Fantastický mezičas

Lubomír Macháček

Znění tohoto textu vychází z díla Fantastický mezičas tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Kruh v Hradci Králové v roce 1989.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Lubomír Macháček: Fantastický mezičas), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 3. 2026.

Soudím, že si každý člověk čas od času změří mezičas na své pouti životem, podobně jako měří tep svého srdce, když se zamiluje nebo když onemocní. Pokusil jsem se ho změřit i já, pokusil jsem se ho změřit pomocí slov a vět, které čtenáři předkládám. Jde o příběhy, které se nestaly, ale které by se za jistých okolností mohly stát, a je jenom na nás, jak s nimi naložíme. Příkladně je můžeme nedočíst, anebo můžeme zamávat křídly a letět…

Lubomír Macháček

Domácí pomocník

Nikdo to dnes nemá lehké, každý se musí snažit podat maximální výkon. I já. Finišuju od startu do cíle. Někdy se cítím přetažený, nejraději bych se vším praštil, ale pak zatnu zuby a vydržím. Chápu, to doba. Erupce racia do našeho vědomí, VTR na postupu, vesmír, zbrojení. Včera jsem koukal z okna a zaslechl Kvasničkovou, tu drbnu odnaproti, jak říká, že lidi už nevědí, jakou pitomost by si vymysleli. Dokud měla petry na uhlí, bylo všechno v pořádku, teď prý musí každý den umývat sluneční kolektory, protože na ně padá smog.

Nejsem proti pokroku, naopak, jsem koneckonců jeho dítě. Kvasničková má pravdu v tom, že se někdy nemáme čas ani ohlédnout, zastavit se. Je v tom i kus alibismu. Raději se honíme za titulky: Atentát na papeže! Létající talíř přistál v uzenářství. Masakr v disneylandu. Atakdále.

Hodně jsem si četl a studoval, kdo se dnes nevzdělává, nemá šanci, a hlavně také proto, abych mohl Zdeně pomáhat.

– Čekáš na mě? – zeptala se, sotva přišla domů. Měl jsem hlavu přikrytou novinami. Když mi je sundala, udělal jsem na ni: – Baf!

– Ty jenom porád čteš. Poslouchej, co se stalo v tom disneylandu? – Zdena hodila síťovku s nákupem na stůl tak prudce, až se zkrabatil ubrus, a sedla si nesvlečená na židli.

– Nějaký blázen se pokusil spáchat atentát na roboty. Hlavně na ty, co mu připomínali lidi. Pár skutečných lidí to ovšem odneslo, spletl si je s normálními návštěvníky.

– Proč to udělal?

– V devatenáctém století se také rozbíjely stroje, – řekl jsem, třebaže jsem věděl, že za tímhle bude něco jiného. Zdena neodpověděla, svlékla si kabát a odešla do předsíně. Chvíli postála před zrcadlem, zřejmě se dívala, nevypadá-li jako robot. Když se vrátila, vyndala nejprve ze síťovky chleba a strčila mi ho pod nos. Náramně voněl. Slyšel jsem, jak jí v prstech zakřupala kůrka. Neodolal jsem a kousl si. – Je z automatický pekárny, ještě teplý. – Teplý chleba je vždycky dobrý, pomyslel jsem si, zatímco Zdena mě začala ubezpečovat, že v neděli bude péct sama. Potom vyndala všechny věci z tašky a nastrkala je do lednice. Chleba byl opravdu dobrý, Zdena mi podala ještě kůrku. Jinak se mi ovšem dnes příliš nelíbila. Vypadala ustaraně, určitě je přetažená. Sama přiznala, že je unavená, musí si prý udělat silnou kávu, nebo usne. Kdybych uměl vařit turka, nepochybně bych jí ho udělal. Zdena patřila k ženským, které se nikdy nezastaví, a pokud ano, mají pocit, že někde něco promeškají. Dlouho jsem si nemohl na její aktivitu zvyknout, ale snažil jsem se ji pochopit. V zaměstnání pracovala jako účetní. Znáte to, každý měsíc dvakrát nervy, přesčasy, cigarety, káva, ponocování. A těch funkcí. Angažovala se též asi ve třech komisích, ve Spolku na ochranu před herbicidy, ve Sdružení pro neplavce, v klubu Akce Brontosaurus dělala dokonce jednatelku. Poradil jsem jí, že by mohla mít ještě jedno dítě. Zdena se opila. Opilá ženská vypadá hůř než opilý chlap. Začala na mě křičet, že ženy to neměly nikdy lehké, co si neudělaly samy, neměly. A vůbec byla výbojná… tenkrát jsem se jí trochu bál. Dnes jsem měl strach spíš o ni.

– Trápí tě něco?

– Ti mužští kalkulují se vším. Jdu k zubaři, ženská. Mám angínu, vyšetřuje mě ženská. Místo řezníka ženská. Tramvaj řídí ženská. Ještě že nám zůstal aspoň ženský lékař.

– Nepřeháníš? – řekl jsem. – Já ti nestačím? – Něco ji muselo zatraceně rozčilit. – A ve škole taky ženská, – dodala. – Jak mají potom ty děti vypadat? Dyť budou všechny hysterické.

– Uklidni se, uklidni se, – pravil jsem vemlouvavě. Zdena si strčila chleba do pusy a usrkla kávu, potom si rukávem utřela slzy. Slzy ženám vždycky sluší, v tomhle jsou nenapodobitelné. – Špatný zprávy?

– Pepík, to víš, co jsem mohla očekávat.

– Bude mít dvojku z chování?

– Ale ne, – odmlčela se. Tuhle taktiku jsem znal. Napínala mě, věděla, jak jsem zvědavý. Potom mi vjela marnivě do vlasů: – Ty moje chytrá hlavičko, ty můj kybernete, už bys potřeboval taky ostříhat.

Naštvala se kvůli Pepíkovi a mluvila o stříhání. Možná ji bzučení mašinky uklidňovalo, obvykle mě stříhala, byla-li rozrušená. Kdepak holič, ten by tě zřídil, a potom, je to drahý špás. Jednou mi hlavičku dokonce naondulovala. Pak ji vzala do klína a navíjela si ruličky na palec. Strávili jsme spolu krásný večer.

– Bude mít čtyřku z dějepisu, – řekla neomylně. A bylo to tady. Pepík chodil do páté třídy, nebyl sice žádný génius, ale množiny mu šly lehce a tvarosloví také jakžtakž zvládl. Ale u dějepisu nějak nevydržel. Nejdřív Zdena myslela, že si nerozumí s učitelkou. Omyl, kluk začal učitelku tvrdě bránit. Vzali jsme ho mezi sebe a spustili křížový výslech, šlo totiž i o mě, v téhle domácnosti jsem měl na starosti školu já. Prý jsem na to stavěný. Pepík dnes přinesl známku z dějepisu. Včera jsme spolu probírali kulturu Přední Asie, Eufrat, Tigris, ale i Mezopotámii, Fénicii, Palestinu a Krétu. Zkoušel jsem ho o přestávkách mezi hokejem, dělal na mne oči, ale Zdena stála nad námi a pokaždé, když mě neuposlechl, mu hned dala pohlavek. Já Pepíka zásadně nemlátím, do hlavy se děti nemají bít. Ostatně docela uměl a divil jsem se, že vydrží nad mapkou Přední Asie ve starověku tak dlouho sedět.

– Měl si opravit známku a pokazil, co se dalo.

– Jak má tu obrovskou sumu informací zpracovat, i mě z nich často bolí hlava. – Pepík si sice pamatoval, co jsou hliněné destičky, ale že se na ně psaly bajky, eposy a přísloví, jaksi vysvětlit nedovedl.

– Jenže ona se ho neptala, co jsou to bajky, eposy a přísloví, ale na úplně něco jiného. Podle všeho jste včera učení ošulili, – řekla nanejvýš vážně.

– Až na ty eposy a přísloví všechno znal, – trval jsem na svém. Ještě před chvílí jsem se bál o ni, ale všiml jsem si, že Zdena už zase mrká po mých kadeřích. – Hokej vás zajímá, ale že v Malé Asii vytvořili Chetité mocnou říši, která dosáhla nejvyššího rozmachu v polovině druhého tisíciletí před naším letopočtem, to nevíte. Právě z tohohle dostal náš Pepíček čtyři minus. Co si o nás pomyslí Kvasničková.

– Zapomněl to, proboha, kolikrát ti to mám vysvětlovat.

– Ale sestavu národního mužstva umí nazpaměť.

– Je vůbec schopen pochopit, o čem se v tý učebnici povídá?

– No dovol! – Zdena byla vztahovačná.

– Promiň, tak jsem to nemyslel, omlouvám se, – zapípal jsem jako vrabčák a poprosil Zdenu zkroušeně o kávu. Nikdy na mě nezapomněla, vařila-li si sobě. Dnes ano. Neměl jsem zkrátka šťastný den.

– Tak jak to šlo ve škole? – zaútočil jsem na Pepíka, když se objevil. Pepík shodil aktovku ze zad na koberec, až to zadunělo. Zdena seděla bezmocně za stolem, ruce si hřála v klíně. Určitě přemýšlela, má-li chytnout rákosku, či ne. Pepík vytušil atmosféru, slušně pozdravil a hned se přezul. Jindy lítá po bytě celý večer v punčocháčích, teď měl na nohou pantofle. Dokonce šel k mámě a dal jí pusu.

– Jaruška říkala, že si to opravím.

– Která Jaruška… jo vaše třídní, – chytla se Zdena za hlavu. – Prosím tě, Jaruška! Cos vlastně nevěděl? Napovídala mně toho tolik.

– Už si to nepamatuju, – řekl bezelstně kluk.

– Nepamatuješ si, cos neuměl, – pravila vyčítavě. – A ty jsi říkal, jak je Pepík nadaný, – obrátila se ke mně.

– Mami, co je to bajka, epos, přísloví? A kdo to byl Bedřich Hrozný?

– Jak bych ti to vysvětlila… Přísloví je lidová moudrost… Co to je vlastně přísloví? – pohlédla na mě. Zarytě jsem mlčel. – A kdo to byl Bedřich Hrozný! – Napjaté ticho, které mezi námi vládlo, naštěstí porušil kluk.

– Mami, Jaruška dneska měla prima tašku… byli na ní Modří Siouxové, ta kapela, víš?

– Modří Siouxové! Proč mě tak trápíš, Pepíčku, – řekla a vzala si kluka na klín. – Bedřich Hrozný byl přece český vědec, který rozluštil jazyk Chetitů, copak je tak těžké si to zapamatovat? Musíš mně slíbit, že se budeš učit. Slibuješ mně to?

Pepíček mlčky přikývl, nic jiného mu nezbývalo. V poslední době se zamykal na záchod a četl Dikobraz. Vtipy si pamatoval, ale že matematici vytvořili v Mezopotámii šedesátkovou soustavu, která se používá k měření času a stupňů v kruhu, nevěděl.

Tentokrát se však Pepík na záchod nezamkl, pokorně zamířil do svého pokoje, držel v ruce učebnici dějepisu a loudal se za Zdenou. Slyšel jsem, jak mu Zdena rovná věci a utírá vlhkým hadrem desku stolu. Potom jsem ještě slyšel, jak cvakly dveře a Pepík si tenkým a rozechvělým hláskem opakoval, že Peršané převzali vzdělanost nejstarších států a jejich prostřednictvím se s ní seznámily i národy žijící u Středozemního moře.

Když se Zdena vrátila do kuchyně, začala vařit večeři.

– Není ještě brzo? – zeptal jsem se opatrně.

– To dělám, abych se uklidnila, – pravila ostentativně. – Myslela jsem, že dnes uvařím krupicovou kaši, ale udělám vám jáhly bez švestek. A ty je budeš přebírat očima.

– Čím jiným, – řekl jsem. – Vždycky zamrkám. – Tímhle mě nemohla rozčilit. Já vím, každá máma vidí své dítě v těch nejlepších barvách, Pepík by asi Féničany také zvládl, co by z nich ale zbylo po týdnu, jsem si netroufal předpovídat. Pravdu měla v jednom, že jsme se včera spíš věnovali hokeji než Féničanům. Hokej nás uhranul. To byla bitva, uragán!

– Odpusť, – omlouvala se vzápětí, – ale věci do školy máš na starosti ty, já musím zvládnout plno jiných úkolů, prostě na to nestačím. – Pak vyndala z krabice pikslu. Jahelnou kaší bohužel nestrašila. Tvářil jsem se pokorně. Litoval jsem ji, ale ne zas moc, slza sem, slza tam. Zdena byla docela pěkná ženská, a když jsem o tom přemýšlel, neskončil jsem špatně. Však jsem se také snažil vždycky všechno co nejrychleji urovnat. Byl nejvyšší čas si některé okolnosti ujasnit.

– Můžu?

– Jenom mně zase nic nezdůvodňuj. Mě zajímají výsledky.

– Obtížnost učiva, kteréhokoli, lze zhruba hodnotit ze dvou hledisek. Co do množství a co do kvality. Zajímavé by bylo postihnout množství informací, které si musí děti v páté třídě zapamatovat nejen v hodinách historie.

– To si řekni učitelce.

– Jarušce? Ta to zřejmě ví… Kvalitativní hledisko postihuje ty vlastnosti učiva, které způsobují jeho náročnost. Kupříkladu taková syntaktická obtížnost textu nebo pojmová zatíženost.

Zdena vstala od jahel, vzdychla a nalila si stopku kubánského rumu. Musím mluvit pomalu, aby byla vůbec schopna mi naslouchat. Zdena měla někdy na chlapy pifku, a odnášel jsem to já.

– Existuje vzorec pro stupeň obtížnosti učebního textu.

– Nechci ho slyšet.

– Neboj se, nebudu do rovnice dosazovat. Suma sumárum: kdybys mě nechala počítat, vyšlo by, že některé učebnice jsou pro děti v páté třídě obtížné nejen tím, že jsou v nich složité větné celky, ale i svou mimořádnou pojmovou zatížeností.

Nepřítomně na mě pohlédla, musel jsem trochu zvýšit hlas. Nejraději bych ji chytil a zatřepal s ní, naštěstí pochopila.

– Chceš říct, že ty učebnice stojí za starou bačkoru. Ty prostě nepřiznáš, že jste se dívali na hokej…

– Na nikoho nic nesvádím, dívali jsme se na hokej, a do učebnice taky.

– Tak mi řekni, proč jsi mu to pořádně nevysvětlil. Že to nedokážeš, přiznej se! Nebo je ti ta látka protivná? Na co tě mám, na co tě mám, – rozeštkala se.

– Nebylo co vysvětlovat, – rozčilil jsem se. – Je tam všechno, všechno!

– Všechno? – řekla polekaně. – Ty ses zbláznil. Všechno. – Potom polkla, bafla mě kolem krku a řekla: – Jdeme!

Vyrazili jsme do ulic, pršelo. Zdena sice s sebou deštník vzala, ale já si v tom spěchu zapomněl čepici. Zpočátku jsem se domníval, že pospícháme do obchodu s učebnicemi, ale táhla mě dál, kolem masny, papírnictví, kloboučnictví a pak jsme zamířili do jakési temné uličky. Byla tma, světlo odražené od okenních tabulí probíjelo kapičky deště a bodalo mě do očí. Často mě od očí bolela hlava, měl jsem pocit, že tomu tak bude i dnes. Za deset minut šest jsme vpadli do Drobného zboží. Paní, štupující za pultem ponožku, se na nás neurvale podívala. Hlavně ze mě nemohla oči spustit. Zas nějaká reklamace!

– Zbláznil se, – utrousila Zdena. – Nezvládl učivo pro pátou třídu.

Styděl jsem se, připadal jsem si před nimi jako malý kluk. To se vám to vytahuje, dvě ženské na jednoho. Naštěstí vešel další zákazník, muž s děravým deštníkem.

Prodavačka se nade mnou naklonila a ukazovákem mi sklepla kapičku deště z nosu. No tohle snad už je příliš! A ten chlapík, co se v krámě objevil, mně zase prohmatával čelo. Měl žluté prsty, páchly mu od nikotinu.

– Zítra nám končí záruka, tak jsme raději přišli dnes. Je naladěný na šestou třídu, a nezvládne učivo z páté.

Prodavačka mně přitiskla na hlavu čepičku s rébusem a pustila do mě proud.

– Nezbláznil se, – řekla po chvíli přesvědčivě. – Někdy se stává, že učivo z nižší třídy je těžší než učivo z vyšší.

– Pardon, madam, nejste snad s touhle hlavou spokojená? Vy ji chcete vrátit? – ozval se zákazník.

Zablikal jsem očima. Ten pult mě už studil, nebyl na něm ubrus.

– Vidíš, – pohlédl jsem na Zdenu, – že to mám v hlavě v pořádku.

– Jakou to má logiku, k čemu mi pak taková hlava je? – zanaříkala Zdena. – Můžete mi to vysvětlit? – Potom mě navztekaně chytla za čupřinu a vrazila nazpět do síťovky. S chlapem se vůbec nebavila.

Měl jsem vyhráno. Nerad jsem měnil majitele. Se Zdenou jsem si docela dobře popovídal, i když mě to cestování v síťovce unavovalo.

Jakou barvu má tráva

Josefu Nesvadbovi

Seděl jsem s Magdou ve vinárně Pod Věží a pili jsme Kamenáče. Magdu zdobily letní krepové šaty, v opálené ruce držela cigaretu a vypravovala mně, jaké to bylo zajímavé na stopu v Maďarsku, kde ji jeden chlapík s BMW zavezl skoro až k Balatonu, a tam na ni vytáhl brokovnici, takže se musela vzdát úplně a bezezbytku, ale byl prý na ni hodný a dodnes jí posílá pohledy.

Magdu jsem zbožňoval. Mockrát mě napadlo, že by bylo dobré si s ní něco začít, ale věděl jsem, že jak se k tomu odhodlám, ztratím všechny iluze.

– Ty nemáš prstýnek? – vyzvídal jsem oklikou.

– Františku, jsem přece rozvedená…

– … a volná?

– Dnes večer určitě.

– Telefonovala jsi, že se mnou potřebuješ nutně mluvit.

– Jednak jsem tě chtěla vidět…

– A dál?

– Jezdil jsi závodně na kole, viď? – řekla a noblesním, sotva postřehnutelným pohybem ruky přivolala číšníka: – Jedny mandličky, Jiříku, na mě!

Co se stalo, dokonce mě i hostila?

– Tenkrát jsem tě moc obdivovala, řítil ses vždycky jako uragán. Stávala jsem v poslední zatáčce před cílem, pamatuješ, jak jsem ti fandila?

Samozřejmě, že přeháněla.

– Za tři roky jsem toho nechal.

– Zato já zůstala cyklistice věrná. A teď, po rozvodu, se soudíme o kolo. Marcel by ho chtěl získat, taky pokouší závodnické štěstí, a já nevím, jestli mám jeho návrh přijmout. Marcel studuje medicínu, chápeš? – pravila a chytla mě důvěrně za paži.

– Chápu, – přitakal jsem, ale že bych měl úplně ve všem jasno, to tedy ne.

– Řekni sám, není borec, když studuje tak těžký obor a ještě sportuje? – dodala, a abych si to nevysvětloval špatně, pohladila mě očima. Měla je zelené jako kočka, ve tmě jí určitě svítily.

– Možná že právě proto mě takhle zanedbával. On chce být ve všem první, ve studiu i ve sportu… ale mě první neměl, – švitořila.

– Už někde něco vyhrál?

– To bys ho musel znát, trénuje tajně, chce přijít a zvítězit… Počkej, nesměj se, taky jsem si myslela, že přehání, ale potom jsem mu šla zmáčknout čas. Jezdí v parku na okruhu pod zámkem. Trénuje kilometr s pevným startem. Jenomže klopená dráha je klopená dráha. Dost mně na něm záleží. Pochop to, Františku, – zaprosila. – Potřebujem si ten kilák vyzkoušet na stadiónu. Ty Krupičku dobře znáš, stačila by nám tak hodinka denně… večer, samozřejmě.

Mně by stačila půlhodinka.

Takhle je to tedy. Já trouba, co jsem si to snažil namlouvat! Magda brzy vycítila, že nejsem ve své kůži. Štěbetala, chmuřila čelo a vyluzovala zvuky, kterým se odborně říká vábení. Také špulila pusu. Magdička měla rtíky jako stéblo trávy, jako značku průjezd v obou směrech zakázán. Přesto jsem posléze zjistil, že naše nohy pod stolem mají k sobě blízko, blizoučko. Dopili jsme rychle zbytek vína, zaplatil jsem za mandle a vypadli jsme z vinárny. Perníková noc nám tála na jazyku jako sladký nekonečný polibek.

Nejdřív mě zajímal zkušební okruh v parku.

– Proč se tedy nepřihlásí do oddílu a nechodí přes den trénovat? – vrtalo mi hlavou.

– Ty se chceš ještě bavit o kole? – pokoušela mě.

Drobnými krůčky jsme zamířili k tenisovým kurtům. Touhle cestou pod korunami lip přijížděl k jiřinkám na svém zázračném kole Marcel.

– Co je to vlastně za značku?

– Kolo mu dělal jeden chlápek, jmenuje se Eduard Beck. Vyrábí sporťáky na míru.

Najednou nás oslnilo světlo, jako když bouchne rachejtle. Zámek po naší levici se rozsvítil. Byli jsme celí oranžoví. Když jsem spatřil Magdičku barevnou, přišlo mi najednou všechno k smíchu, i ta má láska, i Marcelovo kolo.

Ovál v parku kolem záhonu jsem si odkráčel. Mohl mít skutečně pět set metrů, Marcel ho jezdil dvakrát. Magda mi ukázala start a cíl a také mi vysvětlila, kdy mačká stopky a kdy hlásí mezičasy.

Procházel jsem se po cestičkách a představoval si medika Marcela skloněného nad řídítky. Potom jsem utrhl Magdičce tři jiřiny. Zvuk úderu věžních hodin kroužil nad záhony jako noční motýl. Léta ubývalo. Dýchavičná zdymadla utahovala Labi smyčku u krku a já myslel jenom na Magdu. Poznala to na mně.

– Tak pojď, – řekla, – musíme dát ty kytky do vázy.

A já souhlasil.

Ztratil jsem všechny iluze. Život je šílený jezdec na šíleném koni. Přesto jsem na svou lásku nezanevřel. Krupička a betonová dráha čekali. Dal jsem si ovšem podmínku: nejdřív omrknu Marcela, jaký je zdatný závodník, potom bych snad pro něho mohl něco udělat.

Krupičku, správce stadiónu, jsem doopravdy zdravil, ten by nás za lahvičku pálenky určitě nechal projet po cyklistické dráze, nic neriskoval. Přesto jsem otálel. Neodbytná mužská ješitnost mi napovídala, že bych si to měl s Marcelem rozdat, možná by se pak Magdička chytila za nos. Kdo se má v sobě vyznat? Třeba jsem chtěl s Marcelem závodit i proto, že on byl úspěšný student medicíny a já ztroskotanec, který absolvoval gymnázium a z techniky ho vyhodili.

– Tak co, řeklas mu to? – vyzvídal jsem nedočkavě, když se za dva dny objevila. Přišla na schůzku v mrkváčích. Dole je měla upnuté hnědou tkaničkou, která se dotýkala země.

– Řekla.

– No a?

– Souhlasí.

– Kdy?

– Dnes večer.

Koupil jsem Magdě zmrzlinu a přidušeně poznamenal, že se mi v mrkváčích nelíbí. Mrkváče jsou alibismus, mrkváče jsou pro ženský s naducanou prdelkou a křivýma nohama. Nevnímala mě. I zmrzlinu zapomínala lízat. Mlela cosi o tom, že dostala od Marcela úkol sehnat slabikář, v obchodech prý ho nemají, takže zbývá jedině sousedka a její šestiletý kluk. Vůbec ji nezajímalo, že si chci s Marcelem poměřit síly, ostatně z Magdiných zabíhavých řečí jsem vycítil, že jsou v sázce mnohem důležitější věci, než je má touha po odvetě, například Marcelův světový rekord.

– Budu tam v jedenáct, – řekl jsem naštvaně a zamířil pasáží z přeplněného davu ven. Únava mi klížila oči, vztek mě uspával. Pracoval jsem na poště, o šesté ráno se vracel z noční a vstával kolem poledne. Sport potřebuje režim a životosprávu. Obojí jsem teď postrádal, jakýpak můžu podat výkon. I kolo jsem si chtěl vyzkoušet, sundal jsem ho sice už ze skoby, ale na pořádnou prohlídku nezbyl čas.

Se závoděním jsem neskončil náhodou, svého času mě pokládali za velký cyklistický talent, hlavně prý pro moji výbušnost a akceleraci, dovedl jsem pedály rozpumpovat v několika sekundách. Trochu mně scházela vytrvalost, ale ta se dá prý natrénovat. Jen chtít. Samozřejmě jsem chtěl, jezdil jsem na každý závod, nevynechal jediný trénink. Potom mi na krajských přeborech praskla ve spurtu galuska a zabrzdil jsem hlavou o žlutou cílovou lajnu. Tři měsíce jsem ležel v nemocnici. Učili mě, jak se jmenuji, učili mě i číst, psát, počítat. Za půl roku jsem pomalu všechno zvládl, až na to, že mě při čtení bolely oči a hlava. Kdepak studovat. A teď se mi konečně naskytla příležitost.

Doma jsem vlezl do postele, naši přichvátají až po druhé, napsal na kousek papíru nebudit, a pak si v duchu připomínal chvíle, kdy jsem stál na bedně a pode mnou zářila jednička. A v tomhle momentě jsem asi usnul.

Pod zámkem na okruhu v parku jsem popojížděl už o desáté, chtěl jsem si ten vytyčený úsek pořádně vyzkoušet a hlavně jsem se potřeboval rozcvičit. Bylo teplo. Sem tam se trousili ještě milenci, chodili v košilích a blůzkách, drželi se za ruce tiší a pokorní před svou láskou až do chvíle, než mě uviděli. To bylo poznámek, musel jsem před nimi ujet. Zkoušel jsem také zaspurtovat na rovince, jenomže samotného závodit mne nebavilo. Raději jsem slezl z kola, sedl si na lavičku a čekal, až se mí přátelé objeví.

Přišli včas.

Marcel nebyl žádný jelimánek ani vejtaha, jak jsem si původně myslel. Měl dlouhé svalnaté nohy a trochu ohnutá záda. Z tváře, plné tvrdých rysů, čišela vůle po vítězství. Krátce po startu jsem pochopil, že jsem bez šancí, ale že mi ujede o čtyřicet metrů, to jsem nepředpokládal.

– Máš toho plný zuby, co? – řekl po závodě a kamarádsky mi podal tubu s masážním krémem. Naplácal jsem si ho na nohy.

– To tady jezdíš každý den?

– Skoro každý, ale spíš k ránu. Jinak přijde moc čumilů. Potřebuju ještě čtrnáct dnů a pak se na to vyfláknu. Sem strašně utahanej, v posluchárně usínám, za letní semestr mně chybí ještě dvě zkoušky.

Vstal, udělal několik kradmých kroků na cestu, která před námi utíkala, rozhlédl se a vzápětí vrátil. Potom mi přistrčil svůj velocipéd.

– Objeď si jeden okruh, ale jenom jeden, – dodal spiklenecky.

To kolo mě samo nadnášelo a přitom na něm nebylo nic zvláštního, samá roura, samý drát, žádná chromovaná cingrlátka. A furtošlap, samozřejmě. Když jsem projížděl kolem květinových záhonů, zamával jsem na Magdu, ač jsem si předtím tisíckrát v duchu opakoval, že ji přehlédnu.

– Ten bicykl básní. Co to je za značku?

– IQ 50, – vtipkoval Marcel.

– Nepřeháněj, – řekl jsem a špičkou tretry kopl do rámu.

– Pozor, – vyrval mi kolo z ruky a odvedl si ho ke stromu. Stáhl mě znovu na lavičku a chytil kolem ramen, jako bychom se znali odjakživa. – Jsou věci, které se musejí říct hned nebo nikdy. Máš kliku, žes mně padl do cesty.

A pak mi začal vykládat o tom, že netoužil být mistrem světa, to jsou jen takové povídačky pro holky, nemám talent ani čas, makám teď na diplomce a testuju velocipéd. Neříkal kolo, nýbrž velocipéd. Už od jara ho testuju. Ptal ses na značku, zatím žádnou nemá, jde o nový typ mentálního kola, může léčit i zabíjet. Jde o to určit hranici. Jsme první, to zavazuje. Mistr Beck si u mě objednal výzkum… má ho mít. Beck svůj velocipéd na závodění zatím nedoporučuje, i když já nic podezřelého nepozoroval. Nějaký výsledky už mám, zkoušel jsem leccos na sobě… při zvýšený námaze jako by se člověk vracel do lůna přírody, je citlivější, vnímavější, všechny vymoženosti civilizace z něho padají… potřebuju to zkrátka dotáhnout, potřebuju zjistit, zdali při absolutních rychlostech nám ten adaptér v kole otvírá další hranice nebo nás vrhá zpět, třeba i k instinktům. Nechce se mi věřit těm krásným pocitům. Takhle mi to Marcel nějak vysvětloval a pak řekl:

– Nabízím dva tisíce za každou jízdu.

Docela mě pobavil.

– Máš je?

– O peníze se nestarej. A před Magdou ani muk. Souhlasíš? Budu ovšem na tobě chtít maximální výkon, před a po závodě provádím kondiční měření. Zajímá mě prahová vzrušivost, kolísání pozornosti, senzomotorická reakce, obrazotvornost, fantazie… chápeš?

– A intelekt?

– Intelekt především, – usmál se Marcel. – Mám tady i Rubikovu kostku. Skládám ji před závodem i po závodu. Výsledky koreluji s časem, který jsem dosáhl.

– Ukaž mně ty tabulky, – naléhal jsem.

Marcel znejistěl, ruku, kterou strčil před okamžikem do tašky, aby mi ukázal lejstra, vrátil zpátky.

– Františku, tady na to není vidět… až budu mít všechno pohromadě.

– Tak mi prozraď alespoň cíl výzkumu.

– „Mentální kolo, dopravní prostředek budoucnosti.“ Stačí?

Neodpověděl jsem. Magda se už loudavě vracela, v ruce držela můru a před námi ji pustila.

– Do soboty ti dám vědět, přijď za mnou večer. A dráhu na stadióně se pokusím sehnat, pokud to bude jen na čtrnáct dní.

A tak jsme se rozešli, potřeboval jsem být sám.

Domek Eduarda Becka dřímal na periférii města, byl malý a nenápadný jako všechny domky, které do svých útrob dřív či později pohltí jícen rozpínajících se čtvrtí. Dovedla mě k němu blátivá cesta, sevřená ploty zahrádek, a pes, hnědo-bílý zatoulaný ratlík, přestávající zuřivě štěkat jen v momentě, kdy očůrával sloupy. Z menšího přifařeného stavení trčel k nebi komín, patrně od kovářské výhně. Vypadal jako varovně vztyčený prst.

Eduard Beck spíše než podivína připomínal střízlivě kalkulujícího šedesátníka, který chtěl vydělat na svém velocipédu nejen peníze, ale i slávu, aniž by ovšem na něho padl jen stín podezření, že je šarlatán. Zastihl jsem ho v dílně, jak něco kutí v převodovém mechanismu. Sotva mě uviděl, odložil šroubovák.

– Tady ho máme, závodníka. František Hladký, dorostenecký šampión kraje, druhý na přeborech republiky.

– Vy mě znáte?

– Ovšem. – Eduard Beck si sedl na otáčivou stoličku a opřel se zády o ponk. Masívní stůl se pohnul, lékárnické váhy stojící na něm ožily. Připadal jsem si jako v apatyce. – Chodil jsem na závody už jako malý kluk, vás jsem vytipoval před lety. Něco mi prozradila Magda, něco Marcel… Jsem šťastný, že jste se uvolil.

– Ještě nejsem rozhodnutý.

– Vy mi nevěříte! Já vyrábím velocipédy a on diplomku, chápete, co tím chci říct? – Vrazil mi do ruky papír. – Konkrétní lidé, konkrétní adresy, – poznamenal věcně, slezl ze stoličky a vytáhl z jednoho regálu hnědou překližkovou krabici. – Sáhněte do ní.

Nahmatal jsem jeden z dopisů.

– Abyste věděl, žádné čáry v tom nejsou, ale jen poctivá lidská práce. Můžete se přesvědčit.

Kdoví, kolika zájemcům ten uondaný dopis ukazoval. Vyndal jsem z obálky list papíru. Na adresu geniálního vynálezce tu byly psány samé chvalozpěvy. Vrátil jsem Beckovi dopis s úsměvem.

– Tomuhle se tedy říká reklama, – pravil jsem uznale a v duchu mě napadlo, nepíše-li dopisy sám. – Dal jste už tenhle vynález patentovat?

– Nejde o vynález, pouze o zlepšovák. Organický adaptér použil již před patnácti lety Jack Herold, naturalizovaný Američan z Oklahomy. Ovšem až na maličkost. Všechny ty velocipédy sice zvyšovaly výkon, neúměrně však zatěžovaly organismus, často až k sebezničení. Absolutní rychlost se tedy zvyšovala, ale jezdci padali únavou, vyčerpáním, měli deprese, několik jich nakonec zemřelo.

– Proč mně tohle všecho říkáte?

– Abyste věděl, do čeho jdete, a pochopil podstatu věci.

– Chápu ji až moc dobře. – Eduard Beck strnul, najednou nevěděl, jak to myslím.

– Jako závodník jste chtěl být jistě první, neříkejte, že ne, to byste lhal sám sobě, – zarazil mě rázným vztyčením ruky. – Každý z nás se chce stát mistrem světa.

– Možná, – přitakal jsem neochotně.

Beck měl všechno dokonale promyšleno. I seriózní vědecký výzkum. Některé okolnosti se mi nelíbily, zaváněly rizikem, a přesto jsem nedovedl říci ne. Obětoval jsem školu, lásku, volný čas, a potom jsem už neměl sílu vrátit se.

– Nebojte se, tenhle stroj povznáší, přináší harmonii duše i těla, pocit životního štěstí, – řekl a znovu sáhl do krabice. – Podívejte, tady jsou další dopisy, můžete otevřít kterýkoli. Chcete snad všechnu dřinu hodit za hlavu? Budete první. První může být jenom jeden. První člověk, který přeplaval kanál La Manche, první, který vzlétl do vesmíru, a první, který vstoupil na Měsíc. Tak co, plácneme si?

Chvíli jsem mlčel, nerad přiznávám své pocity, Marcel však na kole jezdil také, studoval medicínu a vypadal jako já v dobách své největší slávy. To rozhodlo.

– Dobře, rozumím, – řekl jsem.

– Ještě maličkost. – Eduard Beck zabzučel jako komár s ulomeným sosákem. – Na velocipédu nemohou jezdit, s prominutím, hlupáci, preventivní opatření, zajisté chápete…

Beck mě zavedl přes celou dílnu do místnůstky dvakrát dva metry velké, s prázdnými vybílenými stěnami. Vešel se tam jeden stůl a dvě židle.

– Tady je pár testů, opravdu máte chuť do práce? Budu vám měřit čas, – řekl, sedl si vedle mě a vysypal z krabice na stůl červeno-bílé kostky. Vysvětlil mi, že z nich mám skládat předložené obrázky. Prvních šest příkladů jsem vyřešil okamžitě, pak už to šlo pomaleji.

– To dáváte každýmu?

– Samozřejmě, – uklidňoval mě. – Marcel výsledky zhodnotí a v sobotu ráno vám poví další, – pravil potutelně a vyprovodil mě až ke dveřím.

Myslel jsem, že na ulici vystřízlivím. Omyl. Touha stát se mistrem světa zápasila s představou lásky k Magdičce. Obě jsem je měl rád, ale koho, proboha, víc?

Ty dva dny, během kterých jsem se zmítal pochybnostmi, jak dopadla zkouška, ale i nadějí, že bych přece jen mohl něco dokázat, utekly jako voda. Neponechával jsem nic náhodě, z práce jsem vyrážel přímo na silnici, pak přišly na řadu rovinky, starty, tempařské úseky. S trikem promočeným a zavánějícím od potu jsem pak zpytoval svědomí, zdali jsem udělal všechno, abych obstál. Však se v sobotu ráno uvidí.

Domek Eduarda Becka byl tentokrát zamčený. Musel jsem opakovaně zvonit. Přišel mi otevřít Marcel.

Jako by mě hnala před sebou povodeň. Ve dveřích dílny jsem zůstal překvapeně stát. Sám velký mecenáš trůnil v židli a kouřil cigáro, naproti němu stál černý, nablýskaný velocipéd. Byl jsem trochu zklamán jeho archaickým vzhledem. Mistrovské kolo jsem si přece jen představoval trochu nápadnější.

– Koukáš, koukáš?

– Na tomhle budu jezdit?

– Nelíbí se ti? S takovým bicyklem uděláš díru do světa. IQ 160. To jde. Musíš se jen učit využívat v pravou chvíli svůj potenciál, – poznamenal sugestivně Marcel, zatímco Beck vyndal velocipéd ze stojanu.

Držel mi kolo a já si na něj vlezl. Beckovi se chvěly ruce, jako by právě dorazil do cíle. Podezříval jsem ho, že pil.

