit?“

„Obergruppenführer mi dal dvacet marek. Škoda, že je už nemám.“

„Tolik bych ti nedal.“

„Vám bych to udělala jen za děkuju, Herr Unterscharführer.“

„Polskou šlechtu bych nezaměstnal ani na čištění bot. Ukradli by mi tkaničky. Divím se německým šlechticům, kam dali rozum.“

„Chtěli mě poslat na školu.“

„Kam?“

„Na zámek Hoffenschloss ve Slezsku.“

„Žvásty,“ odbyl ji unterscharführer.

Připadala mu jiná než obvykle. Jeho podezíravé oči ulpěly na jejích. Měla ledové, tázavé a svádějící zelené oči. Provokující, vědoucí a drzé a smiřující se nebo vzdávající se oči kurvy. Neměla by ho podceňovat. S kurvou si dovede poradit. Co mu pohledem nabízela? Nevěděla snad, komu – když už – dával v dílně přednost? Kurvy jako kápo mají rozum mezi stehny.

„Byla jsem holičkou taky ve Varšavě, v Hotelu Polski. Mám to ve složce v kanceláři gestapa.“

„To mi něco říká. Hotel Polski?“

Trochu vystřízlivěl. Vyhýbala se pohledem hromadě kožichů nad brašnou. Už bylo čtvrt na osm. Poznámka o gestapu nebyla náhodná. Mohl si představit, jaký dobytek stříhala, holila nebo mu myla heřmánkem vlasy. Kde všude. Unterscharführer šel ke své židli za stolem, kde měl účetní knihy a noviny z fronty. Něco bylo ve vzduchu, čemu Colette nerozuměla. Většinu z toho, s pomocí kápo, si poskládala až později.

„Myslíš, že se tu nudím?“ zeptal se unterscharführer kápo.

„Nevím, těžko,“ odpověděla kápo Broderová.

„Pamatuješ se ještě, když jsi byla dítě? Bylas vůbec dítě?“

„Ani ne. Dětství a mládí je nuda. Lepší je to uprostřed.“

„Ne na konci?“

„Jak se to vezme, Herr Unterscharführer.“

„Proč?“

„Je to vzrušující.“

„Co?“

„Pouštět se do všeho.“

„Chceš říct na plný plyn?“

Střižnu plnily zvuky páraných a trhaných kožichů, podšívek a pásků, jimiž byly spojené jednotlivé části kůží. Občas se ozvalo cinknutí šperku v bedně. Svist papírových peněz házených do bedny.

Kápo Broderová se na Colette nedívala. Rozpárané kožichy odhazovaly do kouta. Hromada připomínala doupě. Colettiny kožichy ubývaly. Za chvíli bude u brašny.

Kápo Broderová vyvolávala dojem, že její židovství není tak nepochybné, třebaže o přimíseninách jiné krve neví. Odvolávala se na světlost pleti, kulatost obličeje, mazané zelené oči. O míšení ras, národností a kmenů nebyla nouze; na válečných mapách se objevovala vojska od Římanů až po Švédy. Války byly časté a dlouhé, třicetileté nebo stoleté. Kápo také neměla vysloveně židovská křestní jména (Kazimíra, Hedvika a Wanda, snad Julia), třebaže jméno Broderová bylo židovské i v tom, jak bylo německé. Byla jako hazardní hráč, který předstírá vyšší kartu, než jakou drží v ruce. Každá kapička nežidovské krve je dobrá. Možná že v kanceláři lágrového gestapa věděli víc. Dala by za to hodně, kdyby nějakým kouzlem mohla sledovat svůj rodinný strom od prvního semínka, kořene a kmene, k větvím a listí. Když spolu byli důvěrněji (ne v posledních dvou týdnech), naznačovala unterscharführerovi, že je v ní toho víc, než by na pohled řekl. Nevypadala rasově židovsky, spíš na sever nebo střed Evropy, kde neměl skoro nikdo babičky v pořádku. Ani vedení Waffen SS nešlo dál než do roku 1775. Kdo neměl prokázané židovské předky od roku 1775, ten se směl ucházet o příslušnost k SS, pokud neměřil méně než sto sedmdesát centimetrů. (I tak mezi sebou objevili vetřelce s židovskou krví, které poslali, kam patří.) Na unterscharführera působilo, jak holka vypadá. Odpovídalo to jeho instinktu, jako jeho instinkt odpovídal na to.

Dědictví krve je ošidné, říkala kápo Broderová pohledem, zjevem, chováním. Pýchou v očích, kterou včas dokázala utlumit pokorou. Kdyby si mohla vyměnit krev, udělala by to. Vnější slupka by rasovým požadavkům nacistů odpovídala. Měla drzý, smělý pohled bývalé kurvy, která ví, co kdo nemá a potřebuje. Dovedla by se obrátit zády a vystrčit i na unterscharführera zadek jako nahotinky na jeho sprostých obrázcích. Převzala německý rasismus naruby, aniž si to vyčítala. Než přišla, zabavili jí kufr s prádlem. Litovala fotografií z mládí. Měla velká ňadra, úzký pas a dlouhé, štíhlé, ne hubené nohy. Přitažlivý, v žádném případě odpudivý zadek. Ústa, vyzývavé břicho. Pohrdavý pohled, který věnovala mužům jako výzvu. Bylo toho málo, čeho se štítila. Zvířeti v muži odpovídala zvířetem v ženě. Měla muže, kteří ji chlemtali jako podsvinče z koryta, a které stejně tak chlemtala ona.

Neptala se, co s ní bude. Nechtěla se jen nechat zaskočit. To mezi tím nezáleželo na ní. Kdyby se mohla vydávat za sirotka, kterého árijští rodiče odložili do židovského sirotčince, vydávala by se za sirotu. Co kdyby Heinrich Himmler, rytíř rasismu, změnil názor, jako ho už několikrát změnil na cikány? Polsko nebylo chudé na nordické kmeny v minulosti ani v současnosti. Který Polák nemá alespoň kapičku z Vikingů? Z Němců, Rusů, Norů? Z Finů i cikánů nebo židů. Cikáni přišli z Indie. Polsko má tedy i krůpěj indické krve. Mají v sobě i cosi hebrejského. Kryjí to polskými jmény. Němci pokládali Poláky za hlupáky. Nechali si – podle unterscharführera – nalézt do země víc židovské havěti než celá Evropa dohromady. Zplakali nad výdělkem, jestliže očekávali, že se židovská kůže a jejich vlastnosti přizpůsobí.

Zapomněla na klášter, na sestru Agátu, ne na brašnu a jaké by to mělo důsledky. V duchu se zaplétala do genetického stromu, o jehož kořenech nevěděla. Zároveň jí lichotilo, jak je pod drobnohledem. Byl to pochybný, ale přece jen stupeň důležitosti. Snila o lepším rasovém původu. Lhala si, aby mohla lépe lhát jiným. Německá posedlost rasou, původem, byla nakažlivá. Najednou všechny zajímaly kořeny, kořínky, nejmenší přítoky v toku života. Bolela ji hlava. Mohla mít něco keltského nebo německého nebo polského, co kdysi Římani? Ti se snad při svých výbojích nemnožili? V Itálii je ostrov, kde se mezi sebou množí zrzaví Italové; už dva tisíce let se jim rodí zrzavé děti – zůstaly tam německé kmeny.

Unterscharführer začal za stolem podřimovat. Snad se jí přidrží štěstí. Armagnac udělal svoje. Dospával, co probděl s rottenführerem Kolwitzem a unterscharführerem Loesbergem. Dokázali ve třech propít noc a ráno nastoupit do služby. V dálce duněla děla. Den začínal kanony. Některé noci dělostřelba neustávala. Povzbuzoval a utěšoval ho vysoký trhavý zvuk dranžírování hedvábných futer. Rozpárané kožichy mu svou spodní stranou připomínaly pitevnu.

Unterscharführer Weissacker skládal břitvu, už za stolem, ale stále ve výši Colettiny hlavy nebo jejího hrdla. Nedovřel ji docela. Naopak ji znovu rozevřel jako vějíř.

Kápo napadlo, koho unterscharführer napodobuje. Jak svíral jezdecký bičík. Snažil se držet zpříma, hlavu na krku div ne zvrácenou v křeči. Rukavice žluté nebo z kozinky dozelena. Mohl si ve skladech vybrat. Všeho tu byly hory. Kolébal se a podlamoval v kolenou jako komandant Höss. (Chodil mezi nováčky v naději, že budou napodobovat jeho.) Kápo Broderová znala míru unterscharführerovy ješitnosti. Záměrně se zmínila o Hotelu Polski.

Hotel Polski byl napojen na varšavskou odbočku gestapa. Měl židovské manažery, pod německým dozorem. V lepších časech přitahoval židovské boháče. Polsko prohrálo válku a většině bohatých se nepodařilo emigrovat včas, nebo neměli kam (v tom se naráz dostali na úroveň chudiny) a Hotel Polski je udržoval na místě jako mucholapka, která připomínala med. Soustředily se tu židovské ponorky, rozptýlené po Varšavě a okolí. Neobešlo se to bez židovských konfidentů. (Mezi nimi byla její známá, která zabila v podzemní svlékárně esesáka Schillingera.) Jihoamerické pasy se prodávaly za pár tisíc dolarů, liber šterlinků nebo švýcarských franků. Daleko se jejich noví majitelé nedostali. Zaplatili jen další nehorázné peníze za víza, která si mohli strčit za klobouk, nebo která nedostali. Platili tak dlouho, dokud něco měli. Pak skončili v lágru.

O tom kápo Broderová věděla skoro víc než unterscharführer Weissacker.

Byl opilý a měl krhavé oči. Nezajímal ho Hotel Polski na okraji bývalé židovské čtvrti a Starého Města. Vytáhl láhev a rovnou z hrdla si loknul. Zaháněl ospalost dalšími doušky. Armagnac měl pachuť, která mu připomínala olovo. (Jemu pistoli z pouzdra nikdo nevytrhne. Určitě ne vysloužilá děvka, která, když ji unavilo roztahovat nohy, láká do hotelu rozprchlé obřezance s manželkami a dětmi a udává je gestapu, aby z nich vyždímali poslední groš.) Unterscharführer Weissacker se v duchu rozhodl, že se kápo Broderové ve vhodnou chvíli zřekne. Musí brát zřetel na záměry gestapa.

Zbaví se i té belgické běhny, Colette Cohenové, číslo C 324459, pomlčka 69. (Paměť mu ještě slouží.) Co kdyby ho kousla? Udělala mu, co chtěl, ale vycítil zásadní nechuť, kterou si mohl přeložit jako odpor. Uráželo ho to. Proradnost vůči židovce je čestná. Díval se jí na zuby. Stačilo pár facek, aby jí zduřely rty.

Kápo hrála vabank. Cítila v duchu cyklon B. Viděla se natlačená mezi dva tisíce těl, zmítajících se v křečích, než vydechnou naposled. Nemohla říci, že den začal dobře. Bylo teprve půl osmé. Když unterscharführer snídal armagnac, nemohlo to dopadnout lépe. Nepochybovala, co by následovalo, kdyby na brašnu přišel.

„Rabíni se podobají kohoutům, kteří už mají ausgespielt, dohráno,“ olizoval si unterscharführer rty. „Sobě dovolili všecko.“

Pak řekl: „Když si mohli brát svého Boha do postele, jistě si ho vzali do komína.“

„Doufám,“ řekla drze kápo Broderová. Nechtěla, aby se soustředil na Colette. Projde-li jí, oč hrála, nebude Colette nic vědět. „Co bychom tu s Bohem dělali? Co by dělal s námi?“

„Jak jste si ustlali, tak si lehnete,“ ohlásil unterscharführer. „Jakého Boha jste si vymysleli, takový je. Miluješ svého bližního jako sebe sama?“ Zeptal se jízlivě.

Bylo by směšné myslet si, jako někteří z rabínů, že není nic pod hvězdami, co by se nedělo z vůle Boha. Rabíny nenapadlo, že nemá smysl svalovat na Boha, co udělali ne bozi, ale lidi lidem. Kápo Broderová stála oběma nohama na zemi. Neodvolávala se k nebesům. Nezajímalo ji, kdo stvořil Zemi, lidi a hvězdy a Měsíc. Vstala a přihodila k ubývajícím kožichům u Colettiných nohou náruč nových. Připadala si jako vajíčko, které se musí rozbít. Celý život, i když byla svobodná, si připadala jako v kleci. Klec se zvětšovala nebo zmenšovala, ale ať se snažila jakkoli, mravněji i naopak, nikdy se nedostala ven. To bylo jediné, v čem souhlasila s nacisty, že svoboda je pouze pro pár vyvolených. Teď měla jiné starosti. Jak se zařídit v kleci. Vydechla. Unterscharführerovi se leskly oči. Bohaté transporty ho vzrušovaly. Po dobrých transportech pil i ve službě, na kterou se pitím připravil. Zahnalo nebo rozptýlilo to myšlenky na ústup a na nedostatky v zásobování. (Už šest neděl neměli maso.) Ustupující armády nebyly tak motorizované, jak chtěli. Na této frontě neustupovali. Cítil výsadu služby, společenství Waffen SS, Totenkopf, Einsatzgruppen.

Zatím se angloamerické letky vystříhaly pouštět bomby na místa, kde měli svoje lidi. Auschwitz-Birkenau nezaznamenal jediný letecký útok. Tisíce let se židé modlili, aby mohli mít zase kus země, kterou budou obdělávat vlastníma rukama, kde budou mít domov. Tady ho mají. (I s nápisem na sprchách a v podzemní svlékárně krematoria číslo 3, Jeruzalém.) Už se nebudou muset stěhovat. O své svršky si už nemusejí dělat starosti. O skutečný Jeruzalém se postará Velký Muftí, který je hostem v Berlíně, s Himmlerem jedna ruka. Sionismus? Všichni židé na jednom kusu země, dorozumívající se jedním jazykem jako kdysi? Vejdou se sem. Nebudou se už s nikým dělit ani o doušek vzduchu.

Věci, i když nezapomínal na dělostřelbu, byly zařízené dobře. Nebudou ustupovat věčně. Západní mocnosti nahlédnou, že hněv vůči Německu není v jejich zájmu, zato zbavit se obra na východě ano. Židobolševismus je společný nepřítel. Pak přijdou na řadu obřezaní na západě. Nejen Evropa – díky říši bude celý svět judenrein.

Židáčci si mysleli, že jsou vyvolení. Izákové, Jákobové a Mojšlové, Sáry, Rachel a Rebeky. Dávali si nová jména, Terezie, Gabriela, Lea a Hana. Rozptýleni po světě cítili soudržnost čtyřtisíciletých tradic, slyšeli Hlas s velkým začátečním písmenem, roztavili a rozebrali si zlaté tele, aby si na účet jiných slévali to své. I jejich prosťáčci si hrajou na učence. Vyhlásili světu náboženskou válku? Shoří v ní, zůstanou z nich saze. Prohráli, i se svým Bohem. Celou tu jeho Prozřetelnost si můžou strčit za klobouk. Věčný? Jako kouř, než se rozplyne. Že je to baví, tvářit se jako mučedníci. Kdokoli se chtěl chovat před ním jako světec, vyloudil si komín. Řvou a zároveň mlčí a mlčí a současně řvou i čekají na zázrak. Mají ho mít: Konečné řešení. Jestliže jde s nimi do plynu Bůh, měli by se dusit s láskou. Je-li to trest, říkali si o něj. Správně by se měli potrestat sami. Do komor je tlačí vlastní lidi. Topiči v krematoriu jsou obřezaní.

Řídil se průpovídkou, která se připisovala lvům: Každý den přináší novou příležitost.

„Tady jste teď doma,“ řekl. „Tak to má být.“

Díval se na komín, kterým šlehal do mlhavého rána oheň. Z ohně létaly saze, židovští andělé. To jejich údajně dobré a zlé, správné a špatné, spravedlivé a nespravedlivé. To jejich mravné a nemravné. V popel se promění i šestnáct Weissköpfchen a kápo Broderová. Je to otázka času. Není snad pravda, že kurvy se odedávna upalovaly? Někde jim předtím vydloubali oči, rozbili nos. Při pohledu na bobří, tulení a perziánové kožichy, tygří a levhartí kůže, perziánové rukávníky, boa a lišky se skleněnýma očima a prádlo, které muselo stát víc než šaty, boty a kabát pro obyčejného smrtelníka, si představoval nezasloužený život lidí, kteří už byli pár hodin mrtví. Byli zvyklí cestovat v pullmanech, orient-expresech a jídelních a spacích vozech, vozili se v kočárech a luxusních automobilech se záclonkami na oknech, plavili se na zaoceánských parnících, v kabinách obsluhovaní livrejovanými stevardy, přepychových jachtách, jezdili na prázdniny do kasin, na rajské ostrovy, do Biarritzu, do Monte Carla nebo do Karlových Varů. Představoval si lidi, kteří uzurpovali to nejlepší, co svět nabízel. Hitler ví, proč uťal tipec i německé aristokracii. Sem je přivezly dobytčáky. Nemuseli pracovat, aby se uživili. Zaměstnání měli jako vrtoch. Dobře jedli, vybraně se oblékali. Díky tučným bankovním kontům neměli starosti. Stříhali kupony, aby brali jen na úrocích víc, než mohli spotřebovat. Spali a lenošili do sytosti. Muži měli nejlepší ženy, které lze za peníze koupit. Nemluvě o jejich praktikách sebeprznění.

Ještě tisíc let od téhle chvíle jim budou žáci vzdávat dík – stejně tak jejich otcové. Na deset nebo jedenáct milionů evropských židů se bude už vzpomínat jako na vyhynulé národy. Krknul.

Říše zapřáhla do svých služeb oheň, jak se o tom řeckým bohům nesnilo. Naučil se nazpaměť brožuru rasové hygieny. Věděl, co znamená pláč nad řekami Babylonu. Chasidům, kteří chtěli přeměnit zkoušky v radost, to v komorách nevycházelo. Čtyři tisíce let se snažili získat slávu před ostatními národy. Tady připomínali červy. Stál párkrát před vraty, když je zřízenci rozevřeli. Počkal, až je z hadic postříkají ledovou vodou. Nakynulá těla. Podlaha a stěny plné slizu a krve, zvratků, zelenavých výkalů.

Díval se na hromady materiálu a pomyslel si, že bývalí majitelé si vybrali světské potěšení na pět tisíc let dopředu. Shořeli i se svou schopností opanovat svět pomocí talmudistických triků. Oheň je stráví beze zbytku. Jejich skryté židovské nauky, švindly a podvody.

Měl chuť (z nedostatku jiných posluchačů) zeptat se kápo (nejzkušenější), proč jsou francouzští obřezanci v ohni. Odpověď byla obsažena v otázce samé. Aby už nepřišli nazpět. Stejně jako jejich předchůdci z Norska, českých zemí a Polska, Belgie, Litvy, Lotyšska a Estonska, Ukrajiny a Ruska a teď, v tuhle chvíli, z Maďarska.

Zachechtal se nahlas, aniž věděly proč. Po válce tu vyroste les komínů jako nyní les drátů. Židi první. Poláci druzí. Rusové třetí. Po nich Češi. Vylítnou komínem i se svým špinavým prádlem. Židy je snadnější vybít, nemají zemi. Byl spokojený. Měl vědomí cíle, smyslu své existence. Mohl se zpít jako zvíře. Všechno šlo vytčenou cestou. Nemusel hnout prstem a spělo to ke konečnému řešení. Narodil se ve správné chvíli, správným rodičům, na správném místě. Stará Evropa prožije vzkříšení, kterým se omladí.

Otevřenou břitvu si položil na stůl a v jejím dokonale slitém tvaru se viděl jako v proužku zrcadla.

Myslel na pověsti, které mu vyprávěl otec. O třech synech boha Manna, o uctívání Slunce, Měsíce a ohně. Nepotřebovali chrámy. V NSDAP, nacistické straně, dostali kroniku Adama Brémského z doby kolem roku 1070. Messerburská zaříkadla. Oheň pokládali za svého kamaráda. V ohni a z hadrů se i tady rodí nový německý svět. Staré symboly se doplňují jako dvě k sobě přitisknuté dlaně. Svět z ohně, oddanosti a horlivosti a neústupnosti. Řekne-li někdo smělost, výboje, odpoví mu ozvěna Německo. Třetí říše. Němci.

V noci by se s rottenführerem Kolwitzem a unterscharführerem Loesbergem měli podívat do nemocničního baráku, kde kastrovali obřezané, aby si ověřili, co tvoří líheň rasy. Všem třem se dostalo výsady oplodnit v Domě matek, zvaném Lebensborn, vybrané německé ženy. Otec Německo, matka Německo, dítě Německo. Cítil v sobě schopnost počít tisíc dětí, deset tisíc dětí. S jednou nebo tisíci matkami.

„Dali, dali, s chutí do práce.“

Prošel se dílnou, aby se probudil. Některé hadry odkopal. Mít ve zdejším blátě čisté holínky bylo umění. Pohlédl na hodinky. Osm. Skoro světlo. Boháči to už mají za sebou. Přijdou noví. Absolvoval dvě polní tažení. Polen und Russland durch die Ukraine. Až k Uralu se nedostal, škoda, příště. Chutná mu jíst a pít. Má obě nohy, obě ruce a hlavu na krku. Ano, je to dobře zařízeno.

Zase si vzal do prstů břitvu. Díval se oknem na komín, z něhož dýmalo. Nahoře, u koruny komínu, u kořene kouře, šlehaly nízké plameny jako z cihlového ohniště. Napadlo ho, že mrtvé ovládaly ještě před chvílí, včera, začátkem října, neřesti. S mozky, vypraženými jako vepřová kotleta, už nebudou mít starosti. Podobalo se to kořisti pirátů, kteří pobili posádku lodi i s kapitánem a lodním kuchařem nebo je naházeli do moře za pokrm rybám.

To měli za jeho bratra letce, i kdyby to měly být statisíce za jednoho. (Nebylo to za jednoho. V Polsku, Ukrajině a Rusku viděl německé padlé a zmrzačené.)

Heinrich Himmler opakoval, že největší zásluhy Německa jsou – zatím – neveřejné. Proč, to nebylo na unterscharführerovi Edmundu Franzi-Horstu Weissackerovi. Vůdcové vidí širší obraz. (Překvapilo ho, že nejvyšší říšský vedoucí u okénka z tlustého skla do plynové komory málem omdlel. Museli mu rychle přistavit židli.)

Chvílemi se některá z děvčat dovolila kápo, aby směla jít na záchod. Kápo Broderová jim pokynula. Nepoznala na ní, co měla ve hře, stejně jako toho kápo ušetřila Colette Cohenovou.

Unterscharführer Weissacker při pohledu na svíjející se těla ve sprchách neomdlel. Stačilo stisknout zuby. Tlusté sklo ve vratech komory mu připomnělo ponorku, obrovský tlak podmořských vod. Příští německé děti se narodí do Evropy, která už bude judenrein. Svět začne znovu, s lidmi neposkvrněné krve. Auschwitz-Birkenau mu připomínal jatka. Ošklivost ubíjení, užitečnost výsledku.

„Ano, ano, mé dámy,“ řekl nahlas.

Vykládání francouzského transportu přes noc měli na starosti Poláci. Na druhou směnu nastoupili židovští zřízenci. Vynadal jim cestou do střižny kolem rampy do líných sviní. Pohrdal židy. Poláky nesnášel. Ukradli Prusko, než si je Němci vzali zpět. Zabíjet Poláky byla stejná zásluha jako zabíjet obřezané. Zabíjením si připadal jako kuře deroucí se skořápkou.

„Nepokoušej mě,“ řekl ke Colette, ačkoli se nehnula. „Je snadnější zabít člověka než krysu.“

„Ano,“ zašeptala.

„Z jádra vyroste strom, ze stromu zahrada, ze zahrady ráj. Jasany, duby. U toho už nebudete.“

„Ano,“ řekla znovu.

„Musí to být,“ dokončil.

Bedna už byla vrchovatá. Není směšné, jak si všecko cenné berou s sebou? Není třeba to shánět; je to v kufrech a v šatech. Kdo se směje naposled?

Otec mu psal, že nálet Američanů zamořil Wuppertal, třebaže záchranné čety pracovaly obětavě a rychle. Telefonní spojení bylo přerušeno. Zasypané v troskách sežehl oheň nebo se udusili. Nepoznali, kdo je kdo. Mrtvých bylo víc, než se předpokládalo. Někoho to chytilo v autobuse, v elektrické dráze, na chodníku. Vyproštění, ještě živí, zranění i mrtví, leží vedle sebe na ulici jako housky. Kdyby mohl, vzal by do ruky pušku a střílel každého, kdo si myslí, že jsou Němci z kamene, že německá krev je voda. Vzdával dík německým matkám, dětem, starcům. Naštěstí nebyl nedostatek vody a jídla a léků, obvazů a berlí ani pohonných hmot pro ambulance. Vyprostili cesty, letiště a garáže, vojenské objekty. Lidé už týdny spí ve stanech.

Unterscharführer si pohvizdoval Wacht am Rhein. Lepší, když otec o Auschwitz-Birkenau neví. Po ránu bylo dusno. Lágr páchl jako udírna.

Špičky holínek si na zemi otřel o norkový kožich, připravený k rozstříhání. Colette hodila navrch bedny svazeček francouzských bankovek. Unterscharführer k ní přistoupil. Podala mu démant, zašitý vespodu kožichu. Pozorně si ho prohlédl. Naučeným pohybem pravičky ho hodil do bedny.

Kápo Broderová se zpod řas dívala na Colette. Co má s Colette unterscharführer za lubem? Obcházel dílnu a při každé obchůzce se před ní pozastavil. Nakopával kožešiny u Colettiných nohou. Udělal to třikrát. Teď přecházel počtvrté. Skládala si možné důsledky.

Než přišel ráno Weissacker do střižny, zapletla se kápo Broderová do hry se známým zámečníkem. Předal jí aktovku, kterou dala pod kožichy, připravené pro Colette. V brašně bylo zlato, náramky a řetízky a náušnice, anglické a americké peníze a šest plnicích per. Dva platné německé pasy bez fotografie s vízem do Švýcar. Kořist sturmscharführera Huga-Gottfrieda Wünsche z Bergen-Belsenu. Pro brašnu si měl sturmscharführer přijít pět minut před šestou.

Zámečník vysvětlil kápo Broderové obsah brašny. Dva židovští zámečníci, s písemným povolením pohybovat se volně po lágru, včera našli v baráku vedle sauny část maďarského transportu. Rabíny, profesory a hodnostáře. Rozesílali příbuzným a známým rukou psané pohledy, jak dojeli. Správa tábora si nepřeje, aby si o ně dělali starosti. Čekají na zařazení do práce v původním oboru. Počasí je tu drsné, mají veškeré šatstvo, boty, kabáty a rukavice, někteří kožichy.

Němci svou žádost zdůvodnili tím, že i jim jde o dobrou pověst. Jídlo je dostatečné, zdravotní péče ujde. Příchozí nevěděli, co s nimi bude. Zprávy už napsali. Příslušný esesák si je od nich vyzvedl a odnesl. Zmocnilo se jich chmurné tušení. Co je čeká?

„Potopa, na kterou se smíte dívat,“ řekl první zámečník.

O vážnosti situace nikdo z příslušníků maďarského transportu nepochyboval. Už nařízení uvést na pohlednice pozdější datum vzbudilo podezření. Kdysi tu byl Rodinný tábor internovaných z Terezína. Drželi je půl roku, aby je vyčachrovali za anglická a americká nákladní auta. Z handlu sešlo. Spojenci nechtěli posílit nepřátelskou armádu materiálem, který by byl použit proti nim. Rodinný tábor, až na pár výjimek, šel do plynu.

„Jsme zdraví,“ řekl jeden z nich.

Jiný dodal: „Jsme muži a ženy v nejlepším produktivním věku.“

První zámečník je odhadl pohledem. „Na Titaniku byli taky všichni zdraví.“ (To spíš zamumlal.) „Jste v Auschwitz-Birkenau.“

Dál ani první, ani druhý zámečník nešel. Byly tu kalamáře, školní lavice, tužky a pera, německá ořezávátka. Zámečníci neřekli, že po zplynování je už ani nezapíšou do Totenbuch, Knihy mrtvých, stejně jako je už netetovali. Od léta plynovali Maďary přednostně.

„Je to čekárna,“ řekl první zámečník.

Neřekl, že čekárna na sprchy, z nichž nepoteče voda. Mlčení druhého zámečníka bylo novým příchozím podezřelé.

První zámečník jim potvrdil, že jsou v Auschwitz-Birkenau. Kdyby se svět podobal lidskému tělu, jsou v místě, kde z člověka všechno vychází. Co mohou udělat, je nasypat, co má nějakou cenu, do soudku, který přistaví pod okno a pak odnesou. Pomohou tím lidem za dráty. Nedostane se to do rukou nacistům.

„Nemáte moc času,“ řekl první zámečník.

Za pár minut byl soudek plný peněz, šperků a dokladů. (Tou neuhasitelnou lidskou nadějí. Doufali, že se alespoň s něčím z toho ještě sejdou.) První zámečník stál pod oknem u soudku, druhý hlídal vchod. Vtom se objevil sturmscharführer Hugo-Gottfried Wünsche. Stačil mu pohled.

Udeřil na zámečníka, který stál u vchodu: „S kým tu jsi? Co děláš? Kdo ti pomáhá? Kde je?“

Byly to osvědčené otázky, i kdyby je vypálil naslepo. Sturmscharführer Hugo-Gottfried Wünsche zaslechl kroky. Nařídil druhému zámečníkovi postavit se do kouta, aby ho nebylo vidět. Sám se schoval za dveře a čekal. Jakmile první zámečník vkročil, trochu zaražený tichem, vrazil mu sturmscharführer facku: „Kdo je v tom s tebou?“ První zámečník ještě druhého neviděl. „Jména!“ Další facka. Sturmscharführer Wünsche věděl z Belsenu, co na vězně platí. „Mluv, nebo zajdeš!“ První zámečník vyslovil jméno druhého zámečníka, kterého ještě neviděl. Sturmscharführer vytáhl pistoli. Zastřelil ho. Druhému řekl: „Mluvil. Tys nemluvil. Jsi z toho venku.“

Zastrčil pistoli. „Tady máš aktovku. Naplníš ji šperky, zlatem, velkými bankovkami. Máš na to čas, i když ne všechen. Větší věci, nic malého. Zbytek si můžeš nechat. V šest ráno si pro tašku přijdu. Řekni kam, abychom oba nepřišli o kejhák.“

Druhý zámečník znal kápo Broderovou už třináct měsíců. Sloužil jako spojka. Přilepšil jí párkrát šunkou, slaninou nebo máslem za drahokamy, zlato a marky. Popsal, kde je střižna. Směna začíná v šest. Vyrozumí ji, aby přišla o pět minut dřív, než se dostaví unterscharführer Weissacker.

„To se hodí,“ řekl sturmscharführer Wünsche. „Unterscharführera znám.“

Zkomplikovalo se to ještě do třetice. Dva známí kápo si před úsvitem vyřídili účty s dvojicí donašečů. Ti vyzradili (každý sám za sebe, aniž o sobě věděli) chystaný útěk vězně. Chyceného stáhli Němci zaživa z kůže. Židovští vězni udělali hned po ránu s oběma krátký proces. (Stačilo domluvit si čas.) Jeden ze zasvěcených nabídl prvnímu udavači před odchodem mužů do práce půl cigarety. Udavač poprosil o oheň. Kanaďan z židovského komanda mu přidržel zapálenou sirku níž. Fízl se naklonil, aby s cigaretou v ústech dosáhl k zápalce. Kanaďan ho kopnul kolenem do břicha a vzápětí uhodil hranou dlaně do zátylku. Druhý fízl to zahlédl. Hledal duchapřítomně ochranu u esesáka před barákem. Potloukal se tam oberscharführer Gunze Hoffmann v polní čepici klasického stylu, vyrobené v Itálii, takzvané mačkavce, s předpisovým dýnkem s náhradní umrlčí lebkou. (Svou původní ztratil a musel se spokojit se starou pruskou místo řádné Totenkopf.) Právě odcházel, mrzutý kvůli čepici, zády k fízlovi, který se chystal ho nepředpisově oslovit, ale už to nestihl. U vchodu stál jiný Kanaďan a rozpoltil druhému udavači hlavu sekerou.

Chrupnutí lebeční kosti oberscharführer Gunze Hoffmann zaslechl, podvědomě se otočil. Kanaďana se sekerou v ruce zastřelil. Ze zvyku sáhl mrtvému do kapsy. Vytáhl svazek deseti tisíc marek.

„To zaplatil za kulku,“ prohodil oberscharführer Gunze Hoffmann.

Viděl tři zabité. „Odděláte se sami,“ zahučel.

Odpovídalo mu mlčení mužů seřazených k odchodu do práce.

„Odklidit,“ štěkl. „Weg damit!“

A ulevil si: „Verfluchte.“

Už ho to nezajímalo. Podle předpisu nesměl nikdo oslovit esesáka zezadu a blíž než na tři metry. Smraďoši! Lámal si hlavu, kde si opatří řádnou umrlčí lebku Totenkopf, aby nechodil se starou pruskou.

Kápo Broderovou napadlo, že v nejhorším to nasype do bedny. Ani to nebylo jednoduché. Unterscharführer Weissacker nešel zatím ani na záchod. Mohla být ráda, že brašna skončila pod hromadou kožichů na místě, kde párala Colette, minutu nebo dvě předtím, než vešel unterscharführer do dílny, naštěstí opilý, ne tak pozorný.

Teď si zase pohrával s břitvou. Kápo cítila na čele, navzdory své chladnokrevnosti, krupičky potu. Unterscharführer Weissacker si měřil Colette.

„Vyhrnula se ti sukně,“ řekl.

Rychle si ji stáhla přes kolena. Slyšela zvuk unterscharführerovy boty. Ocvočkované podrážky holínek. Nakopával kožichy u jejích nohou.

„Mám zavřít okno?“ zeptala se kápo Broderová.

Přála si odvést ho z blízkosti Colette a brašny.

Z komínů dýmalo. To byly noční maďarské transporty. Bota unterscharführera Weissackera narazila na něco tuhého. Nenapadlo ho, že je to brašna s poklady. Podíval se na kápo. Vystrčila před unterscharführera špičku jazyka z pootevřených rtů. Vložila do toho všechno ženské, co v ní bylo. Vysílala jazykem, očima a výrazem neomylné signály a zaříkala se, aby neselhaly.

„Připomínáš mi běhnu, když jsme si zajeli z Treblinky do Lublinu. Táhla se za vojskem SS jako smrad. Pak jsme se potkali v Krakově. Jmenovala se Sani. Půl Němka, půl Polka. Cizopasník, jak se patří. Němka po matce, taky běhně. Polka po otci, kostelníkovi. Nebylo na ní moc, pro co bych si ji pamatoval. Prsa jako měsíček. Tvářičky, jak jí dávali málo jíst. Kromě očí. Každé jiné. Modré a zelené. Přitiskla tě očima ke zdi jako klínem. V tom jednom měla močál a v tom druhém stoku. Pravá polská čarodějnice s německým štychem. Řekla, že zná v Krakově hotel, proslulejší pro tučné štěnice než širokou postel. Chtěla, abych viděl, když se dívám do těch jejích prokletých polských očí, co je ve mně. Odvolávala se na Boha, ale myslela ďábla. Měla chraptivý hlas jako stará kurva. Nasadila andělskou tvářičku. Byla ďábel, ta polská svině, Sani. V posteli jsem jí odpověděl: Dělám, jen co mi velí čest. Meine Ehre heisst Treue. Vpálil jsem jí to do hlavy. Do spánků, do očí, do té nevymáchané huby, kterou mě od začátku do konce urážela.“

Kápo Broderová myslela na svůj plán s brašnou. Co řekne sturmscharführerovi Wünschovi. Co si svou nedochvilností způsobil. Proč nepřišel? Nebo ještě přijde?

„Tvrdila, že zeměkoule (jako by ji snad viděla) je hezčí, než vyjde slunce,“ pokračoval unterscharführer Weissacker. „S ní uvidím svět jako v modré mlze, když ji v horách vypíjí slunce. Lákala mě do tmy, kde by mě uřkla. Zabila by mě, i kdyby mě nechala naživu. Ticho ji přivádělo k pláči. To bylo půl Němky v ní. To dneska tvrdí kdekdo. (Dali by majlant za kapičku německé krve. Za pihu světlé německé pleti. To nejmenší německé. Hodně německé krve se rozředilo v krvi Evropy.) Byl v ní cit, který nedokázala zvládnout. Vraždila těma hnusnýma modrýma a zelenýma očima. Zabila ji vášeň, o kterou si loudila.“

Zatímco si hrál s břitvou, probíral se v paměti. Záviděl bratranci, který byl u válečného námořnictva. Dostal se do Mar del Plata v Argentině, kde starosta přístavu, hned jak zakotvili, zmobilizoval prostitutky široko daleko, a pokud to nestačilo i pro posledního plavčíka, nechal je dovážet nákladními auty, vlakem a autobusy z Buenos Aires.

Dva loky armagnacu mu z paměti vyplavily zabitou Polku, Sani.

„Mezi štěnicemi se mě ptala, jestli smí člověk zabít druhého, když jsou si nejblíž. Kdo ti je nejblíž? odpověděl jsem jí. Tobě člověk jako já nebude nikdy blízko. Nemáš duši, vyčetla mi. Jak zabít, chtěl jsem vědět? Jako když luskne prstem, odpověděla. Jak to Němci, Einsatzgruppen A, B, C a D, provozují v Polsku. Byla to běhna, musela přitom už umřít stotisíckrát. Zabít stovky chlapů mezi nohama. Tím svým prokletým kukučem. Nežila srdcem, ale tou štolou. Tím močálem, ve kterém mě málem utopila. Odpověděl jsem jí stejně: Jestli se mě ptáš, smí-li člověk zabít toho druhého za nejdůvěrnějších okolností, nebo chladnokrevně s odstupem, na to ti můžu směrodatně povědět jedno, a to platí: Musí. Es muss sein. Už věděla, že ji to čeká. Snad to chtěla. Neudělala nic, aby tomu předešla. Byl to souboj. Odměňuju tě svou vůlí, řekl jsem jí. Tím, co nejde koupit ani prodat. Čeho se nesmí zmocnit nikdo, komu to nenáleží. Je to můj neviditelný prsten, který ti nasadím na prsteník levé ruky. Nechci tvůj prsten, řekla. Přála si, abych v ní zmizel, abych se znovu pokoušel. To bylo, co chtěla, a já ne. Chtěla mě urazit. Vyhrál jsem proti jejím očím. Těmi ubohými prsíčky, kterými připomínala kuře. Vylil jsem se do ní a zabil ji.“

Bohatý transport ho – stejně jako armagnac – rozdováděl.

Poručil, aby zpívaly. Die Tiroler sind lustig, die Tiroler sind froh, sie verkaufen ihr Bettzeug, und schlafen an Stroh.

Nevšiml si, že vytrousil otcův dopis.

Konečně vešel do dílny jiný esesák, sturmscharführer Wünsche. Kápo Broderová strnula. Držela se zásady, kterou svěřila Colette, jako předtím Nicole z Calais. Nemá smysl se nechat dohnat k panice. Všechno se v ní v okamžiku nebezpečí soustředí k jedinému: přežít. Svou bytostí, všemi nervy, každou krvinkou, buňkou, pórem a myšlenkou, každým miligramem energie. Ve jménu přežití odkládá nenávist, pomstu, záznam křivd, touhu po spravedlnosti. Nechtěná svědectví. Odpor, hnus, znechucení. Překážky, které by ji zdržely nebo odvedly od toho hlavního: přežít. (To se stalo v té chvíli.) To neznamenalo, že se nedokázala přizpůsobit, řešit nenadálé problémy, čelit nečekané situaci, odseknout, když věděla, že jí to nevynese trest, maskovat se, chováním a jednáním, slovy, poslušností, grimasou, ohrnutím rtů nebo vypláznutím jazyka, nemělo to konec, dokud žila. Byla duchapřítomná a zapřáhla rozum.

Odvíjelo se pár vteřin, v nichž cítila v nozdrách cyklon B. Jak je předtím unterscharführer práská bičem. Zastavil se v ní dech. Zatmělo se jí před očima. Zároveň se odevzdala osudu. Dotkla se klidu, za nímž už nebylo nic.

Poprvé v lágru se jí vyjevilo, že stárne. (Bylo jí dvacet.)

Na konci směny zašeptala kápo Broderová Colette: „Spadl mi kámen ze srdce. Máš to u mě.“

Colette se dodatečně dozvěděla, co bylo v sázce. To už byla brašna v rukou sturmscharführera Huga-Gottfrieda Wünsche. Přišel pozdravit soukmenovce, unterscharführera Edmunda Franze-Horsta Weissackera. Při té příležitosti si brašnu odnesl. Stačilo pár vteřin. Weissacker měl za to, že Wünsche s aktovkou už přišel. Těšila se na svou dávku morfia.

V noci dostala Colette ze zprávy kápo Broderové o tom, co bylo v sázce, a z představy břitvy v prstech unterscharführera Weissackera, zimnici. Nepomohlo jí morfium, které jí kápo píchla. Colette cvakaly zuby. Nepožádala kápo o propustku do Odvšivovací stanice vyzvednout deky, které tam nechala. Nechtěla, aby ji takhle V. F. viděl.

O půlnoci za Colette ke kavalci přišla kápo. Dala jí pilulky, o jejichž účinnosti Colette nevěděla. Vodu, aby to zapila. Mluvila do tmy. Ke Colette Cohenové to doléhalo z dálky. Hroužila se do stavu, v jakém ještě nebyla. Podobalo se to pádu, střemhlavému letu ptáka, který nemůže dosáhnout země.

Kápo Kazimíra Hedvika Wanda Broderová jí vyprávěla o baru ve Varšavě, kam chodily ženské a nechávaly muže, aby pro ně na pódiu tančili. Aby se svlékali stejným způsobem, jakým to vyžadují pro zábavu oni. Chvílemi zněl hlas kápo vyšeptale jako hlas Nicole z Calais. Colette slova kápo mátla. Spalovala ji horečka. Myslela na to, že je lépe umřít, než aby ji takhle viděl V. F. Nemohla se vybabrat ze svého střemhlavého letu, pádu a závrati, aniž se pohnula. Valily se přes ni horké a ledové vody. Potila se. Zaměňovala vidiny za to, co říkala kápo.

Byla to pravda, že kápo Broderová první den v Auschwitz-Birkenau, když ji vykopali z vagonu, ztratila dítě? Co měla společného s konfidentkou, kterou v Auschwitz-Birkenau legenda proměnila v nejstatečnější dceru židovského národa dva tisíce let po Římanech? Jaké obchody se uzavíraly v Hotelu Polski? Stačila ještě, jako kdysi, úmluva, podaná ruka, dané slovo? Co všechno se událo beze svědků? Sledovala z dálky příběh o brašně, maďarském transportu, který v této chvíli plynovali. O sturmscharführerovi Hugovi-Gottfriedu Wünschovi a jak se na jedenadvacátém mužském baráku zbavili dvou práskačů. V horečkách byla Colette plná světla. Podobala se Polce Sani, mizející v modré mlze, kterou prosvětlilo slunce.

Měla vidiny Hotelu Polski. Zaplatili a dřepěli tu měsíce ve svých pokojích a předstírali, že věří ve svůj odjezd, jako to předstíralo gestapo. Slyšela o mučení nadějí? V minulém století o tom nějaký Francouz sepsal román. Občas (řečeno mírně) někomu selhaly nervy. (Dámám i pánům.) Hotel Polski patřil pod sféru die Deutsche Geheime Staatspolizei. Muži líbali dámám ruce. Má úcta. Habe die Ehre. Hosté si výjimečně, vzhledem ke své rasové příslušnosti, směli držet psy, kočky, kanárky. Mluvili anglicky, když jednali obchodně, francouzsky o věcech diplomacie, lásky a slohu, španělsky se vzpínali k výšinám duchovna, alespoň z katolického zřetele. Němčina se jim hodila pro styk s gestapem. Příbory se neztrácely. (Jen froté ručníky a utěrky na nádobí.) Záchody přestaly splachovat. Hosté tu spřádali pletichy, tvářili se velkoryse a byli malicherní, jak se vyjádřil major gestapa, sturmbannführer Felix Thubingen-Gunse-Schmaltz: židovská logika je to nejsměšnější, s čím se kdy setkal.

Kápo Broderová si pamatovala, jak dalo gestapo, SS sturmbannführer Felix Thubingen-Gunse-Schmaltz, písemné prodloužení smlouvy umělecké dvojici – čtyřicetiletému houslistovi Valentinovi a padesátiletému klavíristovi Klausu Cruzovi. Valentin byl fešák ze staré školy a pan Cruza stopadesáticentimetrový hrbáček s rukama jako lopaty a odulými rty. Hráli oblíbené šlágry dvacátých a třicátých let z filmů s otcem a synem Fairbanksovými. Vděčně přijímali lichotku, že hrajou jako na Queen Mary. Majestátní melodie rodiny Straussů, Růže z jihu, Vídeňská krev nebo Perský trh. Skladby Emmericha Kálmána, Franze Lehára nebo R. Sieczynského. Ani na zaoceánském obru Batory by se nemuseli stydět. Hudebníkům se netleskalo. Tesknou vzpomínku a tiché nadšení obstaraly přimhouřené oči, pokynutí čajovou lžičkou nebo vidličkou, našpulení rtů. Byli ozdobou jídelny Hotelu Polski. Přicházeli k obědu mezi druhou a pátou odpoledne. Jedli předtím nebo potom. (Nebo nejedli vůbec a naučili se dělat z nouze ctnost.) Kdyby nebyli, muselo by si je gestapo vymyslet.

Účinkovali na zvýšeném pódiu na konci jídelny, kde zeď neměla okna, zato vysoké stropy. Ze stropu visel nástěnný koberec s výšivkami, které dovolovaly nejširší výklad. Zabíral celou stěnu. Gobelín byl původně šedivý, s červenými a modrými výšivkami a monumentálními výjevy, které podněcovaly erotické, zeměpisné nebo náboženské fantazie. Uprostřed tapiserie byla madona s děťátkem. Dítě mělo obrovskou hlavu, větší než tělo, a tak trochu postavu hrbáčka, jako by se mu pletly nohy, a všechno – i mimo hlavu – bylo větší, než patřilo k souměrnosti, protože bylo nahé. Profesor řekl, že až tam vede porušení posvátných a nedotknutelných pokrevních svazků. V očích děťátka viděl zlatá jablka (nesmrtelnost) a v rozkroku nemluvněte symbol kance nebo býka, oslnivý falus, na který umělec použil jasnější barvy a temnější fialovou, téměř domodra, na varlata. Umělci, řekl profesor, rádi porušují bezzubé zákony krásy. Někteří nevědí, kde přestat. (To se majorovi gestapa SS sturmbannführerovi Felixi Thubingen-Gunse-Schmaltzovi zamlouvalo.)

Stačilo o závěs zavadit a vyletěly z něho mraky prachu, který pak sedal dolů jako ve zpomaleném filmu, hostům do řídké bramborové polévky bez hub, mrkve a kedluben, nemluvě o majoránce a petrželi (jen soli bylo dost), a na palačinky, které se spíš podobaly macesům nebo francouzským crêpe, bez tvarohu, rozinek a marmelády, jako když jemně sněží. Ačkoli se v pozadí na gobelínu tu a tam objevil obrys ženy, byla většina postav mužských. Jedna část výšivek připomínala vzrušeného muže, který se dívá vyjevenýma očima v hlubokých důlcích, lépe řečeno jeho úd, jako směr cesty v bludišti gobelínu, do nenaznačeného nikam.