Projel jsem se párkrát po dvoře, převod šel lehce, lehounce, kolo vrnělo jako malé, spokojené dítě. Když jsem z něho slézal, Marcel mě povzbudivě pleskl po rameni. Potom mě ještě ujistil, že dnes Beckovo kolo jenom vyzkoušíme, a bude-li všechno v pořádku, provede konečnou úpravu a s klidem v srdci mi ho prodá.

– Tobě se určitě líbit bude, – ujišťoval mě Marcel. Beck jenom přitakával, rozpačitě strkal ruce do kalhot a hned je zase vyndával, vůbec se mi zdál na rozdíl od Marcela roztěkaný a nesoustředěný. Dozvěděl jsem se, že testoval kolo až do rána.

Nejraději bych měl zkušební jízdu z krku a šel na stadión hned teď. Dráhu jsem vyjednal už předevčírem, správce nic nenamítal, spíš naopak, proč by ses neprojel, Františku, copak jsi tady netrénoval den co den?

Ale nešlo to, protože sotva jsme vypadli od Becka, vzal si mě do parády Marcel, zavedl mě k sobě do bytu, který mi připomínal svým vybavením lékařskou ordinaci. Tady mě důkladně prohlédl, počínal si jako internista s dlouholetou praxí.

– Ty seš, kluku, pořád ještě fit, – řekl na závěr spokojeně.

– K čemu ti ty parametry budou?

– Každý špičkový sportovec má dnes trenéra, maséra a psychologa.

– Slíbil jsi, že mi ukážeš tabulky.

– Co vyčteš z čísel? Promluvíme si až po závodě. Vsaď se, že ti dnes ukážu záda. O flašku francouzskýho koňaku! – Souhlasil jsem bez váhání. V životě jsem nevěřil nikdy tak ve vítězství jako dnes. – Teď se najíme, potom budeš odpočívat a v osm vyrazíme, – diktoval mi rozvrh. Nevím proč, ale pokaždé mě svým hlasem odzbrojil. Měl zvláštní dar, člověk by se za každé slovo, které řekl, málem popral.

– Ty, Marceli, – začal jsem, když už jsme odpočívali na válendě, – chtěl jsem se tě na něco zeptat.

– Povídej.

– Magda byla za tebe provdaná?

– Nesmysl.

– Tak proč mě vyhledala?

– Stará láska, možná vzpomínka, nebo se chtěla k tobě vrátit, nevím, – řekl a já spokojeně usnul.

Několik posledních dnů mi proběhlo hlavou, když jsem večer nasedal na kolo. Beck a jeho neholená, strniskem zaneřáděná tvář, velocipéd nastříkaný základní černou barvou, spokojený Marcel, nadšený tím, jak bryskně a rychle jsem složil Rubikovu kostku a vyřešil další testy, které mi předkládal.

Na stadión mě dovezla Magda autem, tentokrát se mnou neflirtovala, hovořila vážně a všechno dělala proto, abych se zbytečně nerozptyloval. Kola měl na starosti Marcel, čekal na nás a byl docela dobře naladěn. Magdička rozprostřela na trávě deku a chvíli nám masírovala regeneračním krémem nohy.

– Už jsi někdy jezdil na klopený dráze? – zeptal jsem se ho. Zavrtěl odmítavě hlavou. – Dej pozor, ať o sebe neškrtnem. Je tu tma.

Dohodli jsme se, že vyrazíme současně, žádná stíhačka z protilehlé rovinky, ani bychom na sebe neviděli. Na startu držela Magda levou rukou mě a pravou Marcela. Nedovedl jsem si představit, jak mačká stopky, ale bylo mně to celkem jedno, hlavně že jsem stál opět na dráze, na které jsem strávil měsíce a roky, hlavně že jsem v přítmí rozeznal na svahu tu modrou čáru života, kterou proudila do mého srdce krev, že jsem četl reklamy na mantinelech a slyšel, jak ševelí listí na topolech, hlavně že jsem viděl dýnko nebe a krabici tmy, do které jsem se řítil.

První kolo jsem se takticky vezl za Marcelem, já, prevít, vůbec nestřídal. Na počátku druhého jsem vystrčil růžky. Když jsem ho míjel, zaslechl jsem Magdu. Klečela na trávě a chraplavým hlasem na nás volala mezičas. Muselo to být něco fantastického, mávala nám před očima stopkami, zmítajíc se v chaotických pohybech, které nás měly ještě více povzbudit. Dokonce se mi zdálo, že mně i Marcel uvolňuje cestu, sjel téměř na trávu, jako by se smířil s tím, že zůstane druhý.

V závěrečném spurtu jsem ho za sebou už neslyšel, v poslední zatáčce mě zahltily vzpomínky. Tady mi praskla galuska a tamhle jsem spadl na hlavu. Dnes jedu zase bez přílby, ale nespadnu, vím to, nemůžu spadnout, protože dnes miluju a jsem první, nejlepší. Začnu znovu a přihlásím se na závody. Kolikpak jich je do roka? Patnáct, dvacet? Budu vyhrávat, chci vyhrávat.

Konečně cíl.

– Zastav, – křičela na mě Magda. – Františku, zastav!

Mrkl jsem za sebe dozadu. Marcel už dávno vypustil, ale já šlapal a šlapal. Závodil bych snad do konce života.

– Objel o jedno kolo navíc, – žalovala pobouřeně Marcelovi, když jsem k nim dorazil. Bylo mi všechno k smíchu. Trochu mě neposlouchaly nohy, zato štěstí mi roztáčelo hlavu. Plácl jsem sebou na deku, otevřel oči a zíral do nebe. Slyšel jsem davy v ochozech, jak mně tleskají, jak skandují moje jméno. Magda nepřetržitě cosi vysvětlovala Marcelovi, nezajímalo mě to. Potom se nade mnou sklonil Marcel. Ať jde do háje, jsem první, ostatní je vedlejší. Marcel však byl neústupný, podepřel mě a vrazil do ruky kostku.

– Františku, musíš se soustředit. Slyšíš mě, musíš ještě pracovat.

– Nemusím, měl jsem těžký úraz, pane učiteli, – bránil jsem se a tu kostku mu zase hodil nazpátek. – Neotravuj, až po vyhlášení vítězů.

– Neblbni, je to důležitý, – pleskl mě z každé strany přes tvář. Vedle měl tu svou šamanskou tabulku a v ruce Magdiny stopky.

– Dělej, ráno jsi ji složil za pětatřicet.

– Co to je? – posunul jsem kostku blíž k očím, abych na ni viděl. – Zase ty čtverečky?

– Rubikova kostka, vzpomínáš si?

– Jasně, – přikývl jsem. – A co rekord?

– Fantastickej čas, Františku, všechno ti řeknu až potom. Teď musíme složit kostku.

– Dyť je složená, – namítal jsem vytrvale. Kostka byla opravdu složená z malých kostiček.

– Magdo, řekni mu, ať s tím něco udělá.

Poslechl jsem. Pro Magdičku bych skočil do ohně, i když mě tolikrát zklamala. Vždyť to byla moje první láska. Ale nějak mně ten šálivý hlavolam vypadával z rukou. Začal jsem si s kostkou pinkat jako s míčkem. Kdybych tu měl raketu, zkusil bych ji odpálit.

– Je to moc špatný? – pohlédla Magda na Marcela.

– Možná, že jde o přechodný stav způsobený vyčerpáním. V současné době se ovšem pohybuje intelekt v pásmu inferiority.

– Běžte s těmi cizími slovy do pr… sakra, jak se to jenom řekne.

– Zkus mu dát slabikář.

– Slabikář, – rozchechtal jsem se. – Ten jsem měl, vy chytráci, v první třídě. Já přece už dávno umím číst a počítat umím taky.

– Tak to přečti, Františku, prosím tě!

Magda mě chytla kolem krku a vrazila mi pod nos slabikář.

A tak jsem četl:

– „Máma má mísu, Ema má mas…“ Co je to, proboha, za písmenko! Je to podobný tomu, jako když Magdička našpulí pusinku.

– Nemohl jsi ho zastavit?!

Magda propadla panice, přece jí na mně trochu záleželo.

– Neperte se, už jsem si vzpomněl, – zalhal jsem a obrátil slabikář na další stránku.

– Ono to kolo snad doopravdy funguje, – vydechl po chvíli opatrně Marcel. – Víš, co je tohle za objev? – Tiskl mě úpěnlivě k sobě, jako by v náručí svíral mimino.

– Ale co on, jak k tomu přijde on?

– Už o ničem neví.

– Nemluv tak. Chodili jsme spolu na závody a ve středu mně přinesl kytku jiřin.

– Podívej, zajímají ho obrázky. Kdo ví, jestli nezapomněl barvy. Škoda, že tady není víc světla. Slyšíš mě, Františku? Dovedl bys mně říct, jakou barvu má tráva?

– Červenou, – vyhrkl jsem a vymanil se mu ze sevření. Měl jsem té šaškárny už plné zuby. Soustředěně jsem pootočil k sobě Marcelovu tvář, abych ji měl nadosah. Dal jsem do té rány všechnu sílu, která ve mně zbyla. Marcel ztratil rovnováhu a spadl na zem. Z nosu mu kapala krev. – Naval dva tisíce, podvodníku, – křičel jsem. – Snad jsem vám toho předvedl už dost. Vola ze sebe dělat nebudu.

Neměl je, nebo alespoň tvrdil, že má prázdné kapsy. Prý je zítra určitě donese. Bylo mi smutno. Magda se také vybarvila. Vždyť jsem tu komedii hrál hlavně kvůli ní… A možná trochu i kvůli sobě, abych měl jistotu, že něco dokážu.

Mentální kolo, proboha! Odvezte si ten krám. Domů jsem šlapal pěšky. Všechno si člověk musí tvrdě vydobýt a nesmí se vzdávat v půli cesty, i kdyby byl tisíckrát poražen a zklamán.

Ti dva mě úplně zblbli, znemožnili, málem jsem tomu uvěřil. Tráva je přece zelená. Kdepak, mě nepřevezete. Zkusím to znova, pomalu, soustředěně, jenom neudělat chybu, nic neuspěchat.

Hned zítra začnu přemýšlet nad písmenkem, které mi vypadlo z hlavy. Abych mohl začít číst, uvažoval jsem a s uspokojením sáhl pod košili, kde mě na břichu studil slabikář.

Nadosah

Školení se konalo v kavárně, která mohla být kdykoli zařízena na malý promítací sál, stačilo vpředu rozevřít sukýnku opony, za níž se skrývalo promítací plátno, a po stranách rozhrnout těžké, tmavomodré závěsy.

Oba tyto předpokládané úkony jsem udělal jen částečně, takže v sále poletovala můra soumraku, ale to mi stačilo k tomu, abych si mohl dopodrobna prohlédnout příchozí. U stolků, mezi kterými procházel pingl s olysalými krovkami černého hopsafraku a nabízel občerstvení, svítily totiž stolní lampičky.

A tak jsem spustil. Někteří posluchači po mně pomrkávali a současně dloubali lžičkou v poháru se zmrzlinou ochucenou koňakem nebo srkali kávu. Občas cinkl kov o sklo či zašuměl cizí hlas, což podbarvovalo můj projev zajímavou kulisou. Ostatně jsem zvyklý hovořit za všech okolností. Přednášku o specifických poruchách učení jsem si připravil asi na hodinu a začal ji takto:

– Není sporu o tom, že jedním z rozhodujících činitelů, který podmiňuje úspěšnost jedince, ba i celého společenství, je faktor vzdělání. Žijeme sice v době robotů a procesorů, nicméně dovednost čtení a psaní je podmínkou pro další rozvoj vědění. To si uvědomují více či méně rodiče dětí a děti, které mají z různých důvodů poruchy ve čtení, psaní, případně v počítání. Tyto poruchy odborně nazýváme dyslexie, dysgrafie, dysortografie a dyskalkulie…

Trochu mi skřípal hlas, v sále byl suchý vzduch, a tak jsem přijal s povděkem, když mi číšník nabídl ke konzumaci kávu a sodovku. Vzal jsem si obojí, soda eruptivně zaklokotala ve skleničce, bubliny zašuměly. V klidu jsem se napil a hned poté vysoukal ze židle. Najednou bylo absolutní ticho. Ach, ti všeteční učitelé, ach, ty zvídavé učitelky, kdyby tušili, že jsem si potřeboval jen protáhnout záda. Posluchači se zde sešli v hojném počtu, to mi imponovalo. Teď ještě udržet jejich pozornost. Začal jsem rozbírat pojem dyslexie, kterou experti chápou jako sníženou schopnost naučit se číst u dítěte jinak zdravého, při zachování tradičního výukového postupu. Upozornil jsem také na adjektivum vývojový, což znamenalo, že porucha se objevuje v průběhu vývoje dítěte, to je v určité etapě jeho zrání. Dochází při ní ke zkreslení čteného textu a uniká jeho smysl, čímž se ztrácí účel čtení.

Podobně jako vývojovou dyslexii lze definovat i další specifické vývojové poruchy, podotkl jsem a pustil se do definic, přičemž jsem skromně připomněl, že nejsou z mé hlavy, nýbrž z hlav chytřejších a erudovanějších odborníků, kteří zasvětili bádání o poruchách celý život.

– A proč je najednou taková epidemie vývojových poruch, to se nedozvíme. Kde jsou příčiny? – zahlaholil najednou z davu pobouřený hlas, k němuž se vzápětí přihlásili i další serióznější jedinci, kteří se současně snažili doložit své dotazy i vlastní teorií.

– Neoznačil bych tento jev právě epidemií. Výskyt poruch je skutečně větší, ale máme silnější populační ročníky…

– Slyšeli jsme, že na to mohou mít vliv i nevhodně koncipované učebnice, zejména v nižších třídách, kdy se děti učí číst a psát, – skočil mi do řeči muž středního věku se vzorně upraveným zevnějškem a vzornou artikulací.

– To nemohu posoudit, ale jistě se k tomu odborníci na učebnice vyjádří, – vyslovil jsem naději. Sám bych přivítal takový erudovaný kritický rozbor, ať už by tento názor potvrzoval, nebo vyvracel. – Fakt je ten, že naše děti jsou vnímavější a citlivější, takže i porucha má možnost se snáze projevit. Také kvanta informací, které chceme, aby děti zpracovaly, zaměňujeme za jejich kvalitu. Ale vás bude nepochybně zajímat především náprava.

Co tedy konkrétně dělat? Na začátku musíme určit pokud možno co nejpodrobnější diagnózu.

V této souvislosti jsem považoval za nutné zmínit se o dyslexiích tzv. dědičných, smíšených, neurotických a encefalopatických, které se dají poměrně obtížně odstraňovat, a potom jsem přešel ke zlatému hřebu svého programu, totiž k názorným demonstracím. Měl jsem sice připravenou sadu diapozitivů, ale přístroj odmítl poslušnost, takže mi nezbylo nic jiného než se spolehnout na vlastní síly. Stříhal jsem tedy nemotornými prsty, nafukoval ústa, kmital mezi rty jazykem a zatínal pěsti. Posléze jsem se pokoušel hopsat na jedné noze, na druhé, poukázat na potíže při zrcadlové identifikaci pravé a levé strany, a ještě fůru dalších fines, kterými měly děti projít bez úhony nebo s úhonou, podle toho, jak na tom byly. Do těch klikyháků pohybů a bludných cestiček jsem se také párkrát zapletl, například druhý a třetí prst ne a ne dostat na thenar. Bylo to dojímavě poučné. Pak jsem se ještě pokoušel psát jako dysortografik a upozorňoval na slabiky a slovní spojení, v nichž se nejčastěji vyskytují chyby.

Během přednášky jsem vypil neslazenou kávu, láhev sodovky a několikrát jsem nenápadně vstal. Už jsem nic nemusel předstírat, bylo jasné, že se protahuji. Přednáška trvala hodinu a půl a mně se ulevilo, když ohlásili přestávku.

Na začátku diskuse nenarostla bublina ticha obrovitých rozměrů, jak to při podobných příležitostech bývá, mlčení se prostě nekonalo, nestačil jsem se ani vzpamatovat a už tu byl první dotaz. Vyslovila ho asi třicetiletá žena s graciézností tvora tajuplného a půvabného, nejistě a tiše, takže ho musela opakovat:

– Dalo mi dost práce, než jsem se naučila číst a psát. Pracuji jako učitelka. Jsem také dyslektička, ale kompenzovaná, – řekla samozřejmě, jako by nechtěla připustit vůbec jinou možnost. – Zajímalo by mě, jestli lze ze zdravého dítěte udělat dyslektika.

Následovala řečnická pauza, ale zcela zbytečně, neboť i když jezdím už pěknou řádku let po školách, s tak jednoznačně přímočarou otázkou jsem se ještě nesetkal. Žena pokračovala:

– Proč se ptám? Do mé třídy chodí dva chlapci, kteří měli jisté potíže se čtením a psaním. Samozřejmě mě napadlo, ejhle, dyslektici, a začala jsem se jim věnovat. Jenomže místo toho, aby se situace zlepšila, začaly skoro všechny děti číst niný místo nyní, jmenyni místo jmeniny, písmeno b si pletou s d a o zaměňují za a. Je to prostě frapantní, – řekla Jaroslava Kolářová a nanejvýš pokorně a tiše se posadila.

To vám tedy gratuluju, pomyslel jsem si pobouřeně. Už už jsem ji chtěl ubezpečit v tom, že právě ona je příčinou, která dělá dětem v hlavě zmatek, ale pak jsem připomínku spolkl a suše sdělil, že dotaz spolu raději probereme mezi čtyřma očima. Trapné rozpaky jsem rychle zamluvil, naštěstí následovaly další dotazy týkající se pracovního tempa během psaní diktátů, krvelačného zatrhávání hrubek červenou tužkou, příkazů typu tohle cvičení opíšeš desetkrát, aby sis ho zapamatoval, chlapečku, vysvětlil jsem znovu i metodu barevných kostek a obtahování, využití tabulek s barevnými písmeny a nácvik dlouhých a krátkých slabik s pomocí bzučáku.

Posluchači projevili zájem a já měl tetelivý pocit, že to mé povídání snad k něčemu je. Za deset minut dvanáct jsem výklad ukončil, v poledne měl být sál vyklizen, poděkoval jsem ještě a vyslovil naději, že se všem bude práce zajisté dařit. Teprve potom jsem vyhledal Jaroslavu Kolářovou. Mít plnou třídu dyslektiků bylo skutečné unikum.

Domluvili jsme si s učitelkou schůzku, dny ale utíkaly a já byl nucen měnit už napotřetí termín. Týden nemoci a následné neodkladné hospitace mi nadělaly v kalendáři paseku. Jaroslavě Kolářové jsem se několikrát omluvil, ale když mně došel v pomačkané obálce k nahlédnutí školní sešit, čímž mě taktně upozornila na můj slib, nedala se návštěva už odkládat.

Sešit byl popsán kostrbatými řádky, všelijak pokroucenými a zakaňkanými, písmenka z modrého inkoustu se potácela napravo, nalevo hned byla tlustá a vzápětí podvyživeně vyzáblá, že sotva stála na nohou. A těch dalekonosných střel červeným inkoustem!

Rozhodl jsem se ukázat diktáty Renatě.

– Tohle je řeznická práce, příteli. A navíc metodicky dávno překonaná. Angermaier soudí, že červeně podtržená chyba upoutává žákovu pozornost na špatně napsaný tvar. Místo toho, aby došlo k nápravě, chybné psaní se upevní, pravopis daného slova se ještě více zproblematizuje.

Má sympatická kolegyně citovala a já její erudici samozřejmě ocenil, žel, nepomohla mi.

Do P. jsem se nakonec vypravil s rozporuplným pocitem čehosi neúplného a nedokončeného. Jel jsem kodrcavým autobusem, který stavěl v každé díře. Venku drobně mžilo a kapičky deště postříbřily okna. Tentokrát mě ani nezaujal zářivý svět slivoní a švestek, v jejichž korunách už kvasil podzim, věnoval jsem se spíš svému problému. Sešit v tašce mě nenechával klidným. Na prvý pohled jsem v něm sice nic nápadného nezjistil, přesto mě upoutala jedna věc, jež ovšem zdaleka nic nedokazovala: počáteční převaha modrých písmen, tak jak se zpočátku do sešitu psalo, začala ustupovat červeně označeným chybám, které jako by dílo pro mne dosud neznámého pisatele zcela ovládly.

– Nerad dělám předčasné závěry, ale vy jste je tu dyslexii naučila, – pravil jsem nad kouřícím šálkem mátového čaje, který mi učitelka připravila.

Seděli jsme po hodině českého jazyka v jakémsi minikabinetu a povídali. Hledala se mi těžko slova, ostatně ani výsledný dojem nebyl naprosto ucelený.

Zpočátku se mi hodina velice líbila, děti si zazpívaly u klavíru a nejen že se zklidnily a soustředily, ale trefily i důležitý rytmus a melodii hlásek, které se jim při tvoření slov nedostávaly. Také věty napsané na tabuli byly postavené správně, Jaroslava Kolářová se usmívala a neztrácela trpělivost ani v těch chvílích, kdy někteří žáci nemohli bzučákem chytnout skladbu slova: Pracujeme, Jaroušku, Markéto, Ládíku, však vy to dokážete, povzbuzovala je a já se jejímu zápalu v duchu obdivoval. Tak takhle nějak vypadá koncert, který má talentovaného dirigenta, říkal jsem si a onen nápor na smysly mně spíš lichotil, než trápil. Teprve až někdy uprostřed hodiny jsem si uvědomil, že čím víc se děti zapojují do výuky, tím víc ubývá přirozené řeči a přibývá jiné komunikace, která se sice řeči podobala, ale které jsem na rozdíl od capartů v lavicích vůbec nerozuměl.

Kupodivu mi to nijak zvlášť nevadilo, tedy jako pracovníkovi školství ano, osobně nikoli. Prostě šlo o shluky symbolů, se kterými děti manipulovaly a dováděly, jako by jim byly přisouzeny sudičkami do vínku. I učitelka se tvářila spokojeně, a místo aby se omlouvala a brzdila to spontánní dětské zápolení, spíše předváděla, co všechno s nimi dokáže.

Bránil jsem se, bránil, jenomže jsem málem podlehl. Naštěstí zazvonilo. Počkal jsem ještě na hodinu vlastivědy a pak jsme se přesunuli do kabinetu.

– Říkáte naučila? – opakovala po mně trochu pobaveně, jako by mě chtěla nechat ještě chvíli v nejistotě. Tím mě popudila. Snad mi nechce namlouvat, že si není ničeho vědoma.

– Když se to tak vezme, vy byste vůbec neměla učit. Jak vás mohli nechat vystudovat s takovou poruchou český jazyk? Víte, co bych měl udělat?

– To opravdu nevím, – pravila podrážděně. – Stará moudrost říká, že každá mince má dvě strany, že něco špatného je pro něco dobrého.

– S tím na mě nechoďte. To byste potom mohla převrátit naruby všechno, všecičko. Dobro vysvětlovat zlem… ne, ne, odmítám vám porozumět, – protestoval jsem rozhořčeně, utvrzujíce se v názoru, že tahle žena do třídy nepatří.

– Poslouchejte chviličku… trochu jsem vás obelhala. Nejsem kompenzovaný dyslektik, – řekla smířlivě. – Ti dva kluci, Honza a Pepík, to naučili mě. Kontroluji se, samozřejmě, nebo se alespoň kontrolovat snažím. – Její zelené oči za tenkými skly brýlí zamžikaly.

– Škoda, že vám je nemohu představit. Zbyly po nich jen sešity. O prázdninách se s rodiči přestěhovali.

– Kam?

– Někam na sever, snad za Ústí. Kdybyste chtěl přesnou adresu, tak vám ji vyhledám, ale myslím, že je to zbytečné. Stejně byste jim nic nedokázal.

Nejistota Jaroslavy Kolářové při rozhovoru se mnou mizela. A co bych jim, propána, mohl dokazovat?

– Proč jste to nehlásila dřív?

– Že špatně píší? Víte sám dobře, jak je to s poruchami.

– Že píší jinak!

– Nevím, šlo spíš o pocit bez obsahu. Co chcete ohlašovat? Chybí názor, obraz, proto ho nedokáži definovat. Někdy hraju dětem na housle. Nestalo se vám, že jste se zaposlouchal do písničky, nerozuměl slovům, a přece jste dobře věděl, o čem je řeč?

– Ano, to se mi stalo, – připustil jsem neochotně. – Jenomže ta vaše dojmologie mi nesedí.

– Prosím, – špitla pokorně.

Zdálo se mi, že ta drobná žena nestojí o to, aby mě přesvědčila nebo abych já přesvědčil ji, pozvala mě spíš jako hosta, to já se setkal na návštěvě s čímsi nepochopitelným a nesmyslným, prostě se chtěla se mnou podělit o své pocity.

Zapálil jsem si cigaretu, ale ani ta mě neuklidnila.

– Je mi líto, musím vás upozornit, že zjištěné okolnosti jsem povinen oznámit. – Abych svá slova doložil, dělal jsem si do notesu horlivě poznámky, které možná postrádaly jakoukoli logiku, ale musel jsem vypadat aspoň trochu důležitě.

– Myslela jsem, že mně pomůžete, a vy půjdete žalovat?

– Cyril a Metoděj už tu jednou byli, – pokusil jsem se nejapně zažertovat.

– Jste obyčejný surovec.

– Tak proč jim zatrháváte chyby, vždyť si protiřečíte!

– Ano, uvědomila jsem si to příliš pozdě.

– Co tedy na mně chcete?

– Už nic, váš názor znám.

– To sotva, – opáčil jsem vyhýbavě.

– Nejezděte sem, – řekla varovně, až mně zatrnulo.

Kdyby věděla, že mám plnou tašku diktátů a že se chci poradit s počítačem, možná by se mnou vůbec nediskutovala. Takhle jsme se, pokud to bylo vůbec ještě možné, ve vší slušnosti rozloučili.

V práci jsem samozřejmě všechno tajil, zpočátku. Pak to na mně poznali. Renata měla na tyhle věci čich, dobře si pamatovala sešit, který jsem jí ukazoval, a začala vyzvídat.

– Proč máš ty činely pod očima? To jsi se zase vrátil až k ránu? Ty se přeříkáváš, Jindřichu. A děláš chyby. Vždyť ty už ani nemůžeš psát na stroji. Poslyš, opakuj mi pozpátku tahle čísla!

Dobírala si mě, jak jen mohla, a tak jsem jí své obavy ve slabé chvíli vyklopil, což samozřejmě byla chyba. Stal jsem se sice středem jejího zájmu, bohužel už ne jako muž, nýbrž skutečně jako objekt, na kterém zkoumá své bláznivé momentální nápady. Naštěstí jsem jí adresu třídy neprozradil, a vybrat si ze čtyřiceti škol v okrese nebylo přece jenom tak jednoduché.

Nicméně Renata se nevzdávala a častovala mne svou milou přítomností zmatečných pokynů a otázek. Jednoduše řečeno, nedala mi pokoj. Třeba po večeři v restauraci, ještě jsem si nestačil ani odříhnout a utřít rty, pravila:

– Řekni špaček.

– Pčapek, – řekl jsem naschvál v tu nejnevhodnější chvíli, totiž když nás číšník inkasoval. Ten tolerantní muž s lingvistickým nadáním přistoupil bez váhání na mou hru, podobný jazyk ještě neznal, nicméně vzápětí jsem pochopil, že si ho brzy osvojí.

– Pekča, – odpověděl s úklonou a nevrátil mi drobné. Renata se naštvala.

– Srandičky, srandičky, to ty dovedeš, ale seriózní vědecké pozorování… – Neodporoval jsem, proč také, co ona mohla vědět, a potom, byl jsem nad věcí, kontroloval jsem svůj mozek, své ruce, nohy, svá ústa. Alespoň jsem si to myslel, že je kontroluju, jenomže potom mi řekla jednou před milováním:

– Řekni nyní.

– Niní, – vyklouzlo mně, a když jsem se chtěl opravit, řekl jsem niný. Rozchichotala se jako ženská, která neviděla ještě mužskýho. To mě opravdu dojalo a raději jsem se s ní nebavil. Nebylo už totiž o čem.

Renata se mi záhy omluvila, posléze dokonce zvážněla:

– Jenom aby ti to nezůstalo.

– Vývojových poruch čtení a psaní je v populaci diagnostikováno 2–5 %. Někteří autoři v anglosaských zemích udávají až 10 %. Tak co chceš?

– Jenomže oni nebyli vybráni, nýbrž sešli se. Náhodou!

– Já znám ty náhody.

– Sama dobře víš, že nemusí jít o dyslexii. Počítač ji nepotvrdil, výskyt specifických znaků je jiný než při vývojové poruše.

– Ale nevyloučil, – odsekla nasupeně. – Jindřichu, vždyť já ti chci pomoct.

Vypravoval jsem jí o Honzovi a Pepíkovi, kteří se do P. přistěhovali a už zase zmizeli, o tom, že ve třídě je krásná pracovní pohoda, že stačí říct hlásku dvě a je to, jako bys řekl celé souvětí, ba jako bys mluvil celou hodinu.

– Každý jeden předvídá, co udělá druhý, a vyjde mu vstříc. Pokud je učitelka ve třídě, děti poslouchají, neslyšel jsem slůvko napomenutí při vyučování. Znáš běžnou atmosféru v dyslektických třídách?

– A co tím chceš říct?

– Nic, jenom že je poněkud bouřlivější. Tady je to přece jenom jiné.

– Děti se učí a neví čemu!

– Spíš my to nevíme…

– Anebo že ti kluci přijuchali z Marsu? Možná se v nich probudily atavistické sklony lovců mamutů. Oživují v sobě to, co jim nadělila matička příroda a co ztratili civilizací.

– Nemíním se s tebou hádat, – vzal jsem Renatě vítr z plachet. – Dokonce si myslím, že můžeš mít i pravdu. Přesto se tam ještě podívám.

– Nejezdi, víš, co ti předvídala učitelka.

– Bála se, že nebude moct učit, – zasmál jsem se, a tím považoval náš rozhovor alespoň pro tuto chvíli za ukončený.

Tak tedy cesta nazpátek.

Kdo by si byl pomyslel, že ve mně vzbudí má poslední návštěva tolik pochybností. Čím víc jsem se vztekal a láteřil, tím víc jsem propadal touze přijít věci na kloub.

Vezl jsem výsledky z počítače a srovnávací tabulky. Potřeboval jsem některé věci ověřit a na jiné se ještě přeptat. Už zdaleka, mnoho kilometrů před vesnicí, jsem slyšel bezobsažné dětské štěbetání, jako by mi vítr z druhé půlky zeměkoule přinášel euforickou náladu. Vítr z dechu lidí.

Podobně jako při první cestě jsem uvažoval o zapůjčených sešitech, které jsem srovnával se zadanými texty, a chtěl si udělat ještě pár poznámek do zápisníku. Chvíli jsem hledal v kapse propisku a pak svůj zápisník nedočkavě otevřel.

Tohle nemohl udělat nikdo jiný než Renata. Všechny připomínky, které jsem si poznamenal ve třídě a potom později i doma, mi pročetla a gramaticky opravila. Do závorky nakonec připsala: Ty můj milý dyslektiku, s mnoha malými chybami se dá žít, ale s jednou velkou dost špatně. Dej pozor, aby ti to nezůstalo!

Autobus v zatáčkách kvílel a brzdy naříkaly. Někteří cestující klevetili, jiní, ti, co se viděli poprvé, mlčeli, či dokonce klimbali. Jenom dítě vpředu se snažilo otevřít okno, protože chtělo vyhodit ohryzek. Nakonec jedna paní zbytek jablka vzala a odložila do koše.

Co se mi to jenom snažila Renata dokázat? Že už i já se nakazil. Že jsem zapomněl jazyk, na který je pyšný každý národ.

Pravda, udělal jsem příliš pravopisných prohřešků, než aby text, tak jak byl napsán, dostával nějaký smysl. Ale byl to můj text, mé myšlenky a já mu přitom rozuměl. A jak stránek přibývalo, přibývalo i chyb. Poznat jejich zákonitost. V chaosu objevit řád!

Nakonec převládla jenom červená. Snažil jsem se odhadnout, co je pod ní. Představa, že se jednou dohovoří všichni lidé na světě společnou řečí, byla krásná a provokující, ale neskutečně fantastická.

Záhy jsem vystřízlivěl. První verze o nějaké nové, naroubované poruše se mi jevila přece jenom přijatelnější. Žádná hudba z Marsu, nýbrž Křováci a Hotentoti. Ta myšlenka společné řeči se mi však zalíbila. Stála za úvahu. A tak jsem poslední možnost vystoupit, když se na stanici asi kilometr před P. otevřely dveře autobusu, nevyužil, neboť cíl mé krkolomné cesty se rychle blížil.

Byl nadosah.

Vůně nasbíraných hub

Seděl jsem na půdičce u vikýře, tu stoličku, co vlastnoručně vyrobil můj praděd a co si v ní teď lebedili červotoči, jsem měl pod zadkem, na krku mi visel triedr. Vztek mě už přešel, člověk si potřebuje občas na někom vylít zlost, i když toho třeba pak lituje. Jenomže já nelitoval, bál jsem se, to ano, dokonce jsem se i chvěl, až se pavučina na střešních latích rozkývala. To, co jsem udělal, už nikdo nemohl vzít zpět, s následky jsem samozřejmě počítal, teď mě však spíš zajímalo, co tomu řekne žena, až se probudí. Možná už něco slyšela. Alan sice neječel, nebylo tedy proč spěchat, mohl jsem mu dát jednu dvě rány, ale chtěl jsem mít jistotu.

Když jsme před mnoha a mnoha lety chovali králíky, Alžběta dostala na jednoho chuť a já ho musel zabít, protože služby obyvatelstvu tenkrát vypověděly. Vzal jsem si příručku a díval se, jak králíka zbavím života. Dalo mně moc přemáhání, než jsem se k tomu odhodlal, a dneska… vidíte. V Evropě se klepne a podřízne, ve Státech mu jednoduše zvrtnou hlavu a zlomí vaz. Jiná tradice, jiný mrav. Je to prý čisté, rychlé a bezbolestné. Jako elektrické křeslo. Tady mě nejspíš oběsí. Ale co, ještě je příliš brzy připouštět si takovéhle myšlenky. Hodně bude záležet na tom, co udělá Alžběta.

Teď pobíhala po dvorku a lomila rukama. Ani se mě neodvážila zavolat. Alžbětě bylo všechno jasné, té šestikilové ocelové palice se ani nedotkla a do příručního hydraulického lisu kopla lehce špičkou boty. Potom se chytla za hlavu, chvíli kolem té masové fašírky obíhala, jako to dělával Alan kolem ochcaných sloupů, a potom zapadla do domu. Asi šla volat policii. Alanova čichová percepce mě vždycky dráždila, a když měla Alžběta menstruaci, aby se kvůli němu dvacetkrát za den sprchovala. Ale tohle všechno bylo vedlejší a vlastně teď už nepodstatné, protože Alan nežil. Postaral jsem se o to, aby z něj nezbyl ani kousíček, který by ho připomínal. Také ji štval, lezl jí na nervy, Alžběta však byla formát a uměla se vždycky dokonale přizpůsobit, hrála to před Alanem i přede mnou, i když dobře vím, že k němu vůbec nic necítila.

Zvedl jsem triedr a pozoroval ji, jak utíká po ulici. Pravý okulár se mi špatně zaostřoval, má žena má přece lepší nohy a pohyby také ladnější. V posteli připadá člověku všechno krásnější, ale teď se mi její počínání příliš nelíbilo, třebaže to myslela dobře. Vzbuzovala moc pozornosti, každý uslintaný dědek se za ní ohlédl, a co horší, ohlížely se za ní i ženské. Až se budou hledat svědkové, nepochyboval jsem, že se určitě některý z nich přihlásí.

Alžběta konečně zatočila do úzké uličky vedoucí na hřiště. Tam jsem ji ztratil, zapadla za ohradou, ale rodinného advokáta Aleše Krásu jsem uviděl hned. Stačilo jen trochu zaostřit. Brouzdal se spokojeně v čerstvě sežnutém trávníku golfového hřiště, kouřil nalačno doutník a nemotorně proháněl míček po jamkách. Věděl jsem docela přesně, jak mu je. Báječně. Tráva mu voní pod nosem a slavíci štěbetají za ušima.

Takhle mně bylo ještě předevčírem taky, předevčírem jsem ho totiž porazil, jenomže mně dneska zpívají pod zadkem červotoči, vlastně jejich larvy, a jsem jim za to vděčný. Mám na to svou životní filozofii. Aby byla zajištěna rovnováha, musí holt někdo sedět na větvi a někdo pod ní. Je to hloupá filozofie, mně však už mockrát pomohla. Ty pozice se totiž střídají, protože větev se houpá, takže stejnou šanci mají i ti dole. Já jsem to stále ještě úplně nevzdal a věřím… věřím, že můj čin někdo pochopí. Jsme přece lidé.

Jenom mi je trochu líto, že na místě Fredyho, který hopsá pár kroků za Alešem v golfkách a námořnických podkolenkách, nejsem já. Teď dorazila Alžběta a padla Alešovi do náruče. To jsem nevěděl, že k sobě mají tak blízko. Líp, když ji podpírá Aleš, než kdyby ji podpíral android Fredy. Alžběta je bosa, cestou asi ztratila střevíce a Aleš zahodil doutník. Zřejmě ho ta zpráva šokovala.