Nestávalo se to často, pouze když se houslista Valentin na okamžik opřel zády do látkového čalounu s rukou se smyčcem svěšenou podél boků, protože pan Cruza měl sólo na klavír, anebo poněvadž pan Valentin byl znaven a sotva se držel na nohou. Nebo když hrbáček pootočil klavír (byl na kolečkách), aby bylo lépe slyšet přes hluk mnoha strávníků a cinkání příborů. Vyhrávali k tanci, který nikdo netančil, a k poslechu, i pro lidi, kteří neposlouchali. Hráli, aby přehlušili obchodní jednání u stolů, kde se kuly pikle, namítalo se proti nemožnosti situace a docházelo k nejodvážnějším návrhům, spřádala se nečekaná spojení, rozpojení nebo konspirace a konfrontace, dávaly se všanc cizí peníze a životy, chabě maskovaly osobní zájmy a postoje, výzvy k rebeliím trpaslíků proti obrům. Jedna dáma označila šlágry za tingltangl, hudbu hodnou podniku třetího řádu, ne nejnižší (aby nikoho neurazila), ale rozhodně nižší úrovně. Někdy se hosté pustili, z nedostatku jiných diskutérů, do někdejšího univerzitního profesora, s jeho pochybným pojetím dějin jako ledovce, s většinou hmoty pod hladinou, s vrcholkem, který vidí i krátkozrací. Táhnout takové dějiny může být leda smrtelná zátěž, není-liž pravda. Podobají se snad dějiny ledovci, který taje a rozpouští se v moři zapomnění? (Jako by dějiny byly ranec hausírníka, který, jako ten pověstný Věčný Žid, který nemůže ani žít, ani umřít, táhne světadíly přes moře a hory, Andy a Himálaje a Alpy, pouště a Evropou.) Neztroskotal na takhle zrádném ledovci v dubnu 1912 nepotopitelný parník, loď, gigant všech dob, který se vzbouřil proti bohům (vzpoura proti vzpouře) a byl svržen do podsvětí? Profesor se dokonce zmínil, jak je to užitečné, co ten slavný parník potkalo. Budou si v tom smět číst budoucí pokolení jako v zrcadle, které ukazuje dozadu i dopředu. Pokud ví, potápěl se parník přesně jeden a půl hodiny. Dějiny nejsou, co lidé chtějí, nebo jaký smysl, pochyby nebo naděje do nich vkládají, jaké zkušenosti si potvrzují nebo vyvracejí, ale co se skutečně odehrálo (nebo neodehrálo), soudil profesor. Citoval herce ze šestnáctého století, pro kterého se už tenkrát vymknul svět z kloubů. Upřeli by mu snad pro příště univerzitní stolici, kdyby měl ještě sílu a smělost předstoupit před studenty a učit svoje pojetí dějin?

Pan Valentin a pan Cruza se celou dobu existence Hotelu Polski živili rybami a rozklofanými bramborami (pan Cruza neměl v nejlepším pořádku zuby a dávno už ne všech dvaatřicet). Pan Valentin byl spokojen s vařeným kaprem na česneku nebo bělicí; hrbáček s tlustými rty, na nichž se mu zachycovaly drobty a zbytky toho, co nerozkousal, si stýskal, že by radši praženou. Byly to ryby z polských řek a polského moře.

Pan Valentin měl anginu pectoris a trval na dietě, zatímco hrbáček, pan Cruza, se chlubil (až na zuby a dásně) železným zdravím, asi jako svýma velkýma rukama. Oba byli bledí tou pobledlostí, která vypadá jako chudokrevnost, životem v hostincích, ponocováním a vyhráváním v barech a varieté až do rána (i když to teď už odpadlo), žádní atleti. Až na hudební výkony nedovolilo Německo Polákům radovat se.

Ačkoli ze Stawek za zdí varšavského ghetta už odjížděly ve dne v noci transporty do Treblinky a jednotlivci se utíkali sem, nedalo gestapu a jeho árijským a židovským informátorům námahu utišit pretendenty na cizí pasy, na daleká místa určení v neutrálních zemích. A páni Valentin s hrbáčkem Cruzou hráli svůj oblíbený repertoár. Někdy přidali polské šlágry F. Sapyevszského, jejich polského přítele. Týden za týdnem, oběd od oběda, s už poněkud zamaštěnými a potrhanými jídelníčky a otlučeným nádobím, mezi druhou a pátou odpoledne, za každého počasí.

Kápo Broderová s potěšením, které nezpůsobilo jen morfium, dávala k lepšímu humornější stránky německo-židovské války.

Jedinou změnou bylo pootočení klavíru nebo hustota prachu z tapiserie. Někdy hrbáček při příchodu nebo odchodu zakopnul o nohu klavíru, ale toho si z hostů málokdo všiml. Kápo Broderová, známá jako slečna Hedvika, měla svůj stůl, který vrchní nedovolil obsadit, i kdyby zůstal hodinu volný. Zatímco gestapu, i v osobě nejnižšího úředníčka, se nikdo z hostů neodvážil vyslovit nejskromnější námitku, neobsazený stůl vyvolával zlostné a štiplavé poznámky na adresu vrchního, číšníků a židovské správy. Někdy hudebníci hráli pro slečnu Hedviku její oblíbené melodie. Na krásném modrém Dunaji, árii z prvního dějství Traviaty nebo Dvořákovu Humoresku. Dojímala ji Tosca, Evžen Oněgin a Don Carlos. Občas jí přehráli k obědu árii Gildy z prvního dějství Rigoletta. Dávala jim za to norské sardinky, hrách, kroupy a někdy smetanu, dodávanou do Hotelu Polski na rozkaz gestapa.

Časem se pochybovalo, že jsou neárijci (ačkoli nahlas se o tom nikdy nemluvilo), navzdory tlustým (skoro se chtělo povědět otlemeným) rtům pana Cruzy. Nikdy nevynechali, i když se nastudili, dostali chřipku nebo je bolela hlava.

Stačilo, aby jednou nehráli, a hostů se zmocnila panika. (I sebemenší výkyv je vyvedl z rovnováhy.) Major SS, sturmbannführer Felix Thubingen-Gunse-Schmaltz, pohrozil, že zavolá z ghetta židovského psychiatra. Ztratili dekorum, tak pracně udržované, jako když mrkne, jen proto, že se páni Valentin a hrbáček Cruza nedostavili k jednomu nedělnímu obědu? Oběd probíhal jako po vymření. Nikomu nechutnalo. Sváděli na kuchaře, že připálil jíšku nebo špenát nedovařil. Kápo se v duchu smála, ačkoli se ve skutečnosti tolik nesmála. Hudebníci byli jediná stabilita, kterou hosté v Hotelu Polski měli a které se drželi, aniž to předtím někoho napadlo, kromě majora SS.

V neděli hráli páni Valentin a Cruza stejně jako každý všední den, až na lepší nedělní oblek (s leskem na obou zadnicích) a vyleštěné boty místo lakovek. Škrobené manžety měli mírně ušmudlané a knoflíčky z falešné perleti očividně otlučené. Stačilo, aby jednou nezahráli, a pro hotelové hosty se všechno zhroutilo a vykolejilo. Připadali si bezzubí, pohřbení zaživa, zrazení, i sami sebou, podvedení, téměř k nespravení.

Sturmbannführer Felix Thubingen-Gunse-Schmaltz jim připadal jako všemocný, nesmrtelný obr, proti kterému nemají naději. Jako by to nebyl domeček z karet už předtím.

Nevyprávěla kápo Broderová, jak gestapo rozdmýchávalo a podněcovalo a pak rozsuzovalo a urovnávalo spory, od drobných až po vážnější a nejzávažnější?

Došlo k zadržení hosta v pokoji otočením klíče zvenku, aby se nemohl včas dostavit k důležitému obchodnímu a diplomatickému jednání se třetí osobou, a nemělo smysl podezírat uklízečku. Také došlo k údajnému znásilnění pětašedesátileté dámy v jejím pokoji, který sousedil s druhou místností a měl vnitřní dveře. Gestapo viníkům ukládalo těžké pokuty. Platit, platit. Trestat rasu tam, kde ji to nejvíc bolí.

Dech, tvář a hlas kápo Broderové se mísily s ozvěnou jiných hlasů a s dalšími nebo pokračujícími vidinami, které prostupovaly hranicemi mezi spánkem a vědomím, horečkou, zimnicí a probuzením a upadáním do spánku. Kápo si měnila jména. Julia, Hana, Lucie, Jana, Flóra, nemělo to konec.

Colette byla nemocná. Věděla, že nesmí; to bylo to nejsilnější, co do ní vystřelovalo podvědomí. Viděla před sebou V. F. Tvář, šedé vědoucí oči, slyšela hlas, který povzbuzoval, ale v odmlčení pochyboval. Odmítal mluvit o Ďábelských ostrovech. Styděla se, a zároveň s ním chtěla být, jen v punčochách. Omlouvala se za to, jak se nemožně zpotila. Je možné se utopit v potu? Nebylo k smíchu, jak hosté v Hotelu Polski uprostřed Varšavy, pod dohledem gestapa, čekali na to, čeho se nikdo v Německu už nemohl dočkat, pokud neměl prokázané árijské příbuzné bez přerušení do tří čtvrtin osmnáctého století? Zatímco ze Stawek za zdí ghetta (takovou zeď, jakou nařídili postavit Němci, ještě nikdo nepostavil a měla se stát vzorem mnoha jiným městům) odcházelo živé palivo do pecí, neodvážili se hosté Hotelu Polski vyjít, aby je někdo nechytil, nevydíral a nebil a nakonec stejně udal a pak naložil do už i tak naložených vagonů.

Nebyl to magnet. Neměli kam utéct. Gestapo ani nemuselo mít dlouhé ruce. Byli oheň, který hoří, aniž někdo přikládá. Hotel Polski byl mucholapka. Židé mouchy, gestapo zlatý lep.

Colette až později myslela na konfidentku gestapa, jako by to byla sestra nebo dvojník kápo Broderové. Styděla se za myšlenku, jak se podobaly. Tu první neviděla. Zařadila se konfidentka – alespoň tu poslední vteřinu, kdy tiskla kohoutek pistole – mezi ty, na které se už nezapomene?

Colette myslela na hrdinství a zbabělost, nevlastní sestry. Kápo Broderová jí nedovolovala usnout. Udržovala ji vzhůru svými příběhy. Už skoro nevěřila, že přežije. Viděla před sebou tu měkoučkou bílou mlhu, do které vstupují živí, než vypustí duši. Její dobrodružství s brašnou mělo příjemnější konec než začátek. Byl to perný den.

Kápo Broderová, než sem přišla, zahodila do latríny dopis otce unterscharführera Weissackera o anglických a amerických náletech na Wuppertal. (Nebýt opilý, patrně by ho nevytrousil.) Tak také v Německu se modlili, aby je Bůh ochránil od nebezpečí? Aby je už nepostihlo, co naplnilo nemocnice ve Wuppertalu do poslední postele, polního lůžka, deky na podlaze? Rádio se odmlčelo na jeden a půl hodiny. Byli odtrženi od světa. Pumy rozbily vysílací věž i budovu rozhlasu. Bomby odřízly cesty, zasáhly elektrárnu. Herr Hermann Edmund Weissacker psal, že může věřit matce. Padla na kolena a šeptala v modlitbě, že je to hrůza hrůz. Není snad Bůh nad Německem? Telefonem se Herr Hermann Edmund Weissacker nedovolal až do rána.

Sdělovala kápo Broderová Colette obsah dopisu? Řádku o ženě, která v protileteckém krytu zvracela krev, matce tří dětí, paní Hertě Appenzellerové? Tady zvracely krev desetitisíce lidí ve dne i v noci bez přerušení. SS je pobízeli do plynových komor s úsměvem na rtech. Pokynem, aby si pospíšili, než vystydne voda.

Dala by se přirovnat k ptákovi, který letí nad vodami bez vůle a bez síly. Nezastaví-li pokles, ztratí se v obrovském temném moři, které nemá břehy. Chvílemi zaměnila tmu a mlhu před očima za vzdálený, neviditelný břeh. A pak, podvědomě, protože ji spalovala a ohlušovala a oslepovala horečka, připustila, že nikde břeh není.

Kromě toho, že Němci vraždili, zaseli do každého, kdo ještě žil, vědomí viny a studu, že žije místo někoho, kdo už zahynul. Matky, dcery, otce, syna, bratra, sestry až k neteřím, sestřenicím a známým. Pro Weissackera-syna byl lágr zábavní park, pro Herr Weissackera-otce se stalo Německo peklem.

Něco si v Colettině horečnaté představě podávalo ruce. I bez domluv kápo Broderové věděla, co by to znamenalo, kdyby zítra nepřišla do práce. Má-li sílu kašlat, bude mít i sílu vstát. Cítila dech kápo, jako kápo vnímala její dech. Přivedla k ní kápo Broderová známého doktora, který do ní napíchal injekce? Dala doktorovi démant, který si nosila pod jazykem pro všechny případy? V duchu viděla Colette kámen kápo Broderové, jehož světlo roztančilo v doktorově dlani paprsky. Stejně by svítil ve tmě. Zelený kámen, který se měnil do žluté, k níž přibyla červenavá modř s paprskem přerušovaného odstínu bílé. I kdyby padala do bezvědomí, bude se držet svého démantu pod jazykem. To ji pozvedne ze dna, jestliže přežije. Démant se změnil v její poslední myšlenku. Zároveň se napomínala, že všechno není jen kabát, který si navléká i svléká, zrada, solidarita, přátelství. Plášť, který mění jména, jako ho mění druhy látek. Je a bude to vždycky jen kabát, který všichni nosí, když je zima a nechtějí zmrznout, nebo ho v létě svlékají, aby se neumořili vedrem.

Slyšela hlas kápo Broderové. Zaslechla věcný, útěšný hlas doktora. (Neviděla, protože měla zavřené oči, jak se kápo s doktorem vyrovnala.) Myslela na matku, otce a sestry a V. F. Ještě měla všech pět pohromadě. Když bude chtít umřít, umře. Bude-li chtít žít, bude žít, šeptala kápo Broderová. Nesmí se nechat zabít zevnitř, než ji zabijou zvenku. Viděla před sebou chřtán šachty dolů na drahé kameny, démant s chladným svitem, který si odnesl unterscharführer do Wuppertalu a měl za to, že o tom nevěděly. Takzvaný chameleon, připomínající příboj, který se tříští o skály.

Kápo jí hladila dlaní čelo a pod hrdlem. Stírala z ní hadříkem pot. Položila jí dlaň na hruď. Druhou rukou jí otírala vlhkost ze zbytku těla, nakonec nad horním rtem. Doktor, podzemní spojení kápo Broderové, už odešel. Měl tu víc práce.

„Je to průjem, snad úplavice, ne tyf. Musíš s tím zápasit, i kdyby ti doktor řekl, že máš jen hodinu. Nesmíš jim dát za pravdu, i kdyby ji měli.“

Měla pocit, že šeptá odpověď, ale nerozevřela rty. Slyšela kápo.

„Nesmíš se bát,“ řekla kápo Broderová. „Máš strach?“ Chtěla ji vrátit k vědomí.

„Uvidím je – všechny,“ odpověděla.

„Chci, abys viděla mě.“

„Vidím tě,“ šeptala Colette Cohenová. Měla halucinace. „Musím si líp umýt ruce.“

Oslovila V. F. „Právě jsem s tebou domluvila,“ šeptala. „Jsem v jiném prostoru. Co je kolem, není… Bála jsem se, že ti zkomplikuju život. (Máš chleba, dýcháš, nikdo tě nespráskal, nikoho jsi nemusel bít, nešels do komína…) Je mi jako tenkrát. (U Odvšivovací stanice.) Chtěla bych to napsat na zeď přístěnku: Miluju tě. Neztratila jsem vteřinu. Myšlenku, zlomek myšlenky. Není důležité, že tu nejsi, že tě nevidím… Nemohou zabít ani kousíček té velké radosti – té lásky. Nemohu uvěřit – i když je to vlastně to jediné, čemu věřím… To nejvyšší poschodí pravdy… Bolest z radosti. Miláčku. Mám pořád strach… Miluju tě a děkuju tobě i Bohu…“ Říkala to francouzsky.

Kápo Broderová ji nechala mluvit, šeptat, chrčet. Otírala jí pot na břiše. Unterscharführer bude ráno v lepší náladě, po kině v Kameradschaftsheimu s Marikou Rökkovou, Žena mých snů. Vyprávěla Colette o filmu, který kdysi viděla ve Varšavě, Hotel du Nord s Jeanem-Pierrem Aumontem.

Potom se Colette zeptala (téměř ji nebylo slyšet): „Umírám?“

„Nenech se porazit. Nepomáhej jim.“

Všichni, kdo chtěli v Auschwitz-Birkenau vidět příští den, museli být zdraví. Ti, co se udrželi při ranním nebo večerním apelu na nohou. Podobenství o rybě, která ještě na suchu otvírá skřele, ptáku, který i na zemi mává křídly, jako by letěl.

Kápo přivedla Colette k vědomí. K nikomu nebyla tak mateřská. Rozehnala halucinace. Slíbila Colette přinést do rána léky, aby se přes den udržela na nohou; zařídí, aby jen seděla. Slezla z kavalce a zase zmizela do tmy jako zkušený cizopasník, žijící uvnitř jiného organismu, na vlastní nebezpečí, živá hádanka, záhadná a nevypočitatelná, pyšná na zprznění té nejčistší rasy, která si to kdy namlouvala. Pletli se jí – i díky morfiu – muži, které měla ve Varšavě, s těmi vymyšlenými v Itálii a skutečnými tady, třebaže mezi rasami nerozlišovala. Dělala si v duchu čárky za každou Rassenschade.

Colette Cohenová se probudila včas, aby mohla ráno v šest nastoupit směnu. Pobledla a vyslábla. Pomáhala si vůlí, pudem žít, tím živočišným, co je v každém z nás, co od sebe už nečekala. Horečka jí – díky lékům – polevila.

IV

Colette si pamatovala studený zářijový vítr, kterým prokřehla na cestě od V. F. Přežívat měsíc v Auschwitz-Birkenau bylo jako žít sto roků na jiné planetě. Vzpomínala na krátké ráno v jeho přístěnku, kdy se probudila čistá. Nevěděla, je-li V. F. ještě živ. Nevěděl to o ní. Vítr od rána zvedal vrstvy popela. Vháněl jí saze do tváře. Přes uši měla šátek. Procházela po zmrzlém blátě. Padal sníh. Bahno se jí pod nohama měnilo z křupavé kaluže v ledovou tříšť.

Krajina kolem šedla popelem. Vězňové se vraceli z prací mimo tábor. Viděli vykácené lesy, popel v prsti, z níž rostlo obilí. Usazoval se všude.

Pokud šli vězňové kolem řeky a povedlo se jim utrhnout nebo sebrat vrbový list, schovali si jej, aby ho večer rozžvýkali. Před lety – jak někteří vězni věděli – se extrahoval aspirin proti bolestem hlavy, nastuzení a škrábání v krku z vrbových listů. Nacházeli užitečnost ve věcech, které objevili jejich předkové před mnoha tisíci lety.

Když byla malá (a denně se probouzela čistá), viděla padat list hrušně.

Vzpomněla si na domov. Poslední den, poslední noc, poslední slovo. Mohla se vracet o devět měsíců. Nízké nebe skrylo topoly za dráty u Odvšivovací stanice. Bude V. F. ještě v přístěnku? Představila si cestu nazpět, kdyby tam nebyl.

Zaklepala na okénko na konci baráku, smluvené znamení.

Chovala se, jako by odešla včera. Krev jí stoupala do hlavy.

„Nevěděl jsem o tobě.“

„Žiju,“ řekla. (Vyšší a nižší poschodí pravdy. Vyšší a nižší poschodí lži.)

Nemluvila o noci, kdy začaly návaly horka, zimy a zvracela. Nechtěla si stěžovat. Ještě brala – díky kápo Broderové a jejímu doktorovi – léky. Měla na sobě vysoké kožené francouzské boty, vlněné tmavé punčochy a modro-bílý tlustý svetr po transportu z Norska, belgickou šálu a německou nepromokavou pláštěnku. Vdechla spařený vzduch. Místnost jí byla povědomá: police, Kniha, lůžko a tři šedé hrubé deky. Jeho dozadu protáhlá lebka, oči, hlas. Třpytka unavených očí.

„Vypadáš dobře,“ lhal. „Nezměnila ses.“

„Myslela jsem na tebe, když jsem umírala.“

Neřekl, že to byl dlouhý měsíc. Kolik lidí ztratil. Neptal se, koho ztratila ona.

V. F. zapálil svíčku.

„Osazenstvo baráku se dvanáctkrát vystřídalo.“

Rozuměla. Plyn, oheň, dvanáct tisíc lidí. Každý den žně, jak tomu říkal unterscharführer Weissacker. (Dožínky.) Konec září, začátek a prostředek října.

„Trochu jsi zhubla.“

Bála se, že zrudla. (Na mysli jí vytanula kápo Broderová.) Nechtěla mluvit o tom, že byla a možná ještě je nemocná.

„Jsem.“

Svlékla si pláštěnku.

„Máš tu teplo.“

„Pálíme lavici.“

„Představoval sis mě v Antverpách?“

Vrátila se k ní představa zvířat, která se ohledávají očima, čichem a pamětí.

Pláštěnku a šálu si položila na lůžko. Svetr jí šel až pod bradu.

Odhadovala, jestli by si přál, aby se svlékla.

Dala mu v kapesníku zabalené dva zlaté prsteny a brož. Neřekla, kolik nocí byla nemocná. Ve dne musela být fit.

„Neměla bys riskovat.“ Ocenil, co přinesla. „Colette…,“ řekl.

„Doprovází mě esesák, známý kápo Broderové. (Nemusela mluvit o druhé straně dohody.) Dává mu dokumenty. Rodné listy, průkazy o domovském právu. Cestovní pasy. Cestou si prozpěvoval Deine Mutter bleibt immer bei dir. Adieu, mein kleiner Gardeoffizier. Gute Nacht, mein holdes, süsses Mädchen.“

Mohl povědět, že vstala hrobníkovi z lopaty. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

Uvolnila si svetr u krku.

„K čemu je někomu neplatný polský pas?“

Zkoušel si představit, na co potřebuje esesák, který ji eskortuje, falešné dokumenty na cizí jména. Dál se už neptal. Odhadl rychle, jakou úlohu v tom hraje.

„Kde na tebe čeká?“

„Na Torwache.“

„Jak dlouho?“

Mluvili francouzsky. Znal systém strážních věží, bran a branek mezi lágry, Torwache a vnitřní a velkou Postenkette.

„Weissacker je po službě. Povýšil.“

„Nesedneš si?“

Zaslechli hluk nákladních aut. Věděli, co znamenají náklaďáky v noci.

„Transporty ze září. Češi a Maďaři.“

Položil si dlaně na břicho.

„Máš průjem?“

„Vyměnil jsem peníze za láhev, ve které měl být karamel. Dostal jsem padělané anglické libry. Dal jsem je venkovanovi.“

„Mohl tě udat?“

Díval se na šperky v kapesníku.

„Vypil jsem celou láhev. Chutnalo to jako cukr.“

„Stydím se,“ řekla.

Upravovala si punčochy. Cítila to šílené, co zevnitř vytváří ženu? Pro co se – někdy – žena nenávidí?

„Mění se počasí,“ řekla. „Přijde sníh.“

„Víš něco, co bych měl vědět?“

V. F. si domyslel, proč říká jedno, aby nemusela hovořit o tom, co si za měsíc přizpůsobila. (Sestup z nižšího poschodí pravdy.) Nechtěl, aby se svlékala, ale nechtěl jí to ani říkat.

„Mluv se mnou.“

„Máš hlad?“

Podal jí chleba a nůž, aby si ukrojila. Pomalu si odkrojila a jedla. Upravila si druhou punčochu. Cítila, že nechce, aby se svlékla. Byl důvodem jeho průjem? Jedla a rozvazovala si tkaničky na vysokých botách.

Potom si shrnovala punčochy. Nahoře na bílých stehnech měla otlačené červené pruhy.

„Modlím se za svá střeva,“ usmál se V. F.

„Jde z tebe krev?“

„Trochu.“

„Může to být něco ostrého ve střevech. Pecka. Zrníčko kmínu. Vyměnils to minule?“

„Vyšlo to,“ odpověděl. „Strojvůdce, kterého zná moje kanadská spojka, ví o démantech dost, aby obstál. Vyzná se tu v nich kdekdo. Včetně dětí překupníků. Ovládají váhu a jasnost a brus. Devět druhů zabarvení. Od bílé po cínově bílou nebo zažloutlou bílou. O devíti jasech kamene. Karát znamená dvě desetiny gramu.“

Dívala se oknem. Sníh černal sazemi. Zvenku na rámu okna s vločkami se usazoval popel. Slyšela šum mužů v baráku za přístěnkem.

„Mám boty z francouzského transportu. Unterscharführer si přechovává ve střižně bobří kožich, než pojede na dovolenou do Wuppertalu. Nemusela jsem ho párat.“

To bylo podruhé, co se zmínila o unterscharführerovi.

„Odveze si pár démantů.“

„Nedělej si to těžší.“

„Lidi lžou.“

„Chceš vědět proč?“

„Líbej mě,“ řekla.

Přiblížil svou tvář k její.

„Máš duši jako krajku,“ řekl.

Myslela na vnitrozemí sebe samé. Co oba zamlouvali. Pro co přišla. Proč dával přednost, aby zůstala oblečená. Měsíc byla dlouhá doba. Přála si, aby ji potřeboval.

„Můj učitel na reálce položil třídě otázku: Je mezi vámi, kdo v životě nelhal? Přihlaste se. Kdo v téhle třídě lhal? Zvedl ruku. Zvedly se všechny. Tázal se dál: Kdo v životě nic neukradl? Znovu se zvedly ruce.“

„Chceš, abych se svlékla?“

Sfoukl svíčku.

„Nejsem nemocná.“

Přetáhla si svetr přes hlavu. Její tělo prosvítalo tmou. Nechala si punčochy shrnuté ke kotníkům.

„Na co myslíš?“

„Na tu udavačku, co ve sprchách střílela. Na svoje sestry, Yvette a Garrance. Na tu holku, co vykládala Weissackerovi z ruky. Na ty, co se nesmí obejmout.“

Potom řekla: „Přišla mladá matka v šestinedělí. Dítě ztratila. Bolela ji prsa. Řekyně ji přesvědčily, aby jim mléko dala. Vyhlédl si ji dělník na výkopu. Zatáhl ji za boudu s nářadím. Vedle ní na baráku spí nahrblá, která utekla selekci. Dávám jí tak den. Chová se, jako by měla přežít.“

Její hlas zněl pomíjivostí, jakou má měsíční paprsek, sněhová vločka. Ztrácela se jako letící pták. Vnímal, jak se chvěje.

„Chtěla bych s tebou dítě. Mám tě v duši,“ šeptala. „Kolik máme času?“ (Vyšší a nižší poschodí pravdy, přízemí lži.)

Myslel na riziko toho, že byli spolu. Na spánek, o který ji připravuje a o nějž připravuje sebe. Na unterscharführera Weissackera. Co kdyby ji někdo na jejím baráku udal? Za čtyři týdny měl čas si to přebrat.

„Jsi moje závrať,“ řekla.

Vnímal horko jejího dechu. Její šepot.

„Měly jsme inspekci. Za dvě hodiny, co odvedli holky, vyšlo slunce.“

Domýšlel se. Čekaly celou noc a doktor s esesáky přišli až k ránu.

„Unterscharführer věří, že válka ženu očišťuje. Oltář, k němuž se žena vkleče modlí nebo zvrací. Dneska místo břitvy vytáhl luger. Vyhrožuje nebo se vysmívá nebo zabíjí. Nic mezi tím.“

„Neber ho jako měřítko.“

„Chci být nahá s tebou,“ šeptala francouzsky. „Jen pro tebe.“

„Ano.“

„Kdy budu příště nahá?“

Políbil ji na ústa. Myslel na tisíce nahých žen – stejně jako ona – nastoupených před barákem, když jim dezinfikovali šaty a musely na ně hodiny čekat. (Na tisíce nehybných těl, když je za pár hodin vytahovali ztuhlé, polévali z tlustých zpola už zpuchřelých hadic ledovou vodou, aby oddělili slepené potem a krví k sobě a po jedné je spalovali v pecích.) Nepřicházelo v úvahu, aby dostaly nazpět ty svoje. To byl jiný druh obnaženosti. Věděl, co měla na mysli: obnaženost jednoho pro jednoho. Měl strach, aby jí nebyla zima.

Cítila jeho dlaně a prsty na jizvách a oděrkách. Bála se sténat. Líbal ji.

„Z Antverp jsme jezdili k moři. Pozorovala jsem racky. Letí vysoko, rychle a najednou se spustí na hladinu a vyloví rybu, která si plavala po svém. Nevěděla, co ji čeká.“

„Jsem s tebou také v jiném světě, Colette.“

Dlaněmi jí přejel kolem boků. Cítila jeho vyhublé dlaně a prsty na kůži. Stále se chvěla.

„Ty a já.“

„Ty.“

„Ty.“

„Ty. Já.“

„S tebou je mé tělo mým tělem,“ šeptala francouzsky. „Připadám si jako voda, která vytekla.“ A potom: „Neboj se o mě.“

Styděl se jí opakovat, jak krásná má prsa, dva bílé ostrovy v bledém moři. V pustině bez lásky, v hledišti mezi předtuchou a očekáváním, těžším než smrt. Cítil její stud. Kam ho chtěla vzít ve slovech. V polibcích. Proč spěchala. Lidi, kteří už nebyli a které k němu v duchu zvala. Její dědeček Leo. Babička Olga. Sestry Yvette a Garrance. Matka, otec, teta. Tváře, hlasy. Chtěla jeho dítě? Musela vědět.

Připomínal se jim hluk mužů na baráku. Zařídil příslušné hlídače.

„Mé tělo je tvým tělem,“ řekla francouzsky.

„Miláčku,“ odpověděl.

„Píchne mě u srdce, když řekneš ty a já. Milovala bych tě, i kdybys mě bil,“ šeptala. „Odpustila bych ti všechno, i kdybys mě klamal. I kdybych za to musela umřít.“

Chvěla se. „Miláčku,“ šeptala.

„Máš krásná ústa,“ řekl.

„Miláčku můj,“ řekla.

„Je ti zima?“

Přetáhl přes ně deku.

„Pojď,“ řekla.

„Jsem blízko.“

„Není to lež.“

Pohladil jí obě tváře, čelo. Zavřela oči. Cítil, jaká slova byla připravena mu brát od úst. Bříšky prstů jí přejel po víčkách.

„Žiješ. Žijeme. Naplňuje mě to něčím, co jsem neznala.“

Přijímala jeho objetí, ruce, tělo a pokrývku a tmu a sníh za oknem. Bylo snadné překroutit, ošidit a znásilnit slova. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.) Nemusela se ptát, proč lidi lžou. Spíš proč nelžou. Myslela na pravdu. Proč ničemu nevěří. Upírala si vodu na poušti, aby zahnala žízeň, pouštěla si žilou, aby předešla chudokrevnosti, nejedla, aby se nasytila. Záleží na tom, komu člověk lže. Lež byla zbraň. Bylo by šílené se jí vzdát. Nechtěla myslet na Weissackera, na esesáky. Ale nedokázala soustředěně myslet ani na štěstí. Ani na to, proč, hledá-li ho člověk ve svém přítomném životě, se musí otáčet. Je to jen ozvěna? Měla výraz člověka, který je tady, a zároveň si tu připadá nepatřičný. Napadlo ji, proč se člověk narodí, místo aby se nenarodil. Proč nejhlubší pocit už není dojetí, ale stud. Nebo strach. Cítil její pružné horké tělo. To poslední, co měla. To krásné na ní, co šálilo její vrahy i ty, co ji litovali, a zároveň jí trochu záviděli, jako kápo. Čím se už spotřebovala.

„Máš ještě svůj kámen pod jazykem?“

„Bude se mi hodit.“

Zblízka viděl i ve tmě její unavenou tvář, kruhy pod očima. Nechtěl se vyptávat, jak byla nemocná. Znal její způsob neodpovídat, když nechtěla. Zahleděná do noci vnímala ze sebe světlo. Odevzdávala mu milostný šepot francouzských slov, jimž rozuměl jen zčásti. Připadalo mu to šílené. Zlomky prchavého života. Objímal dívčí boky, jako by se modlil. Cítil její tělo, krev.

„Kdybych přežila, už bych neřekla, z jaké jsem se narodila matky. Jakému otci. Z jakého rodu. Jak mě vychovali. Nechala bych si původ, svou krev, svou rasu, pro sebe. Lhala bych, jako lžou Němci. Na těle to není vidět. Krev mlčí. Žila bych zbytek života lež.“

V duchu klopýtala. Cítil výheň jejího těla. V očích měla okouzlení i hrůzu, odhodlání, strach.

„Nahou už mě tu vidělo hodně mužů, bohužel. Tisíckrát ti vezmou tělo, než ho nechají prolétnout komínem. Z Berlína přišli na inspekci. Fascinovaly je sklady. Boty, obleky, brýle. Bedny s démanty, zlatem, cizími penězi. Spadlo jim to do klína najednou a tak lacino. Nechtěli by to vracet nebo splácet. Nikdy by to nemohli splatit. Úroda, kterou nesili. Věří, že jim bude patřit celý svět. I kdyby prohráli, stačili si nahrabat.“

Hladil jí tváře.

„Co mám dělat?“

„Přežít.“

„Mám podminovanou duši. Cítíš, co nejsi. Co už nikdy nebudeš. Z hrdosti je ponížení, ze síly bezmocnost, ze sebevědomí zbabělost. Ze cti bezectnost, z čistoty špína, z přímosti podlost. Myslím, že mě unterscharführer zabije.“

Neřekl, že zatím od ní chtěl unterscharführer něco jiného. Prosil ji v duchu, aby o unterscharführerovi nemluvila. Vytloukala klín klínem? Neměla modřiny jako minule. Neuvažoval o tom, kdy se z nezávaznosti stane břímě. Co neoddělovaly dráty s napětím o desíti tisících voltech.

Zase mu připadala jako pták, když letí vysoko a snáší se nízko, sevře křídla k bokům, aby proletěl smrští a doletěl dál. Cítil, že ani nahá nebyla docela s ním.

„Chtěla bych být silná,“ šeptala francouzsky.

Vítr zesílil. Myslel na to, jak bude odcházet sněhem a vichrem.

„Bylo by dobře, kdyby sněžilo čtyřicet dní, čtyřicet nocí,“ řekla. „Aby všechno zapadalo, s námi i s nimi.“

Pak šeptala: „Myslím na matku. Nejistotu rozptýlila prvním milencem, pak sňatkem. Měla tři dcery, ke kterým se utíkala jako my k ní. Cítila přítomnost muže. Nebyla na všechno sama. Vím, jak se z odvahy stane strach. Nevím, jak se ze strachu stane odvaha, z choulostivosti otužilost. Máš moje tělo. Jsi jediný, koho mám. Ujišťuješ mě, o čem se sama ujistit nedokážu. Máš hlas, ve kterém mi zní, co sis v životě vyřešil. Co už ti nemůžou vzít, jen s tebou zabít. Dosahuješ ve mně daleko. Krunýř, do kterého mě na chvíli bereš. Mohla bych být vedle tebe dítě. Ne to mrtvé, které si v sobě nosím. Maminka měla jediného milence. Tatínka. Měla za to, že to tak bude i se mnou. Spolehlivého člověka, kterého si vezmu, nejenom proto, že si chce vzít mě. Matka se vdala v osmnácti. V devatenácti měla Yvette, mou nejstarší sestru. Pak přišla Garrance. Přáli si kluka. Chovala jsem se prý jako kluk. Tetiny rady dívkám tenkrát nebyly směšné.“

Ještě řekla: „Známá kápo Broderové z kanceláře gestapa jí vyprávěla o hudebním podnikateli z Prahy. Zorganizoval sbírku na pěvecký sbor dětí pro světové turné, aby získal prostředky pro vystěhování mládeže do Palestiny. Za zpronevěřené peníze si v New Jersey v Severní Americe postavil továrnu na boty. Vyrábí miliony párů bot pro americkou a kanadskou armádu. Gestapo má slídily všude.“

Nakonec řekla: „Maminka pořádala večírky. Jako dítě jsem viděla pootevřenými dveřmi nohy dospělých, kteří se k sobě při tanci tiskli.“

Na židli vedle postele měla po ruce prádlo, sukni a svetr a šálu s pláštěnkou.

Vzdychla si: „Proč jsem se nenarodila místo Samsona?“ (Nechala si své shrnuté vlněné punčochy.)

„Maminka neublížila mouše. Měla vytrhnout doktorovi na rampě revolver jako ta kurva v podzemní sprše. Otec mohl napadnout – i kdyby podlehl – druhého lékaře, co vybíral zrůdy, hrbáčky a trpaslíky a dvojčata. Čekala jsem od našich mužů víc? Co jsem udělala sama? Máš ještě někoho v lágru? Buď radši jako myš. Nesmíš chtít žít.“

Pak řekla: „Je správnější zemřít, když už musíš, s vinou než bez viny.“

Soustředil se na hluk v baráku za přístěnkem. V lágru se ozvala střelba. V prostoru mimo Auschwitz-Birkenau duněla půlnoční děla.

„Drž mě.“

Sama ho teď držela oběma rukama.

„Ustupují,“ řekl V. F.

„Myslíš, že už nemají, čím by to zvrátili?“

„Je to nezvratné.“

„Vyhrávají svou bitvu s námi. Dovedl by sis představit, že bys jednou dýchal stejný vzduch jako ostatní? Měl stejná práva? Šlapal po chodníku, nikdo by se ti nevyhýbal, jako by tě neviděl. Jedl bys, když máš hlad, pil, kdybys dostal žízeň. Šel by ses osprchovat beze strachu. Měnil by sis prádlo, kdy chceš, ne kdy můžeš. Zkouším si představit Němce na našem místě. Zabili babičku Olgu. Vdala se už ve třinácti. V rodině dospívaly holky rychle. Před půlstoletím začínaly ženy brzy. Po válce prý bylo málo mužů.“

Sledoval, jak se jí zvedala a klesala hruď.

„Vem si mě ještě,“ řekla.

A ještě: „Nevidím, neslyším.“

Potom mlčela. Měla zavřené oči. Nebyla si jistá, že bude nějaké příště. (Tak to bylo pokaždé.) Cítila, že je duchem nepřítomný. Nechtěla se domýšlet. Co ho rušilo? Průjem? Něco, co neřekl? Co mu přiznala posledně? Strach? Co se změnilo za měsíc, co tu nebyla? Mohla víc než být vedle něj nahá? Přijmout ho, jak dokáže muže přijmout žena.

„Chci být co nejopotřebovanější, až to přijde.“

„Miláčku, Colette.“

„Uzavřela bych smlouvu i s ďáblem.“

„Jsem rád, že jsi se mnou.“

„Je to vzájemné,“ řekla francouzsky.

Naslouchala dělům. V hlase měla, co se snažila zakrýt. Hanba ji vyčerpávala stejně jako hlad, žízeň a strach. Za oknem ležel lágr. Spáči hučeli neklidným spánkem. Kolik napadá sněhu, než odejde?

Na rampě se ozvalo šíbování vagonů, zahoukala lokomotiva, druhá, obě dohromady. Vlak, střelba a křik, štěkot psů. Pak zase vzdálená děla.

Uvolnil ruku, kterou ji objímal. Colette vydechla.

„Doma jsem hrával karty. Hru si můžeš držet blízko hrudi, aby nikdo neviděl, co máš, nebo vyložit karty na stůl. Nemůžeš změnit, jaké karty dostaneš. Můžeš jen zahrát líp nebo hůř.“

„Neboj se,“ řekla jako prve V. F. „Nebudu vedle tebe stará.“

V očích měla okamžik, kterým se stává z dívky žena. Znovu se podobala tažnému ptáku. Stínu něčeho, co už není.

„Vím, kdo nešvindloval. Ty holky, co propašovaly první týden v říjnu povstalcům do čtvrtého krematoria zápalné šňůry, střelný prach z Weichsel Union Werke. Nastoupily jsme, když je věšeli. Unterscharführer remcal, kolik zmeškáme. Nestyděly se, že umírají jako židovky. Dala bych poklady světa za kapku krve těch děvčat. Za jedno nemluvně.“

Dodala: „Kápo Broderová dává prostředky podzemí. Zná doktora, který pomáhá léky lidem. I místo lidí z podzemí musí někdo do komína. Dělají z nás bohy i ďábly. Dělá to z nás bezcenné. Lekla jsem se, že mě zasvětila. Napadlo mě, jestli to nedělá na pokyn gestapa. Straší mě, co se nedá potvrdit ani vyvrátit. Jak se dvojí tváří podobáme jeden druhému.“

Nebyla si jistá, že V. F. stojí o to, vědět o tom. Vyprávěla mu o maďarském transportu, zámečníkovi a brašně pro sturmscharführera, o práskačích a co se kolem nich seběhlo.

Zase mu připomínala ptáka v letu, když chce, ale nemůže si odpočinout. Výčitky, spíš než s čím se mu svěřovala, číhaly v Colette Cohenové z Antverp jako vyzáblí vlci na sněhu v polských lesích. Zahrnulo to otázky, které si kladla, odpovědi, kterých se hrozila. Byla ráda, že mu přinesla šperky, které si vymění za jídlo. Přála si mít víc, čím by mu mohla oplatit. Prosakovalo to jako voda dnem zpuchřelé lodi. Dotýkala se jich bezcennost života. Před sebou měla cestu k Torwache, na Postenkette, k esesákovi, který ji doprovodí do Frauenkonzentrazionlageru. V duchu počítal, kolik mají času. Hrál zatím její esesáček na Torwache karty?

Dívala se na V. F. Připadala si jako hladová psice třesoucí se na kořist. Ztrácela se sama sobě v mlze. (Nejnižší poschodí pravdy, kde se mění v lež.) Hledal v jejích očích. Začala se oblékat. Natahovala si u stehen punčochy až nahoru. Upevnila je podvazky a navíc širokou gumou. Potom si nazula a zašněrovala boty. Venku houstl sníh, padaly těžké vločky. Dívala se jako člověk, ze kterého vichr strhává šaty.

„I kdyby unterscharführer zapomněl, co mi slíbil, je to se mnou. Takzvaná posvátná práva člověka. Čte si v dílně Mein Kampf. Musí to umět nazpaměť. Pro něj zítra, pro mě nikdy. Vyhrožoval mi už třikrát, že mě vymění.“

Lhala i tím, co neřekla, ze studu, který byl silnější než její nejvyšší a nejnižší poschodí pravdy a lži. (Její vzpomínka na budoucnost.)

„Nechám ti tu svůj svetr.“

„Byla by ti zima.“

„Neboj se,“ opakovala.

„Colette…“ napomenul ji. „Už jsi mi dala dost.“

„Chci se probouzet čistá.“

Znovu na ni tázavě pohlédl.

Sněžilo prudce a hustě. Slyšeli vichr. Meluzínu. Dělaly se závěje.

„Nikdo nemůže všechno,“ řekl.

Už byla oblečená. I oděná vypadala nahá. Nemohla se odlepit.

„Nejsi sama.“

„Mluv se mnou. Opakuj mi ty věci, které mi nikdo neříká. Připadám si jako ta holka, co nosila pod jazykem snubní prsten muže, o kterého přišla. Roztavili prsten i s ní.“

„Poslouchej děla.“

„Odpustila bych jim, i kdybych z toho ohluchla.“

Měla v sobě tábor, i kdyby utekla na konec světa. Nemoc, po které z ní horečky už neodešly. Mlhu, sníh, noc, vichry. Snažila se umrtvit ošklivost lágru, do kterého vyjde. Vytlačit, co ji zmenšovalo.

„Bude se mě chtít zbavit. Udělal už pár holkám čáru přes rozpočet.“

Řekla to věcně. Před očima měla uniformy esesáků, které znala jménem. Esesáka, který ji sem doprovodil a s nímž půjde nazpět. Chtěli být jeden otiskem druhého. Za devět měsíců, co je znala, v nich bylo málo, čím by se odlišovali. Podobali se barvotiskům. Unterscharführer Weissacker, jehož povelům se podřídí, i kdyby se jí chtělo zvracet, vyznával kult síly, těla a zdraví (ne zdraví vězňů) a krve a půdy. Počínal si, jako by byli neporazitelní. S pohanskou magií run, primitivních znaků na držadlech nožů a mečíků a dýk, s bezohledností, kterou vydávali za přímost, a lží, kterou vyměnili za pravdu. Jeho armagnac z belgických, holandských a francouzských transportů.

Stejně tak jako obtisky vypadali vězňové. Němci i vězňové byli špatní herci. Připadala si jako imitace kápo Broderové a Nicole z Calais.

Pak řekla: „Zlaté rybky už lekly, řekl odpoledne unterscharführer.“

„Sněží,“ řekl.

Nebylo to prvně, co si bude muset prošlapat cestu sněhem, vichrem a nakonec bahnem. Do noci bušila děla. Přeneslo to sem představu jednotek, mužů proti mužům, strojů proti strojům, válku zvenku.

„Když jdu od tebe, probouzím se ráno čistá,“ lhala.

„Příště si můžeme zatopit židlí.“

„To by bylo dobré,“ řekla francouzsky.

„Do příště,“ odpověděl francouzsky.

Zbývalo jí vzít si na hlavu šátek. Vypadala s ním jako bílá bludička. Německou nepromokavou pláštěnku, ve které přišla, podobnou jednomu z desítek tisíc plášťů, které párala a v nichž hledala poklady, jimiž se nejčistší německá rasa obohacovala na úkor méněcenných. Šla ve svých francouzských šněrovacích vysokých botách vstříc páté Postenkette, esesákovi, který ji doprovodí až k baráku.

V

K ránu letěly nad táborem vrány. Odehnal je kouř a plameny z komínů. Nabraly výšku a vzdalovaly se i se svým krákáním. Slyšela je doznívat v dálce. Měla na těle obtisky rukou unterscharführera Edmunda Franze-Horsta Weissackera. V ústech jeho chuť. V paměti runy jeho výložek, strohá německá zaklínadla. Časopis Der Signal, který mu složený čouhal z kapsy. Myslela na to, co jí V. F. řekl. Co fascinuje Němce na smrti. Stačí někoho nechtít, pokud jsem silnější, abych ho zahubil, abych vyhubil celý kmen, národ, několik národů, rasu, rasy? Miliony lidí, jako by to byl hmyz?

V duchu se utíkala do přístěnku podkoního.

Stačí vyhlásit jiné zákony než ty, které uznávají každého, kdo se narodil z matky? Byly to otázky, na které neznala odpovědi, a trápily ji, jako mučí člověka nevyléčitelná nemoc. Navazovalo to na dávné pudy lovců, kteří se zbavovali vlků ohrožujících jejich obydlí? Na tradice zapomenuté nebo domnělé slávy, uměle oživované, měřené počtem podříznutých krků, rozpolcených lebek a otrávenými oštěpy probodnutých hrudí? Myslel si unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker, že může všechno, protože je Němec? Nebo že je chvályhodné zbavit svět přítěže, jako zabije hbitá ruka mouchu roznášející nákazu? Uleví jim, že nikdo ze zavražděných nebude mít hrob? Nevidí unterscharführer stín, který na něm ulpí? A bude-li mít jednou třiatřicetiletý unterscharführer Weissacker děti, nezatíží je skvrnou, nesmazatelnou do konečnosti nebo nekonečnosti jeho rodu? Byla s rozumem v koncích. Tak tomu bylo už od prvního dne, co sem přišla. Nikdo ničemu nerozumí? Zdálo se jí, že čím je o každý den starší, tím méně rozumí sobě i světu kolem. Jak se zotavovala (díky lékům), sílil v ní opakovaný pocit nepatřičnosti, vyčleněnosti a provinění. Proč se narodila? Aby přijela sem?

Neměla vysvětlení, pokud se nechtěla odvolávat na ďábla. Ďábel byl unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker, peklo bylo Německo. Rozuměla, když jí kápo Broderová dala pilulku. Nerozuměla by, kdyby jí ji vzala? Ta holka na baráku rozuměla, že jí esesman nosil chleba. Nerozuměla, když nazítří přišel a bezdůvodně ji spráskal. Je mozek schopen pochopit jen to dobré, ne zlé? To horší, ne nejhorší? Měla by v sobě oživit zvíře, aby to pochopila?

Dosáhly sem pověsti o denně rozbíjeném Německu shora, aby se cítilo dole do té doby, než jeho vedoucí dostanou rozum. Lidi – jako unterscharführerův otec Herr Hermann Edmund Weissacker – v tom viděli řítící se nebesa. Vůdci mstu, za kterou přijde německá odplata, podle pořekadla, kdo se směje naposled. Lůza v uniformách, poddůstojnický a důstojnický stav, Totenkopf, vyčkávali. Věřili nacistické straně. Víra je snadnější než zodpovědnost. Bylo možné, že ještě pořád věřili ve vítězství jako Weissacker?

Slyšela krákání vran, i když už odletěly. Nemohla spát. Zavalovala ji ubohost existence. Nevěřila, že se dožije selekce německého doktora v pondělí v šest večer. Měla povědomý dojem, jako by jí na hrudi – všema čtyřma tlustýma nohama jako na gumové kouli v cirkuse – stál slon.

Před sebou měla dvanáct hodin v dílně, zatímco ty druhé budou mořit ve vagonce nebo v továrně Auto-Union anebo na silnici, nebo je budou plynovat a pálit v pecích jako hadry. Štěstí uprostřed neštěstí druhých. Vděčnost se podobala myši zahnané do díry.

I den, hodina, minuty byly příliš. Za devět měsíců se narodí ženě dítě. Nemohla probírat, do čeho se namočila. Koho poznala, než ho zabili. Čím pro ni bylo zabíjení, co pro ni znamenalo tělo a tvář, o nichž všichni tvrdili, jak jsou krásné. Kromě několika cest k Vili Feldovi nic milostného a přátelského nepoznala. Platila hrůzou z následků. Strachem, že mu to bude víc, než chtěl. Její život byl určován jinými. Zůstal zlomek, na který měla vliv. Cítila se jako živočich ve tmě.