Takovýhle případ ve své praxi asi ještě neřešil. Kdy jsem začal vůbec poprvé uvažovat o Alanově smrti? Nevzpomínal jsem si. Myšlenky na to, že ho zmrzačím, mě občas napadaly, to ano, ale vražda?! Kdepak, to bych si něco nalhával. Až dnes ráno mi hnul žlučí. Vstal jsem časně, těšil jsem se jako malý kluk, že vyrazím do lesa na houby. Kdo zná tohle dobrodružství, vůbec se mně nemůže divit. Máme svá místa, znal je jenom Alan, má žena a já, loni jsme měli hub moře, jenomže letos ne a ne zapršet, a když zapršelo, zase byla zima. Vstanu, dívám se z okna, slunce už rozvíralo okenice, na obzoru se vznášelo křídlo mlhoviny. Měl jsem takovou radost…

Celé léto jsem na tuhle chvíli čekal. Seběhl jsem rychle do vestibulu. Dole na stole ležela hromádka hub. Vysbíral mi je Alan. A jak se spokojeně tvářil, jako by mi prokázal největší službu. Má jednu špatnou vlastnost, chce být vždycky nejlepší, vždycky, za jakoukoli cenu.

– Proč jsi to udělal, Alane?

– Vy nemáte radost? Nezůstala tam ani jedna.

– Dobře víš, jak jsem se na ty houby těšil. Kolikrát jsme letos spolu byli, a nic jsme nenašli.

– Pětkrát, – řekl klidně. Stál přede mnou, ruce v kapsách, houpal se na špičkách, jako by šel do puberty. – Jenomže tentokrát jsem zapnul detektory.

– Ale včera jsem ti říkal, že půjdu sám, věděl jsi to.

– Alespoň jste měl čas odpočinout si, pořádně se vyspat a věnovat se paní Alžbětě, – pravil poťouchle, jako by o nás, o lidech, všechno už dávno věděl. Co jsem mu měl odpovědět?

– A do skleníku mi taky lezeš, šmejdíš a přesazuješ kaktusy.

– Nemůžu se dívat, jak ty kytky živoří. Málo větráte, vlhkost vzduchu je tady pod normálem.

– A na co se ještě nemůžeš dívat, řekni, na co?

– Někteří lidé koktají, připadá mi to, jako když ku ku ku kuřata lezou na svět, – zasmál se svému vtipu.

– Já nekoktám. A co se ti nelíbí na Alžbětě?

– Má malá prsa. Průměrný obvod hrudníku u žen je devadesát šest centimetrů. Ale jinak to jde.

– Dobře, jsem rád, že se ti u nás líbí alespoň něco.

Alan se usmál, huňaté obočí se mu spojilo v jedno křovisko a dobrosrdečné oči se rozsvítily.

– Alžběta není šeredná, potřebovala by jen trochu zdokonalit.

– Kdo je chytřejší, Alane, – řekl jsem, – člověk, nebo android?

– To se pozná, – odpověděl napůl bodře, napůl spiklenecky Alan.

– Máš pravdu, – souhlasil jsem. – Sedni si tady ke stolu a očisti ty houby, cos nasbíral. Dnes budeš vařit ty.

– Chtěl jsem si s vámi o něčem promluvit.

– O práci? – zeptal jsem se. Alan přikývl.

– Teď nemám čas, – vymluvil jsem se. Potom jsem si šel do dílny pro palici. Byl jsem úplně klidný. Houby, co mi ráno vysbíral, byly jen kapičkou v rozbouřeném moři.

Mí zachránci přišli hned, netrvalo ani půl hodiny, co jsem je zahlédl na hřišti, a už jsem slyšel kroky ve vestibulu. Nasnídal jsem se před chvílí, tušil jsem, že mě budou přemlouvat a nemínil jsem se jen tak lehce vzdát. Snad až na policii. Chtěl jsem se přihlásit sám, ale nenašel jsem k tomu odvahu. Vzal jsem si nahoru do termosky mléko, přibalil plecháček a namazal dva krajíce chleba s nějakou rybí pomazánkou. S tímhle bych do zítřka měl vystačit. Pochyboval jsem, že by se Alžběta nebo Aleš pokoušeli vyrazit dveře, i když člověk nikdy neví.

– Ivane, slyšíš mě? – ohlásil se advokát a lehce zaťukal na dveře. – To jsem já, Aleš.

– Nejsem hluchej, – řekl jsem. – Nechci s nikým mluvit.

– Díval jsem se na Alana. Nepamatuješ se, viděl tě někdo při tom?

– Chci řádný proces, udělal jsem to zcela vědomě, ať to každý ví. Běž klidně domů, že prosím Alžbětu, aby zavolala na policii.

– Přece si nechceš zkazit celý život. Nemysli jenom na sebe, ale i na ni.

– Myslel jsem při tom nejen na ni, – řekl jsem důrazně.

Alžbětou jsem se obíral čím dál víc. Miloval jsem ji. Žili jsme spolu patnáct let, a mně připadalo, jako bychom se brali včera. V manželství se stává, že se jeden partner druhému brzy okouká, mně připadala Alžběta čím dál půvabnější. Dokonce jsem měl pocit, že vedle ní vůbec nestárnu. Kdybychom neměli děti… děti, na ty jsem myslel nejvíc. Ještě že byly prázdniny, Klárku s Romanem jsme poslali na venkov. Klára sice už chodila do školy, ale až jí řeknou, co jsem udělal, stejně nepochopí. Snad později. Ano, měly ho rády, dělal jim úkoly… Svůj čin jsem provedl s rozmyslem a při plném vědomí. Takhle to řeknu před soudem… při plném vědomí. Nechci žádnou polehčující okolnost.

– Ztrácíme zbytečně čas, Ivane, – ozvala se přiškrceným hlasem má žena.

– Pošli ji dolů, – řekl jsem Alešovi, – nebo se s tebou nebudu vůbec bavit. – Myslel jsem to vážně. Podobně naříkala Alžběta před třemi roky, kdy nám na předvánočním trhu vyfoukli pod nosem zásilku nejnovějšího typu Alanů.

– Příště koupíme flašku, – ujišťovala mě a já se smál.

– To budeš muset hodně přidat, Alani teď frčí.

Kdysi prý můj pradědeček stál frontu na automatickou pračku, dědeček na barevný televizor, můj táta na robota. Teď došla řada na nás. Prali jsme se v předvánočním shonu o Alana, o ten biologický zázrak. Pravda, doba si to vyžadovala, měli jsme se dobře a mohli jsme si ho pořídit. Hlavně Alžběta po něm toužila. O emancipaci se prý hovoří už tři sta let, a stále jenom na papíře. Konečně budeme mít na sebe čas, jenom na sebe!

Měla pravdu, bohužel.

– Už odešla, – řekl suše Aleš. – Znáš zákon z roku 2035 o umělých lidech a jeho novelizaci z poloviny devadesátých let? Mohu ti ho přesně ocitovat: Kdo jiného úmyslně usmrtí…

– Mlč! – zakřičel jsem. Tuhle formulku měl přetlumočenou každý Alan na duralovém štítku, který nosil na krku. Podobné štítky nosili dřív lidé, kteří šli umírat na bojiště. Měl ho i ten náš. Aleš se zbytečně namáhal, zákon jsem samozřejmě znal a také jsem ho vzápětí teatrálně vysypal z rukávu.

– Zapomněl jsi ovšem dodat, že tohle platí za předpokladu, pokud nebude útočit proti lidem.

– Vždyť on neútočil, – odsekl jsem otráveně.

– Tak co se vlastně stalo?

– Přinesl houby… včera jsme mluvili o tom, že půjdu na houby, chtěl mi udělat radost, vstal o hodinu dřív a přinesl mi je.

– A to tě tak rozčililo?

– Možná… anebo ne? Ty houby byly jedna z mých posledních šancí, a on mi ji vzal.

– Jakých šancí? Co to blábolíš?

– Nevím, jestli to dělal záměrně, nebo ho k tomu dohnal instinkt, který dostal do výbavy. Zkoušel jsi někdy vychovat podle příručky dítě? Kdybys bral větu za větou a slovo od slova, vychováš z něj naprostého mrzáka, který je ve jménu své dokonalosti schopen vraždit, zabíjet a bez jediného mrknutí oka se podepisovat pod rozsudky tisíců nevinných obětí. Mám dojem, že takhle nějak se narodil Alan. Je dítě naší doby, nemá zkušenosti, netuší souvislosti, nezná historii, bude se na své cestě dopouštět stejných chyb, jakých se kdysi dopouštěl člověk.

– Podceňuješ ho…

– Naopak, – řekl jsem, zapálil si cigaretu, sedl si na zem a opřel se zády o dveře. Viděl jsem vikýřem do nebe. V průzoru se mihl bílý pták, snad racek, a potom hned zmizel, jako by nikdy neexistoval.

– Alan je schopen se učit a přizpůsobovat mnohem rychleji než my. V tom je jeho síla.

– Ba ne, Alan je slepá ulička, po které kráčel Dryopithecus, Ramapithecus… nechtěl bych, aby na seznamu byl časem i člověk. Přestali jsme pracovat, zpohodlněli…

– Tvý starosti na mou hlavu! Toho se my už nedožijem, starouši! – řekl rozverně Aleš. – Mezi námi, není v tom něco osobního? Kdybychom dělali pět dnů! křičelo se ve dvacátém století. A co takhle čtyři? ptaly se noviny na přelomu tisíciletí. Netrvalo dlouho a byla to pravda. Potom zbývaly tři dny, dva a v době úplné androidizace to nedalo ani osm hodin týdně. To bylo řečí, kdo půjde do práce a kdo zůstane doma. Záhy jsme zůstali doma téměř všichni. Poskvrnili jsme myšlenky starých filozofů. Než jsme přivykli novým změnám, začal stoupat počet sebevražd a rozvodových řízení. Agresi v sobě jsme potlačili pilulkami, společenské třenice diplomatickým jednáním, došlo k všeobecnému a úplnému odzbrojení. Usnuli jsme na vavřínech. Mám dojem, že jsem byl za tu dobu své ženě stopětkrát nevěrný. Vlastně to vím přesně, dělal jsem si evidenci…

– Člověk má velkou zbraň, která mu zůstala z dávných bojů s přírodou, a to je rozum. Proč se jí dobrovolně vzdává?

Snad jsem se zeptal dost zřetelně, aby mě Aleš, Alžběta a soud, a taky moje děti, až trochu povyrostou, pochopili.

– Tyhle úvahy přenechám učencům a politikům. – Nerozuměl mi, anebo nechtěl rozumět. Ani přátelé mě už nezvali na party. Připadal jsem si jako falešný prorok, otravoval jsem osvětáře, redaktory v novinách, psal jsem alarmující dopisy do rozhlasu a televize. Aleš měl svou práci rád. Jaký paradox!

– Pakliže se nám podaří prokázat, že na tebe zaútočil první, máme vyhráno, – mlel stále svou.

– Je nevinný.

Alan se obvykle usmíval, možná mě měl svým způsobem rád, ostatně tak mu to napsaly sudičky do vínku. Byl jako otrok, který se zamiluje do svého pána. Je to vůbec možné?

– Já ho už nenáviděl, nemohl jsem ho vystát, možná to necítil, a pokud ano, dělal to, co považoval za rozumnější. Vypěstoval jsem sedmikilovou dýni, ta jeho měla šest devadesát, začali jsme spolu běhat, až po čase mi došlo, že mě nechává vyhrávat, nesehnal jsem lístky na Slávii, on řekl, že to zařídí. A taky zařídil, aby mi kvetly kaktusy víc než jemu.

– A to ti vadilo?

– Věděl jsem pokaždé dopředu, jak co dopadne. Každý krok, každý pohyb si dokázal přesně naprogramovat, dovedl neomylně kráčet za svým cílem. To je přece nelidské. Už to vím, co mě dnes ráno tak popudilo. Ucítil jsem vůni hub, připadalo mi, že nám bere vůni života.

– Tobě opravdu přeskočilo, – zanaříkal Aleš.

– Budeš mě obhajovat? – řekl jsem rychle. Chtěl jsem mít pokoj, chtělo se ml spát. – Jestli ne, pokusím se sám…

– Dobře, zavolám policii, – souhlasil Aleš a já se zvedl, abych mu otevřel.

Příležitost promluvit k soudu jsem dostal, jistě, bylo narváno, v soudní síni to jen hučelo. Nevím, zda mi všichni rozuměli, tahle věc se nedala vysvětlit tak jednoznačně, jako že jedna a jedna jsou dvě. Když se ujmul náš advokát slova, byl jsem jako na jehlách.

– Slovutný soude, – zahájil svou závěrečnou řeč Aleš Krása. – Do života mého klienta, až dosud bezúhonného a příkladného, zasáhla tragická, řekl bych nepředvídaná událost. Vyslechli jsme výpovědi svědků a argumenty obžaloby, jeden podstatný fakt však zůstal zúčastněným stranám utajen. Můj mandant se ho dozvěděl až těsně před přelíčením.

Copak to asi mohlo být? napadlo mě.

– Laboratorní zkoušky potvrdily, že houby, které nasbíral v osudné ráno android Alan, byly prudce jedovaté…

Králíků jako v Austrálii

Ten párek divokých králíků jitřil mé smysly až k bolesti. Měl jsem šanci ho vyhrát, podobně jako mělo šanci šestnáct mých soupeřů, které jsem znal líp než své boty.

Nalen se pousmál, věděl, že mé úvahy patří i jemu.

– Jak se cítíš? – zeptal se, i když zkoumat pocity před závodem jsem mu zakázal. Seděl přede mnou na trávě a prováděl dechová cvičení. Byli jsme v dobré kondici, zvláště on. Nalen měl dlouhý krok a velkou přednost: rozený tempař dokázal v závěrečné rovince svůj finiš ještě vystupňovat. Běhalo se za ním výtečně, dělal mi vodiče.

S vodiči se vlastně závodilo už několik desetiletí, zpočátku docházelo právě kvůli nim k častým vylučováním, nakonec však zdomácněli na dráze jako pružné podešve výškařských polobotek, sprinterské neolastové kombinézy a oštěpy s umělými retardéry.

– Mám trému. A ty?

– Naleni trému neznají, – odvětil.

Ptal jsem se zbytečně, samozřejmě. Věděl jsem o Nalenovi téměř tolik jako o sobě, věděl jsem hodně i o soupeřích. Však jsme spolu nezávodili poprvé. Příkladně Patrik sbíral nálepky ze sýrů, Bernard to občas přeháněl s pivem, Radim miloval detektivky a Augustýn byl mnohonásobným tatínkem. Své děti měl roztroušené po všech kontinentech. Pozdravil jsem ještě Mika a Arnolda, pro štěstí poplival Jeana, pozdravil jsem i několik dalších soupeřů. Každý měl svého vodiče jako já.

– A až ji začnou mít? – obrátil jsem se znovu k Nalenovi.

– Vím, co je má povinnost. Zvítězit. A my to dokážeme!

– No tak, ještě tě někdo uslyší! – Nalenovo nadšení jsem nesdílel. Ne že bych si nevěřil, ale ve hře bylo tolik faktorů, které mohly ovlivnit závod. Raději jsem se zvedl. Byl čas jít na start.

Ochozy, hlava na hlavě, se černaly jak nadité jelítko zkroucené na pánvičce. Pomocník startéra dával znamení. Seřadili jsme se na výseči. Tady zapracují lokty, každý bude chtít zaujmout co nejvýhodnější pozici. Švýcar Arnold stál po mé levé straně i s vodičem pomalovaným halasnými nápisy a reklamami firem, které dotovaly závody. Na zádech vévodil Arnoldovi křiklavý název firmy Bell.

Arnold se první pokusí zatnout mi lokty do žeber, musí pro svou firmu udělat i nemožné, musí zvítězit. Smáli jsme se na sebe, proč ne. Zjizvení boxeři se také objímají. Staří známí matadoři. A já myslel, že Arnold končí. Nekončí, firma Bell ho potřebuje.

Pak třeskl výstřel, rána mě píchla do lopatek. Čtvrtá pozice, kterou vybojoval Nalen, nebyl špatný počinek. Přede mnou supěl Belgičan Van den Berg, Portugalec Lopez a Arnold. Nalen se lehce pootočil, zavrtěl jsem hlavou, ještě ne. Měli jsme za sebou teprve jedno kolo, zbývaly tři. Proč se cpát kupředu?

Letošní rok byl pro nás vcelku úspěšný: zlatá hruška v Monaku, stříbrný pták v Paříži, v Praze sud piva, bože, to byla ale žízeň, v Los Angeles boxerky. Jenomže co za to. Sport pro nás už nebyl dávnou zábavou, nýbrž tvrdou prací. Jednou prý budeme pracovat z potřeby, ne proto, že musíme, ale proto, že chceme. Ta doba je však ještě před námi. Teď nám spíš zvonily opotřebované klouby, polámané kosti, někdy jsme se i mezi sebou pohádali. To byla teprv reklama!

Zato domů jsem jezdíval přímo s nadšením, těšíval jsem se na svou ženu Julii a sedmiletou dceru Sandru, které jsem vídal v sezóně jen zřídka. Těch pár pohledů a dárků, co jsem jim přivezl z různých sportovišť, bylo slabou náplastí na mé výčitky. Tentokrát se určitě polepším, věděl jsem to.

Prodrali jsme se na třetí pozici, rozhodčí zazvonil do posledního kola, byl sehnutý, upocený a na kostnatém nose mu seděly neposedné brýle.

Nalen se netrpělivě ohlédl, jako by měl strach, zdali vydržím. Ze zástupu jsme vyrazili první.

– Jdeme, jdeme, – zakřičel jsem.

Konečně. Nalenův krok se prodloužil, i já jsem najednou cítil, že mě cosi táhne za ním. Dostali jsme se na špici, cíl už po nás natahoval ruce. Metr, dva, pět metrů náskoku. Ochozy skandovaly, lidé vstávali ze sedadel. Teď už to dokážu třeba po jedné noze. Dokážu…

Potom se s Nalenem něco stalo, ruce mu přistály na prsou, potácivým krokem protnul cíl a zhroutil se. Neslyšel jsem ránu, snad jenom suchý třesk… Diváci ztichli. Rozhodčí s tlustými brýlemi byl u Nalena první a vtáhl ho na trávník. Viděl jsem, jak zoufale volá o pomoc.

Hned druhý den po závodě jsem sháněl letenky, nakonec se mi to jako zázrakem povedlo. Cesta domů byla smutná, plná očekávání z toho, jak rodině doma vysvětlím, že se vracím bez Nalena. Vykládejte někomu, že tenhle chlapík, tak jako stovky jemu podobných, je výrobkem jisté firmy, která dokáže do svých androidů vtisknout tolik života, že jsou k nerozeznání od lidí.

Ani s taxikářem jsem příliš řečí nenamluvil, přestože se mě ten rozšafný muž cestou z letiště až k našemu domu stále na něco vyptával. Byl zvědavý až hrůza. A řídit vůbec neuměl. Nakonec z něho vylezlo:

– Váženej pane, neprodal byste ty králíky?

– Jak víte, že mám králíky? – Raději jsem rychle popadl tvrzenou krabici, v níž se mně chlupáči málem zadusili. – O čem to mluvíte, člověče?

Taxikář nehnul ani brvou. Zaplatil jsem mu požadovaný obnos peněz a zmizel ve výtahu. Ještě že vezu alespoň vás, pomyslel jsem si se zadostiučiněním a zaťukal prsty na víko krabice. Králíci rozuměli a zadupali. No vidíte, tak takhle dupou králíci. To bude Julie koukat!

U stolu bylo prostřeno pro čtyři labužníky.

– A kde je Nalen? – zeptala se Julie, když si prohlédla s dcerou všechny dárky. V té chvíli Sandra zjistila, co je v krabici, a propukla v nadšení. Jako by ta dvě zvířátka tušila, že jsou na místě určení, začala být neklidná a pustila se svými drápky do papírových stěn vězení. Sandra se také nenechala dlouho pobízet, smála se, dováděla, a strkajíc prstíky do průduchů, volala:

– Maminko, maminko, to jsou živí králíci!

– Nalen nepřijde, – pohlédl jsem nejistě na Julii. V prvé chvíli jsem měl dojem, že odmítla vzít mé sdělení na vědomí. Stála vedle mne, porcelánovou sběračkou lovila z mísy játrové knedlíčky a nalévala mi polévku. Měl jsem pozornou ženu, při každém ohlášeném příjezdu na mě se Sandrou čekaly a neopomněly připravit hostinu. Tentokrát jsem jídlo nevychutnal a na zvídavý Juliin dotaz neodpověděl. Jakýmsi pudem sebezáchovy jsem zpracovával Sandru, domnívaje se, že její zájem o králíky mě zachrání. – To je první cena, vzácnost. Vyhrál jsem je pro tebe, – ujišťoval jsem ji. Vděčně na mě pohlédla, víko krabice spadlo na zem. Dvě vyjukaná zvířátka se objevila v plné kráse, a zatímco jednoho králíka vzala do náruče, druhý vyskočil v bláhové předtuše svobody na podlahu.

– Jaké mají bílé ocásky, – křičela dcera.

– Běž jíst, Sandro, – řekla Julie o poznání změněným hlasem. Už tušila. – Proč nepřijde Nalen?

Lhát bych jim asi nedokázal.

– Upadl těsně před cílem. A už se nezvedl.

– Je v nemocnici?

Julie přisedla ke stolu, tohle vypadalo na důkladný výslech. Kdyby aspoň řekla v servisu, pomyslel jsem si sarkasticky.

– Napadlo mě, jestli nemá poruchu na statokinetickém aparátu, nebo na vestibulačním ústrojí, jenomže…

– Je v nemocnici! – Sandra ze mne nespouštěla oči, cítil jsem, jak blednu, Juliin hlas byl čím dál útočnější.

– Nalen už nežije.

Pustil jsem lžíci do talíře. Nevím, jak je to možné, ale v kritických chvílích vnímám jednotlivé detaily tak ostře a čistě, jako bych se na ně díval okem mikroskopu. I teď jsem spatřil těch pár mastných kapek, které mi vylétly z talíře a dopadly na hedvábný vyšívaný ubrus. Julie měla dlaně obrácené vzhůru, chytala do nich unikající život.

– Nežije? – opakovala nevěřícně.

– Zhroutil se mi pod nohama. Asi měl v srdci bouřku, už jednou si po doběhu stěžoval.

– Srdce…, – řekla pateticky. Kdysi, krátce po milování, poslouchala mé srdce. Ona řekla poprvé to slovo – bouřka. Řekla ho tak, jak jen ženy umí, a byla v tom slově láska.

– Nic jsem se nedozvěděl, samé dohady… jenom mi oznámili, že mám právo na nového vodiče. Odmítl jsem. Nalena prý budou pitvat.

– Patřil do rodiny, – vyhrkla zoufale žena a hleděla na Sandru. Začal jsem znovu jíst. Sandra se pomalu vedle mě vyškrábala na židli. Neměl jsem chuť jim oponovat, ostatně měly pravdu. Jen kdyby byly v mé kůži. Co jsem měl dělat? Naříkat s nimi? Teď bylo důležitější něco vymyslet.

– Můžem zkusit pěstovat králíky, je to párek. Mají větší cenu než valoun zlata. Oni jsou doopravdy živí. Uvažoval jsem dokonce o tom, že si založíme králičí farmu. Podezdíme ohradu, aby se nepodhrabali, tihle si totiž dělají nory, a zbohatnem. Trávu snad nějakou seženu… nebo ji prostě začnem pěstovat pro ty králíky, – osnoval jsem překotně plány.

Hleděly na mě a nechápaly. Jak vůbec můžu o něčem takovém uvažovat právě teď? Byla chyba v nich, nebo ve mně? Však si zvyknou. Nejednalo se přece jen o mě. Měli jsme v ruce kapitál, který nám seslalo nebe. Za androida, za Nalena.

Divocí králíci v rodině!

Julie mi hned zpočátku sdělila, že je to něco jako starost o malé dítě. Když se narodila Sandra, cestoval jsem po závodech a domů se dostával jen zřídka. Pravda, na každé větší zastávce mě čekal dopis, kde mi žena sdělovala, jak se našemu batoleti daří, třeba že Sandra dostala spalničky nebo že se zranila o sluneční kolektor. Čítával jsem ty dopisy několikrát po sobě.

I teď jsem si na ně vzpomněl při stavbě králíkárny. Dvojkotec byl záhy hotov. Umístil jsem ho na balkón. Králíci se ani nebránili, přendával jsem je opatrně, samec očichal rohy, potáhl čenichem a pak, sotva jsem zaklapl dvířka, začal v doupěti zběsile řádit. Zato králice byla klidná, jako by její chvíle měla teprve přijít. Pospíchal jsem o tom zpravit Julii.

– Tys je nedal do sklepa? – divila se. – Chápeš, že z hygienického hlediska… a v zimě těch čtyřicet pod nulou s nimi zacvičí, ty si cestuješ po tropech, ale co já, a pak, celý sídliště uvidí, že máme králíky, víš, co to bude znamenat? – Vyčinila mi pořádně. Neopomněla též připomenout, jak prý králíci dupou a že se mohou několikrát do roka rozmnožit.

– Nechceš mít doma přírodu? – dráždil jsem ji.

– Ovšem, chci. Jenom… jestli ses neunáhlil.

– Farmu ještě zdaleka nemáme!

– Tak se hned nečerti. Slyšela jsem za dveřmi kroky. Včera ráno a dnes zase. Někdo tam postával…

– Kamarádi na kličku z výkladních skříní, – špásoval jsem, ale šlo spíš o černý humor. Vlastně jsem něco podobného očekával, před Julií jsem však neřekl ani slovo. Ostatně ty její narážky a obavy pramenily možná stejně odjinud: K nepořádku a zápachu v bytě se přidružily starosti o výživu králíků i Sandřino nekontrolovatelné nadšení. Vždyť jsem také načapal předevčírem svou milovanou dceru se zástupem dětí v obýváku, donutila mě lhát, že nejde o živé králíky, ale samozřejmě o umělé.

Náš rodinný život zaznamenal od základů proměny. Jezdil jsem pod Kunětickou horu do rezervace na trávu, ve městě totiž už dávno nerostla, ráno míchal zvířatům sušené mléko a na grilu opékal chleba, ti zpustlíci jenom oschlý nechtěli, a obden, takhle si to vymínila Julie, vybíral z kotců hnůj. Ty nekonečné cesty dolů a nahoru výtahem. Jednou mi čouhala z bot sláma, podruhé jsem zapáchal. A oni stále měli hlad. Byl jsem všem pro smích. Však uvidíte, až přijde můj čas, myslel jsem si v duchu a čekal na vhodnou chvíli.

Králičí farma se mi vloudila i do snů. Začal jsem slyšet cizí kroky. Máš, cos chtěl, připomínala Julie. Bylo to k pláči i smíchu. A tak jsem si konečně koupil na farmu pozemek. Julie mně na ni přidala.

Vidina králičí farmy v mých představách nabývala obludných rozměrů. Počítal jsem investice, plánoval silonové lapače, fotobuňky, haryky, kteří nekoušou, zato spustí v příhodném okamžiku poplach, a spousty dalších věcí, které jsem považoval za nezbytné pro naše budoucí hospodářství. Nakonec mě však zaskočil list, jenž dorazil se značným zpožděním. Obsahoval znalecký posudek od komise expertů. Pravilo se v něm, že vodič Nalen byl vyřazen z provozu selháním organického adaptéru, který byl mechanicky poškozen. Poškození nebylo způsobeno pádem vodiče na zem, nýbrž detonačním zařízením, ovládaným na dálku. Původce poškození není znám. S pozdravem ten a ten, nečitelný podpis, rozmazané razítko.

A měl jsem po náladě.

– Ráno přišla pošta, – oznámil jsem Julii, sotva se vrátila z práce. Byla utahaná a do řeči jí nebylo.

– Proč tak tajuplně?

– Poslali znalecký posudek. Případ přebírá kriminálka.

– Vážně?

– Kdo to vlastně postával za našimi dveřmi? – vyzvídal jsem oklikou, abych ji ještě více nevyplašil, a přisunul před ni obálku. Přečetla text a věcně mi oznámila, že si dělala legraci. Také odpověď. Měla důvod, konečně jsem byl u rodiny, ale nebylo to vidět. Věnuji se prý více králíkům než jí a Sandře. – Nalen byl odpálen rádiovým signálem. Detonační zařízení měl umístěné za hrudní kostí, – uváděl jsem věci na pravou míru. – Zlikvidovat ho může jen ten, kdo zná výrobní číslo. Dost jsem o tom přemýšlel. Majitel, výrobce… a kdo ještě? Nepustila sis pusu na špacír?

– Štítek s číslem je v trezoru, ani ho neznám.

– Nechtěli, abych vyhrál.

– Kdo nechtěl?

– To kdybych věděl, – řekl jsem a šel se podívat na králíky. Kéž by uměli mluvit.

Sandra splnila svůj slib, kamarádky jsem už u nás víckrát nezastihl. Dovedl jsem si představit, co námahy jí dalo, než jim rozmluvila navozenou představu živých králíků. O to víc se teď začala starat o své miláčky. Samce pojmenovala Bochníkem a králici Buchtičkou. Jména vyhledala s Julií v jakýchsi starých kalendářích z dvacátého století, prý se tak pojmenovávaly věci spojené s potravou, samy však použily názvů z jedné kalendářové povídky.

Byl jsem rád, že jsem získal hned dvě posily – dceru a ženu, co to však bylo platné, králíky stejně víc zajímala příroda než my, lidé. Viděl jsem to, když si pochutnávali na pampelišce, jitrocelu, když drtili v zubech sedmikrásku a vytrvale škrábali drápky na silonová pletiva svého vězení. Pokoušel jsem se jim rozumět a sháněl vše, co bylo v mých silách. Jednou se mi to málem nevyplatilo.

Byl pátek, poledne tonulo ve vůni zelňaček a smažených řízků, a mně kručelo v žaludku. Obvykle jsem se vydával na trávu do rezervace o dvanácté, protože právě v tuhle chvíli hlídkující směna hodovala v kantýně, ten den jsem však narazil na břehu Labe na oázu jetele. Dlouho jsem se nerozmýšlel. Cesta zpět byla plná optimismu, zásoby na tři dny mne dohnaly ke zpěvu, papínci, mláďátka, holátka, s jetýlkem se musí opatrně na vaše nenasytná bříška, kdo ví, co bych ještě pro své kamarády nevymyslel, u kuchyňského stolu však na mě čekalo překvapení. Seděl za ním podsaditý muž a tvářil se jako nepřítel.

– Konečně, nemohu se vás dočkat, příteli. Byl jsem na odchodu a vy…

Nu ovšem, můj známý taxikář.

– Asi jste si spletl byt, – řekl jsem nakvašeně.

– Ó nikoli, jsem tady dobře. Jmenuji se Norbert Kaprowski. Omlouvám se, jestli jsem vás trochu překvapil…

– Trochu, vy žertujete!

– Nechtěl jsem vás znervózňovat, pokud nebudeme mít jasno. – Kolem krku měl obtočený purpurový šátek, jehož dolní cípy mizely kdesi pod košilí.

– Kdo my?

– Já a králíci, – koutky úst mu zacukaly.

– To se vám povedlo.

– Slíbil jsem, že se ozvu. Můj návrh stále ještě platí.

– Jakým právem…?!

– Právem silnějšího, – skočil mi do řeči. – Rozumějte, to byl jen takový malý žert „Já a králíci“. Ve skutečnosti zastupuji firmu Bell. Domníval jsem se, pane, že jste pochopil… pěstování králíků v této době je naprostá utopie. Průzkumy firmy Bell hovoří jednoznačně. A také proč se bránit vývoji. Můžeme dodávat králíky různých plemen, českého albína, holanďany, irčany, domácí, divoké, prostě na co si vzpomenete.

– Ale ti vaši králíci nejsou živí.

– Co je to život? Podívejte, – řekl, sáhl do brašny a postavil na stůl králíka, který byl od Bochníka k nerozeznání.

– Mají cejch, – bránil jsem se.

– Jistě. Mají značku firmy Bell, monopolního výrobce hmyzu, zvířat a umělých lidí. I android Nalen pocházel z naší dílny, – připomněl mnohoznačně. – To, co vy provádíte, je beznadějně pitomé. Sandra prohrabuje na ulici koše s odpadky, vy chodíte do rezervace na trávu, a to nemluvím o tom, že pěstování zvířat v mrakodrapu, kde sídlí stovky rodin, je vyhláškou zakázáno. Stačí vytočit jedno číslo a máte oplétačky, zatímco přistoupíte-li na naši nabídku, budete mít do smrti vystaráno. – Králík na stole panáčkoval a cenil na mě řezáky. Kaprowski hnětl v zubech sirku.

– Nechápu, proč jste tak tvrdohlavý? Chcete je pěstovat pro peníze? Dáme vám mnohem víc.

– Jsou živí, – opakoval jsem to, co před chvílí. – Když došlo na králíky, může jednou dojít i na lidi.

– Živí, živí… to myslíte vážně…? Existence jedince nelpí na klasické formě života. Zajisté, pojmy život a smrt jsou i dnes hraničními pojmy, v jistých případech díky vymoženostem vědy lze spíš hovořit o neživosti nežli o smrti. Je v tom přece jenom rozdíl. Cítíte ho? Příkladně, vodič Nalen nemohl zemřít, protože nebyl živý, – tetelil se.

– Nalen, – polkl jsem naprázdno… Kaprowského mé vzrušení očividně pobavilo.

– Potřebovali jsme ty dva králíky a stále ještě potřebujeme. Ve vedení podniku vznikly obavy, domnívám se oprávněné, že za jistých podmínek by se králíci mohli přemnožit, jako se to stalo kdysi v Austrálii.

– A vy byste neměli kšeft!

– U nás se říká obchod, pane. Kolik chcete vodičů? Dva, tři, sto, celou králičí farmu? – křičel emfaticky, dokonce vstal a udeřil pěstí do stolu. Králík poslušně zaštěkal, a zalézaje nazpět do tašky, vrtěl krátkým ocáskem.

– Rozumím, zvážím okolnosti… Nechte mně je tady aspoň ještě den, – vykoktal jsem. Kaprowského to dojmulo a srdečně se rozesmál. Vzápětí pravil neskutečně tvrdě:

– Do zítra! – Pak se svým napodmiňovaným králíkem zmizel za dveřmi.

Byl jsem rozhodnutý už v okamžiku, kdy mistr Kaprowski opouštěl naši kuchyň. Nedám, je, nedám. Aby štěkali, aby metali kozelce jenom proto, že si nějaká firma usmyslí vyrábět králíky? Připadal jsem si jako dítě, které sní o tom, že jednou v životě udělá hrdinský čin, ale protože jsou cesty křivolaké, stane se, že své předsevzetí nikdy nesplní. Tak nějak to bylo i se mnou. I já měl ideály, jenomže jsem všechny promarnil. Kaprowski mi nemusel nic namlouvat, bylo nasnadě, že firma Bell chce králíky utratit, protože má strach z konkurence přírody!

Neměl jsem teď na mysli žádná ušlechtilá předsevzetí ani zákony, pokoušel jsem se promluvit lidskou řečí. Obavy o Julii a o Sandru ve mně narůstaly. Vzpomněl jsem si i na Sandřiny spolužáky… Ještě jednou jsem proletěl svůj poslední závod s Nalenem. Musím něco udělat, teď hned, zítra by už mohlo být pozdě.

Opatrně jsem se postavil k oknu a vyhlédl ven, jestli před domem někdo nehlídá. Ulice dýchala svým každodenním životem. Pan Bendák měl otevřenou trafiku, v níž nabízel vedle mikropočítaček i zaručeně pravé ženšenové doutníky, ve výkladu květinářství zářily za sklem trsy rychlených růží, prodavačka u mrazícího pultu míchala okysličenou várku zmrzliny. Ani na chodbě nikdo nestál. Kaprowski zřejmě uvěřil a odešel. Ale co mu řeknu zítra? Představoval jsem si jeho výbuch zlosti, až mu sdělím, že králíci jsou na svobodě. Také bych mohl pro něho nechat lístek ve dveřích a na čtrnáct dní zmizet. Ale o to nyní nešlo.

Nejdřív jsem došel dolů pro schránku, ve které převezu králíky někam za město. Věděl jsem kam, k Labi, kde lány polí nemají ještě polámaná žebra, kde rostou v uctivé vzdálenosti za městem stromy a kde se po travnatých plochách kutálí místo golfového míčku slunce.

Plastovou skříňku jsem ve sklepě našel a raději vyjel výtahem, aby mě nikdo neviděl. Ještě provaz, vystřihnout díry, trochu sena na dno… takhle nějak jsem je před dvěma měsíci přivezl domů. Potom jsem zamířil na balkón a s nefalšovanou nostalgií otevřel kotec. Chvíli jsem zíral strnule před sebe, jako bych nechtěl věřit skutečnosti. Mýlil jsem se, Kaprowski v sobě nezapřel mistra svého řemesla.

Bochník s Buchtičkou leželi svorně na boku vedle sebe, hlavy jim bezvládně visely stranou. Opatrně jsem se jich dotkl, ale už dávno se nehýbali. Jak absurdní, člověk zvítězil nad přírodou! Chvíli jsem bezradně nad nimi stál a nakonec je vložil do krabice. Jak vysvětlím Julii a Sandře jejich smrt, jsem opravdu tak slabý a bezmocný? Mohl bych Kaprowského žalovat, vražda zvířete se od jisté doby klasifikovala málem tak přísně jako vražda člověka, jenomže kde je tomu konec?