Bylo pět třicet ráno. Bude ráda, dočká-li se večera. Včera ji unterscharführer Weissacker zbil. Musela to stejně udělat a dostala facku. Přála si ho zakousnout, aby vykrvácel. Kápo Broderová jí řekla, že po tom muž nevykrvácí. Měl by dost sil, aby ji zastřelil. Vracela se v duchu do přístěnku podkoního, k V. F. Snažila se překrýt jedno druhým. Je možné, že unterscharführer zničí tady její tam? Během dne její v noci? V koutku duše se uchylovala ke slovům, která padla, k dotekům, které cítila.

S V. F. se viděli – s odstupem – v Odvšivovací stanici. Dávali si znamení očima. Byla ráda, že nemusela vysvětlovat, proč je potlučená. Zdálo se, že i na vzdálenost dvaceti kroků je oddělují světelné roky. Uvidíme se? Zkusíš to? ptal se jeho pohled. Budu se snažit, odpovídala očima. Kdo tě ztřískal? Neptej se. Vypadá to hrozně? Není to tak zlé. Sklopila zraky k podlaze. Byly tu esesačky. Měly trest i odsudek ve výrazu. Nepřijdu s prázdnýma rukama. Rozuměl jí? Snaž se, potvrzoval jí pohledem. Nebo to tak četla. Naložila si svých osmnáct dek, tak jako V. F. Ale nešli společně a nesetkali se. Bylo slyšet děla. Musely je slyšet i esesačky. V Krakově zalehly elitní německé jednotky. Z Breslau se stala Festung Breslau. Podle Himmlerova tajného rozkazu se mělo přestat plynovat. Budou chtít vyhodit plynové komory do povětří? Zatím se plynovalo dál jako předtím. Nezdálo se, že by esesačky byly v říjnu méně zpupné než v září.

Colette Cohenová vyfasovala odvšivené deky, staré vyprané šaty. Cpala je do dvou pytlů.

Nemáme se čeho bát, vzkazovaly jí oči V. F. (Nebo si představovala, že to je, co jí posílá pohledem?) Nikdo nemůže vyhrát proti celému světu. Němci mluvili o zázračné zbrani, kterou má Hitler v rukávě.

Věděla, že ji ze stran pozorují dva páry očí esesaček. Zavazovala pytle a proběhlo jí myslí, že před rokem byla v Antverpách. Každý den si přála, aby už skončil. Každou noc, než usnula, si říkala: Mohlo to dopadnout hůř.

Hadry se dezinfikovaly stejným cyklonem B, jaký se používal v plynových komorách. Šetřilo se s ním. Viděla kopce plných plechovek na jedné straně skladu a hory prázdných na druhé. Páchlo to hořkou vůní, která připomínala mandle. Kotle a parní pračky a sušičky v sušárně byly otlučené a zprohýbané. Na kotli byla nálepka jako na břichu lokomotiv, které táhly vlaky s lidským nákladem do zdejší konečné stanice a kořist po mrtvých nazpět do říše: VIKTORIA.

Esesačky pobízely ženy ke spěchu. „Dali, dali, dali! Los, los, los! Nejste tu samy.“ Viděla ho odcházet.

Podařilo se jí dostat se k němu. Měla falešnou propustku. Prošla bez ptaní jedenadvacátým barákem až do přístěnku. Vdechla pot, živočišnou vůni a pachy mužů. Za koho ji měli? Manželku, sestru, konkubínu? Za jednu z holek, které si pomáhají tím, že roztahují nohy?

V očích V. F. našla překvapení a starost.

„Potřebovala bych slepici pro otce člověka ze Sonderkommanda. Máš ho na baráku. Vyplatí se nám to.“

Věděl, kdo to je. Zvedl brvy.

„Něco mám i pro tebe.“

„Budeme muset utíkat, Colette.“

„Spolu?“

„Máš svůj démant pod jazykem?“

Zakryla vzrušení. Pochybovala, můžou-li se ve zmatku, který nastane, v obrovském bludišti tábora potkat včas neviděni, na správném místě.

Místo všeho, co měla na srdci, řekla: „Démanty, podle mojí tety Madame Weber, nemají být velké. Může jich být víc. Ne mnoho. Nemají se nosit často. Nebo jeden stále. Šperk má být vkusný a neokázalý. Velká dívka nemůže nosit titěrný klenot a malá velký. Teta byla proti propichování uší. Náušnice uznávala s klipsy. Ne na pověšení. To, jak říkala, se hodí pro cikánky. Kdo si propíchne uši, může si už stejně dobře propíchnout nos, rty nebo pupík.“

Cítila zadostiučinění. Nechtěla myslet na to, že to může být naposled. (Bylo to vždycky naposled.) I kdyby je evakuovali, nevěděla, jak by se k sobě mohli dostat.

„Jsou to naše poslední dny tady.“

Zastrkával šperky do skrýše v podšívce kalhot. Podobala se, jako v Odvšivovací stanici, ptáku, který prolétá. V očích měla záblesk radosti a nebezpečí, potlačení strachu nebo vůli, o kterou by se mohla opřít, stopy zápasu (odehnal myšlenku na unterscharführera Weissackera) a pochyby. Pohledem zavadila o dráty za oknem. Nemluvil o jejích modřinách. Slyšeli děla zblízka.

„Nevím, kterým směrem budeme muset utíkat,“ řekl V. F. „Naproti frontě? Před válkou jsem měl ve Slezsku známé. Nevím, co se s nimi za války stalo.“

„Madame Weber dávala přednost čistému prádlu. Pro všechny případy, kdybys měl nehodu, dostal ses do nemocnice, aby ses nemusel stydět.“

Zůstal vážný.

„Měli bychom se domluvit, kde se sejdem, jestliže se rozutečem? Nechám ti adresu. Jméno znáš.“

„Najdeš mě v Antverpách.“ (Řekla jméno ulice, kde bydlela až do začátku války. Napadlo ji, kdo bude v jejich bytě, podaří-li se jí dostat tak daleko.)

„Jsou blízko.“

„Slyším je.“

„Snad v nás lágr nezůstane stejně dlouho, jako jsme tu byli.“

„Jsi pro ně malé zvíře. Nemáš na gestapu složku.“

Objal ji. Nechávala ruce svěšené podél těla. Řekla mu, že přišla bez doprovodu.

„Jsem čistá. Koupala jsem se v kádi s roztokem.“

„Máš vlhkou hlavu.“

„Padá sníh.“

Mlčel. Každá zmínka o čistotě měla sto významů. Podobala se kruhové zdi pevnosti. Určitost i neurčitost se v ní prostoupily. Nikdy dost dobře nevěděla, co má za sebou nebo před sebou. Snažila se nalézt v mlhách, které znamenal lágr, to místo v těle nebo v duši, kde příští okamžik pohltil předchozí. Bála se mluvit o tom, kam se rozprchnou nebo kde se sejdou. Přála si mít, co mohla mít tady a teď. (Její vzpomínka na budoucnost, nejvyšší poschodí pravdy, nejnižší patro lži.)

„Máš moje tělo,“ šeptala. „Mou duši. Mám tě moc ráda. Musíme to spolu stihnout.“

Neodpovídal. Měla bledá průsvitná víčka. Jako pták, sedící na nejnižším bidélku. Propojila se, tady a teď, se svou matkou a sestrami? Stála zády k oknu, neviděla na Appellplatz, který v šeru vypadal jako obrovská zploštělá muří noha. Do tmy, kde se vlnil kouř.

„Snad mimo nás už nic není,“ šeptala. „Bezmocný Bůh. Všemocný Bůh? Neuhasí jediný plamen, ve kterém hoří děti. Neochromí ruku popravčího technika, než nahází do kropiček cyklon B. Bůh mého otce a děda. Nespustil déšť, o němž mluví v souvislosti s potopou, aby utopil jediného vraha.“

Byla to jen částečná lež. Nebyla jediná, kterou lágr vykolejil.

A když mlčel: „Nebyla bych tak sama.“

„Drž se.“

„Jsem šťastná, když mě držíš a hladíš.“ To byla jen bezděčná lež. Její pochybné poschodí pravdy.

Ještě řekla: „Jsi můj sen, když nespím.“

„Bojím se, že do mě vkládáš víc, než ve mně je.“

„Nic jiného nemám.“

Pak se ptala do tmy: „Kde je můj Bůh? Bůh mého otce? Bůh Nicole z Calais? Proč stvořil Bůh tebe a mne?“

Neřekl, že její Bůh je život, kterého se přidržovala už devět měsíců jako tonoucí něčeho, co jí pomáhá držet hlavu nad vodou. Schoulila se mu v náručí jako pták se svázanými křídly. Byli v místě, kde nebyl Bůh. Nevěděl o mnoho víc, co by ji mohlo vzpružit.

„Nenamlouvám si, že bych mu mohla něčím oplatit. (Věděl okamžitě, o kom hovoří.) Čím víc ho mám v žaludku a nesmím to dát znát, tím se zdá spokojenější. Musíme ho zdravit, hned jak vejde, vyskočit a postavit se do pozoru, dokud nám nedá pohov a neřekne to svoje sitzen, posadit se. Když se zapomene, pozdraví po vojensku, pravicí Heil Hitler nebo prsty ke štítku brigadýrky. Nevidí nás. Vyjíždí do lesů a do okolí na koni, cítí se pánem všeho. Nebojí se jedovatých hadů, říká. Podle kápo Broderové nezáleží na tom, jak malá nebo velká je zmije, když tě uštkne.“

„Nikomu nerostou stromy do nebe.“

Cítil její horko. Bylo v ní ještě víc života, než si připouštěla. Otevřela oči.

„Něžná,“ řekl. „Tak něžná.“

„Miláčku,“ šeptala francouzsky.

Vzduch lágru byl prosycen vůní pálených kostí a kouře, příchutí vařeného klihu, na který si nedokázala zvyknout, stejně jako všichni živí, včetně Němců. Nemělo to pojmenování, kromě místa, Auschwitz-Birkenau. Vězni se pachu mohli zbavit jen tím, že přestali dýchat. Němce odvolávali, posílali na dovolenou, do zázemí, přesunovali do jiných lágrů nebo na frontu. I v nejsilnějším větru pach pálených kostí zůstával. Měli ho plný nos, plné mozky. Pět nízkých komínů krematorií chrlilo ve dne v noci hustý kouř, osvětlený u kořene komínů plameny. Nevyhlášená válka, kterou vedlo Německo proti bezbranným, šla od vítězství k vítězství. Za jejich součtem byla porážka; zničení a vyhlazení.

„Jen s tebou nejsem mrtvá,“ šeptala.

Pak šeptala francouzsky: „Musíš mě milovat. Jinak bys tu se mnou nebyl. Jinak bych s tebou nebyla.“

„Jsem s tebou,“ odpověděl francouzsky. „Jsi se mnou.“

„Jsme spolu,“ šeptala. „Našla jsem tě.“

Myslel na to, v čem se ztrácela, v čem se jednou ztratí, nepřijde-li konec války zítra, pozítří, do pár týdnů, než zlikvidují Němci maďarské a řecké transporty, a železnou německou logikou zlikvidují je. V čem se jí vracela na pět vteřin posvátnost těla, které tolikrát zneuctili.

„Všecko mizí, i ty a já. Světlo, které přede mnou pořád zhasíná. Cítím tvůj dech. Tvůj tep. Tvoje srdce.“

„Je to vzájemné,“ opakoval.

Dívala se do prázdna. Ptala se otázkou, kterou se ptala už nesčetná pokolení před ní.

„Někdy si myslím, že vedle tebe omdlím,“ šeptala.

Nechtěla říci, že i když je s ním a skoro o sobě neví, myslí na matku a sestry.

„Jsi mladá,“ šeptal.

„Mladá půl vteřiny.“

„Jsi pěkná.“

„Tady?“

„Jsi horká,“ šeptal.

„Jen tu půlvteřinu s tebou.“

Potom řekla: „Nechci být zvíře. Vybavuju si vedle tebe to dobré. Domov, matku, sestry, otce. Sebe jako dítě.“

Cítil horkost, která z ní vycházela.

„Nechci mít duši jako propast. Tělo jako houbu.“

Nakonec šeptala: „Štítím se žít, jako bych umírala, a umírat, jako bych žila.“

Za chvíli řekla: „Nicole vyrazil unterscharführer dva přední zuby. Nechtěla se vidět. Věděla, že už nebude vypadat, jak vypadala.“

Otevřela oči, větší, než když prve přišla. Příčilo se jí, že by měla zemřít už v devatenácti z vůle unterscharführera Weissackera, který chtěl od holky, kterou pak poslal do plynu, aby mu věštila z ruky. Zkrásněla tajemstvím zrození. Zjemněl jí drsný hlas, ve kterém seděla starost. Byla jako pták v letu, který narazil na ledové valy.

„Takhle mluvím jen s tebou. S ostatními si připadám němá. Buď nemám co říct, nebo nechci slyšet, nebo jsem obraz, který poslouchá, protože musí.“

Otočila se na okamžik k oknu, do tmy. Dívala se na nebe. Myslela na svět, jaký bude po člověku, jaký byl před člověkem. Na pomíjivost, která jí připadala jako rez na opotřebovaných vagonech, když pomáhala ženám v opravnách.

Držela se jeho těla. Cítila jeho ramena, vnímala jeho hruď, ruce.

„Kdybych věděla, že tam někde je jiný svět než tenhle, do kterého jsme se narodili, dala bych mu přednost.“

Viděla se v jeho duhovkách. Připomenul jí úžas zřízence na rampě.

„Nechci, abys mě litoval. Byla bych ráda matkou.“

„Budeš.“

„Holka s nemocným lůnem?“

„Nejsi nemocná.“

Na okamžik v ní bylo to dívčí.

„Nechci být jako myš v pasti,“ šeptala.

A nakonec, francouzsky: „Miláčku, můj miláčku.“

Zavřela oči.

„Jsi silný,“ řekla.

„Nevím,“ odpověděl.

„Proto jsem s tebou.“

„Neměla bys mě přeceňovat.“

Měla stále zavřené oči.

Pak šeptala: „Spěchám, protože se bojím, že to nestihnu. Miláčku můj, má lásko, miluju tě.“

Zadýchala se vzrušením, vlastními slovy, jeho přítomností. Mohla vyslovit, co si myslela a co cítila, a cítila a myslela, co říkala, šeptem i přerývaně.

„Jsi můj první a poslední milenec.“

Díval se na ni. Myslel na to, co je. Co se stane.

Pak řekla: „Jsou to zlomky vteřiny. Věčnost. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.) Mohla bych umřít, kdybys to ode mě chtěl. Nedá se to s ničím srovnat. Chápat to.“

Topila v tom nevyřčené.

„Žiju a umírám zároveň,“ řekla. „To jediné, co mám. Tolik tě miluju, promiň. Myslíš, že utečem?“

„Musíme to zkusit.“

„Žiju s tebou tisíc životů během jediné vteřiny. Chci být pro tebe čistá.“ (Vyšší a nižší poschodí pravdy, unterscharführer Weissacker.) Nechápala, jak se v ní berou slova, která nikdy nikomu neříkala.

„Co unterscharführer nikdy nedostal a nedostane.“

„Nezkoumám to.“

„Byla bych ráda.“

„Mysli na to, co uděláš, až budem evakuovat. Na svůj kámen pod jazykem. K čemu ti pomůže venku.“

Dýchala, jako by běžela.

„Dostalo se to daleko. Až řekne někdo za padesát nebo sto roků Auschwitz-Birkenau, odpoví mu ozvěna: ubohost, podlost, špína.“

Hladil ji. Nechal ji šeptat. Připadala si jako v pekle, do něhož se vstupuje rájem. Lágr posunul všechno, zaháněl ji do oblasti mimo dobro a zlo, vinu a nevinu. Zabíjeli je, jako se vyrábějí hřebíky, auta, termosky nebo mlýnky na maso. Mohli vše, nic jim nestálo v cestě.

„Miluju tvůj hlas,“ řekla. „I kdybych neměla žít už ani den.“ A pak: „Přála bych mu, aby musel pít mou žluč.“

Myslel na kámen, který nosila pod jazykem.

„Všechno jsem ti o sobě prozradila.“

„Neptám se.“

„Chci, abys věděl.“

„Colette.“

„Je to bolest.“

„Nemusíš mě ujišťovat, Colette.“

„Říkej mi jménem,“ řekla francouzsky.

„Colette, miláčku.“

Potom se zeptala: „Věříš tomu?“

Vdechovala, o čem se domnívala, že je jeho síla. (Nižší a vyšší poschodí pravdy, nižší a vyšší poschodí lži.) Co vedle něj pocítila už poprvé na cestě z Odvšivovací stanice. Oblékala se do jeho slov, ohřívala se o ně.

„Má za to, že co nemohl ukrást, jsme mu ukradly. Co jsme nevypáraly, je sabotáž.“

„Zkus na to nemyslet.“

„Nemůžu.“

„Musíš.“

„Ty to dokážeš vypustit z hlavy?“

„Dělám si starosti, jak se ráno najím, abych přes den vydržel. Nebo abych vydržel bez jídla. Neregistruju mrtvé, přeskakuju v duchu, co nemůžu změnit.“

Cítil se vedle ní na pár vteřin jako kdysi. Byly to zlomky ozvěn minulého života.

„Rozdělil si dny a noci. Mezi živočichem a vojákem má instinkt krysy, která nechce nic než nažrat se a existovat. Je jí lhostejné, jestli prší, nebo svítí slunce. Dožít se po dni soumraku a po noci rozednění. Snažím se ho neslyšet, ale nejde ho nevidět.“

Slyšeli houkající vlaky. Píšťala vjíždějící lokomotivy zdravila odjíždějící. Přijíždějící souprava přivážela maso do pecí. Druhý hvizd patřil vlaku, který odvážel kořist do říše.

„Vzali si velké sousto,“ řekl. „Žádná země neporazila všechny ostatní.“

„Držím se tě,“ šeptala. „Co ve mně zůstane, kdybych přežila?“

Než sem došla, plynovali ve druhém krematoriu maďarský transport. U Postenkette slyšela, o čem mluví nezasvěcení. (Na rozdíl od zasvěcených, kteří mlčí.) Starce obalamutili Němci jako děti. Jdou se po cestě koupat, dostanou nové šaty, najíst a napít a tak dále a tak podobně, jde o posledních pár minut (obehraná písnička). Rozdělí je do pracovních oddílů, nemocní se půjdou léčit do sanatoria, děti do školy. Ženy zůstanou s dětmi. Obvyklé zdvořilůstky: Pomalu, dávejte pozor, jsou tu koleje. (Jako by to nevěděli.) Držte se pohromadě. A tak dále. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

„Beru si to nejlepší. Co si neodnesu pod jazykem.“

Dívala se mu zblízka do očí. Přijímala své mládí, jako přijímají starci stáří. Ne jak měla nebo chtěla, ale jak mohla. Se ztrátou jistoty, jak o ně musela zápasit. Nesla si v sobě ozvěnu unterscharführerovy bezuzdnosti. Surovosti všeho, co ji obklopovalo, zmeškala čas, kdy z dívky dospěje žena. Poznamenal ji Auschwitz-Birkenau. Zaskočilo ji to neviditelné čekání na smrt, těžší než smrt, její nevyhnutelnost. Cítil, čím ji poznamenala zkušenost. Co převlékla do slov, aby je oddělila od toho, na co myslela. Svěřovala se útěše svého těla, srdce, nohou, rukou a hrdla a ňader, očí s rozpaky, s nevyhnutelností, která se převtělila do nové, jí samou nečekané samozřejmosti. Jako konec svého času.

Pak začala šeptat francouzsky, dychtivě, protože se bála, že to nedopoví: „Šero děvčatům pomáhá. Někdy je šero tvůj nejlepší přítel. Je to vždycky začátek i konec. Co nikdy neodejde, leda by tě zabili. Ty a já, já a ty. To třetí, co se z toho narodí, láska z lásky. Z masa, krve a duše. Co v tobě zmrzačili, i když tě ještě nezabili. Co už nikdo nezničí, leda s námi. Co jsem si s tebou objevila.“ V jejím dechu a slovech byl chvat. „Co se narodí ze mě a z tebe.“ Myslela na dítě, které se nenarodí. Na děti, které tu Němci nechali shořet. Na posedlost, se kterou je zabíjeli, a na trojnásobnou posedlost, se kterou vraždili židovské děti. Bylo to mimo slova, mimo pojmy, mimo rozum.

Děla se zakusovala do tmy. Čerstvá dělostřelba se dotýkala ozvěn té starší, jako se dotýká den soumraku a soumrak noci a potom noc jitra a ráno dne. Výbuchy dělostřeleckých granátů se vydělovaly ze tmy a prostupovaly se s ní.

„Už nestihnou, co chtěli.“

„Stihnou všechno.“

„Ne tentokrát.“

V tu chvíli byla Colette Cohenová z Antverp v šeru přístěnku někdejšího podkoního na konci slov. Přežila devět měsíců v Auschwitz-Birkenau, kde lidé žili hodinu, den, týden nebo měsíc. Vězňové a lidé ve službách jako ona šest neděl, výjimečně déle. Čím za to zaplatila. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.) Byla na začátku a na konci mlčení. Bylo v ní, co chtěla i nechtěla, aby mohl zahlédnout nebo zaslechnout, dotknout se toho.

Vdechovala dech V. F. Vnímala doteky jeho rukou, tváře a úst. V jejím objetí byla úzkost, která je v dívkách, a rušila ji nejistota, která je v mužích. Propadala se do tmy. V šeru se ztrácela sama sobě. Ano, říkala si, budu až do konce neúplná. Už věděla, čeho je schopná se vzdát. Mizela z ní energie, jako když člověk usíná, nebo jako se ztrácí z nemocných nebo umírajících, kteří si přejí usnout. Cítila hlad, který nejde utišit, žízeň, již nelze uhasit. Prázdno, které už nikdo nevyplní, a plnost, již nikdo nevyprázdní. Katastrofu, která změnila svět a po níž už nebude nikdy nic stejné. Soucit, který se změnil v netečnost, a lhostejnost, která se proměnila v surovost. Nic, co by se mohlo vrátit, kde to bylo. Čínská zeď z ostnatých drátů, strážních věží a plynových komor, za kterou už nikdo neuvidí a za níž nelze nikam dohlédnout. Blízkost, z níž se stala nekonečnost. Výkřik, který neutichal, a ticho, které nemlčí. To vzdálené původnímu porozumění.

Mohl slyšet její dech, co šeptala pootevřenými rty.

„Colette…“

„Jsem v pořádku.“

„Doufám.“

„Žiju,“ šeptala.

„Žiješ,“ opakoval V. F.

„Nebo už nežiju?“

„Žiješ.“

„Možná…“

„Jistě.“

„Snad… Díky.“

„Prober se.“

„Jsem po dlouhé cestě.“

„Jsi po dlouhé cestě.“

„Připadám si tak.“

„Ano.“

„V letu.“

„V letu,“ opakoval po ní.

„Než zmizím?“

„Nezmizíš.“

„Byla jsem nemocná.“

„Jsi silná a zdravá.“

„Chtěla bych. Nevěřila jsem, že se z toho dostanu.“

„Dostala ses z toho.“

„Chtěla jsem se tě dočkat.“

„Dočkala ses.“

„Chtěla jsem se dočkat toho, až budeme spolu.“

Vteřinu mlčel. Měl o ni strach. Mohla se zhroutit?

„Letím,“ řekla. „Nevím, kam to je. Už mi to nevadí. Je to daleko. Je to s tebou. Je to tam, kam budeme utíkat.“

„Jsi blízko.“

„Jsem daleko i blízko.“

Připomínala letícího ptáka i ozvěnu jeho letu, mizejících křídel. Měla v očích ty neviditelné slzy. Vycítil její zmatek. Co prostupovalo šero přístěnku. (Poschodí pravdy, poschodí lži.) Chvěla se, aniž věděla proč. V očích měla chvat a strach. Pták, jemuž trhají křídla. Svět, který jí vzali a co v ní zabili, třebaže ještě žila. Čím onemocněla ještě zdravá. Co o ní nikdo nevěděl. Přísliby, které se nenaplní. To zavilé, čemu se bránila. Vlaštovka v letu.

V tu vteřinu lágr existoval i neexistoval. Byli v něm a mimo něj. Vymkli se silou, kterou v milionech lidí už nacisté umrtvili, protože ji umrtvili v sobě, tím nepokořitelným, co je v člověku, co je možná i ve zvířeti a co si vzájemně předávali. Co se přelévalo z ní do něj a z něho do ní. Blížící se děla. Co předznamenávala.

„Myslím na to, jak mě unterscharführer vyzve, abych si v pondělí nasedla na náklaďák, a bude se usmívat tvrdým úsměvem, který pokládá soucit za nízkost, pravdu za slabost, čest nebo důstojnost za hloupý židovský výmysl, výmluvu ubohých, kteří si nedovedou sami pomoci. Nikdo, kdo tu nebyl, o tom nebude ani nemůže mít tušení.“

Dodala: „Tváří v tvář unterscharführerovi jsem chladnokrevná. Nejdřív mě spráská, aby mohl říct, že mu nejsem k ničemu. Pak mě vyžene na náklaďák.“

Bylo jí skoro devatenáct. Spředla dohromady, co ze sebe už od chvíle, kdy si vyhrnula sukně před německým doktorem na rampě, aby viděl její stehna, nevymýtila. Na zlomek vteřiny snila o zemi, kde člověk smí žít, protože se narodil, a zemře, když se cesta jeho osudu naplnila, protože nikdo nemůže být starší než starý. O kraji, kde je lidský život posvátný, protože nic jiného než život nemá. Kde muži od dívek očekávají, co očekávají od mužů ženy, pro co se narodily a čím naplňují svůj úděl nebo část svého údělu, a dostávají to, oba, jeden od druhého, když se dotknou, duší a tělem. Vychutnávala slova jako dotek, ve kterém tušila zázrak, navzdory lágru.

Vzdáleně ji napadlo, že jsou končiny, o kterých žádný unterscharführer ani obergruppenführer neví, jako by pro ně nebyly, kde se z lásky dívky a muže rodí děti. Kde nikdo nikoho nezabíjí, smrt se spojuje s úctou a lidem je dopřáno umírat v posteli.

„Letím s tebou daleko i blízko, co nejdál, co nejblíž.“ (Její vzpomínka na budoucnost.)

Myslel na evakuaci. Na možnost (nebo nemožnost) útěku. Bylo by dobré, kdyby se vězňové dokázali hned za bránou rozprchnout. Nemělo smysl lámat si teď hlavu, kam půjdou. Dlouho objímal Colette Cohenovou (nebo si přál, aby to bylo dlouho, v jeho a jejím poschodí pravdy a lži), než pootevřela ústa.

„Ožívám s tebou,“ řekla. „Nemyslím na drahé kameny. (Nebyla to pravda, věděla o svém kameni pod jazykem.) Na sprchy, plyn a oheň. Co by mohlo být. (Ani to nebyla celá pravda.) Je v tom i moje tělo, moje duše. Jsi v každém mém zlomku vteřiny. Je to pro něj mrtvé tělo, mrtvá stehna, mrtvá ústa.“ (I to byla lež.)

Potom řekla: „V dílně zavřu oči a myslím si, že jsem s tebou. Moje ruce spěchají. Sledují jen prsty.“

Měla ve svých tmavohnědých a vyplašených očích obraz ptáka s ochromenými křídly, na vyvýšenině úhoru, přes nějž se valí vichr a deště, které smetly, cokoli jim stálo v cestě, a ženou před sebou trosky všeho, co už rozdrtily, a dosahují až k ní. Prosákl ji obraz ohroženého ptáka, který už ví, že nedokáže vzlétnout. Měla ty valící se neúprosné vody v pohledu, který na něj upírala. Výraz očí, které se nedohlédají odvolání. Měla v paměti jeho hlas, když jí poprvé řekl, že má krásné hnědé oči. Nebo když jí pověděl, že je hezká a něžná a měla by být sebevědomá.

Ještě řekla: „Jsem ráda, že se na nic neptáš. (Nebyl si jistý, co do toho zahrnula.) Jsem zmatená.“ (Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

„Je toho v tobě víc, než mohu pochopit.“

„Žene se to kolem mě jako povodeň.“

Myslela na to, co je v těle, které ještě nechali žít, ačkoliv už zabili duši. Dívali se na sebe do šera. Chtěli si obtisknout do paměti své tváře. Čekali a doufali v evakuaci, které se zároveň báli. Němci zůstávali nevypočitatelní. I kdyby zastavili a vyhodili komory a pece do povětří, měli na každé strážní věži a v bráně z obou stran kulomety.

„Není to tělo, co ti dávám.“

Nemohl mít představu o tom, co viděla. Byla tím nasáklá jako houba vodou.

„Neměj o mě strach,“ řekla. „Neboj se.“

Dívali se na sebe z největší blízkosti, v šeru, které oběma změkčovalo rysy.

„Můžeš se toho dotknout jen jednou. Vzpomínkou na dítě, které ve mně umřelo. Promiň. Tu vteřinu, kdy už nic jiného není.“

Nechtěl, aby mluvila o smrti.

Cítil, jak se chvěla, jak ji záblo. Vytušil tíhu, kterou pro ni bylo vedle něj na pár prchavých okamžiků její mladé tělo. Boky, prsa. Tvář a klín. Spočívala u něj jako pták na větvi bez hnízda, křehká i silná, tichá a bdělá, s očima upadajícíma do polospánku i probuzená. Byla nahá a krásná. Políbil Colette na ústa. Cítil její dech, rty. Byl v ní horký mladý život, to dívčí a ženské, to smrtelné nesmrtelné. Šeptala mu francouzsky, docela blízko jeho úst: „Jsi se mnou i potom, než to někdo přetrhne. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.) Je mi všechno jedno. Udělej mi dítě.“

„Je ti teprve devatenáct. Máš na to čas.“

„Nemám.“

„Věř si.“

„Je to ostrov, který se vynoří z moře a zase zmizí. Kamínek na dně oceánu. Dva kamínky.“

Letěla jako pták, v jehož mozku se zmátly pojmy směru nebo rychlosti. Hledala místo, kde by se snesla a oddechla si. Pod křídly měla hluboké, temné a neznámé chladné moře. Věděla, že když klesne, utopí se. Letěla dlouho a klesala nezadržitelně. Jen přibližně odhadla své možnosti. Snad už jen plachtila s poloroztaženými křídly. Cítila tíhu, která ji stahovala dolů. Snižující se mezeru mezi hladinou a jí, větrem pod křídly. Je pozdě, nic nestihne, kromě toho, co už zmeškala. Za chvíli vykročí do tmy. Evakuace?

„Dostala jsem, pro co jsem si přišla.“

„Se mnou je to stejné. (Řekl to francouzsky.) Nedostalas moc.“

„Nelžu, i kdybych lhala. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.) Nechci se stydět.“

„Na stud máme čas. Je na jiných, aby se styděli.“

„Ještě mě chceš?“ otázala se francouzsky.

„Příště.“

„Ne, prosím.“

Nechala se obejmout. Rozevřela se spolu se zasténáním pro V. F. Stoupala po schodech své jediné krkolomné pravdy a lži na výšinu, kde se ztrácela a současně nacházela. Vymkla se zvukům a skutečnosti. Její smysly vystoupily na špičky. Tmu přístěnku, každou buňku a tkáň těla proměnily ve světlo. Ruce, tvář a ústa, hrdlo, hruď a klín. Břicho, nohy. Oslepla a ohluchla a oněměla. V duchu ho oslovovala: Pojď ke mně, hluboko, co nejhlouběji, abych tě už neztratila. Pro co už nebudu nikdy opuštěná, i když budu sama. Co je věčné, i kdyby to trvalo okamžik, čím zemřu a zůstanu živá, a potom si opakovala: „Díky.“ Chvíli odpočívala. Prošla neviditelnou vlnou. Šeptala: „Vzala jsem si z tebe a dala jsem ti všechno.“

Víc nechtěla říkat. Až potom se vynořily nazpět stůl a police, přístěnek podkoního, za nímž hlučelo tisíc mužů. Dráty za oknem. Deset tisíc voltů, aby snad neutekla, třebaže neměla kam, ke komu. Ještě se rozpouštěla v sobě samé. Zároveň vnímala blízkost komínů. Pach popela. Mít její tělo hlas, křičelo by beze zvuku a slov, uvolněním. Rozpouštěla se, jako se rozpouští mlha v údolí nebo vůně se nese větrem. Dotýkala se blaženosti uprostřed neštěstí. Uvědomila si prudký, náhlý pot, který jí naskákal na kůži, na čele a nad horním rtem. Sucho v ústech. Dosáhla zlomku vteřiny, kdy byla jen se svým milencem a sama se sebou. Vše nabylo nejhlubšího smyslu, rozpadlo se na tisíce střípků a zase scelilo, jinak než dvakrát předtím, a dotklo se úplnosti. Z výšin, které připomínaly zemi, kde nikdy nebyla, začala klesat a všechno se zase ztrácelo. Cítila se vyčerpaná. (To nebylo dobré.) Bylo s ní její tělo, které si musí chránit, aby došla do baráku, maso, svaly a krev. Zatoužila po spánku. (Letět jako pták, aniž by pohnula křídly.) Přála si mluvit, vypustit ze sebe proud řeči, ale nevěděla, co by řekla, a mlčela. Snad už vyslovila vše. Prudce dýchala. Nechala se objímat a objímala V. F. Bylo to jiné, než když ji někdo z esesáků nebo unterscharführer Weissacker k něčemu nutili. I to, co se vleklo, jí připadalo rychlé. Věděla, že nesmí zmeškat. Spánky se jí mihlo odpoledne v Antverpách, kdy snědla čokoládu a udělalo se jí nevolno. Vzpomínka na Nicole z Calais, která cítila, jak se na ni dívá mrtvá babička.

„Je ti špatně?“ zeptal se V. F.

„Ne, je mi dobře. Zmohlo mě to.“

„Jsi v pořádku?“

„Nezvládla jsem to.“

Pak řekla: „Myslím, že bych mohla zemřít, kdybys to ode mě chtěl.“

Nakonec: „Ještě s nikým jsem to nezažila.“

Cítila se bez tíže a znovu naplněná. Nahoře i dole, na pomyslné náhorní planině, kde se jí zmocnila závrať, která potkává ptáky ve střemhlavém letu. Sněhovou vločku. Tělo bylo dveřmi k němu i k sobě. Skrz něj a skrze ni, kam se dosud nedostala. A pak ještě odtamtud někam, kde ji nikdo nezná.

Slyšeli muže za přístěnkem a kanonádu rozbíjející noc.

„Colette…“

Bylo to něco jiného než napomenutí. Už spěchal.

Chvíli trvalo, než se vzpamatovala.

„Málo jsem jedla,“ řekla.

„Dám ti kus chleba na cestu.“

Podal jí z police skrojek černého polského žitného chleba.

Usmála se: „Někdy to na mě sedne.“

Cítil, co nedopověděla.

„Všechno,“ řekla.

„Budeš silná, když budeš chtít,“ řekl.

Myslela na ženy v hadrech, s boláky, které si v záblesku uvědomí, že jsou ještě ženy. S krví, která jim stéká po stehnech, protože musí hodiny stát. Jak většinou končí v podzemní svlékárně.

„Jsi mladá,“ řekl znovu.

„Viděla jsem v Antverpách tělovýchovnou slavnost. Cvičily patnáctileté. Hráli jim valčík Émila Waldteufela Bruslaři. Myslím na svoje šaty, hračky. Brusle. Měla jsem sáně z jasanu, s červeným řemenem.“

Zavřela oči jako dítě, které si myslí, že ho proto nikdo nevidí. Měla ještě pár minut. Proniklo jí vědomí, že podlost unterscharführera, co musela dělat tam, se dotýká V. F. zde. Slyšela děla. Dunění se rozléhalo prostorem. Bylo by dobré, kdyby kanony rozstřílely i to. (Nejnižší a nejvyšší poschodí pravdy.) Vznášel se nad ní unterscharführerův opar, jeho pěsti, tvář, stehna ve shrnutých tmavěhnědých důstojnických podvlékačkách. Jeho pestrý veliký kapesník.

„Přála bych si ho ze sebe vytlačit.“

Vzdáleně chápal, o jakých galeriích pravdy šeptá do tmy. Co by jí ulevilo. Slyšel v tom něco jiného. Včetně unterscharführerových výhrůžek.

Kousala a pomalu žvýkala svůj skrojek chleba. Snažila se jíst pomalu, ne jako zvíře. Přála si, aby to, co ponižovalo ji, neničilo a neponižovalo V. F. Oddělit neoddělitelné.

„Nechci být prase,“ řekla.

„Nemůžeš vstoupit do domu, kde nejsou dveře,“ odpověděl jí.

Pak řekla: „Nicole si tu zakopala plechovku. Švýcarské, anglické a americké peníze. Chtěla se provdat za starce. Aby od ní nechtěl, co by mu nedala ze své vůle. Poučili ji, že muž do ní nevstoupí, jen když se rozevře. Stařec, jak si myslela, na ní ocení hebkost pleti. Polštářek podbřišku. Ňadra, podle kterých ve Francii modelují čajové šálky.“

Naslouchal hlukům za stěnou, aniž říkal, že by měla odejít. Půjde bez doprovodu.

„Rozchodím to,“ řekla.

„Je pozdě.“

Myslela na své nejvyšší a nejnižší poschodí pravdy. Pro co sem přichází. Něhu uprostřed surovosti. Od čeho se odtrhne. Vlny, které přijímalo její tělo od konečků vlasů až po poslední nerv. Teplo, jaké odráží led. Co cítila ve spáncích, v podbřišku a v klíně a v konečcích prstů. Bílé vlnění, hřejivé opary. Doteky, když pokládal svou dlaň na její záda, břicho nebo paže anebo jí laskal tváře. (Unterscharführer řekl: „Morálka je ubohá židovská a křesťanská lež. Výmluva, jak se litovat. Měnit svět slovy a zachovávat ho činy. Průhledná lest. Malá ryba, která žere velkou. Snad měl ten na kříži sestru. Rozhodně v nich má hodně příbuzných.“ Weissacker se nechal slyšet, když otec ve Wuppertalu nezaplatil majiteli domu nájem, stěžoval si domácí, že musí platit daně. V očích měl chcípni, na rtech prosím. Tady za propachtování neplatí ani vindru. Silný určuje, co je správné. Morálka je štít slabochů. Silný se zbytečné neptá. Ví, že co udělá, je dobré. „Nic, mimo sílu, není dobré. Jste slabí. Dohráli jste, Ausgespielt.“)

„Miluju tě,“ zašeptala francouzsky. „Jsi pro mě všecko. Jsi to, co byl pro maminku a otce a sestry Bůh.“ A současně v duchu opakovala svoje francouzské „promiň“.

Jako mu přinášela šperky, démanty a peníze, obětovala by za něj ruce, nohy, hlavu. Kdyby je na selekci postavili vedle sebe, nabídla by se do komína místo něj.

„Jak se stala kápo Broderová kápem?“ zeptal se V. F.

Věděla, co jí tím chtěl připomenout.

Byl rád, že se začala oblékat.

„Sežrala by jako krokodýl svoje rodiče, děti, tebe, mě, kdyby musela. Lituje, že se nenarodila jako Němka. Vzkřísila mě z mrtvých. Přivedla ke mně doktora. Dala mi léky. Nechtěla, abych umřela. Nikdo tu není jen dobrý nebo zlý. Jsem ráda, když je někdo alespoň obojí.“

Kápo Broderová byla v Auschwitz-Birkenau už od třiačtyřicátého. Vstřebala do sebe lágr jako moře rybu a ryba moře. Bylo jí dvacet, vypadala na třicet a prožila víc než stoletá. Nepočítala, že by ji po válce někdo soudil. Nečekala, že přežije.

„Jsem jako ze soli. Unterscharführer řekl, že smrdím, jako když hyne medvěd. Ženy mu páchnou jako zabité zvíře. Jsem s tebou, než na mě křikne nebo promluví. Nebo mě uhodí.“

Bříšky prstů jí nakreslil na víčka zavřených očí slova, která nebyla v žádném jazyku. To neviditelné. V šeru ji nehyzdily modřiny a podlitiny.

„Noc je lepší společník než den,“ řekla. „Všechno, co si o tobě budu pamatovat, si vezmu s sebou.“ Pak řekla: „Do psince přivedli vlčáky. Zvířata, která prokousnou člověku hrdlo. Němci se připravujou na evakuaci jinak než my.“

Vracela mu teď pohled, ve kterém byl křik, který mlčí. Hlas, který zní dovnitř. Byl skoro rád, že nazpět nepůjde v doprovodu esesáka.

„To je všechno,“ řekla Colette.

„Ty,“ řekl.

„Ty a já,“ odpověděla.

„Ty a já.“

„Ty, ty a já.“

Ještě se zeptala: „Vypadám zbitá?“

Nakonec řekla: „Neujdu tomu.“

Byla ráda, že se nezeptal, kdo a proč ji zbil. (Jako by si to nedomyslel.) Nechtěla říkat, proč a kde ji unterscharführer Weissacker bil.

„Jdu po schodech, které nikam nevedou.“ (Chtěla říct: jdou po mně.)

Potom řekla: „Snad zase přijdu probudit se s tebou.“

„Díky za kameny,“ opakoval V. F.

„Jednou jsme šly s maminkou v Antverpách do obchodu. Líbil se jí démant ve výloze. Obchodník ho přiložil pod lampu. Osvítila mu modrým světlem pleš, zbytek vlasů a čelo. Kámen vrhal oslnivé paprsky. Odešly jsme. To se nedělá, řekla maminka.“

Opakoval, aby se přichystala na evakuaci. Má trochu sýra a trvanlivého salámu. Kus slaniny. Jeden z jejích démantů.

„Tunel, kterým k tobě jdu a kterým půjdu zpátky,“ řekla. „Od sebe k tobě a od tebe nazpět. Vím, co je láska,“ dodala francouzsky. „Tunel, kterým se k sobě dva lidé dostávají. Ta chvíle, kdy s někým chceš dítě.“

„Miláčku,“ řekl francouzsky.

Pocítila mateřství, průchod, který vede od nesmyslnosti ke smyslu všeho. Spojité nádoby. To kdysi posvátné. Do čeho se narodila. Co nehyne s člověkem. Tu sílu, které nikdo nerozumí. Myslela na to, co nikdo neví. Co nikdo kromě ní nezná.

„Přestanou plynovat?“

Znali hučení, které přicházelo z krematorií. Dalo se téměř nahmatat. To ostatní pokrylo mlčení, do kterého se svět propadal. To neznámé, čím se mění život v bezživotí.

„Slyšel jsem to ráno od zámečníků, večer v Odvšivovací stanici.“

Colette se nechala políbit. V duchu slyšela unterscharführera. Ten jí říkal něco jiného, čeho se už nedožije. Měla horké rty.

„Třeba bych neměla.“

„Adieu, Colette.“

„Už jdu,“ řekla francouzsky. To bylo její poslední slovo. Byla jako neopeřený pták, který se nemůže odlepit od země, aby letěl. Nechal ji, aby si sama otevřela. Vpadlo sem s větrem, tmou a chladem ticho noci naplněné tušením. A šla.

VI

Navzdory všemu přišla k V. F. ještě jednou. Němci připravovali likvidaci lágru. Plánovali vyhodit do povětří komory s cyklonem B. Za sebemenší přestoupení zákazu stříleli na místě. Na frontě museli ustupovat, tady ani o píď. Přes den plynovali slepce, Poláky a Litevce, v noci hluchoněmé, kteří přijeli z Francie. Měla falešnou propustku. Přišla bez doprovodu. Od známé v kanceláři gestapa věděla, že se ruské divize probíjejí k lágru. Německé obranné linie se smrskly, ale nepřestaly se bránit. Pěchota ruské divize o síle deseti tisíc mužů, než postoupila k Auschwitz-Birkenau, jich ztratila osm tisíc.

„Všechny lži světa jsou pravda,“ řekla.

„Co se stalo?“

Chvíli mu trvalo, než se dokázal odstřihnout od tisícovky mužů, které měl na starosti. Měli dvě hodiny po selekci.

„Čekala jsem na noc.“

Zvedl obočí.

„Páchnu marodkou?“

„Máme pohotovost. Byla to šestá selekce za týden.“

Oči měla zarudlé únavou.

„Zuby a nehty jsou málo. Chtěl jsi, abych byla silná. Aby ze mě nikdo neměl, co bys měl mít jen ty.“

Přeskakovalo to na ni stejně jako na něj. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

„Nechci ti být na obtíž,“ řekla. „Nechci být na obtíž ani sobě.“

Až dojde cyklon B, budou je střílet. Vyženou je do sněhu, aby zmrzli. Na chvíli si připadala němá. Čekala na jeho výzvu a souhlas? Vděčná tělu, které současně proklela? Pasti a zároveň poslednímu důkazu, že žije? Ztrácela se v tom, pro co přišla. Tušil, co riskovala, aby se sem dostala. Pohladil jí ruce. Byla zrcadlem, v němž se odrážel dvojí čas, který tu žila. Co v sobě převracela jako nevětrané šaty.

„Pokud žije, udělají tu z každé holky kurvu.“

Litovala, že do ní medik na marodce nenapíchal fenolovou injekci nebo bublinu vzduchu do srdce? V duchu se viděla lapat po dechu s lidmi v podzemních sprchách.

„Odevzdala jsem nůž a žiletku.“

Domýšlel si.

Vdechovali pachy baráku, pot, kyselost vzduchu, zvnějšku všepronikající kouř s pachutí pálených kostí.

Tmělo se jí před očima. Spolkla slovo potopa. Točila se jí hlava.

„Jen s tebou nejsem zvíře.“

Poprvé mu přišlo na mysl, že kdyby přežila, bylo by i pro ni lepší, jako se na to chystala Nicole z Calais, najít si někoho, kdo tu nikdy nebyl, snad o Auschwitz-Birkenau jen slyšel, ale nerozuměl, co to s lidmi udělá, i kdyby sem přišli křišťálově čistí. Nebylo to s čím srovnat.

„Mám morfium. Jed. Svůj démant. Nejcennější kus, jaký jsem tu za devět měsíců mohla najít. Rozumím těm neznámým v podzemních sprchách, když se tu poslední chvíli, co je ještě nechali naživu, objímali. Než se začali kousat a hryzat jako psi, koně nebo gorily. Rvát si vlasy, zadírat nehty do cizích těl, i do vlastního. Rozumím jim den ze dne, hodinu od hodiny líp. Co potom pohltí kašel. Ještě jsem tě potřebovala vidět.“

(Vyšší a nižší poschodí pravdy a lži.)

Měl jí říct: Jsem pomocník kápa? (Jeho otec kdysi řekl příteli: V první řadě jsem obchodník. Až ve druhé přítel. Nebudu-li obchodník, nebudu už moci být ani přítel. Viděl v duchu na zlomek vteřiny otce.)

Připadala si jako lidé v podzemních sprchách, než se začali dusit a sípat, zvracet a plivat krev. Nechtěla, aby viděla křeče a šílená objetí lidí vykašlávajících plíce.

Bylo směšné, co se jí ozvalo v paměti. (Co sestrám říkala Madame Weber: „Každé místo, které opustíte, by vás mělo udělat lepšími, než když jste přišly.“)

Sotva ji slyšel. Polykala slova.

Vtělovala do šepotu a stenů tu druhou možnost, kterou má člověk tím, že existuje. Převracela skutečnost naruby jako punčochu. Odzbrojena vinou, hledala nevinu. Přes tvář si spouštěla roušku ze slov. Šeptala, tlumila hlas v souladu s tím, co jí odpovídal. Pošpinila sebe, ne svoje zabité. Pravdu neomlouvala ničím, co k ní vedlo. (Vyšší a nižší poschodí.) Držela se víry, že každé rozhodnutí, čin, myšlenka, obsahují jinou možnost než tu, která je. Opar něčeho, co se nestalo. To proradné: co kdyby. Všechno mohlo být jinak. Její pravda a lež byly sestry.

Cítil, jak spěchá. Spěchal také. Chtěla umřít, bude-li jí souzeno umřít, s dítětem v sobě, se zárodkem ve velikosti rýžového zrníčka?

Lekal se myšlenek, které ji napadaly, co šeptala. Její slova se podobala ozvěně z ozvěny. Vzpouře proti vzpouře. Dívala se přivřenýma očima do očí V. F. Brala si jeho ruce jako ruce svého těla. V duchu se dovolávala úlevy, která přijde. Stála na špičkách jako na nejtenčím ledě. Měla strach, že udělá krok a propadnou se. Vedle něj se mohla přimět, aby dýchala pod vodou. Kdyby hořela v plamenech, měla by z toho radost. Letmo zavadila o myšlenku, kterou záviděla stromům, květinám a trávě nebo psům v psincích, kteří dostávali víc žrádla než vězňové. Čím obrůstá tělo jako kůra nemocný strom.