Sáhl jsem ještě naposledy do kotce pro pár králičích chlupů na památku, aby mohly děti našich dětí vypravovat, jak doma pěstovaly zvířata, a pak jsem si všiml, že v rohu kotce je hnízdo zakryté senem.

Zabořil jsem ruku rychle hloub a ucítil cosi teplého, přítulného a živého. Nechal jsem ji tam dlouho, dlouho, a tiše, abych nikoho nevyrušil nebo nepřilákal, jsem se vítězoslavně smál.

Netradiční zboží

Hvězdolet byl malý rodinný člun s komfortním zařízením. Řídil ho taxikář, jehož nohy se dotýkaly pevné půdy pouze v okamžicích, kdy vystupoval na některou z planet, vyvolenou svatebčany. Ti už dávno netrávili medové týdny ukřižováni na postelích a válendách domovských oběžnic, nýbrž – hybernizováni – přelétali dálavy, jejichž vzdálenost se počítala na světelné roky.

Tentokrát padla volba na planetu, která svůj modrý baldachýn oblohy ztratila v modři času a které se odjakživa říkalo Země.

Rodiče Mézla Chota dlouho přemýšleli, kam své dvě zletilé, leč nezkušené děti vyslat, aby měly na počátek společné cesty životem ty nejpěknější vzpomínky. A tak když padlo slovo Země, na nápad přišel jejich syn Mézl při jednom společném odpoledním dýchánku, nijak neskrývali nadšení.

Kolébka lidstva, nedávno opět zpřístupněna turistům, dávala šanci zábavy, právě tak nabízela i historické poučení, jež se stávalo v poslední době trochu módní, byť nezbytnou součástí života.

Také Mézl se svou ženou Unal byli zpočátku do cesty celí žhaví a nedočkaví. Toužili nejen plodit děti, ale chtěli zhlédnout i místa, odkud pocházeli jejich prapředkové, kteří kolonizovali vesmír. Příliš neskutečné přání se jim záhy vyplnilo, a tak když sestoupili z přistávací rampy, přiopilí zemskou atmosférou, začali shánět průvodce, protože taxikář, zavalitý chlapík s plochýma nohama a naducaným břichem, se s nimi odmítl trmácet v tom labyrintu neřesti, jak přezíravě označil Zemi, a raději zapadl do baru, kde prý na ně počká.

– Co myslel tím labyrintem? – pohlédla Unal vyčítavě na Mézla, od něhož očekávala bližší vysvětlení. Ten však jen pokrčil rozšafně rameny, rozpačitý a zaskočený množstvím návštěvníků, kteří sem přicestovali s nimi.

– Musíme se někoho zeptat, průvodce už asi neseženeme. Ledaže bychom šli s nějakou výpravou.

Byla tu opravdu mačkanice, kdyby se Mézl s Unal nedrželi za ruce, proud cizích těl by je už dávno roztrhl. Ještě před několika desítkami let planeta téměř nedýchala, ve sdělovacích prostředcích mluvili o generální rekonstrukci pohoří, řek a oceánů, o výstavbě vesnic, ba i o městu v multivizi mluvili, o městu krásném, malebném a pokojném, kde budou růst mrakodrapy jako v poli chrpy a mezi nimi plavat lekníny rodinných domků se zahradami, ve kterých budou běhat děti. Alespoň takhle si to nějak Mézl představoval, i když dobře věděl, že skutečnost bývá jiná než reklama.

Unal nerada cestovala, bála se i letadel, o hvězdoletech ani nemluvě, a tak když se prodírali zástupy návštěvníků a na křižovatkách pohyblivých cest hlídali červenou, neopouštěla Mézla ani na krok. Obdivovala jeho nadšení a zároveň mu zazlívala nerozvážnost a netrpělivost, s jakou odmítal čekat na průvodce, ba dokonce nepřemlouval ani taxikáře, z něhož prý se za léta cest stala kasička na peníze.

Rozporuplné dojmy ji zmáhaly, cítila se už trochu unavená a nejistá, možná i vyjukaná, neboť za hranicemi své planety ještě nebyla, natož na svatební cestě. Letěla sem vlastně kvůli Mézlovi, protože ho milovala, ale její představy o lásce byly jiné než bloudit vesmírem a potom přistát na nějaké téměř zapomenuté planetě. Teprve když uviděla v dálce obrysy města, pookřála.

– Počkej, – vytrhla ruku z jeho chlapáckého sevření. Vyskočil z jedoucího pásu na chodník odhodlaně za ní, ale oči od mapy nezvedl.

– Už vidím cestu.

– Myslela jsem, že budeme jenom spolu, ne se tady trmácet, – vzdychla pohoršeně, neboť bloudění krajinou, kde se v dáli tyčil horský masív, kde chodidla rozdíral písek pouště a kde slunce páralo útroby jako těžká rozžhavená koule, nepovažovala za nejlépe strávený čas.

– Ty by ses pořád jenom…, – okřikl ji, ale nedopověděl. Nechtěl Unal právě tohle vyčítat. – Můžeme zajít i do stánku lásky, – obrátil řeč.

– Vážně? Tak mi řekni, až tam budem, – popíchla ho.

Rozmrzele vzdychl. Možná měl opravdu počkat na někoho, kdo ví kudy kam. Nebo se mohli i přeptat. Ostatně málokdy zabloudil, a že necestoval poprvé. Několikrát se pokusil navázat kontakt i s turisty, ale z odpovědí příliš chytrý nebyl. Napadlo ho, že také něco hledají.

– Prostě půjdem za nimi a uvidíme.

Unal začala protestovat, nakonec spustila stavidla svých bláznivých nápadů. Přebíhala přes cestu, lechtala ho za ušima a v rozpustilé, dovádivé spontánnosti by Mézlovi snad i skočila na záda, kdyby ji včas nesetřepal.

– Už dost, nemůžu.

– Ty se mě bojíš? – volala vítězoslavně za ním.

– Nejdříve půjdem do muzea.

– A potom!

– Potom něco pojíme, napijeme se.

– A potom?

– Potom někde přespíme.

– Kde?

– Kde budeš chtít, – odvětil, aby už měl pokoj.

– Země je prý provždy planetou lásky, – opakovala, co zaslechla z úst návštěvníků. – Ty mně nechceš udělat radost?

– Jistě, jestli to jen trochu půjde.

Uondán ji políbil. Byla o deset let mladší, jako kotě. Stále by si jenom hrála, třeba i na tátu a mámu, ale hrála. Ty naschvály, co mu dělala, nebral vážně, někdy se smál, jindy mračil, často dokonce bláznili spolu, Mézl však dobře věděl, že jednou bude muset začít. Začít žít. Proto cestoval do vesmíru, proto na Zemi. Unal se najednou shýbla.

– Hele, co jsem našla.

– Knoflík… a na něm meče. Někdo ho možná nosil na krku. – Prohlíželi mosazný knoflík a uviděli město. V tom městě byl hrad, tekla jím řeka do moře a v ulicích stály domy.

– Žádná pohádka. Takhle žili lidé, – řekl, když stanuli u jeho bran a spokojeně na Unal pohlédl.

– Ano, takhle nějak žili obyvatelé planety Země. Potřebná dokumentace se naštěstí zachovala zcela neporušena, protože byla včas evakuována, podobně i některé předměty spotřebního života, – řekl tentokrát již skutečný průvodce, který se svým oděním lišil na prvý pohled od všech příchozích.

Na tropické přílbě, seděla mu na hlavě jako čapí hnízdo, měl napsáno zlatými písmeny Kustod. Plátěná košile pískové barvy a těsně zastřižené kalhoty nad koleny dotvářely jeho dobový zjev. Mézl a Unal, rozptýleni v houfu turistů, dýchali jako jeden dav, jehož čelo halasně vedl kustod.

– Města samozřejmě nevznikala hned na počátku lidské populace, protože lidé žili v tlupách a živili se lovem, takže cestovali z místa na místo, ale až mnohem později, v okamžicích, kdy začal vzkvétat obchod. Zpravidla na křižovatkách důležitých cest a vodních zdrojů. Do jednoho takového města jste zabloudili, – usmál se a opsal hůlkou kruh kolem linie pomyslných městských hradeb.

Mézl se pozorně rozhlédl, zaujaly ho zákoutí, průčelí i fasády majestátně vyhlížejících domů, roztroušených na tepnách ulic jako hvězdy kolem Mléčné dráhy. Na větších budovách zářily nápisy latinkou i hůlkovým písmem, napsány v různých jazycích: nemocnice, škola, správa spojů, vojenské muzeum, centrální stadión…

– S prohlubujícími se rozdíly mezi bohatými a chudými se společnost strukturovala, – pokračoval průvodce. – Současně vznikaly i nové formy společenských vztahů. A také požadavky na moc a na dělení územních celků. Byl tu stát. Stát je důležitým historickým úkazem, v jehož čele stával buď monarcha, nebo zvolený orgán. Stát měl tedy svého pohlavára a státní aparát. Říkalo se mu úřad, – dodal a dvojsmyslně si odkašlal. Oči měl obrněny širokými brýlemi, zřejmě přežitek dávných časů. Zrcadlilo se v nich nejbližší okolí. Mézlovi připadlo, že za nimi ukrývá tajemství matičky Země.

Podívej, Unal, my jsme tam také, chtěl povědět, ale namísto Unal upíjelo po jeho boku z kalichu hořkosti zatoulané dítě a jakýsi nebetyčně dlouhý mimozemšťan si clonil proti slunci oči. Mézl v prvé chvíli znejistěl. Kde zase vězí, ta má všudybylka, uvažoval rozmrzele, navíc ho kdosi z kolemjdoucích prošacoval, a tak zjišťoval, jestli mu něco nechybí. Teprve pak se objevila Unal.

– Pokoušíš osud? Někde tě zapomenu a budu si muset najít jinou nevěstu.

– Dívala jsem se do výkladů, vystavují tam krásné šaty. A v obchodech můžeš nakupovat. Za peníze! – volala nadšeně.

– Nic radši nekupuj a ničeho se nedotýkej, – zvýšil hlas, posléze však přece jenom dodal: – Tobě by se takové šaty líbily?

– Je to jenom látka, látka na těle. A mají tam krátké kalhoty, jaké nosí koustod, – pravila pobaveně.

– Kustod, – opravil ji.

– Víš, že jsem si tě v nich představila? Já si nás vždycky představuji v různých situacích, – řekla rozjíveně a šťastně Unal. – Třeba s kloboukem na hlavě a jinak celýho nahatýho.

– Kdybys radši poslouchala, – pokáral ji. – Náhodou vykládá moc zajímavé věci. To jistě nevíš, že v době, kdy měla Země explodovat, odvezli většinu důležitých předmětů a zvířat na nejbližší planety. Potom je po čase zase vrátili nebo vyrobili podle nich jiné. Některá zvířata však nepřežila. Třeba krokodýl a slon. Viděla jsi už slona?

– Když já musím stát na špičkách, abych viděla kustoda.

– Kvůli obchodům jsme sem neletěli.

– Ale kvůli slonům taky ne.

Málem se pohádali. Vzal ji za ruku a táhl kupředu. Dítě přestalo naříkat. Bystrozraký mimozemšťan jim uhýbal z cesty. Dav klesal a stoupal jako mořská vlna, pádil kupředu do nitra města. Kustod zastavil před vchodem do budovy, jež měla stěny z pokřivených ocelových plátů, a zvedl ruce jako prorok. Návštěvníci, obrýlení i bez brýlí, tělnatí, vyzáblí, bílí, rudí i černí, odění i téměř nazí, vyznavači Boha, nihilismu i Karla Marxe, ztichli:

– Protože lidská paměť je nedokonalá, – pravil kustod téměř šeptem, aby mohl postupně přidávat na hlase, – a historie zaznamenala události, které je si třeba neustále připomínat, vznikla muzea. Mají nás informovat o důležitých meznících ve vývoji lidstva, jako byly například války a revoluce. Velká většina muzeí se bohužel in natura nezachovala. Nezachovalo se téměř nic. Přesto zde nevidíte atrapy, za jistých okolností lze tyto unikáty oživit, i když jsou pochopitelně z dnešního hlediska značně zastaralé. V době světového míru zbraně existují jenom na papírech, – řekl kustod a samou důležitostí se málem zakuckal, – nám však, tomuto muzeu a tomuto městu, byla udělena výjimka.

– To není kustod, ale politik, – pípla Unal. – Miláčku, – zatahala Mézla za rukáv, aby se k ní naklonil, – když už jsme navštívili tohle muzeum, že zajdem i do muzea lásky? V kosmetice prý prodávají takové přípravky pro zamilované. Stříkneš si pod nos vůni a vidíš, cos ještě neviděl. – Kdosi z kolemjdoucích škemravý hlas Unal zaslechl a fanfarónsky se zasmál. To ji ještě více povzbudilo. – Pozemšťané museli přece také milovat.

– A kdo říká, že nemilovali?

– Když mezi sebou válčili?!

– Jedno nevylučuje druhé, miláčku.

Mézl objal Unal kolem ramen, cítil, že by se jí měl více věnovat, čekala to od něho jako každá novomanželka, nevypadala teď příliš spokojeně, naštěstí tu bylo tolik zajímavých věcí…

– Podívej, tohle je dělo.

– Ano, houfnice, – přitakal kustod, který stál nedaleko. Přistoupil blíž a položil na lafetu zbraně ruku. – Nejtěžší kalibry dokázaly donést střelu na vzdálenost dvaceti, třiceti kilometrů, takže dobyvatelé mohli bombardovat města z obrovských vzdáleností. A tady je kuše, středověk. Tanky, kde byl voják chráněný pancéři, a později rakety se začaly vyrábět ve dvacátém století. V průběhu druhé světové války se pracovalo na výrobě atomové pumy a též na výrobě raket.

– Raket? Ale těmi přece začali létat lidé ke hvězdám, – vykřiklo ještě před chvílí vzlykající dítě, které teď rozpačitě přešlapovalo před doutníkovým válcem rakety, jako by ho školní paměť opouštěla. Kustod neodpověděl, pouze se shovívavě usmál, nechávaje si překvapení až nakonec. Ve vedlejší kóji muzea pokračoval: – A tady je model první atomové pumy, která byla svržena nad Japonskem šestého srpna 1945 americkým bombardérem. Škody na životech a majetku byly nedozírné. Proti ní, – vykřikl kustod, který si mezitím sundal brýle a stoupl na stupínek, aby obhlédl všechny návštěvníky, – je tahle věcička z druhé světové války, – stiskl v dlani miniaturní kovové vajíčko a zvedl ho nad hlavu, – granátem lásky.

Z každého domu, z každé továrničky a z každého krámku si odnášela Unal nějakou památku, aby mohla doma, až přiletí, podat nedůvěřivým přátelům důkaz, že strávila na Zemi celý týden. Dny utíkaly mnohem rychleji, než si zpočátku myslela. V úterý sjížděli s Mézlem na pronajatém člunu řeku, lovili ryby, navštívili také malou hydroelektrárnu s oceánografickým muzeem, kde Unal nerozumně vlezla do předpotopního potápěčského skafandru a málem se udusila, ve středu brouzdali po mořské pláži, v níž lidská chodidla zanechávala otisky jako kdysi boty Neila Armstronga na Měsíci, ve čtvrtek se podívali do továrničky na výrobu chleba, másla a sýrů.

Mézl ochutnával výrobky s takovou chutí, až se přecpal a potom ho dlouho do noci bolelo břicho, takže v pátek poránu odmítl vstát z postele. Unal, jako by na tento okamžik čekala, vyrazila do města sama a za pár minut propadla nákupní horečce, jak se to stávalo ženám před mnoha a mnoha staletími. To, co dostávala doma zdarma a co si mohla dle vlastních úvah a potřeby brát, musela v pouličních krámcích a kioscích vyměňovat za jakési ohmatané, šustivé a barevné papírky, kterým se říkalo peníze.

A Unal nijak nešetřila, tu si koupila na památku přívěsek, náušnici, před stánkem s keramikou zase pózovala fotografovi, který ji zvěčnil s amforou v náručí jako nějakou pradávnou domorodou ženu, jinde zas objevila sprej na opalování, hedvábný šátek a několik dalších drobností pro rodiče a příbuzné.

Najednou byla bez peněz. Opravdu, tady je všechno jiné než u nás doma, čílila se v duchu, když chtěla nakupovat a nemohla sehnat další peníze, a přitom v tašce zbývalo ještě tolik místa!

Posléze se vrátila do hotelu za Mézlem, vypravovala mu o svém putování, ukazovala drobnůstky a titěrnosti, ze kterých měla radost jako malé dítě z dárků pod stromečkem. Nakonec vyndala z tašky kravatu a pověsila mu ji na krk.

– Teď můžeme jít konečně do domu lásky, – řekla mazlivě. – Jenom se musíme stavit… v salónu.

– Vždyť už máš tolik krásných věcí, miláčku, – namítl, přebíraje se tím nepřeberným haraburdím.

– To mám, ale něco nám ještě schází.

– A co?

– Ty nevíš? – opáčila, ale on opravdu nevěděl. – Nechtěla jsem tam bez tebe jít, – napovídala mu, jako by to největší tajemství na ně teprve čekalo a ona ho chtěla vychutnat jenom s ním.

V kosmetickém salónu se cítila Unal jako doma. Pobíhala mezi přihrádkami, čichala ke všem mýdlům a voňavkám a zaměstnávala prodavače nesmyslnými otázkami, například které mýdlo je na ruce, na nohy a které na obličej. Brala do rukou bombičky, z nichž pod tlakem vyklouzávali hádci roztodivných mazadel a mastí, ochutnávala různé parfémy a stříkala je na sebe i na Mézla, takže z těch směsic voňavek nejen že nevoněl, nýbrž páchl jak smradlavý kozel. Mézl neviděl rád, jak se Unal předvádí.

– Miláčku, svatební cesta je jenom jednou v životě, – švitořila.

– Mýlíte se, mladá paní, – opravil ji pohotově prodavač. – Možná podle vašeho zákoníku, ale zde na Zemi panoval jiný mrav. Hranice vdavků nebo svateb nebyla prakticky omezena, takže jste se mohla vdávat třeba desetkrát za život, pokud, ehm, jste nežila v celibátu. Existovaly i instituce, které seznamovaly vhodné partnery.

– Vždyť já se nechci znovu vdávat, – pověsila se rozpustile na Mézla.

– Nechcete? Já vám také nic neradím, – škádlil ji. – Ale věřte, že takový nový svazek do sebe něco měl. Někdo rád válčil na bojišti a jiný zase v posteli, – špásoval. – Zároveň to však bylo únavné, začínat znovu a znovu… a potom, partneři se nakonec stejně okoukali.

– Tak vidíš, Unal, co nás čeká.

– Nemusíte mít obavy, – řekl prodavač povzbudivě. – Lidé byli odjakživa chytří a vynalézaví. Na co ti nepřišli.

– Na co? – pravila dovádivě Unal.

– Nevykládejte si to špatně, – ujišťoval prodavače Mézl, – nás prostě zajímá všechno, co nějak souvisí se Zemí. Jenomže Unal je trochu upovídaná, zvědavá a hlavně nedočkavá. Nic si nenechá vysvětlit, všechno musí sama vyzkoušet na sobě.

– To chce trpělivost, taky ji mám na skladě. Tohle město je kus vesmíru, kus historie, má všechno, co kdy bylo. Lásku i smrt. My ale začnem u života, co říkáte?

Mézl zabrousil očima do regálu, kam ukázala prodavačova ruka a pomalu četl nápisy: Pocity, Nálady, Vášně. Unal četla s ním a sotva pochopila, hrnula se ke zboží. V přihrádkách totiž stály buclaté a křivolaké nádobky a bombičky různých barev a obsahů. Jednu takovou řadu právě prohlížela: Pláč, Smutek, Útěcha, Soucit…

– Vy jste kouzelník?

– Tak trochu, – řekl potutelně prodavač. Vzápětí jednu nádobku vzala, odjistila a obsah vystříkala do vzduchu. Po krámku se linula zvláštní vůně, Mézl vypadal jinak a Unal také, totam bylo rozdováděné děvče a rozvážný mladý muž, stáli zde před sebou dva mladí starci a vedle nich kdosi třetí, který je pozorně sledoval. Unal měla pláč na krajíčku a Mézl zatínal zuby. – Nebojte se, máme tu i Radost, Štěstí, Pohodu, Klid, ale také Strach, Úzkost, Závist, ba dokonce i Nenávist.

– A k čemu je to dobré? – pípla překvapená Unal.

– Zákazníci jsou různí.

– A není tohle zakázané zboží? – pravil podezíravě Mézl, který o černém trhu také cosi slyšel.

– Když to berete takhle, chtěli jste přece vědět všechno o Zemi.

– Dole v muzeu měli zase granát lásky, – řekla Unal, ve které už smutná nálada odeznívala.

– Vyráběli toho kdysi moc. Člověk je studnice plná vášní a věřte, že pozemšťané si dokázali vyhrát, – pravil nadmíru poučeně. Unal už byla opět ve svém živlu, přebírala bombičky a několik jich dala stranou.

– Tohle jsem si vybrala. Chtěla bych Štěstí, Smích, Radost… a co ještě, Mézle? – zeptala se muže.

– Jestli budeme mít dost peněz, – znejistěl Mézl, třebaže se i on už dávno nechal zlákat dráždivými nálepkami.

– Užívat s mírou, s mírou, – připomínal obchodník a nespouštěl oči z Unal, protože tak zářivou bytost už dlouho neviděl. – Brát jako koření, ne jako lék. Někteří pozemšťané pro pocity zapomínají na každodenní starosti. Přestali pracovat, přestali se milovat…

– A nenávidět se taky přestali?

– Taky.

Mézl uvažoval, chvíli bloudil očima tiše po regálech a nakonec řekl:

– Myslel jsem, že lidé opustili Zemi proto, že se nenáviděli.

– Mír nebo válka nejsou otázky citu, nýbrž rozumu, mladý muži. A obchodu, – připomněl všeznajícně prodavač.

Tyhle vážné rozpravy neměla Unal ráda, Mézlovi snad nestačí, co už bylo řečeno?

– Pojď, – začala netrpělivě přešlapovat.

– Ale tady už přece žádná válka nevypukla, – namítl Mézl.

– Válka ne, – souhlasil prodavač. – Země však měla najednou obrovské zásoby netradičního zboží, kterému se říká munice. A pak někdo otočil vypínačem.

Pokoj byl rudý jako rozvášněné býčí oči, nábytek se pohupoval v tetelivém šeru, skřípal, mlaskal, vzdychal a krvácel, jako krvácelo nedočkavé srdce Unal. Pohovka příjemně chladila a leželo se na ní dobře, Unal ji hned vyzkoušela, zatímco Mézl spravoval za zatemněným oknem lampičku, která nesvítila.

– Třeba jde taky jenom o atrapu, – pravila, vábíc ho k sobě. – Ty si mě vůbec nevšímáš. Za celý týden jsi mě jenom jednou políbil, a to nebyl doopravdovský polibek, ten, co já mám ráda…

– Chci na tebe vidět, jak seš krásná, – dobíral si ji.

– Kdybych tohle věděla…, – začala se uraženě oblékat.

Mézl byl jako na trní, Unal miloval, toužil po ní, ale tady v cizím domě se cítil nesvůj, zejména když si uvědomil, kolik mužů a žen zde před ním na pohovce trávilo podobné chvíle jako oni.

– Já vím, ty by sis přála dítě.

– Přála, měli bychom krásnou vzpomínku.

– Ale tady to nejde, tady na Zemi. Vidělas přece…

– Všechno jde, – pravila naoko zarputile Unal a vyndala z tašky svou tajnou zbraň. Vzápětí plavali oba v tetelivé vůni Radosti.

– Seš nepoučitelná, – vyděsil se, – bereš vůbec něco vážně?

– A tohle je Smích, – řekla. Než jí stačil bombičku vytrhnout, část obsahu vystříkla do vzduchu a zasáhla i Mézla. Okamžik nečinně přihlížel, pochechtávaje se s ní.

– Aby nám nebylo špatně.

– Mravokárče!

Lampičku nechal lampičkou a přisedl k ženě na pohovku. Teď mu svým tělem svítila Unal. Pomalu z ní vysvlékal šaty a ona mu ani trochu nepomáhala, jako by ho chtěla ještě více potrápit.

– Říkal jsi, že člověk musel na sobě vyzkoušet všechno, aby se poučil, – připomněla mu jeho nabádavé řeči. Potom se spolu milovali, škádlili a dohadovali o tom, povede-li jejich příští cesta na Jupiter nebo Venuši. – A teď přidáme trochu Vášně, ne? – dodala po chvíli Unal pokoutně, protože měla dojem, že okamžik pozemské lásky byl příliš krátký na to, než co o ní slyšela vypravovat.

– Vášně? – opakoval mámivě. – Budeme úplně opilí, Unal. Zítra odlétáme a ani nevíme, kde najdeme našeho taxikáře.

Unal se chtěla rozšoupnout, teprve teď cítila, že přišla její chvíle. Zatímco Mézl ji vláčel celý týden po městě, ona ho dovede rovnou za člověkem!

– Možná, že sem chodila naše prapraprapraprababička, – chichotala se božsky. – Proč tohle u nás taky nerozdávají? – zamávala mu pod nosem bombičkou. Teď už byla stoprocentně přesvědčená, že hranice bytí a možná i vesmíru jsou mnohem širší a mnohotvárnější, než ji učili ve škole a než jí prozradil Mézl.

– Proč jsme letěli až sem, řekni, proč?

Neodpověděl.

Leželi vedle sebe nazí a krásně bolaví, jednou rukou hladila svého muže a druhou sáhla do tašky pro poslední doušek lásky.

– Mám tady ještě jedno překvapení, chceš? – poznamenala tiše nad věcičkou, kterou v nestřežené chvíli odnesla z určeného místa, důvěrně políbila Mézla na rty a opatrně zmáčkla pojistku.

Mézl otevřel líně oči. Uviděl v dívčí dlani vajíčko, symbol života, a spokojeně přikývl nad duchaplností tvaru, který vymyslel výrobce. Copak se z něho asi vyklube? Až potom mu padla do oka etiketa, které si Unal zřejmě asi nevšimla:

VÁLEČNÝ GRANÁT,
SVĚTOVÉ MUZEUM,
HIROŠIMA

Stopa do budoucnosti

Stará paní Zímová měla dobrou kondici i v osmdesáti letech, a to nejen proto, že poránu užívala pravidelně stopku slivovice na zahřátí, ale většinu života trávila v přírodě, ať už na poli, nebo na zahradě. I teď na stará kolena se snažila nezahálet. Ráno brzy vstávala a chodila na trh prodávat své výpěstky, zjara zeleninu, v létě a na podzim ovoce. To potom rozkuráženě křičela:

– Vašnosto, mám tady pro vás pórek. Ne? Tak vemte panímámě švestky do buchet. Taky ne? A petržel… tu jo?

– No dovolte, – čertili se nedůtkliví šedesátníci, ale bába jakoby nic, usrkávala z placatice slivovičku a posílala syna Maura, který byl též hmotně zainteresován na bábině kapitálu, tu pro pivo do hospody, tu na zahradu pro další přísun ovoce a zeleniny.

Mauro Zíma ji ve svých čtyřiceti letech poslouchal, i když měl pět semestrů nedokončené filozofie a ona sotva vychodila školu. Žili si celkem dobře, bábu drželo zdraví, peníze a alkohol, a Maura, který se dosud neoženil, držela bába.

Nic proti tomu nenamítal.

Až jednou. To ho bába poslala s kárkou na zahradu, aby přivezl renety, které tam předtím natrhal.

– Spěchej a nikde se nezastavuj, – ponoukala ho.

A on opravdu pospíchal, protože se s ním začaly dít podivné věci. Cestou ze zahrady mu totiž spustily v hlavě činely, basa a helikónka, takže propadl panice a ty krásně dozlatova ožíhané renety vyklopil do příkopu. Mauro nerozuměl ničemu a neuklidnil se ani tehdy, když vysílání skončilo.

Přivezli ho k ránu esenbáci. Vyděšená bába myslela, že je v posledním tažení. Mauro však už zase mluvil k věci a chodil po vlastních.

– Něco s ním je, pane doktore, vůbec se mnou nechce mluvit. A když, tak říká takový divný věci, že mu nerozumím.

Opravdu, Mauro seděl zapasovaný do křesílka, ruce sepnuté na klíně, něco si bručel pod vousy a poškubával velkou hlavou, na niž si občas zaťukal ukazovákem.

– Takhle si hlídá sejf od tý doby, co ho přivezli. On byl úplně klidnej a tichej a teď vede politický řeči.

Když si Mauro zaťukal na lebku popáté, docent Vyhnel zakřičel:

– Vstupte!

Mauro vyskočil a zamířil ke dveřím, teprve ty ho zastavily. Potom zmateně pokýval hlavou, ještě jeden hlas, druhý… a byl pokoj.

– Přestali.

– Možná by ho slivovice potěšila, – špitla vemlouvavě Zímová.

– S kým jste si to povídal, hochu?

– Hráli starou německou hymnu…

– Vy ji znáte?

Neodpověděl, skulil se poslušně do křesílka vedle báby, pomrkávaje neustále po ní.

– Tak to řekni, cos provedl. Dva metráky Coxovy renety mně zničil. Čekala jsem na něho do půl sedmý na place.

– Nepovídal jsem si s nikým, – řekl Mauro. – Zaměřili mě vysílačkou. Už se vám to taky někdy stalo?

– Ano, někdy se nám to stává, – zrozpačitěl docent. – A co vám, pane Zíma, vysílali?

Mauro Zíma si rozšafně protáhl ukazováky klopami saka v těch místech, kde si zasouvají romantičtí básníci rudý karafiát, a právě tak romanticky řekl:

– Obrázky. Ukazovali mi červené nebe a obzor. Moc jsem tomu nerozuměl. Byl to obzor idejí…

– Musím si zapálit, – vzdychla nezdrženlivě bába a krátce nato vyfoukla obláček dýmu. – Ptali se mě jednou, jestli neměl úraz. Neměl. Byl porád zdravej, jenom zarděnkama se obsypal.

– No tak, – zabručel docent a tipl si: – Otec notorik a vy k tomu nemáte daleko, babi. A on pije?

– Leda borůvkovou šťávu, – škytla, aniž by jí předchozí invektiva vyrazila dech.

Docent vzdychl, už nebyl nejmladší, a mrkl do ambulance. Bylo tu plno. Uvažoval, jestli je Mauro nebezpečný. Kdo ví, zdali ta jablka bábě neprodal, peníze neutratil nebo je z něho nevymámila nějaká šikovná víla.

– Tak teda vy si povídáte… s nepřítelem.

– Až pochopíš náš svět, budeš moct mluvit, řekli mně.

– Ten ho nepochopí nikdy, – pravila upachtěně bába. – To má ze zarděnek.

– Budem si ho tady muset nechat, – poznamenal docent a olysalé čelo se mu zachmuřilo. Potom si sundal brýle. – Pro jistotu! – dodal a napřáhl k bábě ruku, aby se s ní rozloučil.

Mauro se choval na uzavřeném oddělení slušně, neoddal se pasívní rezistenci, sestry a doktory zdravil, uklízečkám uskakoval před smetákem a všechen cvrkot kolem sebe a druhých pečlivě vnášel do paměti. Třeba se mně to bude někdy hodit, uvažoval a v duchu se tetelil, jak na ten ansámbl přemoudřelých vyzraje. To jistě nařídil nepřítel, vrtalo mu hlavou, když Málková přivezla na pohyblivém stolku mističku s prášky a jmenovkou Mauro Zíma, samozřejmě ji chtěl oblafnout, prostě je spláchne do záchodku, ale sestři si počkala, až je pěkně spolyká, i pod jazyk mu jukla a on jí zase za výstřih, a tak si Mauro zvykl během několika dnů na chrápání sousedů, na ranní brzké buzení, vizitu, snídani, která mu moc nejela a oběd už vůbec ne, i na své kamarády na kavalcích.

V místnosti bylo osm postelí a na každé někdo ležel. Mauro se v životě hned tak s někým nespřátelil, ale tady, kde vedle vůně bělostných prostěradel a éterických vodiček z injekčních jehel zaváněly masti na kuřích okách a unikající střevní plyny jeho spolunocležníků, pochopil, že žijeme sice různé životy, ale jsme si v lecčems velmi blízcí.

Mauro dostal přidělenou postel u okna. Po jeho pravici ležel Emanuel Čížek, inženýr strojař, padesátník, který ho ochotně informoval o všem, co bylo třeba v těchto končinách znát a vědět. Ostatně nenacházel se zde poprvé a vlastně tu trávil podstatnou část svého života. Jedno Čížkovi ovšem chybělo, opravdový počítač, se kterým dokázal v civilu soutěžit ve dne v noci a kvůli kterému byl nakonec hospitalizován. Pravda, podařilo se mu pod kavalec propašovat malou japonskou počítačku značky Miro, ale ta byla na Čížka krátká, a tak otravoval na pokoji Reagana, bratrance Veverky, šéfkuchaře z hotelu Hilton mistra Koroptvičku, těžce raněného Prométhea i stavbyvedoucího, jenž soužený úporným mutismem vzdoroval Čížkovi opravdu srdnatě, prostě se s ním nebavil a Čížek ho ze vzteku nazval Nedostavěnými lázněmi.

– A co trápí tebe? – proklepával inženýr hned v úvodu Maurův habitus. – Něco s hlavou? Nebo snad nefunguje kanón?!

Mauro nerozuměl a rozpačitě přikývl, v nemocnici ještě neležel a ono vstupní ántré si přece jenom představoval poněkud jinak.

– Pane inženýr, nechte pana Zímu na pokoji, copak nevidíte, že mu není dobře, – řekla Málková, která se pokoušela marně dostat z Nedostavěných lázní aspoň slůvko. – Zítra jde na komplexní vyšetření, musí si odpočinout.

– Jen ať si povídá, aspoň mně není smutno, – zabreptal smířlivě Zíma. – Lepší tenhle hlas než ten odjinud.

– Kosmetická vada je do mě udělaná, – zašeptal inženýr, – ale bacha na ni, založila soutěž O čisté prostěradlo, dokonce se pokusila napsat studii Křivé zrcadlo a tělo ženy, my se tady z toho léčíme a ona nám to znovu servíruje na podnosu.

– Povídal jste něco, pane inženýre? – mrkla po něm sestra.

Čížek zvedl oči vzhůru, já nic, já muzikant, a sveřepě mlčel.

– Jako by se mně v tý hlavě něco rozdvojovalo a spojovalo, utíkalo a přibližovalo se, starý Řím, Tomáš Akvinský, antiracionalismus, důraz na absolutní hodnoty… od každýho trochu. On mně tam snad v ní někdo chodí. Já cejtím každý kousek hlavy zvlášť, – vmísil se do debaty Mauro, když pacienti osaměli.

– To znám, – chopil se Čížek příležitosti. Využiv strnulého mlčení, mlel a mlel. Zímu už zmáhala únava, ale poslouchal, radši poslouchat Čížka než ozvěny kroků, které mu rezonovaly v lebce.

Opět se mu v ní někdo procházel a nejen procházel, dupal, běhal z poschodí do poschodí, tu narazil, tu zvedl vítězoslavně hlavu. A potom se ty kroky a hulákání spojily a on uslyšel cvakot okovaných holínek, jdoucích ulicemi města. Prášky začaly účinkovat, Mauro konečně usnul.

Den co den pochodovala vojenská hudba ulicemi, vyrazila z náměstí před divadlem, provlékla se centrální třídou a poté se vracela kolem hradeb zpět k hlavnímu velitelství. Lidé nejdříve po šedých uniformách a upjatém kapelníkovi, který soustředěnými pohyby kočíroval celé stádo klarinetů, trubek, činelů a helikónů, zvědavě pokukovali, pak ale zavírali okna a cpali si vatu do uší, neboť Deutschland, Deutschland über alles, über alles in der Welt jim nahánělo hrůzu. Mnozí občané by z města rádi odešli, ale nebylo úniku, skelety městských hradeb se klenuly i na obloze a zářily jak pancéřový želví krunýř, aby ti, co pod ním žili dole, měli ochranu i ze vzduchu.

– Pěkně hrát, kapelmeister, a oni před ním zavírat okna, – řekl mrzutě major Vogel, rozepnul si dva knoflíky na saku a povolil u krku kravatu. – I vy přede mnou utíkat.

– Neutíkám, ale moc se mi tady nelíbí. Trochu se nudím, miláčku.

– Nudym… ale, ale, však počkat na tu Bartolomějskou noc. To budou lítat rachejtle, jedna krásnější než druhá a celé nebe bude svítit, – dodal spokojeně, stáhl si vysoké kožené holínky, shrnul onuce a došel ke stolu, kde si nalil koňak. – Já vás chápat, porád musíme cestovat, ale všude jsme doma, – rozchechtal se spokojeně. – Ty ne… já ano. Tak už se nemračit. Ovšem, je to trochu únava.

– Víš, co se mnou udělají, až odjedete?

– Oh, my zůstat tady natrvalo, – přistoupil k ženě, podal jí sklenku a něžně se dotkl ukazovákem jejích úst. Vypadal mužně a mladě, i když mu už mohlo táhnout na padesát, uměl se i vybraně chovat, ale teď jeho pohyb pod vlivem alkoholu zachvátila spíše ležérnost než elegance. – Ty byla krásna Frau. A věř, že ja jich viděl moc, moc po světě. Ja ještě viděl…

– Ty přede mnou něco tajíš. Nebo máš jinou? – skočila mu do řeči. Major se trochu zapotácel, úsměv mu zatančil na rtech.