„Miluju tě,“ šeptala francouzsky. „Každá bolest s tebou je radost.“

Znělo to jako hlas vzdáleného zvonu, jehož srdce už nedosáhne k vnitřní stěně a nezní, i když se ještě kýve. Připadala mu jako mrznoucí květina.

„Ještě kousek…“

A potom: „Pomoz mi. Musíš mi pomoct.“

Podobala se ovoci, které nebude mít čas dozrát. Myslela na unterscharführera Edmunda Franze-Horsta Weissackera, který se jí vysmíval, že s ní udělá, co udělal v hotelu v Krakově s běhnou Sani, která mu byla po vůli v posteli plné štěnic. (Nesměla otálet, aby mu neudělala, co chtěl. Vyprávěl jí o historické nutnosti. O odplatě, která na ni čekala. Nerozuměla mu. O jaké odplatě mluvil? V katedrále v Magdeburgu a potom ve Wittenbergu v Lutherově kostele viděl sochy prasat, kterým židé sají z cecíků mléko. To je, co jsou. Pijáci sviňského mléka.)

„Miluju tě,“ šeptala. „Pověz, že mě miluješ.“

„Miluju tě, Colette,“ šeptal nazpět. Myslel na to, že je šílená. Jestli má po ruce veronal.

„Pořád ještě nevíš, co budu dělat?“ šeptala.

A pak: „Kdo by mě ještě po tom všem mohl chtít?“

A nakonec: „Může se stát ze zvířete zase člověk?“

Podobala se ptáku, který místo na jih zamířil na sever. Do mrazivé pustiny. Bylo jen otázkou času, kdy zmrzne a spadne. Věděl, že už ji nezahřeje. Co nezvládli. Omluvil se. Nechtěl by, aby to byl ten kousek, který jí bude už provždy chybět.

Potom řekla: „Unterscharführer chtěl od té Polky, aby uznala, že Hitler je bůh. A co nažvanil, rovnocenné modlitbě. Obvinil ji, že měla krvetok, a přesto s ním šla. Odpověděla mu, tváří v tvář hlavni jeho revolveru, že Hitler je ďábel. Schovával se za Hitlera, aby nemusel nikomu skládat účty. Nechal ji zastřelenou v posteli. Ať si s ní poradí pokojské. Kápo Broderová, dokud ještě žila, vyprávěla, co udělali němečtí letečtí důstojníci v hotelu s opilou Polkou, která usnula na koberci nahá. Ani je nenapadlo zvracet nebo kálet do umyvadla. Smáli se a zpívali Wacht am Rhein.“

„Neopouštěj mě,“ šeptala pak.

„Udělám, co můžu. Utečeme spolu. Najdu si tě. Je toho v tobě moc, Colette… Ani Němci už nestihnou, co chtějí.“

„Nikdy jsem se s tím nesmířila.“ (Neřekla s čím.)

„Rád bych ti rozuměl. Jednou mi to vysvětlíš. Ne teď, Colette.“

V tu chvíli připomínala racka, který letí těsně nad bouřlivou vodou, otíraje se už téměř břichem o vlny, aniž se dokázal vznést do bezpečnější výše, kde by ho nesmetly, s křídly ztěžklými solí, která ho zpomaluje a stahuje níž. Její osud se podobal nekonečnému oceánu a břeh nebyl v dohledu. Doufala, že dřív, než klesne a utopí se, spatří ostrov. Myslela na ty, kteří se modlí do poslední chvíle, než se začnou dusit a zvracet. Co je víc než porážka.

Zvala ho do svých vyšších a nižších poschodí pravdy, než se propadla podlaží a zůstala lež.

„Proč se mi v duchu ozve slovo zrada, když šeptám pravda? Podlost, když se dovolávám upřímnosti? Kam se ztratil smysl pro slušnost?“

Mluvili k sobě zblízka, do tmy.

„Jsem šťastná, když mohu dýchat vedle tebe. Budu pořád s tebou.“

Potom řekla: „Hřej mě. Dýchej na mě. Mluv se mnou.“

Nakonec řekla: „Najednou je tu ticho.“

Nebylo tu ticho; slyšeli hluk tisícovky mužů odvedle. Zvuky kbelíku. Chřestění držadla, jak ho přenášeli. Z lágru slyšeli střelbu z ručních zbraní.

Ještě: „Mám svůj kámen. Umím s ním jíst, pít, mluvit. Po lágru, jestliže to přežiju, nebudu holka s holýma rukama.“

„Máš někde nějaké příbuzné?“

„Tetu a strýce v Novém Yorku.“

Strýc jednou navštívil Antverpy. Bylo jí deset. Vzal ji na výlet na ryby. Teta připravila obložené chleby. Hodinu nato vyjeli v najatém člunu, s kapitánem a lodníkem v jedné osobě. Do motorů jim natekla voda, protože v noci pršelo. Odvlekli je do přístavu. Druhá loď nebyla k mání. Stačili sníst, co měli. Pak se dívali na moře plné rybářských člunů. Strýc jí slíbil příště, ale žádné příště už nebylo.

Ještě řekla: „Za svůj kámen si opatřím, co budu do začátku potřebovat. Prádlo, šaty, boty. Střechu nad hlavou. Bílou vanu v koupelně. Pleťové krémy. Zbude mi na svatební prsten. O nic si nemusíš dělat starosti.“

V Colettiných očích se odrážela tma. Měl strach z veronalu.

„Teta Weberová měla takový prsten. Nechala si ho pojistit. Agent přišel třikrát, než dostala listinu s razítky a podpisy pojišťovny. Potom si nechala změnit poslední vůli, ještě mladá.“

„Jak starý byl tvůj tatínek?“

„Jako ty.“ Potom řekla: „Mám hrůzu, že bych měla být starší než moje matka jen proto, že mě nezabili.“

Myslel na to, kolik si napíchala morfia. Venku svištěl vítr.

Potom se Colette oblékla. Měla vatovanou vestu po ruských zajatcích, které už zplynovali (sibiřské vojáky, kteří zastavili nacisty první válečnou zimu na prahu hlavního města), a norský svetr na holém těle pod flanelovou košilí. Na lágr padala noc. Svítily hvězdy. Vzduchem pronikal kouř, plný pachuti klihu a pražených kostí.

„Ještě je pátek?“

„Už je sobota. Máš na propustce sobotu?“

Neřekla, že má falešnou a neplatnou propustku. Spolkla by veronal, kdyby ji chytili, aby ho neprozradila. Nedovolila by jim, aby to z ní vytloukli.

„Budeš vybalovat kufry ve skladu?“

„Mám pár želízek v ohni,“ lhala. (Vyšší a nejvyšší poschodí lži a pravdy.)

Neptal se, kdo z Němců to je. Někdo, koho neznal?

„Unterscharführera nepovýšili.“

„Berlín je sem posílá a Berlín je odvolává.“

„Co medik?“

„Mohl by mě vzít na ošetřovnu.“

Mlčel.

„Jsi chytrý,“ řekla.

„Byl bych radši dobrý.“ (Tak kdysi odpověděla ona jemu.)

Neptala se ho předtím, koho a jak často bil. Věděla, že pomocník kápa musí bít lidi, aby hlavní kápo nebo blokový nebo esesák nespráskali jeho. Nebo aby ho esesáci neposlali komínem.

Bála se, že na ní budou dělat pokusy? Nechávali děvčata s vybranými vězni projít procesem, o němž nechtěla mluvit. Ověřovali si, jsou-li už neplodné, pak jim píchli do srdce injekci se vzduchovou bublinou. Muže kastrovali, ženy sterilizovali. Nutili kopulovat příbuzné. Dvojčata, sourozence, bratra a sestru.

Připomínala mu rybku u těla žraloka, jak o tom mluvili, když se sešli podruhé.

„Pod jazykem mám husu, která snáší zlatá vejce,“ řekla. Podívala se do střepiny zrcadla na stěně nad kavalcem V. F. Dívala se, jako by viděla cizí tvář. Krása její tváře z ní přicházela jen zvenku, obtěžkaná pochybnostmi. Nic jí to neříkalo. „Už jsem si zvykla.“

Nakonec řekla: „Myslela jsem na medika.“

„Rozřízl, vymačkal a ošetřil ti ránu.“

„Dvakrát jsem ho odmítla. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.) Víš, kolik mám na vybranou.“

Křivka jejích úst se sevřela. Vydechla. Spěchala, protože viděla, jak sám spěchá.

„Nejlepší lež je někdy pravda, Colette,“ řekl.

„Když se narodíš jako děvče, větší polovina tebe jsou muži. Nemám dost rukou, abych se ubránila. Dost nohou, abych jim posloužila. Jedna ústa. Je to svět podle nacistů. Co bylo a možná po nás už nebude.“

Upřela na Viliama Felda svoje mandlové oči, ze kterých se dívala vzdálenost, kterou ušla až sem, i pomocí morfia, a kterou od něj vzápětí odejde. V tu chvíli byla krásná jako ten první den, kdy ji spatřil v Odvšivovací stanici. Jako žasl židovský zřízenec na rampě, když vykročila z dobytčáku a otevřenou blůzou jí prosvítala sněžně bílá prsa a odhodila si z čela a tváře pohybem hlavy své havraní vlasy. S vylekanýma tmavohnědýma očima. Překročila hranici, za kterou se člověk ještě bojí, ale už je to jiný strach.

„Snad to dokážu,“ řekla. „Mám vlastně štěstí.“

V očích a na rtech jí seděla cizí lež (vyšší a nižší poschodí pravdy), cizí chlípnost, otázky, na které si mohla odpovědět, kam půjde, co bude, i s těmi, na které by jí nikdo neuměl odpovědět, včetně jí samé.

„Už se tě nechci ptát, jestli mě miluješ,“ řekla.

„Pravdu říká jen ďábel, Colette. Můj rabínský dědeček byl první, kdo mi vštěpoval zásadu nelhat, a obelhal mě, že je Bůh. Bdíme nad sebou sami. Je to zatmění, po němž nic světlejšího už nepřijde. Lžeme, protože ti druzí nám lžou víc. Krademe, protože jiní nás bez ustání okrádají. Buď chytrá a praktická. Nic jiného nemáš.“

„Nejsem praktická?“

„Riskuj jen, co musíš.“

„Vím, co můžu.“

„Když přežiješ, bude to něco jiného.“

Stavěla svou malou babylonskou věž v popelu, ve svém chvilkovém náboženství. Znala mnoho druhů lží, protože tajemství dívčího klína a úst a hrudi už pro ni nebylo tajemství. Na dně všeho byla lež. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

„Mohl by mě dostat do zděného baráku ve čtyřiadvacátém bloku, kde je kapela. (Unterscharführer? Medik? Ten mladý esesák?) Zná arbeitsdienstführera. Připouští vězně s černým trojúhelníkem. Německé zločince. Zamumlal, že jsem se mamince povedla.“

Věděl, kde je v táboře nevěstinec, ve zděném čtyřiadvacátém bloku. Nevěděl, kde je mimo tábor.

„Je směšné, že chci žít? Je to znamení rasy: chtít žít?“

Snažil se jí povědět očima, že být v její situaci, šel by kamkoli jako nezměrné množství těch, kterých se neptali. Podobala se tonoucímu, který se nemá čeho zachytit. Ptáku se zlomenými křídly. V jejích očích byla zmatenost, kterou zakrývala spojením, o němž mu nemohla říci jménem.

„Vidím v duchu před sebou tu holku, kterou Weissacker zastřelil v posteli, a tu druhou, než ji pokojské umyly.“

Objal ji. Přitiskl svou tvář a hruď k její. Kromě něj se už neměla komu svěřit.

„Mám pocit, že padám, i když stojím. Jako bych padala nahoru. Doma by mě už nepustili do určitých čtvrtí. Z jiných by mě vyhnali.“

Na marodce potkala děvčata, kterým medik naočkoval tetanus, choleru a sněť, břišní tyf, mor a otravu masem. Lhal jim, že jsou to ochranné látky proti sněti, tetanu a choleře a břišnímu tyfu, moru a otravě masem. Měl návštěvu dvou lékařů z fronty a japonského vojenského doktora.

„Musíš dávat hodně, abys dostal málo,“ řekla. „Nedáš, nedostaneš nic. Musíš být bezohlednější než bezohledný, i k sobě, když chceš existovat.“

Její oči říkaly, že navzdory všemu, co musela v lágru udělat, nebyla bezohledná, nikoho neudala, nikomu neukradla to nejmenší, nikoho nezabila. Nechtěla zemřít v devatenácti.

„Většina slušných židovských holek by si přede mnou odplivla.“

Pobízel ji svým spěchem v očích.

„Vzala bys zavděk slušným židovským mužem?“

Snad jí nepřišlo, že lže. Byla by mu vděčná, i kdyby lhal. (Vyšší a nižší poschodí pravdy.)

„Všechno máš teprve před sebou.“

Byla na odchodu. Hledala na modré, zapopelené obloze nad Auschwitz-Birkenau hvězdu.

„Plivu krev,“ řekla. „Je to jako když vyplivneš kousek nebo pecku třešně. Myslím na maminku, na tatínka, na Yvette a Garrance. Na Nicole. Na kápo Broderovou. (Odpustila jsem jí. Snad jednou někdo odpustí mně.) Na tebe. Připomínáš mi otce. Rabínského dědečka, který ti lhal. Můj tatínek měl za to, že Německo je tygr, který má hlad, země mezi zeměmi, obr, sevřený do těsných šatů, které na něm pukají ve švech, a až se nasytí a rozpřáhne ruce, hněv vůdců se zmírní. Jako když předhodí šelmě v zoologické zahradě jehně. Maminka doprovázela otce i z rampy tam, odkud letěli komínem. Byla zvyklá chodit všude s ním.“

V duchu si přál, aby už šla.

„Máš pod jazykem kámen.“

„Věno.“

Pak: „Co nevěsta potřebuje.“

„Nikdo nebude mít tušení, co s námi bylo.“

„Myslíš?“

„Nikomu by se to nechtělo věřit.“

„Snad,“ připustila už potřetí.

„Nebude na tom záležet. Význam pro nás budou mít jiné věci. Budeme normálně žít. Umět to vychutnat.“

Ještě řekla (jako by neviděla, jak je nervózní): „Když se mě vzdáš, nebo tě nenajdu, provdám se za bohatého starce, jako to chtěla Nicole. Spokojí se s tím, jak vypadám, ve srovnání s tím, oč jsem mladší. Namluvím mu, co žena nepotřebuje. Kdo o to stojí? (Vyšší a nižší poschodí pravdy, vyšší a nejnižší poschodí lži.) Budu mu vyprávět báchorky. Snad mu budu i věrná, a kdybych nebyla, neřeknu slovo, aby ho to nebolelo. Budu mu vyprávět své dívčí fantazie. O lásce panny a rytíře. O dívce na pirátské lodi, kterou unesli a prodali, než ji osvobodil udatný námořník. Budu mu hladit ruce. Co bude chtít. Oplachovat ho vlažnou vodou, osvěžovat mokrým ručníkem. Stříhat mu vlasy a nehty na rukou i na nohou, ošetřovat paty pilníkem. Dávat mu večer dobrou noc a ráno dobré jitro a hezky se na něj usmívat, vonět po jablkách, broskvích nebo hruškách. Snad ho dokážu políbit. Nebudu s ním už mít děti. Budu se starat o jiné děti. Smířím se s jeho stařeckou povídavostí nebo nemluvností za to, co ode mě nebude chtít. Nebo ne tak často. Snad to chtějí i starci, nevím. Nechci si to představovat. Nechtěla bych, aby byl nemocný, měl zkažený dech nebo byl bezzubý. Starci už vědí, že život je svěžest, mládí, hladká pleť na prsou, jasné oči, co znamená tělo, jak odumírá. Pro unterscharführera je život lustr, který postupně pozhasíná. Také pro medika je to žárovka, rozsvítit, pak tma. Vím od tebe, že to nikdo nedostane dvakrát. Bude mu stačit, jak se oblékám a svlékám. (Odpusť.) Jen se koukat. Někdy mu dovolím, aby se na mě díval, když budu nahá. (Promiň.) Nebudu mu vykládat, proč nemám ráda muže v uniformách, nákladní vlaky, kouř a tlačenice ve veřejných lázních, místnosti, kde nejsou zevnitř kliky, dezinfekce a roztoky, plynování hmyzu. Odvšivovací stanice. Komíny, z nichž šlehá oheň a které chrlí saze, popel. Mlhu, ostnaté dráty. Prázdné hrnce, misku nebo talíř, do kterých v noci lidi kálí a ve dne z nich jedí. Nebude se mě ptát, co je pravda a lež. Snad, po všem, co bylo, už ani nebude věřit, že je možné se očistit, od pravdy, od lži, od všech jejich poschodí a propadlišť.“

„Za svůj kámen si opatříš dům v dobré ulici.“

„Jistě,“ řekla.

„Všechno si vynahradíš.“

„Ty tomu věříš?“

„Musíš taky.“

„S kým bych mohla žít? Kdo by chtěl žít se mnou?“

„Ne já?“ lhal.

„Nemusíš spěchat, abys mě za někoho provdal.“

Otřel jí vlhkost z očí.

„Tělo žádné holky, která se odsud dostane, nebude, co bylo, když přišla.“

„Nebylo by dobré jít lágrem s pláčem.“

Pozvedla koutky úst.

„Budeme silnější tím, čím jsme tady slabí, Colette. Tou nejhorší zkušeností, ze které se stane ta nejhodnotnější. Ještě padáš?“

„Nestoupám. Jsem a už nejsem.“

„Pamatuju si tvou písničku z Antverp,“ řekl V. F.

Až půjdeš nazpátek do mého domu a než se vrátíš,

a než se se mnou sejdeš, protože se se mnou ztratíš,

budeme mít sedm synů, sedm nejlepších synů,

a sedm dcer, sedm nejlepších dcer…

„Budu mít svatbu v bílém. U stolu s ubrusem, svícny, poháry s vínem. Karafy s vodou. Květiny ve vázách. Na hrudi mi zasvítí démant. Osmapadesát broušených plošek. Neřeknu, odkud přicházím. Co si v sobě nesu.“

„Slyším děla, jako ty.“

Vzduch nabyl na objemu. Přibyly nepravidelné střelecké salvy. Přicházely ve vteřinových intervalech, silnější, než splynuly. Přibývalo světla. Nízko nad zemí, hluboko pod oblohou naskakovaly myriády světelných jednotek.

Držel ji v objetí. Dívali se okénkem na východ. Viděli kanonádu, světlo v chumáčích a prstencích, oblouky namodralé záře, rozsvícené zasaženými tanky, vybuchujícími muničními skladišti, nádržemi s pohonnými hmotami. V ústupových bojích ničili Němci, co by mohl protivník použít. Co ještě měli, hořelo. Světla se podobala obloukům, homolím, spršce jako gejzír ohnivé vody, zvuky proměnily prostor. Kanony nejtěžších kalibrů se vzájemně stravovaly. Vzduch duněl. Cítili chvění prohnilého dřeva baráku.

Muži za přístěnkem naslouchali. Nedalo se rozeznat, která strana střílela. Hromobití nabývalo ozvěnou. Děla vyplnila noc. Země se vzdouvala. Viděli plameny bez ohně.

„Musejí to být desetitisíce děl.“

„Střílí už třetí noc.“

„Jsou blízko.“

Cítil její živočišné teplo.

Vnímali baráž ruských děl jako pravdu, přicházející ze zimy, která nemrazila. Podobala se pravdě, kterou má noc, den, hvězdy nebo stromy, řeky, skály.

„Je to příval, nezastaví je.“

„Myslím na tvoje příště.“

„Myslím na tvoje i moje příště.“

„Nevím, co cítím,“ chvěla se.

Stulila se k němu. Slyšel, jak jí tluče srdce. Viděl v záblescích dělostřelby její tvář.

„Je to náš poslední strach.“

Myslela na to, čím se u něj očistila.

Měli povšechnou znalost terénu, odkud přicházely salvy. Znal topografii lágru stejně jako Colette Cohenová. Měli povědomí o rozloze tábora, branách, Postenkette, hlavní bráně s nápisem Arbeit macht Frei. Mapu lágru, jak ji nakreslila zkušenost a paměť. Ozvěna salv se nesla přes lágr.

„Nepoznali, kdy dost je opravdu dost,“ řekl.

„Jsem jiná?“

„Nebudeš to chtít vrátit. Začneš, kdes přestala.“

„Je to bezvědomí,“ řekla.

Pablesky ohňů jí přerušovaně osvětlovaly tváře, oči a ústa, pootevřená polibky a údivem.

Šetřil svíčku. Napadlo ho, jako pokaždé, jestli by ho prozradila, kdyby ji chytili. Přál si, aby už šla, a zároveň, aby nemusela.

„Ano,“ řekla francouzsky. „Oui.“

„Ano,“ odpověděl.

„Vdechuješ do mě život.“

Připomnělo jí to první noc.

„Nemáš z nich hrůzu?“

„Představuju si je po porážce.“

„Dotýkej se mě.“

Cítila z jeho rtů dech.

Obklopovala je noc. Tábor, v němž se změnili v surovinu, kterou Německo zpracuje, nebo už nestačí zpracovat. Zvenku narážel na stěny baráku vichr.

„Colette…“

„Jsem ráda, když mi říkáš jménem…“

Ozvala se střelba z ručních zbraní, křik, štěkot psů. Dolehl sem zpěv, ale ne vojáci, ženské hlasy. Ve Frauenkonzentrazionlageru zpívaly ženy v noci pozůstalým po zaplynovaných, než je esesáci umlčeli střelbou a než po nich začali chňapat psi.

Colette se dotýkala dvojí hranice. Jedné, za kterou už nemohla, a druhé, kam nemohl nikdo za ní. Byla tichá jako ptáci v letu, když ochabnou dlouhou cestou a nastřádanou únavou, a musejí letět dál, spíš nízko než výš. Bylo slyšet vítr, sníh, šumění drátů. Výkřiky, než ustaly.

Držel ji za ruce.

„Nepřestávám si tě představovat v Antverpách.“

„Nikdo se za mnou nedostane,“ řekla.

„Nedalas mi svou belgickou adresu.“

„Goldoniho 18. Můžeš mi napsat do Antverp, na hlavní poštu, poste restante.“

„Ty mně do Prahy. Poste restante.“

„První den po válce.“

„Nenechám tě čekat.“

„I kdybych měla na poště přespat, než od tebe dostanu zprávu.“

„Platí.“

„Budeš mít milou v Antverpách.“

„Milá v Antverpách.“

„Venku prší popel,“ řekla.

Hvězdy směrem ke Krakovu zhoustly, vysoko i nízko. Colette zavřela oči. Držela se obou dlaní V. F. Chvěla se. Byla na odchodu, a neodcházela. Nedohlédla z jednoho konce lágru na druhý. Byl to největší lágr, který kdy lidé pro lidi postavili. Auschwitz-Birkenau. Němci zabíjeli a budou zabíjet lidi jako její matku, otce a sestry Yvette a Garrance a Madame Weber tak dlouho, dokud nebudou poraženi. V dunění děl zněla jejich porážka. To druhé už tak neodvratné nebylo.

„Zabíjejí, jako létají ptáci, plavou ryby nebo štěkají psi.“

Postenkette nedaleko odtud procházela hlídka SS. Zpívali si do kroku:

Nad Birkenau slunce nezapadá.

V Birkenau nás práce neleká.

Až všechno pohřbí čas, i nás.

Birkenau je naše sláva nesmrtelná.

„Myslím na Nicole, proč si chtěla vzít starce.“

Morfium ji zbavilo přesnosti odhadu. Podobala se stéblu trávy zašlapanému do země. Prachu, který se rozmělnil v blátě. Co řekla kápo Broderová unterscharführerovi, že buď je to pravda, nebo to není život. Vrazil jí facku.

Hlídka SS už přešla.

„Představuju si tě v Antverpách.“

Chtěl ji probudit z morfiového útlumu.

„Přála bych si proměnit se ve vosu.“ Potom schoulila svoje dlaně v jeho. „Vezmi si ze mě otisk. Myslíš, že by nám to spolu šlo? Pro společnou zkušenost?“ (To poslední, co se ještě musela zeptat.)

„Nemám vlasy,“ řekla.

Musela už být myšlenkami jinde. Měl netrpělivé oči.