– Jakápak jiná, mám tajemství, nebo jak se tomu u vás říká.

– Ne, nebudu vyzvídat.

– Bodeť… to tajemství být, že my budeme spolu večer spát, – rozřehtal se na plné kolo, lehce ji od sebe odstrčil a přisedl ke stolu. Uraženě mlčela. Chvíli tak seděl a koukal na zářivý klín světla, který ustupoval šeru v místnosti. Kolorit pokoje dotvářel skleník s míšeňským porcelánem, na něm postavená petrolejka, knihovna s červenými a modrými svazky knih, dvě ošoupaná křesla, pohovka a vedle ní stojací lampa s obrovským kloboukem připomínající muchomůrku červenou.

Z blízkého kostelíka sem dolétlo klekání.

Muž se zvedl a začal na sobě upravovat ošacení. Povytáhl si kalhoty, srovnal košili, kravatu, navlékl sako.

– Kam půjdu, když z města není úniku?

– Nemám rád tyhle řeči! Nepůjdem my, půjdou naše myšlenky! – zahlaholil znovu jasným hlasem, spokojený svými závěry. Ostatně ženiny námitky byly tak či onak v téhle chvíli absurdní. Ještě otálel, pak netrpělivě přistoupil k oknu, otevřel křídla a vyhlédl. – Kde být hudba? Ich höre nichts.

Žena teď už stála také u okna a dívala se s mužem do ulice. V nedalekém parku zpívali ptáci, tak krásně zpívali. Mockrát uvažovala, jestli to, co dělá, je správné, někdy jí ze sebe samé bylo úzko, ale nedovedla si poručit, z onoho bludiště chodeb a chodbiček by cestu určitě nenašla, vždyť ani ti nejlepší a nejchytřejší z města neodcházeli, a ona chtěla žít, žít jako oni.

Potkala Gerta čistě náhodou, procházel parkem a ona seděla na lavičce. Ještě jí nikdo neřekl, že je krásná, protože v onom městě se o kráse nemluvilo, na noc se stahovaly žaluzie a vysouvaly želví krunýře oblohy. Lidé mluvili potichu a Gert dokázal své pravdy křičet, křičet. To on ji oslovil: Mein Glückskind. Šla si s ním párkrát zatancovat, a když pochopila, že Gert tu není ve jménu života, ale ve jménu smrti, bylo pozdě.

Kdyby jen věděla, jak se dostat odtud. Prý pro spojení s vnějším světem existují mapy, Vogel je jistě má, jenomže s ním není řeč.

– Přijdeš večer?

– Andermal, ich habe keine Zeit.

– Budu doma, budu tě čekat.

Políbila ho a vyprovodila ke dveřím. Potom si lehla na pohovku a na chvíli zavřela oči. Zdálo se jí, že vedle za zdí, v laboratoři, kam byli zváni čas od času na vyšetření vysocí nacističtí pohlaváři, se cosi chystá. Cítila to i na sobě. Jako by jí tělem procházela neviditelná mnohaprstá ruka a tišila bolest, která teprve přijde. Byla ráda, že slyší alespoň nějaké zvuky, pod okny sem tam přejelo auto mířící na kopeček do nemocnice a v blízkém kostelíku se schylovalo k večerní mši. Rozsvítila lampu a přivřela okno, aby dovnitř nenalétali komáři. Nebude tady, uteče, uteče.

– Tak jak se vám u nás líbí? – zeptal se lékař, když si pozval Zímu do ordinace. Mauro tu seděl během týdne už potřetí, prošel různými vyšetřeními, pobyl na interně, na neurologii mu sejmuli EEG, dokonce měl zrentgenovánu i hlavu, zkoumali krev, ale nakonec ho vrátili znovu tam, odkud vyšel.

Většina výsledků byla negativní. Pravda, bylo tu cosi nejasného, při vyšetření očního pozadí a rentgenu mozku se objevily známky poukazující na atrofické změny mozkových cév, nicméně chování a vystupování Maura Zímy, jenž byl spolehlivě orientován místem i časem a poměrně dobře integrovanou osobností, nevybočovalo z širší hranice normy. Až na ty podivné hlasy a představy.

Mauro se usadil na tvrdém lehátku a přitáhl si na chlupatá prsa rozvírající se župan.

– Začal jsem psát deník a poslal ho sestře. Že vám nic nedala?

– Ale ano, četl jsem… podivuhodné věci. Docela bych byl rád, kdybyste mi je blíže ozřejmil. Například Rauschningovu Revoluci nihilismu. To je z vaší hlavy? Nebo ty hlasy v němčině. Umíte německy?

– Právě že ne, učil jsem se, ale jsem schopen říct tak akorát Nehmen Sie Platz, bitte, Frau.

– Hm… Fašismus byl ovšem fanatickou vírou v hodnoty, jež byly absolutizovány na úkor jiných hodnot, tedy mluvit o nihilismu jako takovém by asi bylo nesprávné. Ostatně toť ona vize obzoru, obzoru absolutizovaných hodnot, o kterém jste se zmiňoval. A co je za ním, nic? Můžete mi tvrdit, že za obzorem už nic není? Rozum do hrsti, příteli. Ale chtěl jsem se zeptat na něco jiného. Narodil jste se v Pardubicích.

– 1943.

– Takže vám bude?

– Čtyřiatřicet, – řekl pomalu Mauro.

– A dneska je? – zatápal v paměti naoko docent.

– Dneska je pátek, půl třetí. V šest dávají večeři, v sedm začne vysílání, – vzdychl poněkud rozmrzele Zíma a své bezelstné oči upřel na Vyhnela.

– Ovšem… vzpomínáte si na něco z raného dětství? Třeba nálet ve čtyřiačtyřicátém? Možná vám něco utkvělo v paměti.

– To mně byl jeden rok, – bránil se Mauro.

Docent sice měl Zímova anamnestická data srovnána, ale ověřoval si pacientovy reakce, jeho vnímání reality a schopnost adekvátně reagovat.

– Takže tu hudbu slyšíte vždycky před vysíláním?

– Kdyby hudbu, parádemarš! – zabušil si Zíma na lebku. Měl ji teď nakrátko ostříhanou a skutečně vůči svému tělu poněkud velkou a vychýlenou z osy.

– A nedíval jste se na nějaký film? Já si třeba vzpomínám na Pepka námořníka… – Docent zkoušel vnést do rozhovoru optimističtější tón, ale nedařilo se mu to. Mauro tiše mžoural před sebe a v očích mu kvasila nedůvěra.

– Pozval mě na návštěvu, jmenuje se Gert Vogel.

– Ano, tady to píšete, – zalistoval v sešitě. – Co vlastně od vás chce?

– Abych si sedl, vstal, jdi tamhle, jinam… zkouší mou trpělivost. Jenomže já se nedám, mně nestačí říct, ty můj milý Mauro, to mně říkávala bába a myslela, že ji budu pořád poslouchat. Určitě bude něco chtít, určitě. Třeba abych zabil. Smrt ale není smyslem naší existence, – pravil pobouřeně a lítostivě zároveň.

– To opravdu ne, – souhlasil docent. – Neposlouchejte ho.

– Víte, co je nejhorší? Že mě nenechává spát, kecá v noci a Čížek zase ve dne. Inženýr pracuje na mé diagnóze.

– Na Čížka si zvyknete, tak jako jsme si zvykli my. Potřebujete zkrátka odpočinek, tak je to. Ukažte, změřím vám ještě tlak, – použil osvědčenou lékařskou taktiku. Uchopil Maurovu paži a přiložil na ni pryžové obinadlo. Zájem především. – Je to v pořádku, i srdce vám tluče jako zvon, – ujistil ho docent.

Při pohledu na Maurovu lebku si uvědomil, že nejenom hlava, ale i uši se mu zdají větší, přizpůsobenější lépe k příjmu signálu.

– Kdyby něco, tak se obraťte na Málkovou, mám k ní důvěru. A ty hlasy by bylo dobré zaznamenávat, abychom věděli, kdy reagovat.

– A když na mě zase bude mířit?

– Zkuste ho plácnout přes ruku, určitě nevystřelí, – zalaškoval důvěrně, lehce poklepal pacienta po rameni a doprovodil ho na lůžko. Potom se vrátil a zahloubal do spisu.

Bludy a halucinace nezasahují do pacientovy reality toho času natolik, aby ho docela vyřadily. Možná trochu disimuluje, sestři tvrdí, že má ve stolku hokejovou přílbu, koupila mu ji stará paní Zímová, to proti rádiovým vlnám, a přinesla při poslední návštěvě. Pravda, měl jsem se zeptat, nač ji má, tak snad až příště. Milý pane Zíma, pomyslel si Vyhnel, chytla vás nemoc čtvrtého decenia, elektrošoky by možná zabraly, inzulínová kómata zatím vynecháme, naordinujeme chlorprotixen nebo thioridazin, potom uvidíme. Napsal dávky neuroleptik do karty a spis zavřel.

Mauro nechal ležet na stole svůj deník, jistě ne náhodou. Docent si tedy v něm začal číst: Vypravujte mi pohádku o království, ve kterém budem žít. Jako by mě zkoušel, provokoval, jak odpovím. Hovoří o lásce k vlasti, o nejspolehlivější zbrani, o citu a vášni, o nejdražší věci, která nám umožní zvítězit. Co je to vlastně za zbraň, za cit a za věc, kdo jsou to my a proti komu bojujeme? My, to je národ, naše čistá rasa, odpověděl. Tohle tu už přece bylo, namítl jsem, ale on se rozesmál a odpověděl mi otázkou: Bylo?

Viděl jsem je několikrát spolu, jmenuje se Gert Vogel a ji oslovuje Anno. Vysoká, štíhlá blondýna. Myslím, že ji odněkud znám, nemohu se ale upamatovat, snad jsem ji potkal někde na ulici…

Bába Zímová měla z toho všeho pořádně zamotanou hlavu. Když byl Mauro doma, stále ho sekýrovala, tohle jsi popletl, všechno vyžvaníš, život není peříčko, milánku, ty tvý úvahy jsou mi houbelec platný, když napíšu na tabuli, že máme čerstvá vajíčka, tak je máme čerstvá. A nečti! Ukaž, zase tě okradli, na zákazníky se nesmíš šklebit, ale usmívat… Peskovala ho při každé příležitosti, odháněla mu od pultu ženské a kapesné dostával také jenom občas. A najednou nemoc! To má z knížek, rozjímala.

První den samoty si vzpomněla na Maura navečer, než šla spát, ale potom jí scházel čím dál víc a nešlo jenom o kárku, kterou musela tahat ze zahrady sama, prostě Maura ke své práci potřebovala, i kdyby měl jen sedět za pultíkem a listovat mezi stránkami. Vnášel do jejího podnikatelského života jistotu a smysl.

Na návštěvy do nemocnice chodila, pokud to jen šlo, i tentokrát přivezla plnou tašku sladkostí, domácích škvarků a uzeného. O vylepšení jídelníčku sice Mauro, zajatý do svých představ, příliš nestál, inženýr Čížek a spol. však měli jiný názor.

– A na co máte hokejku, babi? – kontaktoval Zímovou.

– No k tý helmě, co jsem dotáhla posledně.

– Jo k tý, – rozumoval Mauro, jako by už zapomněl, že o helmu projevil zájem sám. – Jenomže nám chybí kluziště!

Bába nevěděla, co odpovědět, chvíli poseděla vedle postele na židli, plácala něco o tom, že bude třeba zrýt zahradu, shrabat listí a ty švestky zasažený šárkou se musí vykácet a spálit, česnek byl malý, v cibuli je plíseň, poté se ještě zeptala na Žida Löseho, který měl před válkou galantérii a už se do ní nikdy nevrátil, ale Mauro jen vrtěl odmítavě hlavou a bába viděla, že ji má stejně plnou jiných myšlenek, tedy ho políbila na ustarané čelo a radši odešla, protože si neměli co říct.

– Co proti ní máš, – dorážel Čížek, – přinese fůru dobrot, a jako by ti nestála ani za slovo. Podívej, Reagan, sežere bábovku, ani nemrkne, ten by jí byl schopen pro kus žvance i z ruky vykládat.

– Mám jí snad vyprávět o pochodu černých košil na Řím?

– … to ne, ale mohl jsi říct: Babi, až se uzdravím, koupím vám kamenitej hrnec, aby se vám nepřipalovalo mlíko na plotně.

– Uzdravím! Už je nejen slyším, ale vidím i jejich znak, – pravil Mauro a zoufale se rozhlédl po pokoji, jestli ho kromě Čížka někdo neposlouchá.

– To by chtělo zanalyzovat systém.

– Co, co to povídáš?

– Systém. Když tě sleduju, napadá mě jedna fantastická myšlenka. Dva pochody v živočišné říši ovlivnily vývoj: Náhodná změna a výběr. Změna a výběr zasáhly do procesu adaptace, kterážto ve svých důsledcích znamená snahu organismu o účelnost.

– To je na mě moc složitý, – mávl otráveně rukou Mauro. – Mají ve znaku svazek proutí.

– Ovšem… a pak přijde Noc oranžových ohňů. Poslouchej ještě chvíli. Přímka je nejúčelnější dráha, hledáme-li nejkratší spojení mezi dvěma body. Tohle tvrzení chápej jako výchozí bod naší diskuse.

– Říkal jsem ti, nech mě bejt! – Mauro si schoval hlavu pod polštář a celý se zavrtal pod deku.

– Jenomže příroda nevnáší efektivnost a optimalizaci do výrobků, jde si svou výběrovou cestou. To musí udělat člověk. Darwina jste přece brali ve škole. Všechno chce svůj čas.

– S tím, co se děje v mý hlavě, nemá příroda nic společnýho, – zaječel zpod polštáře Mauro.

– Potřebovali čas a informaci. Obojí jim na konci války scházelo. Jak urychlit proces dějin, když příroda má namířeno jinudy. – Čížek položil otázku spíš sám sobě, chtěl vtáhnout Maura do reje svých myšlenek, naštěstí se mu to nepodařilo. Začal tedy odjinud: – Vše se dá vyjádřit čísly, tělo, mozek i život. Existují vývojové křivky a jejich řešení. Ještě minutu mě poslouchej. A také existují kritické body, kdy se křivky přiblíží, ale třeba se vůbec nedotknou. Těch křivek je strašně moc, křivek života, ale jenom jedna jediná je správná.

– Jak to můžeš tvrdit, že jediná.

– Protože jsem matematik, – zachechtal se Čížek samolibě.

– Chtěl jsem se konečně oženit, už na to mám léta…

Inženýr se otráveně zvedl, strhl z Maura polštář, podložil mu s ním hlavu. Potom se ho pokusil povytáhnout, aby na sebe viděli.

– Nevědí si s tebou rady, – promlouval mu do duše. – Ani tamti, ani tihle. Buňky v hlavě se ti rozhýbaly, gangliová jádra zduřela. Co takhle vyhrát válku, když už ne na bojišti, alespoň tedy ve zkumavce, selže-li Drang nach Osten a poraní-li si orlice předčasně křídla? Však ono se v budoucnosti najde okénko, aby se v něm historie zase dala měnit, stačí pár zásahů do buněčného jádra, pozměnit řetězec bílkovin, chromozóm sem, chromozóm tam, koneckonců manipulace s buňkami může být i zábava. Slyšíš hudbu, slyšíš. To není dechovka, nýbrž symfónie. Někdy se stane, že se buňky přemnoží, někdy ano, ale i tohle se dá vyjádřit matematicky. Naše armáda má tolik a tolik schopných bojovníků. Tak je to, brácho, a už se netrap. Jenomže nepočítali s tím, že se ti to v hlavě trochu pomotá, hehehe.

– Sestři, – zakřičel Mauro zoufale na Málkovou, která se objevila ve dveřích. Málková k němu rychle doběhla. Bledý a ztrhaný Zímův obličej ji vylekal. Sedla si k němu na pelest a chytla ho za ruku.

– Zase vám vyprávěl horory? – Zíma choreaticky zavrtěl hlavou, několikrát naprázdno polknul, než chytil řeč:

– … a co když je to pravda?

Čížek protáhl spokojeně obličej, zato sestři se tvářila jak slepice na moři.

– Tak pojďte se mnou, stejně jsem už pro vás běžela. Máte ještě dneska nějaké povinnosti.

Mauro se vyloupl z postele, nasadil si na bosé nohy pantofle a vydal se kolébavou chůzí za sestrou. Čížek je sledoval úkosem, sotva zmizeli za dveřmi, vzdychl a jediným mrknutím zjistil, že se taška s proviantem dostala až k bratrancům Veverkovým. Byla však už nápadně splasklá a podvyživená. Kdybych raději mlčel a jedl. Vzdychl ještě jednou, tentokrát nahlas:

– Teď ho čeká aplikace střídavého proudu 50–60 cyklů za sekundu a napětí 100 voltů, takové pošimrání mozkových závitů, po kterém je totální amnézie. Budu mu to muset zítra zopakovat znovu, nebo všechno zapomene. S takovým případem jsem se ještě nesetkal.

Anna se vykoupala, navlékla na sebe hráškově zelený froté župan a napustila si do umývadla heřmánkovou lázeň, ve které si chtěla spláchnout vlasy. Ale nejdřív si zapálí cigaretu a pustí rádio, ano, dávali Straussovy operetní árie a operety Anna milovala nadevše. Sotva oběhla valčíková melodie světnicí, někdo zazvonil.

– To jsi ty, Gerte? – vykřikla, ale vzápětí si uvědomila, že Gert nosí klíče a zvoní třikrát, ale tentokrát cinkl zvonek pouze jednou, ne, tohle bude někdo jiný. Rozladěně pohlédla na hodiny a vydala se ke dveřím.

Na prahu stál Mauro Zíma.

– Promiňte, je už pozdě… byl jsem ale pozván na návštěvu. Nevím, jak se to mohlo stát, najednou jsem tady.

Prohlížela si ho pomalu a shovívavě, očima těkal nejistě kolem sebe, jako by se vrátil do starých končin a nemohl se upamatovat na detaily. Sotva stál na nohou. Možná patřil k těm pošetilcům, o nichž se vypravovalo, že za temných nocí seskakují z letadel a potom se potulují po lesích kolem města. Ale jak se dostanou dovnitř skrz neproniknutelné hradby?

Zabouchla za ním dveře. Dovedla ho do pokoje a posadila na židli. Pak dala na vařič vodu. Orlí dráp modravého plamene sevřel konvici, líh étericky těkal do vzduchu.

– Jak jste se tady octl? – Zhasla lustr, červené světlo lampy pulsovalo jako poraněné srdce.

– Jsem strašně unaven. Byl jsem v Itálii, nějakou dobu se potuloval v Německu a potom ve Španělsku, vlastně jsem procestoval celou Evropu, Tokio… ba dokonce i Jižní Ameriku. Narodil jsem se už dávno, hodně dávno… nebo jsem se ještě nenarodil? Který se teď vlastně píše rok? – zeptal se poněkud zmateně.

– 1942.

– Je válka?

– Ovšem, – pohlédla na něj nedůvěřivě, jako by zapochybovala, je-li při smyslech. Teprve teď si všiml zatažených rolet.

K čaji mu přistrčila chleba a kus slaniny.

– … nebojte se, nejsem terorista, – řekl a pustil se do jídla. Docela se mu to líbilo a úzkost, která jej podpírala ve dveřích, ho pomalu opouštěla.

– Kdo tedy jste? Cestovatel časem? – zasmála se sama svému vtipu. Měla zdravé zuby a jasné oči.

– A co když ano…! – vyprskl s plnou pusou, až se zakuckal. – Hledám majora Gerta Vogela.

– Doktora? – ztišila hlas a polekaně se napřímila.

– On je doktor? – přestal jíst a prudce od sebe odstrčil talíř. Vstal, došel k zastíněnému oknu, jako by ho chtěl otevřít dokořán, dotkl se tmavého papíru a ucukl, neboť současně s pohybem těla zazněly výstřely pušek. – Myslel jsem si to.

– To rackové tleskají křídly, – pokoušela se ho bláhově uklidnit, když viděla, že se drží za hlavu. Zlostně na ni pohlédl. Kdyby se nestyděl, křičel by na plné kolo.

– Pozval si mě.

– … ale on dnes nepřijde, – přiznala neochotně. – Hovořil o nějaké noci…

– … budou je vozit v zelených antonech na Zámeček a potom do krematoria.

– I tohle víte? On takové věci nedělá, ne, to není jeho styl, on lidi nevraždí. Je vědec.

Neodpověděl. Pod okny znovu prošla hudba. Die Fahne hoch, die Reihen dicht geschlossen, SA marschiert mit ruhig festem Schritt… Jako včera, předevčírem, jako projde pozítří. Kapelník se rozmachoval parádemarší, činely a bubny řičely ostošest, jako by chtěly vzbudit město a vykřičet vítězství vojska v šedých uniformách do celého světa. Nemohl déle čekat, ani Vogel nečeká. Přinutil ji obléknout se a vyrazili spolu do ulic. Proběhli parkem, ve kterém Gert poprvé oslovil Annu, u Chrudimky vedle mostu se koupala rota vojáků, mladí staří si mazali záda sodovým mýdlem, nazí pobíhali po břehu a ti nejodvážnější skákali dolů z mostu do řeky. Utíkala za ním, nerozhodná a zaskočená vpádem cizince do soukromí dvou lidí, jejichž vztah až dosud víceméně tajila. Má se ho zbavit nebo následovat, chtěla přece odtud, pryč z tohoto území, ale co když je Mauro blázen, a ne cestovatel časem, nebo dokonce, nedej bože, prorok.

V ulicích už vládlo šero a zákoutí kalila tma úplně. Mauro se rozhlížel po domech, hledaje německé nápisy, jako by si všechna svědectví chtěl vtisknout natrvalo do paměti. Konečně na ni počkal a sevřel ji pevně za paži.

– Gert je v laboratoři? – Zeptal se zbytečně, protože to nevěděla, opravdu tohle nevěděla. Připadala si jako princezna v zakletém království.

– Hlídá vlajku, – ukázala konečně rukou k zámku.

Opravdu, na zámecké věži vlála fašistická vlajka. Obrovské hradby plné stínů a dubová brána se jim postavily do cesty. Na hradebních kůlech nebyly jako ve středověku nabodnuté lebky nepřátel, zato znovu zazněly výstřely a nebe ozářily roje světlic. Co to však bylo za obraz? Namísto rachejtlí pluly vzduchem lidské hlavy, barevné jako balónky: červené, modré, zelené, stříbrné, děsivě zarmoucené i rozesmáté, plačící i stoicky vyrovnané, zubící se i bezzubé, balónky Asiatů, Evropanů, černochů i Židů na své pouti vesmírem.

– Ti všichni jsou mrtví, – zašeptal Mauro. Stál před bránou jako přikovaný, neboť všechna čerň se náhle utopila v noci, potom zprava i zleva připlula dvě slunce a osvítila nebeskou klenbu spojenou lebečními švy. Viděl svou lebku, zevnitř ji viděl a v ní milióny buněk v pohybu. Obrovské vojsko chystající se k útoku.

Náhle se obraz vytratil.

Seděl v křesle a cítil, jak mu sestra vyndává z úst pryžový klín, jenž měl strčený mezi zuby, aby se nepokousal, a doktor povoluje řemínky, na nichž jsou připoutány elektrody. Trochu se potácel, když ho vedli na pokoj, opatrně ho položili do postele a sestra na něj povzbudivě zamrkala.

– Tak vidíte, ani to nebolelo. Jak vám je, pane Zíma?

– Báječně, – zamumlal a myslel to upřímně.

Nemocniční režim, jak se ukázalo později, přinesl Maurovi svým pravidelným rytmem jistou dávku zadostiučinění, prášky, které mu předepisovali lékaři, už nevyplivoval, zvykl si i na vizity, na pravidelné rozhovory s docentem, na jídlo, které musel zhltnout v cukuletu, neboť i zde platilo, kdo zaváhá, tak se nenají, a co hlavní, dokázal do denního kolotoče prosadit i kousek sebe, vyběhnout v nestřežené chvíli na chodbu a zakouřit si, zajít do Army anebo poklábosit v návštěvní době s bábou o tom, jak jdou kšefty a co dělá konkurence. Největší možnost úniku skýtala místnost, kam chodili pacienti malovat.

Pracovna měla rozměrná okna natočená k jihovýchodu, byla to vlastně suterénní místnost, které však kupodivu nestínily ani vzrostlé keře, ani mřížoví, zapuštěné do zdi, takže denního světla tu bylo dostatek a chlapi sem chodili malovat rádi a s chutí, neboť odtud byla vidět i ženská lýtka lépe než z přízemí.

Arteterapii vedla půvabná třicátnice Tichá.

– Tak jak to jde, Jaruško, nedošla vám rumělka? – špásoval s ní docent, který sem čas od času zavítal, zejména když pochopil, že tenhle spolek uličníků bude třeba postavit do latě. – Nezlobí vás pan Čížek?

– Trochu, – pootočila se ke stolku, kde inženýr Čížek zápasil s temperami. – Musela jsem ho přesadit, nedá Zímovi pokoj, a také mi řekl, že jsem kompulsívní neurotik. Co to je, pane docente?

– Kompulsívní? Nic sprostého, – špičkoval docent. Pochodoval od jednoho stolu ke druhému, u každého človíčka se zastavil a svým uznalým pobrukováním projevil zájem o jeho dílo. I Čížkovi koukal chvíli přes rameno: – Co to má být, Čížek! Vy jste nakreslil pár čar a nazval je přímo hamletovsky: Být, či nebýt?!

– To není pár čar, to je schéma života.

– Víte co, Čížek? Myslím, že už se cítíte líp. Vypadá to jako…

– Buňky na pochodu, když se systém porouchá, – zašeptal Čížek Vyhnelovi tajuplně.

– To má být mozek, který se vymkl přírodním zákonitostem. Mozek pana Zímy, – podotkla Jaruška.

– Aha, už chápu, tamto je váš a tohle Zímův. Příroda má ovšem poněkud jiné zákonitosti, než jsou ty, dle kterých se utvářejí společenské procesy, milý pane inženýre. To jste jaksi pozapomněl. Měl jste zřejmě na mysli tu vaši teorii buněčného rojení, – zeptal se lékař spíše řečnicky, vrátil Čížkovi čtvrtku a postoupil dál. – Á, bratranci Veverkové, ti kreslí zase ruchadlo. Už byste mohli vymyslet také něco nového, – poznamenal, minul Nedostavěný bazén, jehož abstraktní kompozice ho příliš nezaujala, snad jen tím, že šlo o valéry barvy pálených cihel, a znovu se zastavil u Maura Zímy.

– Pan Zíma se dneska snažil, – chválila učitelka svého žáka.

– Tak takhle to tam vypadá v těch našich katakombách, – pravil neutrálně docent, skloněný nad prostorovým schématem lebky. – Vlastně jdu pro vás, mám teď chvíli volno a četl jsem si ve vašem deníku. Rád bych slyšel, co se událo nového.

Mauro se shýbl pro pantofle, které mu utíkaly pod stolem, nasadil je na nohy a začal rozpačitě šroubovat závěry temperových barev.

– To nechte, Jaruška nám pomůže, – ujistil ho Vyhnel.

Seděli v ordinaci, Mauro dostal možnost si zakouřit.

– Labyrint chodeb…, – trochu mě zaráží tak názorná představa, pomyslel si, ale nahlas řekl: – Ano, tady je ta vlajka, jejich nervové centrum. Jestli jsem dobře rozuměl: byl jste pozván kamsi, nevíte kam, ale usuzujete, že jde o vaše rodné město v letech čtyřicet až čtyřicet pět, tedy v době okupace. Nevíte proč, nemáte tušení, co po vás chtějí. Prostě si vás vysílačkou zavolali, abyste skládal účty. Na cestě v labyrintu jste potkal jakousi ženu…

– Jakousi! Já ji odněkud znám. A taky se bojím, abych nezabloudil.

– Ale zatím jste se pokaždé vrátil, není-liž pravda. – Mauro přitakal. – Opravdu, dal jste si s tím práci…, – prohlížel obrázek. – Ono to vypadá jako klubko zmijí.

– Jde o moji hlavu.

– Chápu, – odmlčel se na okamžik, aby si srovnal myšlenky. – Nepochybně víte, že každý z nás má v hlavě mozek a že naše představy jsou reprodukované subjektivní obrazy objektivně existující reality a naše fantazijní představy jsou postaveny na přetváření těchto představ. Nicméně to vaše pojetí království uprostřed města a města, jakéhosi uzavřeného společenství uprostřed lebky, je zajímavé. I ten pohádkový motiv s vlajkou a rytířem, který střeží princeznu, mne upoutal. Kéž by to bylo tak jednoduché. Vy si myslíte opravdu, že válka je záležitostí jedince?

– … vypadá to všechno jako opravdové.

– Jako?

– Je to opravdové. Ne že by to bylo tenkrát, ale že je to teď, někde je zámek, rytíř a princezna a vlajka s orlicí. Cestuji časem, chodím z jedné strany na druhou, tam je světlo, tam tma, už vím, jak to bylo tenkrát, jaké to je nyní, ale zítra, jaké to bude zítra…? Ona tam zahyne.

– Princezna?

– To je život, – zahučel popuzeně Zíma.

– Podívejte, hlavu máme sice každý jenom jednu, ale když je dáme dohromady, snad něco vymyslíme, – poznamenal profesionálně jistým hlasem Vyhnel. Tvářil se přívětivě a sebejistě, v duchu však spokojený sám se sebou příliš nebyl.

Pravda, hledat logický motiv ve světě poraněných duší je jako hledat jehlu v kupce sena, nějaký spouštějící agens tu však musel být. Válka, koho by tohle slovo nechávalo klidným. Zarážely ho konkrétní zážitky uvedené v deníku, červená lampa, modré oči, zelený župan, s poněkud symbolickou představou zámku, rytíře a princezny.

– My prostě toho rytíře spolu zlikvidujeme, abyste nemusel přemýšlet, co bude zítra.

Mauro mlčky přikývl, ale nevěřil. Nevěřil Vyhnelovi, že to dokáže.

– Představuji si tu vaši záležitost, milý kolego, jako udržování kontinuity buněčného potomstva v čase, – pomlaskával inženýr Čížek, který se od jisté doby záměrně vyhýbal termínu nemoc. Přisedl si před okamžikem k Zímovi na lavičku. Maurova duševní kondice se v poslední době podstatně zlepšila, a tak měl dovoleny od ošetřujícího lékaře vycházky po nemocničním parku, aby se provětral.

Sedával mezi zubatě posečenými záhony trávy ve stínu kaštanů a pokoušel se hledat moudrost života v knihách.

Inženýr Čížek byl naopak vyslán kolektivem pro tucet žlutých limonád, a i když se jindy nepropůjčoval k funkci poslíčka, tentokrát přijal úkol bez remcání, protože potřeboval vysvětlit Zímovi svou teorii, v níž nacházel nové a nové souvislosti mezi ději odehrávajícími se v přírodě a ve společnosti. Lízal jahodovou zmrzlinu, která mu cintala z pohárku na župan, a pokračoval:

– V našem případě je nepochybně žádoucí představit si individuum, dejme tomu mě nebo vás…

Mauro znechuceně zavřel Výlety pana Broučka do 15. století a otočil se, jestli není někdo na blízku, ke komu by se ukryl do ochrany, ale v parném popoledni tu bylo téměř vylidněno.

– Pane inženýre, já vás stejně neposlouchám.

– Život lze chápat jako čtyřrozměrný klon v čase. Tento klon se udržuje při životě tím, že buňky vznikají a zanikají. Všechno má svůj řád… co jsem to chtěl… v určitém věku, dejme tomu v našem, se začnou objevovat různé poruchy.

Mauro se pokoušel neúspěšně zacpat uši, poté odpoutával pozornost od přívalu Čížkových slov pozorováním díry v plotě, ne nepodobné černé díře ve vesmíru, odkud do nemocnice pronikali nezvaní návštěvníci.

– Sledujte mne, pane Zíma, – zatřásl s ním Čížek a znovu si lízl tající zmrzliny. – Tyto buňky pochopitelně nesou určitou informaci, která za normálních okolností funguje od narození až do smrti tak, jak má, a je předávána na další a další generace. Představme si ovšem nějakého odborníka, kupříkladu toho vašeho Vogela, který v jisté chvíli, ve chvíli, kdy už ví, že je vše ztraceno, pomocí jistého zásahu zkultivuje přirozený buněčný klon tak, aby se vyvíjel dle jeho vlastních představ, respektive dle představ třídy, jejíž ideologii vyznává a která je v dané chvíli ohrožena.

– Nedělejte ze mě úplného vola, prostě chcete říct, že ten můj člověk se narodí v kožených holínkách a esesácké uniformě, takže jeho zrání se vlastně urychlí, a vůbec nebude zkoumat, kde tu výbavičku sebral, už předem bude vědět, co je dobré a zlé a co má dělat. Žádná tabula rasa. Jsme schopni hned zabíjet. To je přece fatalismus, – namítl podrážděně Zíma a vycenil na Čížka zuby.

– Nevím, zdali mi rozumíte, – řekl nadmíru mile inženýr Čížek. Dával si pozor, aby už tak nervního Maura ještě více nepoplašil. – Nezajímají mě ani tak biologizující teorie, jako v nich zakotvená historická zkušenost. Ovšem názornost není pro naši disputaci to nejlepší… víceméně představme si namísto buněk vojáky. Každý má nohy, ruce, tělo, hlavu a v hlavě mozek s přesně zakódovanými instrukcemi.

– Jděte s těmi svými nápady do háje.

– Vy nemáte trochu fantazie, chlape. Víte, co se stane, až se svět našeho mikrokosmu spojí s makrokosmem? Vidíte vlajku, vidíte zámek i toho Vogela, co pronásleduje vaši princeznu.

Rozechvělému Maurovi vyrazily na čele krupičky potu.

– Děláte si ze mě legraci? – usmál se cize, ale Čížek se tvářil vážně a seriózně jako všemi uznávaný odborník.

Snad měl ještě něco na srdci, ale Maurovi ztvrdly v obličeji rysy, a tak raději mlčel, otevřel si limonádu a začal z ní cucat. Potom zahlédl bábu Zímovou, jak se k nim blíží, suše se Maurovi omluvil za svou nepřítomnost a urychleně zmizel.

Stará bába měla v očích slzy:

– Jdu od docenta. Víš, na co se mě ptal? Jestli seš moje dítě, jestli náhodou nebylo něco v rodině, – drmolila, ruce schovávala v tašce, jako by z ní chtěla vyndat kašpárka, který by Maura rozesmál. – Tak jsem mu řekla, že nevím.

– Co nevíš? – vyštěkl na ni.

– Jestli bylo něco v rodině…

– Mlč!

Mauro vyskočil, zlostně se na bábu podíval, a otáčeje se nevěřícně za ní, pádil do nemocničního pavilónu. Tam si vyzvedl od sestry deník a ještě zadýchaný začal psát:

Nemám rád Čížka, pořád mě otravuje. Někdy se bojím, že se neudržím a něco mu udělám. Je to blázen, chce moji hlavu, moji hlavu ke svým pokusům. Dozvěděl jsem se, že byl zbaven svéprávnosti a léčil se dlouhodobě v ústavu. Vyhlídl si mě, dokonce mám dojem, jestli se mnou už nezačal nějaký experiment. Docent mě uklidňuje, abych si ho nevšímal, a jestli budu chtít, přeloží ho na jiný pokoj. Budu, i když vím, že mě stejně vyhledá.

Žije teď svou hypotézou o buněčných schopnostech neomezeného množení, která vysvětluje i nárůst nových mutací s historickou zkušeností. Něco na tom možná je, z jedné buňky vzniká vlastně celý organismus, z toho plyne, že z každé buňky, které bychom dokázali vytvořit adekvátní podmínky pro vývoj, by se mohl vyvinout celý člověk, případně celé společenství lidí.

A k tomuhle že by měla sloužit moje hlava? Kdo to je Vogel, opravdu se s ním seznámila Anna čirou náhodou? Mám v hlavě armádu potenciálních vojáků, říkal Čížek. Jak to vlastně myslel? Je mně dost špatně. Bojím se, aby kvůli té armádě nevypukla válka. V lednu havaroval raketoplán Challenger. V rádiu hlásili něco o vesmírných válkách. Myslel jsem, že mozek může plodit jenom myšlenky, dobré nebo zlé, a že na lidech záleží, jestli je přijmou, nebo ne. Mám strach, aby tomu nebylo nějak jinak, musím se zeptat docenta, je-li v silách jedince, aby zabránil…

Ozářená kopule nebe, pableskující chvosty staniolových proužků, znovu potemněla. Odkudsi zdáli sem dolétl hukot motorů letadel a pak i dusivá ozvěna pumového útoku. Zem pod nohama utíkala.

– Konečně být zde, – řekl neurvale Vogel, a i když se hukot motorů letadel blížil čím dál víc, kráčel pomalu a klidně po zámeckém nádvoří v rozepnutém bílém plášti, zpod něhož mu vykukovala uniforma, se vzpřímenou hlavou a soustředěným výrazem člověka naslouchajícího válečné symfonii.

– Já myslel, že vy zabloudit. Nach links, Anna, – ukázal ženě ke dveřím a dal hostům přednost. – Hier ist mein zweiter Arbeitplatz, Liebling, – poznamenal rozšafně, když posadil hosty na oblýskané kožené sofa. – No a to první ist bei dir im Bett, – pokusil se na uvítanou o nejapný žert, který ovšem nenašel u hostů patřičnou odezvu.

– Přišla jsem ti říct, že odcházím, – pravila suše Anna, aniž by k Vogelovi zvedla oči.

– A vy, copak pšišel žíct vy?

– Opouštíme město! – odsekla Anna.

– Kein Abgang! – uchopil mlčenlivého Maura za zápěstí a laskavě, téměř mateřsky ho stiskl. Za fasádou nepřeberného citu se skrývala zloba. – Das ist unser Mensch. Věděla pršece, Liebling, že kdo přijít do města, neodcházet pršece.

Mauro se ze sevření Gerta Vogela vyškubl. Jeho pohublá, nad každou novou věcí udivená tvář ještě více zbělela.

– Dupete mi v hlavě…

– Ich verstehe, to musí bolet, stopa für Zukunft se začít probouzet. Být klidný, alles beginnt pünktlich für den Plan. Bude to ještě bolet, bude, ale my zvítězit. My mit spor s doktor Höffnerem, zdali vést tuto stopu prostřednyctvim názorných Bilder, nebo abstraktnych idejí. Obraz je ovšem stravitelnější pro větší cast populace, – pravil potměšile Vogel a vyndal ze zásuvky stolu jakýsi tlustopis, který rozevřel na příslušné stránce.

– Jaký obraz, jaké ideje? – Zíma se obrátil polekaně na Annu, ta se však též tvářila nechápavě. Gert Vogel se shovívavě usmál a zazvonil na hlídku, která strážila za dveřmi. Za okamžik stála na stole láhev francouzského koňaku.

– Tak už dost, – skočila jim Anna do řeči. – Nechme těch zbytečností. Sám jsi mně jednou svěřil…

– Co ja tobě prozradit?! – rozkřikl se zuřivě. Poslední zbytky přetvářky tonuly v nepřeberné zuřivosti. – Podívej na toho pitomce, na to tvoje dítě, – ukázal na Maura. – Takhle vypadat náš člověk za padesát let?! Zazní mu v uších hymna, začnou mu v hlavě dupat vojáci a už s tym běží k doktorovi, aby se léčil. Kam zmizet síla našich idejí, kde dědictví předků? Sie sind gesund, – zatřásl Zímou, – jste zdravý jako řípa! Copak vám v tom vašem světě nykdo nerozumět? Za kým vy byl, hovado, co si teď s váma počnout. No co koukala, – zaječel na Annu, – je taky tvůj, tvoje dílo.

– Moje? – zabreptala nechápavě.

– Ach, kdyby ty věděla, co tě čekat, – bouchl teatrálně deskami o stůl. – Já to vědět, ale nechám tě pěkně si ten okamžik vychutnat. Teď už je jasný, že odejdem, já si nejsem jist, jestli půjdeš sama mit ihm. Dočista ho zblbnuli, – pravil mrzutě, a jak začal o něčem usilovně přemýšlet, pomalu se uklidňoval.

– Gerte, tak už nás pusť, pusť nás, – útočila na něj Anna, téměř ho prosila. Surově ji od sebe odstrčil.

– Das ist Ende. Ty měl přežít, ty měl být nositel idejí, ne ona, ale ty měl vzklíčit jako zrno obilí, který se najit ve faraonských hrobkách, zrno, co přežije stalety, tysícilety, který, až přijde náš čas, zase někdo zaseje a ono vzklíčit. Zab ji, zab, ať se nikdy nenarodyš, – ukázal na Annu.

– Lidi se nesmějí zabíjet.

– Tak to udělat sám, – řekl Vogel, ale Mauro už na nic nečekal a vrhl se na něho. Chvíli spolu zápasili. Najednou tu nebyla pracovna, ale nemocniční pokoj a mnoho párů rukou, které Maura držely.

– Pane kolego, kdybyste mne laskavě pustil, – pravil pacient Čížek a s vyděšeným obličejem vyklouzl z Maurova obětí. – Promiňte, asi jsem vás trochu přecenil, – poznamenal nonšalantně, ale víc už své závěry nekomentoval, protože dobře věděl, že by mu jeho nevzdělaní přátelé stejně nerozuměli.

U okénka se dělala v jídelně fronta a ti, co ukořistili tác se svou každodenní porcí, se bezradně rozhlíželi kolem, protože u všech stolů bylo obsazeno. Docent Vyhnel tentokrát s obědem otálel, ne že by neměl hlad, ale chuti se mu nedostávalo, a tak koukal chvílemi na Málkovou, potom na učitelku Tichou, a teprve až když na něj zavolala, že mu drží místo, přisedl.

– Nějak vám to dneska nejede, pane docente, – dobírala si ho Málková, když se příborem vrtal v jídle na talíři.

– Svíčkovou já náhodou rád, jenom jsem poněkud na rozpacích… no vždyť víte, co mi leží v hlavě. Čížka jsme už měli dát dávno vedle do pokoje, ti dva prostě spolu nemohou být. Vy jste prý u toho byla první, sestři, – řekl poněkud rezervovaně.

– Vešla jsem akorát, když je odtrhli. Chudák Zíma, křičel prý na inženýra Gerte Vogele! Čížkovi bych moc nevěřila, ale Reagan…

– Jaký Reagan? Pacient Hlaváček! Jednou provždy si to, sestři, zapamatujte, – klofl nerudně do knedlíku. – A co vám ještě říkal?

– Vlastně nic. Vrhl se na něj, že mu hloupne hlavu. Večer byl už Mauro dobrý, usnul.

Docent převaloval sousta v ústech jako naftalínové kuličky, tvářil se přitom upejpavě.

– A to jsme si mysleli, že se srovnal, – připomněla nepříliš vhodně Tichá. Vyhnel reagoval okamžitě.

– Za těch pár týdnů, co tu leží? Vy jste dobrá. Etiologie nemoci nejasná, bludy kombinuje s halucinacemi, kdo ví, co z toho ještě vyleze. Ta stará paní za ním dochází každý den?

– Téměř každý, – řekla Málková, utřela si ubrouskem ústa, a protože dojedla poslední, dala prázdné talíře na sebe. – Mluvili i o nějaké ženě. – Docent se zatvářil, že přeslechl. – Inzulínová kómata jsme měli možná vyzkoušet, – pravil neurčitě, zajel si párátkem mezi zuby a pomalu vstal od stolu. – Děkujeme, Maruško.

Málková narovnala špinavé nádobí na jeden tác a zamířila k oknu, zatímco on vyšel s Tichou před jídelnu.

– Ono to není tak jednoduché, vážená kolegyně, – objal učitelku kolem ramen. – Každý jsme někým někam zařazeni. Jenom si vzpomeňte na nesmyslné diagnózy pana Čížka. Ale jsou mezi námi i lidé poznamenaní válkou a přiznejme si, že mezi ně patří i můj ročník. Ti lidé musí žít spolu v jednom společenství, které má své zákony a pravidla. A jak vy odlišíte, že jeden mluví pravdu, druhý lže, třetí se třeba mýlí… ano, ano, vím, co mi namítnete, že je tu odjakživa jistá morálka, měřítko, že kritéria dobra a zla jsou věčná, nadčasová. S tím bych ovšem tak docela nesouhlasil, neboť každá doba, i ta válečná, měla a má své hodnoty, hrdiny, svá poslání, své lidi, kteří do ní patří. Ono se řekne psychotik, ale nazíráme-li na Zímovy bludy z hlediska historie, z doby před padesáti lety, mají něco do sebe. – Ve vzduchu visel podzim, nad otavami poletovala pavoučí psaníčka babího léta.

Vyšli poschodí, doktor pozval Tichou k sobě nahoru.

Seděli v křeslech u konferenčního stolku, Vyhnel dojídal moučník, který si vzal od oběda, a mluvil a mluvil, jako by se právě teď potřeboval někomu vypovídat ze svých pochybností.

– A buněčná teorie pana Čížka?

– Tušil jsem, že se na tohle zeptáte, – posteskl si naoko. – Její východiska jsou jaksi zmatená. Příroda má nepochybně svou vlastní vytyčenou cestu, ale člověk je právě člověkem, že z ní dovede odbočit a zase se na ni vrátit, překonávat sám sebe, získávat novou a novou zkušenost.

– Tu postavit dům, onde založit oheň a je-li potřeba, opravit porouchaný mozek, pokusit se o to, jak nejlépe umí. Tak jste to myslel?

– Tak nějak, – usmál se Vyhnel a dlaní si utřel zamoučenou pusu. – I pohádky mají ovšem svůj reálný podklad, – zabubnoval prsty o stůl, až se káva v šálku zachvěla. Napil se. – Jednu vám budu teď vypravovat:

Stará Zímová, už jí také táhne na osmdesát, mne opět navštívila a dozvěděl jsem se od ní zajímavé věci. Jednak to, že není matkou Maura Zímy. Ta prý krátce po pětačtyřicátém zemřela. Maurovi byly tři roky, když ho objevila v nějakém útulku. Šla ovšem najisto, jako by osud jeho mámy znala. Jestli doopravdy zemřela nebo utekla, bůh sám ví, prostě Zímová nemohla mít děti, a tak byla šťastná, že ten kluk bude její. Mauro byl skutečně počat, mám-li to říct slušně, za poněkud zvláštních okolností.

– Jak to myslíte?

– Chcete na mně příliš moc, – zahučel. – Tak daleko zatím ještě nejsme, abychom pomocí genů dokázali přenášet paměťové stopy nebo jejich zárodky, i když z historie známe pokusy…

Ale je tu jiná zajímavá věc. Z archívu mi poslali papíry o zdravotní službě v době okupace. V místech, které popisuje Maurův deník, stál skutečně dům, kde byla výzkumná laboratoř a v ní jakési zařízení, údajně genetický duplikát. Možná opravdu šlo jen o rentgen, kam si chodili pohlaváři v šedých a černých uniformách prosvěcovat své tělesné schránky. Hádejte, kdo té laboratoři šéfoval?

– Gert Vogel? – pravila Tichá, ani nemrkla.

– Správně. Byl tu i programový výzkum Die Spure der Zukunft.

– Stopa budoucnosti…

– A ještě něco. Místnost, kam si zval pro své radovánky ženy a kde pobývala nějaký čas i Maurova matka v době, kdy otěhotněla a byla gravidní, měla společný průchod s laboratoří. Zdánlivě spolu nijak obě místnosti nesouvisely, dokonce šlo i o jiný dům, přilepený na tento, snad jenom tím, že i tyto pokoje patřily Gertu Vogelovi, který zde ovšem vůbec nepobýval.

– Anna je tedy Maurova matka? – Vyhnel opět neodpověděl, jenom se usmál. – Takže diagnóza nebude, – řekla nedočkavě učitelka a ze samého rozrušení začala konzumovat moučník, který si dosud odpírala.

– Bude, říkal jsem vám, že je to pohádka.

– Jistě, – pohlédla na něho zkoumavě, pokrčila rameny, jako by chtěla říct, no dobře, když myslíte, mrkla na hodinky, poděkovala za přijetí a řekla sbohem. U dveří však téměř proti své vůli zpomalila:

– … až na to, že se loni a předloni vyskytlo několik podobných případů. Já sama vím o dvou. Neslyšel jste o nich také?

– Slyšel, – přikývl docent a byl rád, že se ho učitelka už na nic neptala.

Čekání na člověka

Šéf přikvačil ráno navrčený, což se mu stávalo málokdy. Byl přesně ten typ člověka, který vstává s kohoutím kokrháním, samou žízní po životě vypije vodovod a do práce přiběhne plný energie, zatímco jinému se jí nedostává. Tentokrát se však tvářil jako puklý kaštan na plotýnce. Zavolal si mne k sobě do kanceláře, i když jsem právě hovořil s budoucími rodiči o jejich ratolesti, a nenechal mne ani sednout.

– Letím na ministerstvo a nevím, kdy se vrátím. My se z těch malérů nevyhrabeme. Další mimořádka. Za tenhle půlrok už dvanáctá. Je to normální, krucinál?

– Zase sebevražda?

– Jo, tentokrát holka. Spolykala euforika. Pak jí ztuhly lícní svaly, jako by se před smrtí něčemu smála. To by mě zajímalo, čemu.

– Osvojená?

– Samozřejmě, ještě se tak hloupě ptej, – odsekl. Jeho kulatý obličej byl najednou plný obav. – Řekni to ostatním, až dostanu instrukce, svolám poradu. Stejně ale myslím, že se bude čekat.

– Na co čekat?

– Na co! – posteskl si. – To kdybych věděl.

Vrátil jsem se ke klientům, ačkoli se přihodily chmurné události, optimistická atmosféra byla v téhle chvíli žádoucí. Bezdětní, netrpěliví rodiče si ji zasloužili. Populaci zachvátila davová psychóza. Matky prý už nebudou moci rodit, natožpak zdravé potomky. Poptávka po dětech stoupala, každý chtěl něco nebo někoho mít.

Dříve ženy povily a vychovaly deset dvanáct dětí, pravda, hodně jich umřelo, ale ty, co přežily, měly zase deset dvanáct dětí, a i když přišly války, infekční nemoci, hladomory a různé teorie o vylidnění či naopak přelidnění, příroda si vždycky dokázala sama poradit a člověk se přizpůsobil. Žel v jedenadvacátém století začalo dětí v rodinách radikálně ubývat, tři, dvě… a na přelomu tisíciletí jich bylo ještě míň. Hovořilo se hodně o životní úrovni, o pohodlí rodičů, o emancipaci ženy, o možnostech seberealizovat se prostřednictvím profese, zájmů a koníčků… o výchově v jiných institucích, než je rodina. To všechno byly řeči a dohady, kterými se zabývali odborníci ze všech možných oborů.

A pak se za pět minut dvanáct přišlo na to, že rodina je rodina, jaké budou děti, takové budou příští generace, ze zasloužilých žen se stávaly přes noc zase mámy, které toužily mít opět kolem sebe děti. Ale najednou to nešlo jako dřív, postaru. A tak se hledaly náhradní cesty.

Hledaly se i v náhradní rodinné péči.

Nedůvěřoval jsem příliš technologii výroby umělých dětí, i když jsem to každému nevěšel pod nos, aby mě neoznačili za konzervativce. Ostatně mé tušení se potvrdilo už před lety při první mimořádné události. Šestiletý kluk vběhl pod auto. Selhaly sebezáchovné mechanismy. Byl jsem povinen tyto okolnosti budoucím rodičům uvést.

– Řekněte mi, proč vlastně chcete dítě? Donedávna některé rodiny děti odmítaly.

Podívali se na mě, jako bych nevěděl, co povídám. Poněkud zakřiknutý muž tvořil levou polovinu nesouměrné dvojice, která žádala o dítě. Patřila k němu žena, velká a robustní. Napadlo mě, že záměr osvojit si dítě vznikl v její hlavě, ostatně ona také přinesla potvrzení o neplodnosti.

– Chceme se o někoho starat, – pravil rezervovaně muž a zavrtěl se v křesle.

– Nemusíme mít zrovna supermana, – přidala se k němu žena, dávajíc nepokrytě najevo, že jsou ochotni si vzít dítě, které se narodilo nějakým způsobem poškozené.

Ne že by se mi ona dvojice nelíbila, chyběly mi však rozpaky, závan nejistoty, provázející každý nově vzniklý svazek: Co když selžeme my nebo naše dítě?

Testové výsledky se jevily jako přijatelné, ostatně nepropadal jsem iluzím, i já věděl, že si lidé pořizují děti pro různé účely, byť to sami mnohdy nepřiznají: jednou chybí dědic, podruhé máme všechno, na co si člověk vzpomene, jenom potomka ne, potřetí začneme uvažovat o stáří a o tom, kdo se o nás bude starat, počtvrté myslíme na peníze, atakdál.

Přemýšlel jsem, kam žadatele zařadit.

– Každou dvojici, s níž hovořím, – řekl jsem důležitě a udělal významnou pomlku, – informuji o všech možných i nemožných radostech a nesnázích, které nový svazek může přinést. Ono není jen tak vychovat dítě, zejména v náhradní péči ne.

– To my víme, – pospíšila si s odpovědí žena, ale sotva se nadýchla k další řeči, zablikal na stole u okna videofon. Signál jsem úmyslně přehlížel, ale ve dveřích se vzápětí objevila ohnivá hlava Válkové.

– Máte hovor, pane Havelka.

– Teď není kdy, – odsekl jsem. Na závěrečnou řeč bylo třeba se soustředit. Dát člověku naději nebo mu naopak rozmluvit jeho pošetilý úmysl, je zatraceně složitá záležitost. Někdy mi připadlo, že promlouvám k budoucím rodičům jako velebníček, či jako agent pojišťovny, ale dělal jsem to z přesvědčení, že moje práce má smysl. Říkali mi sociální dědek a já se za ten název vůbec nezlobil.

– Je to ale naléhavé, – otravovala Válková. Tušil jsem, co mě nemine, a zapnul příjem. Do obrazovky přístroje vpadla ustaraná tvář Magdalény Tlusté. Kdo by také jiný mohl volat? Litoval jsem ji a zároveň nesnášel. Patřila k mé klientele. Po rozhovoru s ní mě obvykle chytávala migréna.

Požádal jsem ji, ať chvíli počká u aparátu, pitvat před žadateli problémy z náhradních rodin se mi nezdálo vhodné. A tak jsem jim rychle promluvil do duše o dětech hodných a zlobivých, dokonalých a nedokonalých, o rodičích zodpovědných i nezodpovědných, o právně sociálních a finančních otázkách. Nic konkrétního jsem zatím nenabízel. Má poslední věta určená žadatelům zněla obligátně: O výsledku vyšetření budete informováni.

Pak jsem je vyprovodil až na ulici a pomalu se vrátil k aparátu. Chvíli jsem ještě zkoumal na obrazovce ženin obličej, než jsem se přihlásil.

– Tak copak se zase přihodilo, paní Tlustá?

Napuchlé oči dva burcující tamtamy.

– Malér… a velký. Evžen vyhrožuje!

– A čím, prosím vás? – Přiběhla hned s každou hloupostí. Obvykle mne zpravovala o tom, že má Evženek nehet na levém malíčku delší než na pravém, že mu narostla na prdelce bradavička, a tak podobně. Tentokrát vypadala vyděšeně. – Něco si chce udělat.

– Důvod?

– Ptala jsem se ho, ale odmítá odpovědět. Prý mně po tom nic není. Považte… on to tak nemyslí, jenom plácá, za chvíli přijde a bude dobře.

– Není… jste jeho právoplatná matka.

– Prosím?

– Že za něj zodpovídáte.

– A co mám dělat? Úplně se změnil, neposlouchá. Jako by mu chybělo jedno kolečko. Ředitelka ve škole říkala, že je vzpurný a že jestli bude vyhrožovat, navrhnou ho sami do ústavu. A ještě něco, – zatvářila se usouženě, – ztratil identifikační kartu.

Také jsem ztratil jako malý kluk notýsek, obvykle když se tam vyskytly známky, které nesvědčily o mých ušlechtilých záměrech.

– Opravdu ji ztratil, nebo ji prostě schovává?

– Ptala jsem se na jeho rodiče v kojeňáku, ale nikdo mně nic nechce říct.

– Při přejímání dítěte jste na podobnou informaci rezignovali, bližší podrobnosti odmítli.

– Tenkrát!

Podívala se na mě jako slepice na žížalu, ještě že nás dělila od sebe taková vzdálenost. Byla na výchovu sama, pravda, její muž pobýval kdesi na blízké planetě souhvězdí TROI a své absurdní pokyny k výchově udílel na dálku, čímž kluka ještě více popouzel, jenomže já nabýval přesvědčení, že právě tahle rodina na náhradní péči nestačí. Nejdřív ho nesmyslně milovala a teď na něm bude hledat nesmyslné chyby. Až kluk bude doopravdy v pubertě, nezvládne ho. Proč začala pátrat po rodičích po tolika letech? Za tu dobu musela už o Evženovi vědět všechno.

– Vy jdete z extrému do extrému, ode zdi ke zdi. Kluk vám nemůže nahradit manžela, je to ještě dítě.

– Pane Havelka!

– Rozhodně spíš zvažte, co udělá zítra, pozítří. Co vám pomůže, když zjistíte, jací byli jeho rodiče. Dítě je vaše, tak se podle toho chovejte, – řekl jsem snad až příliš tvrdě.

Zalapala po dechu a bez okolků vypnula uraženě přístroj. Obraz její tváře mi ještě chvíli svítil před očima.

Sedl jsem si bezmocně do křesla a přemýšlel o profesionální deformaci lékařů, sportovců, učitelů, sociálních bab a dědků, o deformaci osvojitelů a vůbec všech lidí a lidiček, jejichž představy o tom, jak by To mělo vypadat a jak To ve skutečnosti vypadá, se ne a ne shodnout.

A pak jsem ze všeho rozladěný vytáhl svačinu a nejistotu zaháněl jídlem.

Udělal jsem si v mixéru koktejl a zkusil zavolat do Ústavu. Rozhodl jsem se podniknout něco dřív, než mě Magdaléna Tlustá předběhne a ztropí skandál. Řada problémů se řešila v oblasti náhradní péče citlivě, decentně, a když to vyžadovaly okolnosti, i anonymně, tahle žena však byla schopna vystoupit se svými unáhlenými názory i v multivizi. Mohl jsem také podat návrh na opětovné přešetření rodičovských schopností, což se sice v praxi příliš nedělalo, ale čas od času se vyskytli tací rodiče, kterým bylo dítě pro zanedbání rodičovské péče odňato. Tlustá však chtěla vychovávat kvalitněji a lépe, ostatně na děti se stály fronty, nebyly výjimkou ani falzifikáty různých potvrzení, jenom aby byly žádosti co nejdříve kladně vyřízeny. Prostě děti bylo možno pořídit si i jinak a to, jestli jsou mé vlastní, nebo jestli se teprve stanou mými vlastními, nehrálo pražádnou roli.

– Tady 234 72, kód 210, Ústav pro optimalizaci novorozenců, – ozval se automat.

– Dejte mi buňku tři sta padesát, – řekl jsem a věděl, že než ten bodrý elektronický sluha obtelefonuje všechny kojenecké kukaně, kde mohla Třešnička pobývat, počkám si několik minut. Nakonec ji stejně bude shánět centrální linkou.

– Prosím, tady tři sta patnáct.

– Můžeš se ohlásit jménem, atentáty dnes nebudou, – reagoval jsem na zastírací manévr, neboť Třešnička vystupovala zpravidla inkognito, pokud neměla jasno, s kým a o čem bude hovořit.

– Jéminánku, to seš ty? Máš kliku, už se chystám domů, – pravila podchlazeným hlasem.

– Potřebuješ něco?

– Tebe.

– Ale, ale, to už není dávno pravda. Leda půjčit si peníze. Tak ven s tím.

– Potřebuji si ověřit anamnestická data Evžena Tlustého. To dítě jste měli v péči. Chlapec byl uvolněn do osvojení asi ve dvou letech. A dost to spěchá.

– Můžu tě předat 316, má odpolední.

– Jde o choulostivou záležitost, radši bych ji projednal s 315, tohle numero se mi zamlouvá víc a 168, 60 a 80 jsou má milovaná čísla.

– Ty lháři, – řekla se smíchem. – Tak dobře, ale dělej, dneska je přenos z Jupiteru, Baby Cattel bude ukazovat, jak se dojí mlíko.

Baby Cattel a jeho krávy mě nezajímali. Trochu jsem se omyl, našel klíčky od auta, a když jsem se konečně uvelebil za volantem, napadlo mě, že bych mohl Třešničce koupit pugét růží. Objevil jsem několik květinářství, jenomže živé květy byly už vyprodány a ty, co na mě čekaly, měly květy jako kuří oka nastříkaná intimsprejem. Koupil jsem jí tedy alespoň relaxační jogurt z pravého sušeného mléka, aby zůstala klidná, až na ni vybafnu požadavky.

S osvojovanými dětmi byl vždycky problém, už fakt, že se pro ně hledali náhradní rodiče a že náhradní rodiče neměli nebo nechtěli své děti, napovídal mnohé. Tak či onak jsem lidi, kteří projevili o děti zájem, ale hlavně se dokázali přenést přes všechna genetická a deprivační úskalí, zatnuli zuby a stali se skutečnými táty a mámami, hluboce obdivoval. Zároveň jsem však věděl, že těch deset a možná i více roků, co se o dítě svorně pokoušeli, je nějak ovlivnilo. Někoho víc, někoho míň, ale určitě ovlivnilo, aniž by si to v době, kdy je třeba mít střízlivou hlavu, přiznali. Ti nedočkaví vybírali podle citu, viděli přítomnost a zapomínali na pomíjejícnost chvíle a nálady, která ji vyvolávala. Co přijde, je ani tak nezajímalo, chtěli teď hned, ne až zítra. Na propastný rozdíl mezi představou a skutečností pak dopláceli. Patřila k nim i Magdaléna Tlustá.

– Já ti stejně nepovím, co chceš, – přivítala mě alibisticky Třešnička a hned mi strčila nohy do hygienického akvária. Posléze mě navlékla do jakési blanité pláštěnky ne nepodobné svěrací kazajce, ve které jsem se cítil jak párek v ochranném obalu.

– Takže ty mně nepomůžeš? – namítl jsem zklamaně a postavil na stůl jogurt. Odměřeně sledovala kelímek očima, ne že by lahodným pokrmem opovrhovala, ale tušila zradu.

– To má být úplatek?

– Měli jen vysekaný kytky z igelitu s růžovou vůní… Víš, o co mi jde, Třešničko? Evžen Tlustý si koleduje o maléry, žákovská připomíná děrovací štítek a zadek taky nemá žádný šidítko. Moh by vyvést nějakou hloupost, kluka by byla škoda. Potřebuju, aby ses mrkla do ústavní kartotéky a zjistila, co víme o rodičích a jeho raném vývoji, jaký měl nemoci a tak, rozumíš mi? Deset let byl dobrý, Tlustá si ho nemohla vynachválit a najednou… mu chybí kolečko.

– Chce chlapce vrátit?

– Tím si nejsem jist, ale vyloučit to nemůžeme. On ji teď už citově vydírá, vyhrožuje, že si něco udělá. Víš sama nejlíp, jak počet suicidií šel u osvojených dětí prudce nahoru. Musíte mít přesnou statistiku.

– Přesnou statistiku máme, – přiznala neochotně a poněkud uspěchaně vytáhla ze šuplíku brčko a nasála jogurtovou šťávu. – Víš dobře, že statistika jako přesná čísla nepřesných údajů ti příliš nepomůže. A pokud se tyká Evžena, bohužel. Nemám klíč, je v trezoru. Ty informace nemůžeme sami dešifrovat.

– Žertuješ?

– Naopak… jsem naprosto bezbranná, – usmála se svůdně.

Možná mi něco zapírala, ta moje Mata Hari, radši nabídne tělo nežli informaci. Zvedl jsem se ze židle a obešel stůl, sklonil se nad ní a pevně ji chytil kolem ramen. Měla zavřená víčka, jako by tušila, co bude následovat, ale když jsem přiblížil své rty k jejím, otevřela oči a pravila poťouchle:

– Neblázni, Vrátník nás uvidí.

– Jestli tak dobře vidí, jako slyší, – řekl jsem otráveně.

Třešnička se zahihňala, vykličkovala z mého objetí a sdělila mi, že konstelace hvězd je toho času nepříznivá, ale brzy už bude jasno, teď mě doprovodí po ústavu, abych pochopil, že klást otázky je složité právě tak jako na ně odpovídat.

Měl jsem s sebou papíry a všechna potřebná vyšetření, která Evžen absolvoval, abych zjistil, jaký je jeho aktuální psychický stav. Aktuální bylo možná špatné slovo, protože jsem ho poprvé viděl asi před třemi lety, kdy mě jistá paní, kterou požádal jistý pán a toho jistá známá, poprosila, zda bych se nepodíval na jisté dítě, které… no, ehm, uvidím.

Za touto uzlovitou řadou zákrut vězela Magdaléna Tlustá se svým synkem Evženem, mohla k nám rovnou zajít a požádat o vyšetření, patrně ale usoudila, že by Evžen dostal po takovém nepřipraveném setkání třeba neštovice, a potom, známí jsou holt známí. S klukem jsem si pěkně popovídal. Pravda, byl trochu netrpělivý, neposedný, nervní a přecitlivělý, což se projevovalo už tenkrát různými maléry a malérky, ale ty zase nebyly tak katastrofální, aby z nich nedokázal pomocí svého nemalého intelektu rychle vycouvat. Pokud to šlo, zametala mu Tlustá cestičku a jednala s ním, jako by byl něco jiného než ti druzí. A on si přisouzenou roli přivlastnil, dohnalo ho do ní okolí i jeho nová matka.

Pak se objevili znovu a znovu, naposledy jsem ho viděl před rokem. Když nebylo spolehnutí na matku, obešel jsem školu, družinu, pár lidí v ulici, jejichž děti si s Evženem hrály. A kluk se opravdu chytil, ne že by dělal zázraky, ale dokázal vyjít s ostatními.

Potom přišlo rychle za sebou znovu několik malérů. Litoval jsem je oba, ji, že se trápí, i kluka, který to s ní neměl o nic lehčí. Jenomže kampak s lítostí dojdeš? Nutně jsem potřeboval znát podrobnosti.

– Myslím, že paní už stárne, manžela vidí na obrazovce, život utíká a síly ubývají, zatímco Evžen má energie nadbytek. Ona mu je schopna vypravovat pohádky, zatímco jeho zajímá osídlování hvězdy Rudý gentleman. To mně je všechno jasný, ale proč zatlouká identifikační kartu, to mně jasný není. Ledaže by ho opravdu chtěla vrátit, což popírá.

– Je osvojený trojkou, – řekla konečně kloudné slovo, protože mě až dosud vodila za nos, jenom abychom se nešli podívat do centrální kartotéky. Šlóskartu prý má jenom primář, ten je v lázních, a doktor Faust, který ho zastupuje. Doktor Faust by samozřejmě nesouhlasil. Že ztratil kartu, to není ještě důvod…

– A co je tedy důvod, až se stane nějaká katastrofa?

Sterilní prostředí v polobotkách mně nesvědčilo, studila mě chodidla a připadal jsem si moc čistý na to, abych mohl dělat nějaké lumpárny. Tak jsem tedy poslouchal a přikyvoval jako vycvičený ratlík.

Vyjeli jsme výtahem do třetího patra. Všiml jsem si na chodbách úzkostlivé čistoty i lahodného aromatického vzduchu, jehož přísun zajišťovala dokonalá klimatizace. Napadlo mě, jestli sterilní prostředí nemá blízko ke sterilním předpisům, ale dřív, než jsem stačil cokoli vyslovit, ozvala se Třešnička:

– Máme teď zvýšená bezpečnostní opatření, v ústavu dokončujeme experiment.

– Takových pokusů jsem již přežil.

– Jenomže tenhle se týká právě suicidálních tendencí dětí. A víc na mně nevyzvídej, já nejsem zase tak velký pán, abych tě mohla informovat.

– Že o tom nic nevím?

– A proč taky. Dosud není jasné co a jak. Experiment si vynutily okolnosti. Kdyby ses zajímal víc, mohl jsi být kvalitněji poučen.

Neměla tak docela pravdu, zajímal jsem se, jenomže teorie je zpravidla jiná než praxe a sociální dědek se musí setsakramentsky držet při zemi, neboť realita je mu zákonem. Tak je to, milá dámo, a proto není od vás hezké, že mi něco tajíte.

Procházeli jsme mezi buňkami z umělého skla. Svým uspořádáním, tvarem, ale i bzučením a vrněním, které se z nich ozývalo, připomínaly včelí plástev. Přivítala nás obrýlená, mateřsky vyhlížející padesátnice, již jsme vyrušili od hrnku bílé kávy.

– Aničko, to je pan Havelka, přijel se podívat na naše děti, pracuje v oboru. Mohla byste nám něco o nich povědět?

– Všechno? – zeptala se zvláštním hlasem žena, jako by svůj údiv nedokázala potlačit.

– Samozřejmě že všechno! – opáčila Třešnička způsobem, který dal jasně najevo okruh otázek a odpovědí, o nichž je možno hovořit.

Tahala mě za nos, děvčata. Proč mě sem tedy vodila, jsem nechápal. Abych si uvědomil, jak je život mnohotvárný, jak nám na něm moc záleží? Ale to jsem přece věděl.

Někdo mě objal kolem lýtek a přitisknul se k mým nohám. Byl to mazlivý, příjemný dotek, tohle však Třešnička nebyla.

– Pepíku! – vykřikla sestra. – Co tady děláš? Tys otevřel?

Zvedl jsem Pepíka ze země, měl jenom košilku a krátké rajtky. Když ucítil mou náruč, spokojeně zavrněl, pak začal holou hlavou dělat berany berany duc a málem mně vyrazil zuby.

– On si chce hrát, viď. Když je sám, je mu smutno.

– Primářovo dítě, – konstatovala sestra, – ale moje taky. Každý máme nějaké, někdy je berem na soboty a neděle domů, ale o tohle se snad poperem. – Přitiskla Pepíka na tvář a pak ho vrátila k ostatním.

Prohlížel jsem si jednotlivé kóje, ve kterých si hráli vždy tři čtyři kojenci. Šestiboké místnůstky byly perfektně vybavené, plné pestrobarevných hraček, hřejivých matrací, chráněných zrcadel a různorodých stimulátorů, které měly provokovat receptory a umožňovat jejich optimální vývoj.

V každé kóji si hrála s dětmi jedna Matka, aby citově nestrádaly a měly pocit, že patří do rodiny. Bylo to řízené a naprogramované hraní. Matka se uměla mračit, smát, ba dokonce i dítěti pohrozit, posadit ho na nočník, omýt zadeček a podržet mu, nedokázalo-li to samo, u pusy flašku s potravou nebo lžičku s kompotem.

Popošli jsme dál a nechali sestru s Pepíkem v kóji. Situace se v dalších buňkách opakovala.

– To je ten váš pokus? – pravil jsem pochybovačně. Provázela nás totiž stejná tvář, stejná postava Matky a stejná gesta.

– Přes den tu samozřejmě slouží lidé, děti za chvíli půjdou spát. Na Matky jsou dosud nejednotné názory.

Odvrátil jsem se zklamaně od ní, děti až na Pepíka mi připadaly opožděné, některé lezly po čtyřech, jiné jenom ležely a bezcílně zíraly do zrcadel.

– Takovéhle děti se teď rodí? Je mi z toho smutno.

– Mně taky, zvykneš si. Nebýt naší péče, už dávno by nežily. Věda je všemocná, mnohé ztrátu dohoní a začnou chodit i do školy. Nevěříš?

Neodpověděl jsem.

Na konci chodby jsme se obrátili a tentokrát se už rychle vraceli. Sestra ještě postávala v kóji, něco si povídala s Matkou, Třešnička na ni zaťukala, aby dala vědět, že odcházíme, a já byl rád, že mohu vypadnout. Za lítačkami mne vybídla:

– Chceš se podívat o patro níž? Tyhle děti byly už po zákroku, tamty na operaci většinou čekají. Pokud to jde.

– Půjdem radši k tobě. Říkala jsi, že věda je všemocná, – vymlouval jsem se. Při pohledu na poškozené uzlíky svalů, šlach a kostí mi docházelo, proč se začalo uvažovat o výrobě umělého člověka. Ale jedno mi to nebylo.

– Není však mocnější než člověk, – pospíšila si s chlácholivou odpovědí. Nijak mě neuklidnila, cítil jsem se dost mizerně.

– Kde se tady tyhle děti vzaly?

– V zásadě platí pravidlo, když dítě odmítne rodič, musí se o něj postarat společnost, – vzdychla Třešnička.

– To vím taky, – opáčil jsem rozmrzele pobouřený tím, jak jsme někdy proti přírodě, ale i proti vlastní hlouposti, bezmocní. Tolik defektů pohromadě jsem už dlouho neviděl. – Dá se tohle vůbec nějak napravit?

– Samozřejmě. Na spodním patře má službu doktor Faust, teď je sice zaneprázdněn, myslím ale, že by ti řekl víc.

– Ovšem, Faust.

– A proč to říkáš tak přezíravě? Téměř všechno se dá vyléčit, opravit…

– Kus za kus. Zdravé za poškozené?

– Nepřeháněj, – okřikla mě.

Stála u obrovského kaktusu a dotýkala se ukazovákem jeho bodlinek. Za skleněnými dveřmi se kdesi na obzoru vznášel motýl červánků, dusnem zmožení ptáci začali na stromech zpívat.

Přitiskl jsem ji k sobě. Netoužil jsem se s ní milovat, ale mazlit jako dítě. Ten okamžik trval jenom pár vteřin. Až bude Třešnička matkou, možná pochopí. Nebo chápe už teď?

– Zajímal by mě ten experiment, – opakoval jsem znovu, abych neodešel s prázdnou. Mluvila tiše, sdělovala mi to veřejné tajemství po kapkách, vyprávěla pohádku, které jsem zpočátku jen naslouchal a postupně jí začal i věřit.

– Dětí je opravdu čím dál míň, nějak se jim nechce na svět. Vážíme si každého novorozence. Porod se bohužel stal rizikovou záležitostí, naštěstí lze téměř vše u poškozených jedinců napravit, takže ty špatné případy, zásah se buď nepovede, nebo jde o natolik komplikovaný případ, že na něj nestačíme, jsou opravdu špatné. Samozřejmě že budou žít, ale podle zákona je nesmíme nikomu nabídnout. Poptávka však stále narůstá, zvláště teď, po těch kalamitách s kyselými dešti. Proto je někdy lepší využít dětí umělých.