„Říkej mi jménem.“

„Colette Cohenová.“

„Děkuji.“

„Už musíš jít.“

Sevřel jí ruce, aby ji probudil. Měla malátné oči.

„Běž už. Přijedu za tebou.“

„Miluješ mě?“

„Miluju tě.“

„Přísahej mi.“

„Přísahám,“ lhal. Přál si ji přivést k vědomí.

„Utečeme spolu?“

„Utečeme spolu.“

Zdálo se, že ve větru zaslechli letouny.

„Pořád se stydím.“

Měla výraz a hlas člověka, který chce rozdrtit v prstech skálu, na které spočívá svět. Postavit z prachu dům. Zasypat hrstí jámu, která vede do žhavého středu Země.

„Nemám to přece napsané na čele.“

„Máme nejvyšší čas, Colette. Víš, kde jsme.“

Zevnitř baráku sem pronikal pach stovek mužů. Přála si, aby jí slíbil, co dosahovalo ještě za opar krajek, jimiž se v Belgii zdobí svatební šaty. Za sukno obleku, z jehož kapsičky u vesty vytáhne ženich prsten. (Ve věži s nejnižším a nejvyšším poschodím pravdy a lži, kde byl Vili Feld, schodiště, na němž se Colette ztratila, aniž se pohnula.)

Dívali se ve tmě na sebe, jako na sebe pohlíželi poprvé. Její hnědé oči říkaly, co nemohla vyslovit. Byl pátek, bál se nenadálé noční Sortierung.

„Proč jsem se nenarodila až za sto let? I s tebou.“

Muži se probouzeli a chodili ke kádím, škopkům a kbelíkům s výkaly. Už nemysleli na ty, kteří po dnešní selekci chyběli, protože mysleli na Sortierung. Málokdo věděl nebo se staral o to, koho tu pomocník kápa má. Colette vypadala jako žena přivázaná k opuštěnému stromu, vydaná napospas vichru. A zase jako letící pták, tichá, těsně nad zemí nebo nad vodou.

„Musím mít sílu,“ opakovala.

To byla její poslední slova. Podobala se vlaštovce opouštějící hnízdo na dlouhý let. Místnůstku podkoního naplnila hlasem, v němž se už přenesla jinam. Ozvěnou, která nic nepřipomínala, trochu dutá. Měla na sobě, v čem přišla. Košili, svetr, vatovanou vestu. Dýchala rychle, jako když se vrátila z marodky, zimomřivá i rozpařená. Ve svých ořechových devatenáctiletých očích měla kromě morfia a vzdoru i lhostejnosti ještě něco, co nemělo jméno. To prastaré, posvátné, ztracené. Podali si ruce a políbili se na ústa. Cítila jeho úlevu, že se konečně odlepila. Odcházela, jako odlétají ptáci. Krásná jako raněný stín někde na dně její vzdorné bolavé duše, která našla a ztrácela lásku, tu poslední závrať a procitání. Podobala se ptáku v tísni s polorozevřenými křídly, s úzkostí, kterou vytlačovala z hlasu, pohybem hlavy a prvního vrcholu. Vrhala stín a na vteřinu se podobala plameni, který spolkl sám sebe. Hlavu v bílém šátku jako pták, jenž ohluchl a oněměl před dlouhým letem, k nejbližší Torwache. Odešla zadem k Postenkette. Pod jazykem měla svůj démant.

VII

Colette Cohenovou už V. F. neviděl. (Nikdo ji neviděl.) Ztratila se, jako když soumrak pohltí den a jitro strhá cáry noci. (Od večerky k jitřence, od rozednění k setmění.) Stala se z ní jedna z milionů. Ztratila se beze stopy, jako by nežila.

Myslel na to, jak k němu přišla naposled. Už v té chvíli v ní byla lhostejnost, kterou tu potkávala, jako je světlo ve dne a tma v noci. Viděla ji tolikrát, nejenom u starců na rampě a potom v karanténě, kde přežila své první dny v Auschwitz-Birkenau. Lidi, které prostoupila hrůza a změnila se v netečnost. To jediné, jak to dokázali snášet, protože hrůza by je vyřídila dřív. Esesáci i úředníci z Berlína a členové gestapa na východě se už nemuseli od vězňů na cestě do plynu ničeho obávat. Lhostejnost je připravila. Udělala z dětí, mladých lidí a rodičů ve středním věku starce. Ze zdravých ochromené. Smrt v Německu nebyla sličný mladík ani skvostná dívka nebo rozložitý obr se silnýma hrubýma rukama. Byla to německá smrt, obrovský jedovatý pavouk, pro kterého ani to největší množství mušek a much nebo masa nebylo dost. Byla to německá smrt, jen málokdy krátká, s menšími dávkami cyklonu B, aby se ušetřilo pár feniků, a trvala mezi patnácti, dvaceti až třiceti minutami. Němci škudlili. Lidi se dusili dlouho. Naučili se měřit lidi jako hmyz a stali se sami hmyzem, odlidštění a odcizení normálnímu světu. Jednoho dne přišel unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker do střižny a s opilým leskem v očích prohlásil: „Můžete tomu věřit, nebo nemusíte, ale cyklon B je židovský vynález. Netušili jste, jak se uplatní.“

Některé věci je lepší si nepředstavovat. Co se dělo v plynové komoře, když židovští, ruští a francouzští nebo polští zřízenci pod dozorem esesáků zavřeli vrata falešných sprch. Než se první, skrze střechu shozené krystalky cyklonu B proměnily v plyn. Je lépe nemluvit o zlomených rukou, nohou, vydloubaných očích lidí v panice, hrůze a křeči, o utrhaných nosech, prstech, překousnutých jazycích, vyvrhnutých kusech plic, o těhotných matkách a krvi, dětech na zemi, kde je ti silnější, kteří se chtěli dostat nahoru ke stropu, kam ještě plyn nedosáhl, ušlapali. Bylo lepší být lhostejný, nemyslet dopředu.

Také Colette Cohenovou už prostupovala netečnost. Pomáhala si morfiem. Byla jednou ze šťastnějších. Měla svůj veronal. Za devět měsíců v Auschwitz-Birkenau věděla co a jak.

Znala lhostejnost ke smrti. Všednost smrti. Sáhla na ni už několikrát.

Unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker, který udělal vše, aby si zasloužil povýšení, jí ve střižně, když vytahovala z podšívek, dvojitých krajek a záševků peníze, zlato a démanty, řekl: „Židy zabíjíme proto, že se narodili. Není to záhada. Nedopřejeme si oddechu, dokud neumlčíme poslední hlas dožadující se rovnosti mezi židem a Němcem. Hebrejská kouzla na nás už neplatí. Nechceme a nebudeme žít v židovském světě. Co je pro vás dobré, je pro nás špatné. Vaše spravedlnost je pro nás křivda. Vaše pravda je pro nás lež. Obráceně už to tak není.“

Unterscharführer Edmund Franz-Horst Weissacker si vysloužil své ostruhy v Auschwitz-Birkenau na rampě při první selekci do plynu. U transportu dětí, který doprovázel inspektor Hermann Hermlich, oberführer z Berlínské protižidovské centrály. Všiml si unterscharführera Weissackera, jak zorganizoval děti, aby se ukázněně dostaly co nejrychleji do plynové komory krematoria číslo 2, nejbližšího rampě. Unterscharführer přikázal pěti stům dětí zastavit. Na povel smějí vyběhnout. Kdo dosáhne podzemních sprch první, dostane k svačině chleba s medem a máslem. Teď! Děti běžely jako o závod, rovnou z vagonů do plynové komory. Oberführer Hermlich se vyjádřil, že život je sladký běh dětí. Vyhlásil unterscharführera za vzor esesmana. Není nad vynalézavost v jednání s nepřítelem. Povýšil, zatím jen ve funkci, ne hodností, kterou mu oberführer přislíbil.

Unterscharführer vštípil Colette Cohenové, kápo a děvčatům ve střižně: „Zrnko prachu nemůže komandovat svět. Staré mapy zahodíme do smetí. Polsko, Čechy a Rusko už nebudou, čím byly. Ani Amerika, Austrálie a tichomořské ostrovy nebudou, jak je svět znal. Uchytíme se v Africe, na pólech a naftových polích, v Jižní a Severní Americe. Svět bude německým světem. Bratrství ras je nesmysl. Staletí jste říkali, že je lepší čestně umřít než špatně žít. Ukažte to v koupelnách. Ječíte, co jsem viděl a slyšel, jako by hynul svět, zatímco hynete vy. Židé jsou nemocná žíla v těle světa. Špatná krev. Za konečným řešením už dál nic není. Jedna epocha skončila, druhá začíná. Dům, ve kterém bude lidstvo bydlet, bude německý dům, s německými okny.“ Také prohlásil: „Největší židovská drzost je tvrdit, že máme jednoho Boha.“

Lágr, navzdory všemu, co o tom už bylo napsáno, je nesdělitelný, asi jako duševní nemoc. Malá a velká válka každého jednotlivce. Přijde čas, kdy zítřejší sedmnáctiletí nebudou věřit, že koncentrační tábory nejsou výstřelkem bujné fantazie. Bude neuvěřitelné tvrzení, že lidi se zabíjeli plynem, jak ještě nikdy nikdo nikoho nezabíjel. Z paměti lze vyvolat močály za dráty s deseti tisíci volty elektrického napětí, pláně a vykácené lesy okolo tábora a zbořené vesnice, na kterých se tábor rozkládal od městečka Auschwitz – Osvětim až k vesnici Birkenau, poslední z osmi zrušených. Zkřehlé muže a ženy (ne starce, ti vydrželi nejdéle den), hladové, než je zabili společně s dětmi. Podle obyvatel městečka Osvětim se v letech 1941–1945 z lágru odstěhovaly krysy, protože kromě lidí neměly co žrát. Jak sdělit nesdělitelné? Měřítka zla, dosahující hlouběji, než kam lze dohlédnout. Duši a tělo lágru. Topoly, vysazené na okraji Auschwitz-Birkenau na pokyn komandanta Hösse a doporučení německých architektů a zahradníků a strážců čistého ovzduší, aby ohlašovaly jaro. Rostly rok za rokem a jsou tam dodnes. Křik ptáků, než odtáhli jinam a už se nevrátili.

Nádraží městečka Auschwitz, starého přes sedm set roků, jehož provoz přesáhl veškerá očekávání, z něhož a do něhož vedly koleje z celé Evropy, vlečka napříč polem až k betonové rampě za branou s nápisem Arbeit macht Frei. (Původně Literatur macht Frei – jak prostoduše věřili ještě Němci devatenáctého století v dobách Goetha a Schillera a Lessinga, kteří, podobně jako židé, dávali omylně přednost slovům před ocelí zbraní.) Nacisté nebyli tak originální, jak se tvářili. Kradli i myšlenky. Drželi se Hitlerova: „Židé jsou naše neštěstí. Juden sind unser Unglück.“

Nemělo by se zapomenout na mlhy, podzimní deště a první mrazíky, tuhou zimu 1944. Komín, který viděla Colette Cohenová jako na návštěvě v Paříži Eiffelovu věž nebo ve Vídni ruské kolo. Jako se kdysi dívala, jako dítě, pak jako dívka ve své první podprsence, z okna bytu v Antverpách, do veřejného parku s jezírkem, skalkami, porostlými zelenožlutým, do bronzova zbarveným mechem, a labutěmi. Krásná jako dívčí bohyně, zdravá, svěží a nedotčená. To, co už věděla Nicole z Calais, o čem se kápo Wanda Hedvika Kazimíra Broderová (předtím Julia) neobtěžovala hovořit. Jako se lidé liší otisky prstů, ačkoli jsou všichni stejní, různí se i zkušeností z lágru. Pro každého byl lágr jeho svět, společně se světem těch druhých. Co se, jako kapky v moři, ztrácí z jednotlivců ve ztišeném vlnobití společného osudu a co pohřbívá osud jedinečných povah a zkušeností. Nesdělitelný svět lágru. Colette Cohenová by mohla být jeden z nepočetných svědků, těch, co přežili, a té většiny, co ne.

Její krajanka v době, kdy tam byly spolu, belgická židovka, uprchla. Chytili ji. Neměla kam utéct. Vesničané se báli o vlastní kůži. Rottenführer Kolwitz, unterscharführer Loesberg a unterscharführer Weissacker měli pravdu. Uprchnout byla výjimka. V zámku Colditz udržovali zajatce živé, tady je zabíjeli. Němci poručili vězňům připravit hranici, na které Belgičanku upálili. Než se to stalo, uhodila esesáka, který přišel s loučí k připravenému ohništi, a podřezala si polovinou žiletky žíly. Felčaři a německý doktor ji ošetřili a obvázali zápěstí, aby jim nepokazila slavnost. Její tvář a bílé paže se Colette vryly do paměti.

Kápo Broderová řekla: „Kdo není kurva, už nežije. Na zneuctění nemysli. Je to už mimo mravnost a nemravnost.“ To nebyla hezká slova. „Konec světa,“ dodala kápo.

Všichni, kdo překročili práh lágru, se pokládali už dopředu za mrtvé. Vteřinu se i Colette v duchu viděla na roštu v pecích, v nichž se spalovali lidé. Připomínala ptáka, kytku plevele nebo mrtvé poupě, i mrtvou dívku, než se z ní stala žena, chvíli, kdy se bránila křiku vran, pradávné síle a tajemství ženy, jemuž se zároveň poddávala. Kdy poprvé v životě odhalovala tajemství milostných slov.

Zůstala po ní ozvěna, která neutichá, dokud žijou pamětníci. Představa devatenáctileté belgické židovky s démantem pod jazykem. Ozvěna, která se vzdaluje i vrací, než udělá místo jiným. Nese s sebou poselství. O lehkosti a tíži lhaní. O otázkách, na které není a nebude odpověď. O skutečnosti, kterou si někdo (někdy) dokáže připustit, nebo popřít. Také o neúnosnosti lži a palčivosti hanby. O ponížení a důstojnosti, o ubohosti a hrdosti, o naději a zoufalství, cti a beznaději. O světě bez rovnováhy, na které může jedině spočívat, aby se nerozpadl.

O první lásce. O tajemství těla. O lži a pravdě těla, o lži a pravdě duše. O světě bez lásky, která je tunelem mezi jedním a druhým člověkem, stejně jako přátelství, solidarita a snění. O surovosti světa. O kabátech, které si lidi navlékají a svlékají.

Němci mají pro ticho po lágrech výraz: Todschweigen. Hrobové ticho. Mrtvolně mlčet. Ticho mrtvých. (Těžko se to překládá.) Mrtví už nemluví. (Věž s nejvyšším a nejnižším poschodím pravdy.) Pravda a lež jsou blízcí příbuzní, rodné sestry. Vodí se za ruce. Colette Cohenová se nemohla zbavit závrati, že padá nahoru.

Kolikrát se v duchu viděla jako saze? Kolikrát ve střižně bezděčně rozevřela dlaň, ne aby si narovnala zdřevěnělé prsty, ale aby zachytila neviditelnou sazi, plátek popele.

Lidé, které to nepotkalo, jsou často lhostejní k umírání civilizace, která za každý zmarněný den potřebuje tisíc jiných, než se obnoví.

Zůstává po ní představa krásné oválné tváře a hlavy ostříhané dohola, jen se štětinou havraních vlasů, a ořechových očí, dlouhého bílého krku; sněhobílé zuby a ohrnutý horní ret, když se usmála. Neviditelné slzy v očích. Představa démantu, velkého jako oko nebo holubí vejce, jak se říká, za který se chtěla provdat za neškodného starce a zabránit otázkám, proč jí rodiče neposkytli věno. Od prvního zneužití jejího panenského těla úhlavními nepřáteli, s nimiž (nebo pod nimiž) se nemohla zbavit myšlenky na otce, matku a sestry Yvette a Garrance.

Bylo by příjemné si myslet, že nešla do komína jako ostatní a někdo jí dopomohl k útěku, jak se to zřídka stávalo (například rumunský esesák uprchl se svou milenkou a její matkou a ještě někde žije). Nebo že někomu odmítla a zastřelili ji na místě.

Jak po mnoha letech řekl V. F.: „Pro většinu z nás jsou ženy jen dočasné tajemství. Asi jako jsme tajemství sami sobě.“ Ovšem než se z nich stane trvalé tajemství, které nikdo nevyřeší, ani ženy. „V každé dívce nebo ženě,“ dodal V. F., „je něco, co muži stačí, aby byl alespoň na okamžik šťastný. Spojení muže a ženy, jediná vzpoura, jediné vysvobození, jediná úplnost, třebaže jen chvilková, protože nic lidského, kromě smrti, není trvalé. Smysl všeho. Stvoření světa, pokaždé znovu, vždycky od začátku. První a poslední solidarita dvou lidí.“

Tlukot dívčího srdce. Tělo je jen tělo. Důležité je zůstat naživu.

Dívka s tmavohnědýma očima, v nichž byla hanba a touha, vzrušovala a dráždila muže nejčistší árijské a nordické rasy, i židovské, litevské nebo francouzské, řecké nebo české, židovské i nežidovské vězně, muže z komanda Kanada. Donutila se k barvosleposti. Věděla ten první týden, že zůstane-li němá, bude následovat svého otce, matku a sestry. Neměla na výběr. Pomáhala jí povaha? Byla přizpůsobivější, než si myslela?

Překonala ty nejkrkolomnější okolnosti po svém, víc nemohla. Po devět měsíců viděla pomíjivost a bezcennost života z první ruky. Během její existence v Auschwitz-Birkenau zaplynovali, ubili a vyhladověli Němci přes půldruhého milionu lidí.

„Jsi pro mě první,“ řekla V. F., když se očichali jako dvě plachá a silná zvířata. „Jsi pro mě první ve všem, co jsem neznala, má lásko, moje naděje.“

Vracela mu sílu, o níž už nevěděl.

Dodatečně nepřipomíná Colette Cohenová lež, jen pravdu. Nic nízkého, pošpiněného; to čisté a nejčistší. Připomíná víc svatební závoj než zneuctění. Závoj, kterým se nevěsta zahaluje i odhaluje. To průzračné a současně důvěrné. Květinu, stéblo trávy, kterou přišlápla okovaná bota a která se zvedá, poražený strom. Krásu a sílu letícího ptáka, třebaže letí místo na jih, kde by se ohřál a přežil, na sever, kde zmrzne. Mohla mít sedm synů, sedm nejlepších synů, sedm dcer, sedm nejlepších dcer. Která žena nechce, aby se muž, kterého miluje, v ní a s ní ztratil? I nakonec se podobala silnému ptáku, který zeslábl nekonečně dlouhým letem a zahynul vysílením ještě předtím, než ho zabili.

Je to rouška, kterou si Colette Cohenová i dodatečně zakrývá tvář pobledlou studem.

Tábor se rozkládal na té podivné směsici pravdy a lži jako základy domu, tkanivo šatů, obsah všech čítanek. Arbeit macht Frei. Práce osvobozuje. Saunabad. Desinfektionshaus. Víc než život nikdo nemá. Mohla také říci: Pohleďte, mí úhlavní nepřátelé mi leží u nohou, jako se vysmívala sama sobě Nicole z Calais. Vrazi mých rodičů, sester, mojí tety Madame Weber z Antverp. (Pár variant.) Jedna a jedna jsou dvě. (Pokud nenařídí německá komandatura jinak.)

Člověk je lež i pravda. Dobro i zlo. Šedá zóna bez hranic. Čím se denně polidšťuje a odlidšťuje. Všichni existujeme úzkostí a rovnováhou, hrůzou a nadějí. Některá už nemá podobu, tvar, je pouhým vlněním, které zažíhá záři, kterou současně ničí. Povzbuzuje jedno na úkor toho druhého. Světelná iluze mizející v šeru. Jistota, rozpaky, hrdost a pokora, odvaha, zbabělost, smělost a strach, spojité nádoby v duši. Svědomí, které je strašlivé a nepravděpodobné. Němý zpěv poražených i vítězů. Veselý zpěv mrtvých ptáků. Osud, který je nám přisouzen. Odkaz všeho, co se stalo, tomu, co teprve přijde. Nehmatatelnost, které se můžeme přidržet. Spíš mlha než klid nebo neklid duše. (Pravda má svá nejvyšší a nejnižší poschodí.) Do nejvyššího se někdo už nikdy nedostane. Zbývá končit. (Také lež má svá nejnižší a nejvyšší poschodí, svá tajná zákoutí.)

Unterscharführer Waffen SS Edmund Franz-Horst Weissacker i medik si všimli, kromě toho, jak byla hezká, že byla čistá. Byla to ještě jiná čistota než ta, kterou si člověk opatří mýdlem, žínkou a dostatkem vody na umytí. Báli se nemocí. Chtěli se dočkat svých vojenských penzí v poválečném Německu, přiznaných všem, kteří nesvlékli během šesti let války uniformu a neodložili zbraň ani v poslední chvíli, a upřených těm, kteří se vzepřeli a dezertovali. Chtěli být sami nemoc. Nemocem druhých nebránili. Jen se nechtěli nakazit. Selekce. Sortierung. Nejednou říkal opilý unterscharführer Weissacker: „Když pochoduje Německo, Třetí říše, pochoduje Evropa. Když pochoduje Německo, jde kupředu celý svět.“ (Zbývá se otázat, kam kupředu?)

To je tedy příběh Colette z Antverp. Je celý? Některé příběhy, jak říkají ti, kdo je píší, se ztrácejí tím beznadějněji, čím dál v nich autor dojde. Nikdy nebudeme vědět o jiném člověku všechno. Okamžiky štěstí, vydolovaného z nejhlubšího dolu neštěstí. Vteřina radosti, vykoupená nebezpečím, tak nepravděpodobná, že už po letech ani nezapadá do obrazu, jaký vtiskla paměti skutečnost.

Zůstane po ní méně než ozvěna původního výkřiku, šepotu o lásce, přátelství a solidaritě, o odvaze, strachu a cti. Představa dívky, která je i není, jde i stojí, roste do velikosti nejvzdálenějšího souhvězdí nebo mlhoviny a zároveň se zmenšuje až do velikosti vajíčka, lidského oka a nakonec zrníčka prachu. Plátku popela, který šedne, jako stárne člověk, uvadá vzpomínka. A současně představa dívky, která se stane trvalou součástí času, neviditelného pohybu odněkud někam, do jasného a zamlženého nikam, kterému se někdy říká minulost a občas budoucnost, součástí paměti, i když už není.

Ze všeho vane Colettin dech, kterým žena objímá celý svět, když objímá muže nebo dítě, a zároveň se brání, třebaže se neubrání. Porážka některé ženy se podobá vítězství a vítězství jiné porážce. Vzduch se ještě chvěje přestálou bouří. A mokřiny, od Krakova dolů až k osvětimské kotlině a slezským horám na pomezí Polska a Moravy, zeleným hájům a lesnatým údolím, drží kouř nízko a těžknou popelem, jehož je tolik, že už se nemá kam propadat, tolik let po válce. Včerejší popel se spojuje s dnešním a dnešní se slije s popelem, který napadá na zem zítra, protože připomene ten starý, jeho původ, z čeho se napájel. Slova, která píšeme nebo šeptáme, země, po které šlapeme a po které bude jednou šlapat poslední člověk.

Donekonečna. Colette. Popel. Colette Cohenová. Číslo C 324459-69 vytetované na jejím levém předloktí. Ani to už ne.

Vyprávím to skoro nerad. Zdá se mi toho moc. Jako mluvit mrtvým jazykem. (Mnoha jazyky mnoha mrtvých.) Mimo češtinu, hebrejštinu nebo němčinu, angličtinu a francouzštinu. Souhrnem slov, která dokázal člověk vytvořit a jimiž nelze sdělit to nejpodstatnější, odkud přišel, co byl a kam odešel Auschwitz-Birkenau.

Zdá se mi, že sahám do tmy, která je neproniknutelná. Do utichající ozvěny mrtvých, kterých bylo tolik, že je už nikdo nedokáže spočítat. Na nebe poseté hvězdami, které pohasly, ale ještě svítí.

Všechno je obnažené. Připlouvají ke mně slova, život i smrt, jako ptáci a jejich stín, který letí vždycky s nimi, jak už jednou někdo řekl, a jindy jako ryby. Stalo se toho přespříliš.

Mám pocit, který by neměl mít čtenář, jako by se mi ztrácel morek z kostí.

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová

Nadační fond Arnošta Lustiga,

www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig

Colette, dívka z Antverp

Židovská trilogie II.

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce happyy picture / Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4944-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4945-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4946-0 (prc)

Obsah

1. I

2. II

3. III

4. IV

5. V

6. VI

7. VII

Table of Contents

I

II

III

IV

V

VI

VII