Nezaskočila mne, vlastně jsem něco podobného tušil už dávno, jenom jsem to chtěl slyšet na vlastní uši. Ba dokonce jsem ani neprotestoval.

Uvažoval jsem o Evženovi, do které skupiny dětí vlastně patří a je-li jeho původ právě tím rozhodujícím činitelem, který způsobuje současné nesnáze. Samozřejmě mi Třešnička neprozradila nic překvapivě převratného, na to si dávala moc velký pozor, a přesto – kratičký dotek se skutečností vyvolal ve mně téměř fyzickou nevolnost.

– A není to nehumánní?

– Naopak, rodiče chtějí mít dítě a je jim vyhověno. Navíc rodič má volbu: buď chce věřit tomu, že je dítě pravé, anebo chce znát pravdu, potom sdělení dostane. Ale většina rodičů tuto pravdu znát nechce.

– Jistě, víra tvá tě uzdraví, – opáčil jsem a zastavil se na prahu přijímací kanceláře. – Tak prozradíš mi ta Evženova data? Jinak se nehnu z místa.

– To může jedině doktor.

– Faust nemá čas! – rozčilil jsem se.

Rozpačitě pokrčila rameny, a vyprovázejíc mne k východu, vzpomněla si:

– Možná bych ti mohla pomoct. Je to sice už pár let… tenkrát tady byly na praxi holky ze zdravotky. Mámy jsme zde ještě neměli a s Evženem pracovala Sylva Malá. Najdeš ji v telefonním seznamu, – přimhouřila spiklenecky oči, jako by mi chtěla ze starého přátelství napovědět a zároveň naznačit, že pro mne v této chvíli nemůže víc udělat.

Doma jsem vydoloval telefonní seznam z poličky a začal v něm listovat. Nemám rád kartotéky, jízdní řády všeho druhu a statistické tabulky. Přesto jsem vždy usiloval být systematik.

Sylva Malá se naštěstí neprovdala, její jméno však na mne koukalo ve třech vydáních, ty prvé dvě Sylvy v kojeneckém ústavu nepracovaly, u třetí nikdo nebral telefon. Co nadělám! Ze všeho strádání jsem dostal hlad, a tak jsem zamířil k ledničce. Rozhodl jsem se pro míchaná umělá vajíčka, na večeři se mi už nikam nechtělo, jenomže sotva jsem nabral na lžíci omastek a hodil ho na pánvičku, zadrnčel aparát. Paní Magdaléna Tlustá měla spolehlivý nos.

– Vy jste, pane Havelka, nejlepší, – ujistila mě. – Je na vás totiž spolehnutí.

Otevřel jsem okno, abych se nadýchal čerstvého vzduchu. Venku si černá noc pouštěla žilou a chystala se ke své pouti městem. Pod rozsvícenou lampou běhala podél bílé lajny po magistrále slepice, která zřejmě vyskočila z vozu jedoucího do rezervace pro domácí zvířata. Dostala se na svobodu a ani hasnoucí instinkt ji nezaskočil, vrátit do ohrady se už nechtěla. Kdyby jen tušila, že svět je pro ni příliš velký a že zabloudí. Její putování přírodou mi připomínalo chaos v hlavě Magdalény Tlusté. Sledoval jsem slepici už třetí den a divil se, že ji dosud nikdo ze sousedů nemá na pekáči.

Paní Tlustá se mezitím dostala k neduhům svého těla: braly ji plotýnky, táhla pravá achillovka a srdce občas chytalo arytmii.

– A jak se vede Evženovi? – připomněl jsem jí účel našeho rozhovoru.

– No právě. Já měla dnes narozeniny a on mi poslal dárek. A víte, co v té krabici bylo?

– Nevím.

– Přívěsek. Prst omotaný koženou šňůrkou.

– Evženův prst?

– Myslela jsem, že Evženův, protože mně ukázal z dálky ruku a ten článek mu na ní chyběl, ale pak jsem zjistila, že to je nějaká atrapa. Hned jsem to zavolala manželovi na TROI, on se smál a pak řekl, že až se vrátí, napráská mu.

– Musíte tyhle akce brát s nadhledem. Patří k jeho věku. Jenom nepropadejte panice.

– Řekla jsem mu, že ho nechci.

Chyba, napsal jsem prstem na sklo, ale do mluvítka jsem neřekl nic. I mlčení je někdy odpovědí. Chvíli jsme vzájemně polykali ticho, až z ní nakonec vylezlo, jestli může zítra zavolat. Odpověděl jsem – samozřejmě, a abych ty trapné rozpaky zahrál doztracena, zeptal jsem se, jestli neví, jak se dělá slepice na paprice.

Vypnula otráveně přístroj.

Do rána budu mít pokoj, s tou slepicí jsem ovšem nežertoval. Navlékl jsem si pláťáky, botasky, ze šuplíku vylovil svítilnu a zamířil k rychlodráze. Venku už byla tma, obezřetně jsem se rozhlédl, jestli nespatřím sousedy, kteří propadli jako já podobným gurmánským choutkám, ale neviděl jsem nikoho.

Auta plachtila nevšímavě městem jako ptáci mířící ze severu na jih, slepice capkala nerušeně po krajnici na druhé straně vozovky. Na co ji ale nalákat?

– Kykyryký, – pokoušel jsem osud. Slepice opravdu zastavila a přičapla na lajnu. Dolezl jsem k ní po kolenou, mou napřaženou ruku však neposlechla a ulétla. Ještě několikrát jsem pokus opakoval. Podivuhodné, jaký má raketový start!

Opeřenec mne ještě chvíli provokoval, poté přelétl svodidla a zmizel v akátovém křoví. Vzápětí opodál zadrnčel smích, v křoví štěkla noc a z chomoutů větví a větviček se vynořili kluci. Jeden z nich nesl rádiový přístroj s anténou, druhý opeřence.

Neřádi. Na téhle slepici bych si nepochutnal. Nakonec jsem skončil u kastrólku s míchanými vejci, umělé zvíře mne vrátilo znovu k neodbytné otázce, jak to vlastně s Evženem je. Po večeři jsem si pustil Smetanu, uvařil kávu a začetl se do vývojového screeningu, abych probudil v paměti to, co jsem už dávno ze školy zapomněl: jak takový malý človíček po narození vlastně vypadá a co má všechno umět, aby se příliš nelišil od svých budoucích kamarádů.

Analýza psychologických testů pro nejmenší je oříškem i pro dospělé, ti malí se neptají na to, co nás zajímá, vlastně se chovají, jak velí jejich přirozenost, a na nás závisí, co na to řekneme. Dočetl jsem se, že vývoj dítěte postupuje téměř plynulým, a proto předvídatelným tempem a že právě vývojový screening slouží k orientačnímu vyhodnocení vývoje dítěte.

U Evžena Tlustého v anamnéze tahle data chyběla, alespoň pokud se týkalo prvních roků života. Co když ho někdo pohání rádiovým signálem a dobírá si starou paní, jako to udělali ti uličníci se mnou? Teoreticky by to bylo možné, prakticky dosti nepravděpodobné. Nicméně jsem usoudil, že tady někde bude asi východisko k problému, jenž začínal narůstat do obludných rozměrů.

Četl jsem dál: pojem adaptivního chování zahrnuje schopnost přizpůsobování úkolovým situacím, koordinaci očí a končetin a spontánní hru. Byla zde zmínka i o řeči a řečovém chování, o smíchu, broukání, žvatlání, o hrubé motorice, jemné motorice, o počátcích sociálního chování s důrazem na to, jak si človíček začíná uvědomovat své vlastní já a svět kolem sebe, jak reaguje na mámu, tátu, sourozence, na první cizí lidi. Tohle všechno že jsem dělal?

Čtyři týdny života:

Zachytí pohledem hračku, když mu ji držím před očima. Nebo: Obě ruce drží zaťaté v pěst! Propánakrále, copak si tohle může někdo zpětně pamatovat kromě matky, případně lékaře, který měl zájem dítě sledovat? Rozpomene se vůbec Sylva Malá, co dělal Evžen, když mu byly dva roky a ona praktikovala v ústavu u kojenců a batolat?

Trochu jsem se nechal unést fantazií, k životu mě vrátil ostrý signál u dveří. Půl desáté. Touhle dobou ke mně chodí už jen ohlášení hosté.

Paní Tlustá ohlášená nebyla, přesto bez okolků vnikla do bytu a v předsíni se mě zeptala, kde mám přezůvky, jako by chtěla zůstat až do rána. Neměl jsem sílu jí říci ne.

Čekal jsem na Evžena před školou, měli v poledne hodinovou přestávku, a tak jsem s ním chtěl prohodit pár slov dřív, než provede nějakou nerozvážnost. Už bylo dobrou čtvrthodinu po zvonění, děti se trousily ze školy po dvou, po třech. Evžen však stále nevycházel, nenačapal jsem ho ani ve školní jídelně, až mi kdosi poradil, abych hledal na hřišti.

Skutečně, v oblaku antukového prachu honil po školním plácku balón. Chvíli jsem ho pozoroval a pak na něj zavolal, jestli by mi nemohl poskytnout kratičký interview. Chápavě přikývl a zeptal se za kolik. Opáčil jsem, že ochotníci mají paušál a on nakonec souhlasil. Přiblížil se ke mně klátivou chůzí, ustaraný výraz mu svíral obličej. Spíš se šklebil, nežli smál. Já byl pacient, on lékař. Alespoň to tak na první pohled vypadalo. Obrácené role mohly být k něčemu dobré.

– Jenom pár minut. – Odvedl jsem ho na lavičku pod lípou, kde jsme se posadili. – Vzpomínáš si na mne?

– O co jde? – řekl upejpavě, jako bych byl koňský handlíř. – Mluvil jste s učitelkou?

– Maminka říkala, žes jí poslal k narozeninám dárek.

– Máma… To byl jen takový fór.

– Fór? A víš, žes jí zkazil večer?! A že kvůli tomu nespala?

– Vážně? – Zarputilý výraz mu zabrnkal v obličeji, opatrně si nadzvedl trenýrky. – Máma pěstuje karate.

– Evžene, tohle není legrace. Nepřišel jsem se s tebou hádat. Jestli budeš vyvádět, pošlu tě šupem do ústavu.

– To ona chce.

– Nevykládej!

– Samozřejmě, – zuřil. – Pěkně to se mnou skouleli!

– Nerozumím…

– Že nejsem jejich dítě. Nemohli mně to říct rovnou! – Dlouze zatroubil do kapesníku. – Dělali ze mě vola.

Neodpověděl jsem nic. Když se to vezme kolem a kolem, měl pravdu. Koneckonců nedělali vola jenom z něho, ale i ze mě. Už před lety mi slíbili, že uvedou okolnosti na pravou míru a pokusí se mu vysvětlit, jaký je rozdíl mezi biologickými rodiči a mezi těmi, kteří dítě skutečně vychovávají. Včera večer jsem zjistil, že tak neučinili.

Vy jste mu to, proboha, ještě neřekli, spílal jsem jim znechuceně. Myslíte, že to někdo udělá za vás? Už ví všechno, přiznala sveřepě Magdaléna Tlustá. Měl právo na pravdu, řekl jsem. Právě teď ji bude snášet hůř, než když byl malé dítě. A vy byste nemohl…? Moje dítě to není, zvýšil jsem hlas. Rozešli jsme se ve zlém, podobné konce jsem vlastně předvídal, i já nesl svůj díl viny.

– A taky mně řekli, že jsem na baterky, – žaloval Evžen.

– Že se chováš, jako bys byl umělý.

– To je přece jedno. Proto jsem spolkl identifikační kartu.

– Tys ji opravdu spolkl? Máma to nemyslela špatně, chtěli ti to oznámit, ale nenašli odvahu. Ostatně, co se změnilo? Budeš s nimi jíst, spát, chodit na nákupy, jezdit na výlety, za pár let se oženíš a založíš si vlastní rodinu… Jenomže teď nejsi plnoletý a do té doby musíš poslouchat.

– Ale dědku, – vyjelo z něho, – je to všechno jinak. Máma je nějaká divná.

– Má o tebe strach.

– Podezírá mě, jako bych opravdu nebyl její, – řekl a odvrátil hlavu, abych neviděl těch pár slz, které chlapi v tomhle věku neroní.

– Byla za mnou, bavili jsme se o tobě…

– Kecy.

Vstal jsem a stiskl mu rameno:

– Vydrž to ještě nějakou chvíli a nepolykej identifikační karty. Je to životu nebezpečné a těžko tím vyřešíš svůj problém. Víš, co se říká? Že se člověk dokáže utopit na lžíci vody.

– To sotva. Kde to bude votištěný? – provokoval mě.

– Jednou si na mě vzpomeneš, – zahrál jsem své kázání do autu. Už bylo stejně hodně hodin, jen taktak stihne oběd. Jako na zavolanou mu zakručelo v žaludku, zvedl se a strojově klátivou chůzí zamířil k jídelně. Ani se neohlédl.

Pospíchal jsem nazpět do práce, shodou okolností jsem měl odpoledne přednášku pro pěstouny a osvojitele, jejíž téma znělo v daných souvislostech možná kuriózně: Radost a smutek osvojených dětí.

Chtěl jsem si znovu přečíst poznámky, abych nevypadal nepřipraven, a opřít své úvahy o praktickou stránku věci. Pochopitelně bych se vyjádřil i k adopci a k právu dítěte na pravdu, i když jsem dobře věděl, že ono právo na pravdu je od okamžiku, kdy si pěstouni začali osvojovat „cizí“ děti, otázkou diskutovanou, a že každá historická doba ji řešila různými přístupy.

V chodbě před vyšetřovnou jsem však už byl netrpělivě vyhlížen. Budoucí matka, která na mne včera se svým mužem tak majetnicky naléhala, nevydržela nečinně čekat ani do druhého dne a znovu, tak jako mnoho jiných před ní, žádala o podrobnosti.

– Zatím nevím, co bych vám řekl víc, – ukázal jsem ze slušnosti na židli. Prohlížel jsem si je pozorně. Oživení lidé se prý neumějí od srdce smát, chovají se nepřirozeně. Podobné maličkosti jsem pouštěl jedním uchem tam a druhým ven, až v poslední době jsem si jich začal všímat. Tihle ovšem vypadali normálně.

– Je pravda, že na nás přijde řada třeba i za deset let? – divila se žena, jako by onen údaj zjistila před třemi minutami.

– Tak tohle pravda není.

Ulevilo se mi, že si nemusím vymýšlet. Dosrkl jsem zbytek čaje, který jsem uvařil ráno a nestačil ho už vypít, a napadlo mě, že bych mohl zkusit, jak bude žena na nové okolnosti reagovat:

– Ale několik let to skutečně bude, možná dva, možná pět, sedm roků. Podle toho, jak budete nároční. To ovšem záleží spíš na vás než na mně. Děti s tmavou pletí jsou k dispozici prakticky ihned, blonďáčky musíte naopak hledat jako jehlu v kupce sena…

– Já si nedělám legraci! – pravila dotčeně.

– Promiňte, já taky ne. Jsou ovšem i děti, které můžete mít skutečně ihned.

– V každém případě bychom chtěli normální dítě.

– Jistě, právě o takových dětech hovořím. Řekl bych, že jsou svým způsobem dokonalé a dávají po této stránce určitou záruku… – Vzpomněl jsem si na Evžena a hlas mi poněkud zakolísal. Nemohu nabízet zajíce v pytli. Ostatně nejsem k tomu ani kompetentní, dali mi prověřovat rodiče, a tak je prověřuji, jak nejlíp umím, neobchoduji s dětmi.

– Máte na mysli děti umělé? – udeřila bez okolků hřebík na hlavičku.

– Oživené, – ohradil jsem se, neboť termín oživené mi připadal mnohem přijatelnější.

– Jak chcete, – zatvářila se potměšile, jako by se dobrovolně přiznala, že má svůj vlastní názor už dávno utvořen. – A není to jenom móda?

– Jde o plnohodnotný organismus.

– Snad, – připustila zadumaně. – Říkají, že budoucnost je jejich. To se mi opravdu nechce věřit, – pravila pomalu a vážně na mne pohlédla. Čekala, co odpovím.

Zamrazilo mne u srdce.

Neodpověděl jsem nic.

Odpoledne jsem v práci strávil únavným telefonováním. Znovu jsem volal do kojeneckého ústavu, jestli mne doktor Faust přijme, Třešnička tam tentokrát nebyla. Automat mi oznámil, že moji žádost prověří, žel výsledek se ani tentokrát nedostavil. Faust byl stále beznadějně zaneprázdněn. Vymačkal jsem v aparátu číslo Sylvy Malé, ale ani tam jsem se nedočkal odpovědi. To nejlepší přišlo nakonec. Magdaléna Tlustá přijala sdělení, že jsem hovořil odpoledne se synem, velice klidně, spíš rezervovaně, zřejmě pod dojmem včerejšího neutěšeného večera, kdy jsem ji upozornil, že ona je rodič zodpovědný za své dítě. Ostatně o tuhle roli kdysi vehementně usilovala. Sociální dědek může radit, vyhrožovat, chlácholit, ale rozhodovat a nést odpovědnost za dítě musí ona sama. Sdělit Evženovi to, co už měl dávno vědět a co se k němu doneslo oklikou, ji zřejmě nesnesitelně tížilo. Rozechvělý hlas u aparátu střádal alibi:

– A jak mu to mám vysvětlit?

– Šetrně, paní Tlustá. A žádné žvásty, kluk je chytrý, nemusíte mu všechno nandávat po lopatě. Argumentujte tím, že si vás vybral on, ne vy jeho. No vždyť víte… Byli jsme se podívat s tatínkem v ústavu, protože se nám dlouho nechtělo narodit miminko a my to bez něho nemohli vydržet. Najednou jsme viděli kluka, který se jmenoval Evžen, špulil na nás pusu a natahoval ruce, protože chtěl pochovat. To ty sis nás vybral, chlapče, ne my tebe… Rozumíte?

– Vám se to povídá. Jenomže tak to nebylo.

– Doslovně třeba ne, ale vy mu musíte usnadnit cestu, aby pochopil a vrátil se k vám.

– Já bych ho milovala, i kdyby byl umělý, pane Havelka, – zakňourala Tlustá. – Myslíte, že by mohl být umělý? Třeba se jenom porouchal?

Hloupý jenom hloupě klade otázky.

– A k čemu vám to bude dobré vědět? Vy utíkáte od problému, hledáte chyby v něm, ne v sobě. Jestli kvůli tomu nemůžete spát, zeptejte se v ústavu, jako rodič máte svá práva. Nejsem si ovšem jist, jak pochodíte. Když vám při osvojení nabízeli informace, tak jste je velkoryse odmítli, takže teď budete muset počkat až do hranice jeho dospělosti. Tomu se říká ochranná lhůta.

Trochu jsem se pitvořil, donutila mne k tomu, ženská jedna prohnaná. Možná ji napadaly tytéž myšlenky co mě. Začal jsem ji podezřívat, že chce kluka vrátit. Proč ale tak najednou? Že ho nezvládne, že se soužití s Evženem pro ni stává permanentním utrpením, že nechce za případné delikty nést zodpovědnost?

– Tak na rovinu, paní Tlustá, o co vám vlastně jde?

– Aby mi ho nevzali.

– Zbytečně tedy nefilozofujte a něco dělejte! – vyjel jsem na ni. Víc slov nebylo třeba, vymazal jsem ji z obrazovky. Chovala se přesně jako její syn. Chyba byla v tom druhém a my vám to, propána, dokážeme. Člověk je také svým způsobem výrobek, který má své normy, a jestli ne, šup s ním do sběru.

Vložil jsem do počítače rodiny, u nichž byla realizována za posledních pět let náhradní rodinná péče. Už jsme to málem nezvládali. Z 10 000 osvojení selhalo 15 %. U pěstounské péče, kde se tradičně nabízely děti s většími zdravotními problémy, byly výsledky ještě horší: ze 3 000 plných 25 % případů neobstálo.

Kladl si někdo otázku, čím to je? Faustovy výzkumy prý hledají odpověď v průniku tří důležitých faktorů: Rodiče, děti, společnost. Znovu jsem vzal do ruky vývojový screening. Klíčový věk 16 týdnů.

Adaptivní chování:

Při pohledu na hračku mává rukama, pohybuje tělem. – Pozoruje, dívá se na hračku ve své ruce. – V poloze na zádech dává hračku k ústům.

Hrubá motorika:

Vsedě s oporou hlava pevná, nachýlená dopředu, neklesá. – Symetrická poloha převládá. – V poloze na bříšku drží hlavu v úhlu asi 90 stupňů.

Jemná motorika:

Škrábe, ohmatává, chytá za pokrývku či oděv. – Dává ruce k sobě ve střední linii a hraje si s vlastními prsty.

Řeč:

Směje se nahlas. – Při hře projevuje vzrušení.

Sociální chování:

Začíná se smát, jakmile někdo přijde a postaví se k němu. – Pozná láhev už při pohledu.

Láhev! Dostal jsem chuť na panáka rumu, doufal jsem, že mě postaví na nohy. Na můj vkus jsem postupoval kupředu podezřele pomalu. Vypisoval jsem data, jak dítě zraje a jak se vyvíjí, vlastně pro Sylvu, doufaje, že si na nějakou zvláštnost, která se udála před lety při stážování, vzpomene. Musí být přece nějaký rozdíl mezi člověkem a tím, co se člověku jenom podobá, mezi tím, co se vyvíjelo milióny let, a tím, co vznikne za několik málo dní, ba dokonce i hodin. Na přírodu jsem skoro spoléhal víc než na člověka. Přesto jsem se do hospody vypravil.

Za lidmi.

Byli dva, zazvonili u dveří, a když sáhli do kapsy, nepochyboval jsem, že jsou na přesné adrese.

– Pan Havelka? Potřebujeme si s váma promluvit, – usmál se postarší unavený muž s ospalýma želvíma očima, který je snad otvíral z donucení.

– Jen račte dál, – ustoupil jsem ze dveří, ale nebylo třeba. Dole čekalo auto. Přijeli kvůli Evženovi, a jestli se nemýlí, mám prý nad ním dohled. Ukázal jsem jim na oplátku svůj kurátorský průkaz, udělal na ně nepochybně velký dojem.

– Něco provedl? Vždyť jsem s ním v poledne mluvil a slíbil, že bude sekat dobrotu.

Kličkovali jsme městem, babička noc se programově dusila svými smogovými doutníky a neklidné, věčně živé reklamy nás sváděly od předem vytyčené cesty jako kdysi Sirény Odyssea.

– Udání podala jeho matka, prý ji ohrožoval nožem, zamkla se před ním, tak vyskočil oknem a vzkázal, že si to s ní ještě vyřídí.

– Víte, že jde o osvojené dítě?

– Samozřejmě, sdělila nám to hned zkraje, – řekl muž za volantem. Nejprve zmáčkl na palubní desce knoflík pro výstražný signál, pak se vpředu rozsvítila obrazovka, z níž na nás zíral detail Evženovy nasupené a věčně zraňované tváře. – Hádejte, kde jsme ho načapali?

– Jak bych to mohl vědět? – Odpověděl jsem stejně řečnicky.

– Ve fabrice na výrobu polotovarů lidského těla. A to ještě úplně náhodou. Vrátník šel na obchůzku a viděl v koutě stát člověka. Pravda, když najdete ve skladu nohu, ruku nebo kus trupu, to ho nevzrušuje, ale hlavy jsou pod zámkem a celý člověk pohromadě je proti předpisům.

– Celý člověk, pokud není ohlášen nebo evidován, nemá ve fabrice co dělat, – poznamenal věcně muž s ospalýma očima. – Samozřejmě to Vrátníkovi nevysvětlil. Ten zapnul signalizaci a kluk se chytil. Byl vzteky celý bez sebe, přivedli jsme mu mámu a stejně nepromluvil. Nevím, co ti dva mezi sebou mají. Tohle normální dítě přece nedělá. Nakonec z něho vylezlo, že chce mluvit s nějakým dědkem.

– Se sociálním dědkem, – upřesnil jsem mu hrdě svou stavovskou příslušnost.

Závod firmy Homolast se nacházel na periférii města, šlo o stárnoucí fabričku na dožití, která neměla perspektivu, a dělaly se v ní už pouze náhradní díly pro součásti, které dosluhovaly, takže zaměstnávala několik specialistů – seřizovačů na automaty, účetní, kuchařku a jednoho mistra. Proč si Evžen vyhlídl právě tuhle barabiznu, mi bylo záhadou.

Sotva jsme vylezli z auta, spatřil jsem v osvětlených dveřích montážní haly hlouček lidí a bezpečně identifikoval Magdalénu Tlustou. Cosi energicky vysvětlovala muži, který zřejmě řídil pátrací akci. Znal jsem ho z podobných vyjížděk, jako byla tahle. Říkali mu Poručík. Dvě hvězdy nosil na ramenou snad dvacet let, neměl rád změny. Nedávno však byl povýšen.

– Nazdar, dědku, – přivítal mě, jako bychom se léta neviděli. – Co nám to vyvádíš za zmatky?

– Já.

– No je to tvoje dítě?

– Jistěže moje, koho jiného. A támhleta madam patří taky ke mně.

– Já vždycky věděl, že si umíš vybrat, – špičkoval, ale pak přátelsky zamrkal a postrčil mě kupředu. Vstoupili jsme do haly. – Kluk čeká v kanceláři. Co nám o něm můžeš povědět?

– Pokud se týká osvojení, tak vůbec nic, dělá se z toho zbytečně problém. Osvojené dítě je jako každé jiné, ovšem okolnosti ho nutí často hrát poněkud jinou roli, než mu přirozenost velí.

Zastavil jsem se kdesi ve třetině výrobní haly a rozhlédl se dokola. V regálech u stropu, pečlivě zatavené v neprodyšných schránkách, visely nohy, prsty, uši a další části lidského těla, zatím jen ve formě biotopického prášku, tedy před úpravou, zato s náležitými reklamními nálepkami.

– To jsi sice řekl hezky, ale mluv konkrétně. Ty okolnosti jsou paní Magdaléna Tlustá?

– Viděl jsi ji? – Poručík samolibě přikývl. – Tak proč se mě ptáš?

– Svý rodiče si nevybíráme, – řekli jsme téměř unisono, jako bychom cítili, že někdy to bývá opravdu opačně.

– Tohle už je minulost, co? – rozhlédl jsem se po hale.

– Jistě, nyní všechno přebírají biotechnologie. Roboti mají nahnáno, teď přišla na řadu buňka. Problém není sestavit tělo a nakonec ho oživit, ale oživit ho tak, aby fungovalo. Jenomže to už také nestačí, život přece nelze redukovat na několik základních vitálních funkcí. To by byl krok zpět. Začala se zkoumat existence. Cítíš ten rozdíl mezi fungovat a existovat?

– Poslyš, kde je ten kluk? – pravil jsem netrpělivě.

Evžen seděl v kanceláři za stolem, hlavu měl položenou na dubové desce a předstíral, že spí. Naproti němu si hověl Vrátník, pouštěl si na automatu nějakou hru pro děti a docela obstojně se bavil. V rohu místnosti stála žena, která mi připomínala Magdalénu Tlustou, tahle však naštěstí mlčela. Kdyby nebyla opřená o stěnu, určitě by se zřítila k podlaze.

– Tak jsem tady, kamaráde, co máš na srdci? – pravil jsem pokud možno velkoryse a vlepil mu jeden otcovský pohlavek. – Co říkáš, dokončíme interview?

Zvedl hlavu od stolu a zamžoural, jako by opravdu na chvíli usnul. Měl od desky stolu otlačené čelo a rozcuchanou kštici.

– Ať jdou pryč, – zaškemral.

Poručík ho pochopil a kývl hlavou na Vrátníka, kterému se od kořisti nechtělo. Vstal, mrzoutsky se rozhlédl a pohnutě vzdychl, jako by věštil blížící se konec lidstva.

– Takže jste se s mamkou pohádali, – řekl jsem, když jsme zůstali sami dva.

– Vyhrožovala, že mě vrátí. Že se nesmějí děti vracet, na to je zákon! – zakňoural, brada mu poklesla a zachvěla se.

– Ano, zákon tady je, – připustil jsem neochotně. Dusivá atmosféra rozhovoru dávala tušit, že se Evžen co nejdříve rozbrečí. Zákony jsou tu ovšem také proto, aby se obcházely, pomyslel jsem si trpce.

– Leda umělý…

– Co umělý?

– Umělý děti se smějí vracet.

– Odkud to víš?

– Od ní.

– To máš jedno, kluk jako kluk, jednou je to člověk a má právo na život jako kterýkoli druhý. Proto jsi vyrobil tadyto strašidlo? – Došel jsem ke stěně, uchopil Magdalénu Tlustou kolem pasu a posadil se s nepovedenou atrapou naproti němu. – Vzal jsi na ni nůž?

– Já chci jinou mámu, – řekl.

– Tahle se ti ale moc nepovedla. – Bliklo mi hlavou, že ona chce zase jiného kluka. Už jsem tomu začínal věřit. Jak se to lehce řekne a těžko udělá. – Víš, že za nezákonnou výrobu člověka může být i trest smrti? A co by bylo s tvou identifikační kartou? Doopravdy jsi ji spolkl?

– Naschvál.

– Těbůh, jenomže bez tý karty seš namydlenej, příteli. Mohli jsme ji donýst do ústavu a byli bychom chytřejší.

– Já dobře vím, že jsem já.

Evžen se v té vší bezmocnosti uličnicky zazubil, rád bych s ním jeho přesvědčení sdílel, ale nebyl jsem o něm stoprocentně přesvědčen. Oživený kluk si vyrobí oživenou mámu. To pasuje, ne?

– Nikdy jsi o sobě nepochyboval?

– A proč? – vyštěkl.

– Protože lidi o sobě pochybují, – vzdychl jsem tentokrát víc, než bylo třeba. Kluk seděl jako na jehlách. – Tak co bude s tou kartou?

– Asi ji vykadím, přísahám.

– To tam mám taky napsat?

Zatřepal jsem s Magdalénou Tlustou, které chybělo to nejhlavnější – život, a postavil ji znovu do kouta.

– Vy mi nevěříte?

– Potřebujeme důkazy. Moc jsi na sebe upozorňoval, a to není nejvhodnější taktika. Teď už se jedná i o tvou existenci.

– Důkazy? – zakřičel dotčeně a pohrdavě, sáhl afektovaně pod kupičku papírů, vyndal nůž a řízl se do předloktí. Kůže s masem se na ruce rozevřela a ze svalu začala vytékat krev.

– Takový důkazy já neberu!

Zavolal jsem pomoc, sedl si stranou do kouta a pozoroval ten děsivý film, který se mi odvíjel před očima. Věřil mně možná víc než já jemu. Tohle puberťácké gesto jsem si přece nezasloužil. S Evženem Tlustým bude ještě nepochybně zábava, s ním se opravdu nikdo nenudil.

Tři dny jsem ji marně sháněl a najednou tu chodila přede mnou v bílém bavlněném tričku, žluté sukni ověnčené krajzlíčkem zástěry a v pletených papučích s oranžovou bambulí. Prostě jsem zašel na Zelené náměstí, kde bydlela, a zmáčkl černý zvonek.

Seděli jsme u láhve koly a brčkem popoháněli bublinky. Sylva Malá byla totiž jednou ze šťastných maminek, které se bez problémů podařilo otěhotnět a porodit, užívala si tedy mateřské a zajímalo ji pochopitelně především to, jak její Martinka papinká, jakou má stoličku a čůrání a kterou slabiku či slovo mezi rtíky vyladí. Všechno ostatní bylo vedlejší.

– A vy jste mě fakt večer videofonoval? My přijeli včera z chaty a měla jsem toho až tajhle, – sekla si rukou do čela kam až.

Míchala pro Martinu ve skle na sporáku kaši, cvalík se už nemohl jídla dočkat a netrpělivě na mámu dotíral. Naštěstí byl při ruce dvojník Magdalény Tlusté, vzal jsem ho radši s sebou, takže se Martinka upnula na něho.

– Ještě pracujete v oboru, který jste vystudovala? – zeptal jsem se pro jistotu, protože deset let je deset let, za tu dobu může člověk udělat závratnou kariéru, také ovšem může zblbnout natřikrát.

– Dělám sestru v kojenecké líhni, ale teď se rehabilitujeme doma, viď, Martino.

Vyškubl jsem Martině z ruky Magdalénu, protože se jí zakousla do krku, naducaná tvářička batolete se krabatila, brzy však dítě zjistilo, že obsah flašky stojí za vyzunknutí, a tak mě nechalo na pokoji.

– Tohle je dílo mého klienta. Byl tenkrát malý, asi tak velký jako Martina. Vy jste praktikovala v kojeňáku u novorozenců a batolat. Ten můj fešák má jméno Evžen, spolkl identifikační kartu a jde z jednoho maléru do druhého. Naposled se vloupal do Homolastu a postavil si ještě jednu Matku. Donedávna ničím zvláštním nezaujal, teď vede zápas s pubertou.

Také se onehdy dozvěděl od přátel, že je osvojený, což mu rodiče, nevím proč, zatajili. Tím se zřejmě uvolnila lavina, kterou se pokoušíme zastavit. Následovaly konflikty s rodiči, se školou, s veřejností. Matka sice tvrdí, že ho šíleně miluje, zároveň mu však při hádce neomaleně sdělila, že je oživený. Tím pádem je tu možnost…

– Rozumím, – přitáhla k sobě instinktivně Martinu. – Ale ta vyhláška se prý bude měnit.

– Zatím ji musíme respektovat. Klukovi tyhle věci docházejí. Nevím, jestli víc nenávidí svět nebo sebe. Včera se dokonce demonstrativně pořezal. Potřebuji o něm vědět co nejvíc. Do černé schránky mě nepustí, a až to bude možné, třeba bude pozdě.

Z kapsy jsem vyndal fotku Evžena a položil ji na stolek. Chvíli váhala, měla tvář přitisknutou k dítěti a očima bloudila v jeho obličeji.

– Tak vy si myslíte…

– Co já si myslím! Na mně nesejde.

– Už tenkrát se říkalo, že některé děti jsou oživené a jiné zase… Primář nám ovšem oficiálně neoznámil nic, dítě jako dítě. Zlobily všechny stejně, ale pamatuju se, že jedna holčička si sáhla do zásuvky, měla silné popáleniny… a do rána byla zdravá jako řípa. Já vím, kam až došly transplantace, jenomže ze dne na den… z toho jsem usoudila, že právě tahle holčička byla oživená.

– A jinak podle chování? Oživené děti přece musejí být naladěny na určitý věk.

– Ano, sleduje se vývojové hledisko podle tabulek a jednotlivé prvky se synchronizují adaptérem, podobně jako se synchronizuje mentální a fyzický věk. My jsme však jenom zaznamenávaly vývoj dětí do karet, všechno ostatní dělal doktor Faust a jeho tým.

– Takže když položím otázku, jestli byste dokázala říci s jistotou, tohle dítě je oživené a tohle se narodilo mámě…?

– Dokázala, – přitiskla Martinu více k sobě.

– A jak?

– Instinktem, – pravila, a když zjistila, jak jsem se zatvářil, přezíravě si mě změřila.

Instinkt byl totiž na vymření.

– A pokud se týká Evžena?

– Už tenkrát zlobil, proto si ho pamatuju. A pořád si vynucoval něčí přítomnost. Nakonec to zbylo na mě. Ocásek. Ten kluk někoho potřeboval, myslela jsem, že jde o deprivaci způsobenou dlouhodobou hospitalizací. Nechtěla bych mu ublížit, měla jsem ho ráda víc jak ostatní, ale vždycky byl jiný. Nevím, opravdu nevím.

Dopil jsem kolu, poděkoval, vyslovil politování, že tak krásná holčička není mým dítětem, nechal pozdravovat manžela a odkráčel do poradny.

Jako myška jsem proběhl inkognito vyšetřovnami do svého apartmá, u ředitele jsem měl určitě na stole hromádku vzkazů a neméně práce, ale vývojový arch mě nenechával v klidu. Klíčový věk 40 týdnů:

Adaptivní chování, hrubá motorika, jemná motorika, řeč, sociální chování…

Sylva Malá vycítila instinktivně, které dítě je které, jenomže u Evžena její emoce selhala. Proč?

Položila si i tuhle otázku nebo ji nepovažovala za nutnou. Určitě měla svůj názor, ale teď jako by se zalekla.

Věděl jsem, že do černé schránky se nedostanu, klíč k řešení tedy musí být někde ve srovnávacích tabulkách. A ty určitě existují, třebaže jsou už možná v archívu. Znovu jsem si pročítal jednotlivé položky a zastavil se u kolonky řeč. Ústavní dítě přece neřekne táta, máma, ale matka nebo teta, ústavní dítě neřekne pes, kočka nebo kráva, protože zvířata vidí až mnohem později a vlastně se s nimi setká jenom na obrázku.

Podobně jako mezi dítětem ústavním a neústavním, tak mezi oživeným a neoživeným musí existovat rozdíl. Klíčový věk 40 týdnů! Co to jen Sylva říkala… Oživené děti se dostávají do kojeneckého ústavu až jako půlroční, jenomže papíry pro novorozence se vedou od jednoho měsíce. Oživené děti by tedy měly mít v centrálních záznamech vakuum.

– Stopa, stopa, – hulákal jsem, snad abych se ujistil, že nesním.

Vzápětí se objevil ředitel, možná zaslechl mé nespoutané křepčení na chodbě, trudnomyslně pokýval hlavou a pravil, že si dělám z práce holubník.

Vypravoval jsem mu o Evženovi a jeho rodičích. Co když zůstane sám a bude se muset vrátit do ústavu, co když zjistí, že je umělý a opotřebovaný? Zbaví ho života a vyrobí z něho jiné dítě? Pak by doopravdy mohl reagovat jako ti mnozí před ním, kteří si právě tuto okolnost uvědomili.

– To přece není naše vina! – odsekl ředitel. – Tyhle konce nikdo nepředpokládal, chápeš?

– Nechápu. Podněty musí vyjít od nás, zdola. Já s těmi lidmi musím mít jasno. Vezměme konkrétně Evžena. Nejdřív pošle mámě kus prstu a potom se pokusí vyrobit jejího dvojníka. Ten dvojník se ale na rozdíl od ní směje, má rád život. Za tím musí něco vězet. Už je dost velký, aby věděl, že si teď nemůže jinou mámu vybírat. A když jsme mu tu figuru vzali, agresi zaměřil na sebe.

Šéf se rozpačitě podrbal na hlavě:

– Nebylo by jednodušší zbavit rodiče rodičovských práv a nabídnout ho po čase někomu jinému?

– A jestli je doopravdy oživený?!

– Tolik ti na něm záleží?

– A co ti ostatní, kteří už nežijí?

– Promiň, já jsem úplně bez citu, – namíchl se a dotčeně hodil na stůl kupičku desek. – Zítra si o tom ještě promluvíme.

Jestli bude o čem, napadlo mě, shrábl jsem klientelu do šuplíku a rozhodl se, že dneska už na nic nesáhnu. Celý zbytek dne se budu flákat.

Najednou začaly chodit dotazy na Evžena Tlustého ze všech stran, o informace žádala škola, soud, rozhodčí komise, orgány, zabývající se náhradní rodinnou péčí. Šéf mi nosil dopisy jeden po druhém a pokaždé se neopomněl zeptat, jestli už jsem ten oříšek rozlouskl. Samozřejmě, odpovídal jsem suverénně, mám jistou hypotézu, ale potřebuju si ještě něco ověřit. Pokyvoval hlavou, a když odcházel, ujišťoval mě, že mi drží palce. Potřeboval jsem to. Chtěli na mně, abych analyzoval situaci a navrhl potřebná opatření, která by obnovila rovnováhu v rodině. Ale co když onen problém vznikl dávno před tím, než se poznala Magdaléna Tlustá se svým adoptivním synem? Co když zasahuje do mnohem širších sociálních souvislostí?

Viděl jsem pozůstatky několika oživených dětí, které se rozhodly skoncovat se životem. Byly mnohem lépe a dokonaleji stvořeny než normální populace, proto i jejich odchody byly surovější a strašlivější. Ve slabých chvílích jsem si představoval na jejich místě Evžena a na druhé straně lehce zranitelného tátu a mámu, kteří nakonec rezignují. Ty představy mi do sebe nějak nepasovaly.

I teď, na kolotočích, mi dával jasně najevo, co si o všem myslí. Vyzvedl jsem ho z ochranné vazby na revers jako jeho dočasný zákonný opatrovník, odmítl se totiž vrátit domů, a tak ho dali na čas do ústavu, než se celá situace vyřeší. Když jsem mu volal z práce, byl radostí celý bez sebe.

– Něco pro vás mám, – řekl.

Vyrazili jsme na houpačky, vozili se na lunoletech, kolem nás prskaly bouřkové mraky a elekrická pole nám přistřihovala vousy a kreslila před očima barevné obrazce, do kterých jsme se řítili přímo po hlavě. On řídil a smál se mi, jak jsem z té divoké jízdy vyplašený. Ostatní vozíky na Mléčné dráze se vyhýbaly na poslední chvíli a jejich posádky nás halekavě zdravily. Potom jsme zabloudili mezi maketami souhvězdí, přitáhli si pár asteroidů, přistáli na hvězdě Pu, kde prodávali kosmickou zmrzlinu, a teprve pak se snesli dolů do písku. Už nahoře jsem začal rozjímat o identifikační kartě, jestli ji konečně sehnal, ale dělal, že neslyší. Jednu chvíli jsem měl dojem, že si zahrává s myšlenkami, jak by uprchl ze Země někam, kde mu budou víc rozumět. Vyptával se na jídlo, na pasy a na různá povolení, ale když jsme přistáli zpátky na zem, bylo mi jasné, že mě jen tak provokoval, co bych tomu řekl, kdyby vzal roha. Vždyť jsem za něj ručil. Stavili jsme se pak ještě na střelnici u Laserových paprskometů a nakonec zamířili do jakési psychologické laboratoře s vlastní samoobsluhou, kde si každý mohl sám sobě změřit své mentální schopnosti, stresové reakce v různých situacích, intelektový potenciál a jeho využití při praktickém řešení úkolů.

Zaujal ho automat na rodinné vztahy, šlo o mutaci klasického a osvědčeného Antonyho testu, který nabízel množství figur z rodinného mikroklimatu. Odmítl verzi à la groteska, demonstroval ji bizarní rozesmátý seriál, a zcela vážně začal přebírat obrázky postav, které mu byly předloženy. Vybral si otce, matku, pana Nikoho. Chyběli mu sourozenci, příbuzní, nejbližší členové rodiny. Pak začal třídit odpovědi. Stál jsem těsně za ním a díval se mu přes rameno: s tímto členem rodiny si vždycky rozumím, tomuto členu rodiny bych koupil nejhezčí dárek, tento člen rodiny mě znepokojuje, škádlí, z tohoto člena rodiny mám strach, atakdál.

Stále stejné postavy, desítky různých odpovědí. Nevycházel jsem z překvapení! To nebyla hra, ale boj o život. Konečně zmáčknul knoflík s posledním číslem a automat ukázal kladné a záporné odpovědi. Nejvíce z kladných voleb získal pan Nikdo.

– Takže teď víš, jak na tom seš, – řekl jsem vyčítavě, protože jsem si uvědomil, že se jen utvrzuje ve svých pocitech marnosti.

– Tady ji máte, tu kartu, – sáhl odhodlaně do kapsy a podal mi svůj poslední trumf, jako bych měl od téhle chvíle jeho život v rukou. Prohlížel jsem kartu, ale z kódu jsem stejně nic nevyčetl, protože krátce nato zahoukala siréna a spustil lijavec. Prostředek, jak dostat otálející návštěvníky z arén ven a přilákat další. Kosmický „déšť“ nás dotlačil k východu, kde stála dlouhá fronta, kterou obíhalo několik Vrátníků. Venku jsem si oddechl.

– Já taky svýho tátu v pubertě nenáviděl, dokonce jsem chtěl utýct z domova jako ty, ne ze Země, jenom na venkov, a málem se mi to podařilo. Přespal jsem ve stohu, nikdo nikde a mně bylo smutno. Tak jsem se vrátil, dostal jsem výprask a hodně dlouho kul plány, jak se pomstím.

Mrkl jsem na Evžena, co tomu říká, něco si pro sebe švitořil. Průsvitná leukoplast mu překrývala předloktí a zcelovala ránu.

– A pak mě to přešlo. Někdy i výprask může být z lásky. Člověk přece potřebuje mít někoho rád, – dodal jsem, když nic nepovídal.

– Člověk ano… – Hluboce vzdychl s tím typickým srdceryvným zachrčením, které rozdávají puberťáci na každém kroku, aniž by si toho byli leckdy vědomi. Pak mávl rukou a přezíravě na mne pohlédl. Konečně se rozhodl. Z kapsy kalhot vyndal kazetový pásek, a když mi ho podával, neřekl ani slovo.

Vzal jsem od něho pásek a schoval si ho do bundy. Zamířili jsme zpátky k budově, kde nocoval. Zadržené děti zde měly školu, teplý oběd a teplou večeři, sportovní areál a podobné Mámy a Táty, se kterými se zkoušelo pracovat v kojeneckém ústavu. Evžen si nestěžoval, ale bylo mi jasné, že mu to jedno není.

Pan Nikdo byla výzva nejenom mně, ale celému světu. Do šestnácti mu zbývaly ještě dva roky času, pak už bude plnoletý, ale ty dva roky musel mít nějakého zákonného zástupce. Možná myslel na mě, jenomže sociální dědek tuhle roli hrát nemohl a ani nesměl. A tak jsme si jenom řekli na shledanou.

Promítal jsem si doma kazetu, kterou mi přinesl Evžen, několikrát za sebou. Nevím, jak to kluk zařídil, fakt ovšem byl, že nahrané dialogy s obrázky z obýváku u Tlustých chvílemi připomínaly grotesku, chvílemi tragédii, která se vplížila do rodiny, aniž by zúčastněné strany bezprostředně zaznamenaly její příchod. Musel jsem se s někým o své dojmy podělit. Čas navštívit doktora Fausta třeba i bez ohlášení dozrál. Cestou k němu jsem uvažoval, na co se ho zeptám, řada velkých i malých otázek mi bloudila hlavou, třídil jsem si je v mysli pěkně jednu za druhou, nakonec jsem však zůstal stejně u Evžena.

– Tak jste mě přeci vypátral? Gratuluju, – řekl na uvítanou bohorovně Faust a přisoudil mi šalamounsky osobní iniciativu. Mohl svou zaneprázdněnost libovolně protahovat donekonečna, rozhodl se však ukázat:

– Kdybyste mi k tomu nedal příležitost…

– A co vlastně chcete slyšet? Že se nám podařilo obnovit reprodukci? Anebo že byly zastaveny projekty na výrobu umělých lidí?

Pohupoval se v sedačce zavěšené u stropu místnosti a koupal si nohy v jakémsi masážním roztoku modré barvy, v němž bublal vzduch. Omluvil se za svůj rozmar, ale byla to jen formalita, nezáleželo moc na tom, co si o něm myslím, zajímal ho problém.

Nabídl mi kávu, nějaké sušenky a klimatizaci, která měla relaxační účinek: karabáč upletený ze vzduchových pramínků.

– Přišel jsem kvůli Evženovi.

– No vždyť o tom mluvím, – šklebil se samolibě.

Zprvu mi jeho narážky docházely jen velmi pomalu, možná že jenom chtěl vyzvědět, co všechno vím.

– Byli jsme spolu na atrakcích, myslím, že jsme se trochu spřátelili. Líbil se mu hlavně kluk, co drží nad hlavou zeměkouli.

– Jaképak atrakce. – Jeho ježatá hlava se zatvářila, jako by měla vylétnout v příští chvíli dírou ve stropě. – To je dospívající Atlas, vážený kolego, metafora života. Vy necítíte pod nohama zemětřesení? Nejmladší generace se klube z vajíčka. Kdyby jen věděli, co je čeká!

Na můj vkus mluvil příliš od věci. A rád se poslouchal. Ze života do smrti vede někdy krátká cestička. Zajímal mě život teď, zítra, pozítří, o tom, co bude za tisíc let, jsem nepřemýšlel, protože budoucnost byla právě v okamžiku, který jsme žili nyní.

Co všechno se vešlo mezi začátek i konec obrazu člověka: Muž, žena, láska, pan Nikdo, nenávist, davové šílenství, touha otce, přejícího si syna, bolest matky, která nemůže mít dítě. Mír, válka.

Nepochybně to věděl i on, zřejmě chtěl rozehrát zajímavou partii.

– Vy nemáte rád podobenství?

– Mám na srdci konkrétní problém.

– Položit si otázku, zdali budeme, či nikoli, není nikdy ztráta času, – napomenul mě.

– Samozřejmě že ne, mně však jde o spor rodiny, která nechce dítě, jež si předtím osvojila, – řekl jsem a položil kazetu s filmem na stolek, který měl po pravici.

Vypravoval jsem mu o Evženovi všechno popořádku, něco věděl už od Třešničky, nicméně sledoval mě pozorně, dokonce si můj monolog nahrával. Kazetu jsme si také promítli. Evžen na ní vyčítal matce, že si může dělat, co chce, když není jeho matka, smál se jí do očí, dráždil ji svými poťouchlými poznámkami, jako by ji chtěl co nejvíce vyprovokovat, ba dokonce dovést k nepříčetnosti.

Magdaléna Tlustá reagovala po svém, začala vyhrožovat, že ho vrátí, tohle nemůže být člověk, to je zmetek, zmetek z továrny, ječela, honila ho kolem stolu a po chodbě, až se kluk nakonec zavřel na záchod. Potom se vrátila do pokoje a začala korzovat od okna ke dveřím, tam a zpět, desetkrát, stokrát opakovala: Co s námi jenom bude, teď, když se tohle stalo!

– To by snad stačilo.

Faust slezl z pohyblivého monstra, osušil si nohy, zavolal na Třešničku, a když se dostavila celá upachtěná a zadýchaná, podal jí identifikační kartu, kterou jsem přinesl, a požádal, aby vyhledala Evženovy vývojové listy. Třešnička se na mě rozpačitě usmála, málem dělala, že má šedý zákal, doktor Faust se však tvářil vševědoucně. Najednou šlo všechno bez problémů.

Vrátila se v okamžiku, kdy jsem mu vypravoval, jak Evžen hospodařil v Homolastu, kde se pokusil získat dvojníka své matky. Chvíli v papírech listoval, potom zvážil očima vzácné informace, ukládaje do své otevřené hlavy každý detail. Napínal mě pořádně.

– Tak si tipnete? – Pokrčil jsem rameny. V naší branži se netipuje, zásadně. Snad si to uvědomil, protože mě nenechal déle čekat. – Evžen je opravdu živý. Jenom měl smůlu, že zůstal sám, – řekl a podstrčil mi štůsek vývojových listů. Byly vyplňovány od čtyř týdnů, kluk měl trochu zpoždění v hrubé i jemné motorice, s hračkami začal manipulovat až ve dvaatřicátém týdnu, to, co jiní napovídají v roce, on mluvil ve dvou. – A ještě něco. Rodiče Evžena Tlustého zemřeli po autohavárii, matka ovšem stačila porodit.

– Takže…, – vydechl jsem, – je všechno jasné. Smrt náhradních rodičů by ovšem způsobila, že chlapec bude volný!

Až mi u srdce zatrnulo, k jakým závěrům jsem docházel. Faust mě přerušil.

– Omyl, pane kolego. Chtěl jste asi říct, že je všechno jasné v tomto případě, jinak bych s vámi nemohl souhlasit, – dodal a oči se mu o poznání rozsvítily. – Možná se vám zdálo, že jsem prve začal příliš zeširoka, ale jistě jste slyšel o našem experimentu. Zlé jazyky ho nazývají Čekáním na člověka. Nu, na každém šprochu je pravdy trochu. Ty sebevraždy zaskočily nejen vás. Ekonomické ztráty jsou ovšem to poslední, s čím bych operoval, kdybych měl zdůvodňovat náklady. Ony ty pokusy do jisté míry souvisejí i s Evženem. Hned mě napadlo, když byl počet sebevražd v náhradní péči statisticky průkazný, proč právě tam a ne jinde? Závěr je jednoznačný: V devíti případech z deseti jde o oživené děti. Ale to ještě není všechno. Asi jste u nás viděl Matky. Jak na vás zapůsobily? Přiznejte se, že špatně! A vidíte, na oživené děti působí oživené Matky blahodárně. Je toho na nás moc.

– Ale jinde se přece oživené děti adaptovat nezkoušely.

– Neměly by se, – řekl opatrně, jako by o tom sám dost pochyboval. – Možná si kladete otázku, kam svět spěje. Kupředu, říkám já, samozřejmě že kupředu. Kde je ale ten náš vytoužený bod, před námi, vzadu, nalevo, napravo? A co když vám dá někdo roušku před oči a zatočí vámi jako slepou bábou? Milý pane, já kráčím také kupředu, ale čím dál více se ohlížím, protože jsme na rozcestí, a byť máme fantastický mezičas, je tu něco, s čím jsme nepočítali. Anebo možná ano, nevím.

V druhé polovině dvacátého století se pro děti hledali vhodní rodiče, rodinná výchova je rodinná výchova, a tak byly vytvářeny náhradní rodiny, které měly sloužit dětem. Rodič byl tady pro dítě, nikoli dítě pro rodiče, i když onen vztah byl posléze reciproční, prvotnost záměru byla zřejmá.

Dnes je tomu naopak, pro rodiče se hledají děti. Najednou tu máme skupiny neplodných matek, víme o řadě stresových faktorů. Lidé začali chtít věci a věci začaly požírat lidi. Problém je, pane kolego, mnohočetný. Vypreparujte mi hlavní faktor, který způsobuje neplodnost nebo v jiných případech ztrátu instinktu pro zachování rodu. Proč rodiče chtějí jen oživené děti? Pro jejich kvalitu a dokonalost? A proč se v jisté chvíli ti uměle vylíhnutí tvorečkové zaleknou žít svým vlastním životem?

Četl mi otázky přímo z duše. Často jsem o nich přemýšlel. A nejenom já.

– Protože člověk na svých bedrech nese budoucnost, a ta je nedokonalá a nejistá jako on sám. Ale může ji změnit. Nebo taky může prohrát.

Neunesli riziko života. Pochopili, že budou stále jenom vegetovat, nikoli existovat.

– Vy na to jdete od lesa. Mám jednodušší teorii, – zašklebil se potutelně. – Podívejte, něco umělého je zpravidla náhražka za něco přirozeného. Člověk vzešel z přírody, ale namísto aby s ní žil v symbióze, pokoušel se od ní odpoutat a pokořit ji. A ona se začala bránit znásilnění jako žena přepadená šílencem. Tím šílencem jsou deštníky smogu, kyselý déšť, olejové víry v řekách, laserové zbraně, vesmír, který stůně na infekční nemoci lidského velikášství. Ale i nesnášenlivost a nenávist! O tom se hovoří stovky let. Trpělivost není bezmezná! Podařilo se nám vytvořit past na člověka.

– To nemyslíte vážně?

– Vybudovali jsme dva světy, jeden umělý a druhý přirozený. Dualismus věcí a lidí, – vzdychl Faust a znovu se obrátil k Třešničce, která naslouchala jeho rozjímání jako Buddhovu kázání.

– Oživených věcí, – namítl jsem řečnicky.

– Právě že jenom oživených, – zakýval na Třešničku. – Ještě bych prosil vývojové listy pana a paní Tlustých.

Postavil se přede mě zcela vážně a důstojně jako člověk, který se chystá k činu a je odhodlán vzít úděl lidstva na svá bedra. Pravda, byl trochu komický a trochu velikášský, potrpěl si i na okázalosti, přesto jsem ho sledoval s napětím.

– Pokusy totiž pokračovaly. Posléze jsme zkoumali následující vztahy:

1. Rodič a dítě.

2. Rodič a oživené dítě.

3. Dítě a oživený rodič.

4. Oživený rodič a oživené dítě.

Jedině první a čtvrtá varianta se ukázala z hlediska rodinného soužití jako bezproblémová, čtvrtá verze by se ovšem musela sledovat delší dobu, nejlépe v průběhu několika generací, což je při vyskytnuvších se problémech takřka nemožné, ale z vědeckého hlediska jde o pozoruhodný vztah…

– Tady máte tu symbiózu, – nenechal jsem ho domluvit.

– Jistě, jsme teprv v počátcích. Vy jste však přišel především kvůli Evženovi.

Podal mi vývojovou kartu rodiny Tlustých. Zpočátku jsem do ní zíral jak do jízdního řádu, přejížděl prstem po řádcích, jestli jsem se nespletl, dokonce se mi rozklepal ukazovák.

– To snad ne…

– Jistěže ano, oživený není Evžen, nýbrž jeho rodiče. Modelová situace číslo 3.

Zatmělo se mi před očima. Proto chtěla Evžena vrátit. Bála se o sebe a o manžela, bála se prozrazení!

– To byl také váš experiment?

– Longitudinální průzkum, vlastně jeho začátky. Známe následky, příčiny zatím tušíme. Netvařte se tak ušlechtile, budoucí generace čekají na naše odpovědi. My musíme počítat se vším, chceme-li přežít, – řekl bojovně a ukázal Třešničce ke dveřím.

V téhle chvíli mě poprvé napadlo, kdo to jsou my. Také jsem se zvedl. Zaskočen náhlým vývojem událostí jsem byl rád, že mohu vypadnout. Faust mě však nenechal jen tak odejít:

– Byl byste tak laskav a poslal za mnou Evžena, chtěl bych se mu upřímně omluvit a něco pro něho udělat, – připomněl přidušeně.

– Už jste pro něho udělal dost, nevím, jestli tohle zdůvodnění pochopí. Co s ním bude? – S neskrývanou ironií jsem zamířil ke dveřím. Tak jako ve špatných filmech jsem se na prahu zastavil a otočil: – Říkal jste, že vám jde o budoucího člověka…

Mlčky přikývl, jako by mu po těžkém boji nebylo vůbec do řeči. Pak přece jenom odpověděl:

– Ty dva bezdětné rodiče, co jste předevčírem vyšetřoval, jsem k vám poslal já. Vlastní přibližně shodnou osobní afinitu jako Evžen. A jsou volní…

– Mají hodně chyb, – skočil jsem mu do řeči, neboť mě jeho suverenita zraňovala. Manipuloval lidmi jako loutkami. Konečně jsem spatřil v jeho dokonalé tváři pochybnosti a rozpaky. Sledoval jsem je se zadostiučiněním.

Pochopil a konejšivě se usmál. Byl to první oživený úsměv, který jsem za celou dobu rozhovoru zaznamenal.

A ten ho prozradil.

Jako by se v jeho nitru střetával každým okamžikem život se smrtí. Upsal duši ďáblu. Opravdu? Co to hovořil o pasti na člověka? Možná mu křivdím, možná to udělal pro lidi, pro ty budoucí…

Raději jsem se rozloučil a zamířil za Evženem, abych mu sdělil nejnovější zprávy. Věděl jsem, že už na ně netrpělivě čeká.

Panák, který zpíval

Drahomíře Osladilové

Díval jsem se na Oskara, nevypadal vábně, ostatně ani jsem se o to příliš nesnažil. Posaďte ke specialistovi do ordinace dlouhonohou sestřičku v minisukních s nalakovanými nehty. Tenhle panák měl léčit, ne dráždit již tak rozjitřené city osmatřiceti pubescentům, vzbuzovat víru u těch, kteří za ním přijdou, a dát jim naději v sebe samé. Jde to vůbec? Chtěl jsem, aby vypadal trochu šedě, zeleně, bíle, modře, žlutě, černě, chtěl jsem, aby mu na jaře plálo v očích slunce a na podzim v nich voněly plody. Ty mladické ideály!

Trochu jsem se Oskara bál, ale ještě víc jsem mu věřil.

– Tak povídej, – řekl jsem a podal mu při jedné z posledních prověřovacích zkoušek ruku.

– Život je pro mě obnošená vestááá…, – zakdákal.

– Hm, hm, – zamručel jsem poněkud zklamaně, neboť i když můj hudební sluch je nepříliš rozvinut, zpíval o půltón níže. Zkouška pokračovala. – A nyní mám jiný problém. Půjčil jsem si z podnikové pokladničky stovku a přišla kontrola.

– Na Pankráci, na starým vršíčku, stojí pěkný stromořadí…

– A teď držím v náručí dívku a potřebuju ji pořádně zmáčknout, – zavolal jsem a spiklenecky položil panákovi ruku na prsa. Než spustil, zakoulel očima.

– To-rea-do-re, po-zor si dej…

– Dobře, to by šlo, – řekl jsem a přestal se ho dotýkat. – Povídat tě ale nenechám, chlapče, musíš vystačit s melodií. Lidský hlas má přece jenom jinou modulaci. – Oskar nic nenamítal, přesto se mi zdálo, že jeho obličej bez vrásek a bez výrazu posmutněl. – No co koukáš, snad ti můžu něco vytknout? Neboj, lidi se tě budou držet jako klíšťata, diagnóza na základě letmého dotyku je nepřesná, čím déle budou v kontaktu, tím větší budeš mít jistotu. A potom bude i přesnější volba odpovědi. Chápeš?

Kývl a lehce se uklonil. Zřejmě souhlasil. Trochu jsem mu narovnal nos a přitlačil k lebce uši, rozhodně nesměl být odpudivý. Pak jsem uslyšel hluk, pletýnku cupitavých kroků… Půl deváté večer, v našem institutu nemělo být živáčka. Nakonec někdo zaťukal na dveře a zmáčkl kliku.

No nazdar, zas nějaká kontrola. A tuhle akci jsme do poslední chvíle tajili.

– Metode, jste tam? – Doktorka Patricie Mrázková by vyčmuchala chlapa i v podzemí. Nejraději bych řekl ne, nejsem tady, ale kdo ví, jestli by se neurazila, a protože byla v komisi, která schvalovala můj velkolepý projekt, bylo dobré s ní vycházet. Uvolnil jsem zámek a vpustil ji dovnitř. Objevila se v červeném baloňáku s černým módním kloboukem na hlavě a v kožených kalhotách zastrčených do holínek, připomínajících dědečkovy podvlíkačky. Mrázková vždycky předbíhala módu nejmíň o padesát let, v názorech i v tom, co si navlékala na sebe. Ta avantgarda ji však někdy hyzdila. – Šla jsem kolem a viděla světlo.

– Kontaktuju Oskara, – zabrblal jsem suše. – Připadá mi, holomek, trochu línej, ale jinak to s ním jde. Hačněte si. Kávu nebo koňak? – pravil jsem poněkud poťouchle. Mávla odmítavě rukou:

– Zdržím se jen chvíli. Takže jste ty biočipy do jader amygdaly přece jenom sehnal. Však on se probudí. Jó, instinkty jsou instinkty. Popravdě řečeno, pochybuji, že by se spokojil s energií, kterou převezme z vnějších zdrojů. Ta bude stačit sotva na vyvolání reakce, na odpověď. A nespoléhala bych příliš ani na dodatečné korekce, – dodala roztomile a ještě roztomileji se usmála. – Emoce jsou prevít. Taky bych dala pozor na centrum!

Má ty prostoto! To mě nenapadlo. Myslela agresívní centrum, samozřejmě.

– To je blokováno zdvojenou kontrolou, – řekl jsem a na ukázku pleskl panáka znovu do prsou. Něco mu vypadlo z úst, nebyly to zuby, spíš Oskar zakvičel, ale Mrázkovou momentálně zajímal klobouk na hlavě. Zkoušela si před zrcadlem jeho optimální polohu, téměř pod ním zmizela.

– A co sex? – řekl znenadání černý klobouk.

– K čemu? – škytl jsem. Nebylo jasno, jestli teď myslí na mě nebo na panáka, na anatomickém lehátku jsem měl spousty různých přístrojů a drobných titěrností, huňatý koberec na zemi též nevypadal vábně, ostatně cítil bych se tak či tak provinile. Patricie mě prostě prubovala, protože když spatřila mé rozpaky, pokračovala v úvahách:

– Nejsem žádná freudistka, nicméně myslím si, že by měl mít jistou zkušenost. V každém organismu jsou hnací síly, Freud hovořil o dynamu, které…

– Nápis Dynamo mu můžeme dát na prsa, – odbyl jsem nápad žertem, což doktorce zřejmě nestačilo.

Nepovažoval jsem se za stoupence biologizujících tendencí. Mám jí snad znovu připomínat řeči, které jsem papouškoval na každé poradě: Co jsme uměli, to jsme do něho vložili, implantovali mu řadu křemíkových destiček, tisíce integrovaných obvodů, miliardu kombinovaných elementů. Nebylo to moc, ale ne zase tak málo, aby se nad tím dalo mávnout rukou. Nechtěl jsem mít žádného génia, spíš Oskara, který cítí nejen jako zvíře, nýbrž trochu i jako my, a když ho člověk potřebuje na své strastiplné pouti světem, protože někdy se stane, že zůstane uprostřed svých problémů docela sám, tak ho podepře, než přijde někdo, kdo mu pomůže. Není báječné mít takového Oskara doma? Jenomže tohle byla hudba budoucnosti, teď ho potřebovali jinde. Nejmladší generaci už omrzeli roboti, počítače, křemíkové krystaly, přiblble blikající jak diskotékový had, mladí toužili naslouchat lidskému hlasu, pokud možno mužskému. Feminizovaná generace v lavicích si přála už roky nějakého Oskara a bylo jí vyhověno. A tak se narodil panák. Samozřejmě to podávám zjednodušeně, problémy přicházely a odcházely, nicméně najednou byl tu a klubal se na světlo boží. Myslím, že i Oskara zajímalo, co se skrývalo pod černým kloboukem.

– Zkušenost získá časem.

– Můžu ho vyzkoušet? – zeptala se Mrázková, a než jsem stačil cokoli odpovědět, stála u panáka a držela mu ruce na prsou.

– Lásko má, tys krásná, jak hudba zní tvůj hlas, – zakdákal falešně Oskar.

– Není to žádnej vůl, – řekla spokojeně, očima přeskakujíc z jedné kontrolky na panákově hrudi na druhou. – A na co má barevné destičky?

– Dle duševní kondice se vám rozsvítí to či ono světlo v jistém spektrálním kontinuu. Bílá znamená život, černá smrt.

– A já mám diagnózu jakou?

– Vy? Excentrický, aktivní subjekt orientovaný na čin.

– To se vám povedlo, Metode. Nechtěl byste mě doprovodit? – řekla. Odpověděl jsem, že mi bude ctí.

A bylo.

– Nováku, napiš na tabuli souvětí s vedlejší větou přívlastkovou, – řekla unaveným hlasem učitelka. Olga Kosová seděla za stolem a přebírala se v kupičce sešitů. Učitelka, jakých bývá na škole hned několik, nestará, ale už dávno ne dvacítka, trochu otlučená životem, rezignující na své mladické ideály, nikoli však docela, učitelka jako kytka, kterou čas od času někdo zapomene zalít, ale pak to zase rychle napraví a ona rozkvete krásně a voňavě, až z toho jde hlava kolem.

Toník ovšem proměny své třídní příliš nevnímal, neboť miloval Lucku, a ta seděla ve třetí lavici u dveří. Spíš přemýšlel nad tím, jakou větu má na tabuli vlastně napsat.

– Souvětí rozeznáváme souřadné a podřadné, – vyslal ke stolku učitelky nejistý pohled. Pohazoval si netrpělivě křídou a kormidloval ucho k šeptandě, která se nesla ke stupínku jako záchranné kolo k tonoucímu.

– Dobře, tak už dělej, souřadné a podřadné. A já na tobě chci…

– Napsat větu.

– Ale jakou?

– Krátkou, – opáčil Toník, který by zkrátil vše, co se nacházelo ve škole, nejradši na polovinu, snad kromě přestávky.

– Krátkou, krátkou! – Učitelka mrzutě mrskla propiskou do sešitu a došla k němu. – Máme opakování, a vy nic neumíte. Kolikrát jsem vám tohle vykládala. Chci souvětí podřadné s vedlejší větou přívlastkovou. Ptáme se na ni jak?

– Jak?! – Toník ze sebe dělal kašpárka, třída se zasmála.

– Správně. Takže čekám na větu. – Kosová si dala ruce v bok a bezděčně zaťukala podpatkem střevíce o podlahu. Chlapec stiskl křídu a otočil se k tabuli. Malér. V téhle pozici mu už nikdo nenapoví. Teď ho nezachrání ani svatý Antoníček. Včera večer se místo učení díval v televizi na válečný film. Toník, jemuž puberta už delší dobu ťukala na skráně, loupl očima po Lucii a napsal:

„Dívka, která čte básně, vypadá krásně.“

– Co to má znamenat? – vydechla malomyslně Kosová, ale vzápětí se ovládla, neboť cítila, že třída čeká, až vybuchne. – Věta je sice po stránce lexikální napsaná správně, po stránce obsahové však… smaž to, Toníku, nadiktuji jinou. – Málem propadla panice, už neudrží nervy na uzdě. – Raději něco ze života. Tak třeba: „Učitel, oplývající energií, vykládá žákům, jak je práce v životě důležitá.“

Toník napsal kostrbatá písmena a řekl:

– Soudružko, který učitel?

– My tady žádného učitele nemáme, – neodpustil si upozornit František.

– Nemáme, ale budeme mít. Zato zde máme větný rozbor, – odpověděla podrážděně. Stále se ještě ovládala, zapomněla však, že s dětmi nemůže mluvit jako s prvňáky. Tyhle drsňáky z osmiček zajímalo něco jiného než větný rozbor a věta přívlastková. Ve třídě začalo vřít.

– My tady máme leda školníka, – triumfoval opět kdosi.

– Soudružko, on jí cestuje rukama po rovníku, – přihlásil se Jiřík v první lavici a s vytřeštěnýma očima ukazoval dozadu na Františka, jehož mydlila sousedka Kvapilová po hlavě.

– Ano, máme jenom školníka, – zoufale přitakala Kosová a cítila, jak jí stoupá tlak. Kytka, která potřebuje zalít! Moc to potřebuje. Došla k umývadlu v rohu třídy, třemi prsty sáhla do skleničky a rychle ji vymyla. Napila se studené vody, mramorový chlad procházel útrobami, možná osvěžil i tělo, ale ne na dlouho. Záhy se jí rozklepaly nohy. Jenom teď nedat najevo nejistotu. Sebrala zbytky sil. „Školník, oplývající energií, vykládá žákům, jak ho práce ve škole těší.“ Co to povídám za nesmysly, zalekla se svého hlasu.

Vřava ve třídě sílila. Někde udělala chybu, kdyby aspoň věděla kde. Tihle výrostci, co všechno si netroufají! Upřela pohled na podlahu, po které cestovalo morče. Vypadalo jako velká obézní krysa nakažená morovou infekcí. Běhalo mezi lavicemi, holky zdvihaly nohy a Brousek pořizoval momentky. Tohle je útok na mou shovívavost. Tak dlouho se chodí se džbánkem pro vodu, až se ucho utrhne.

– Pojď ty, Chvalino, uděláš nám rozbor sám, – požádala nejistým hlasem Pepíka, ale než došel k tabuli, zatočily s ní čísi nedočkavé ruce a ona jako očarovaná přistála na zemi. Výkřiky prořídly, i morče zmizelo v teráriu.

– Srabové, to se vám povedlo, – bědovala Lucie, která sledovala máminu bezmocnost, aniž by jí jakkoli dokázala pomoci. – Co vy si, zbabělci, o sobě myslíte? Je nemocná!

– Doběhněte někdo pro školníka. Ať zavolá pomoc! – řekl samozřejmě Chvalina.

František mezitím už stál u umývadla a ždímal ručník, poté rozhrnul energicky dav, podložil hlavu Olgy Kosové knížkou a na čelo jí položil studený obklad. Situace se změnila ve prospěch učitelky, každý chtěl nějak pomoci. Najednou tu bylo příliš ochotných rukou.

– Co čumíte, tohle není pro slabý povahy, – odháněl holky, které se tvářily všelijak, zkormouceně i zaskočeně, ba některé i v očekávání, co přijde dál. Lucie klečela u mámy a plačky se ji pokoušela posadit. Konečně vkráčel do třídy školník. Měl na sobě pantofle, tepláky a přes košili přehozený montérkový kabátek. Pohlédl s obavami na Kosovou. Aniž by snížil těžiště, pokýval hlavou, vzdychl, káravě mrkl po dětech a zabrumlal:

– Vy ji jednou utrápíte. To už je tenhle měsíc potřetí. Zavolám áro, vyměňte jí obklad na hlavě a buďte chvíli potichu. Budete si koledovat tak dlouho, až vám sem dají místo ní robota.

Děti poslušně zamířily do lavic, šeptanda ustala a v místnosti zavládlo hrobové ticho, i když sem z vedlejší třídy dolétly ozvěny sborového zpěvu. Všechny oči probouzely učitelku. Ta sebou konečně nepatrně pohnula.

– Žádný áro nepotřebuju, – řekla, potácivě vstala a došourala se ke stolku.

Zvonilo.

Školník Teda Hamáček miloval pivo zejména v okamžiku, kdy se mu nějaká mastnota převalovala na patře, což se přihodilo právě dnes. Hamáčková totiž nestačila uvařit, protože honila uklízečky po škole. Sotva je člověk ztratí z očí, všechno by jenom ošolichaly, a tak v odpoledním kvapu koupila pro Tedu a svých šest dětí pořádný kus slaniny, chleba, na stůl putoval i sáček s červenou paprikou. Když dole zavrčelo auto a potom kdosi zabouchal energicky na dveře, měl Teda pusu ruměnou jako upír a láhev nedopitého pernštejnu před sebou na stole.

Bóža s Františkem doběhli k oknu.

– Tati, je tam nějaká dodávka.

– Jo, leda tak spoření mladejch. Přijedou zrovna k večeři. Člověk si nemůže v týhle škole bez doprovodu ani pšouknout, – šoural se k oknu.

– To není spoření mladejch a pojišťovák taky ne, – rozumovala Markéta Hamáčková, která přichvátala hned za dětmi. – Přijela firma Bioton.

– To vidím. – Povytáhl si tepláky a popaměti sáhl na almaru pro klíč.

– Zase nějaký opatření. Copak už toho není dost? A jakej mají futrál. Táto, oni vezou snad rakev.

Teda ve dveřích jen mávl nejistě rukou a nasupený sestupoval dolů. Děti utíkaly za ním, ale hnal je všechny zpět.

Dával si na čas. Na schodech před školou opravdu čekali dva muži v montérkách, na čepičkách jim zářily reklamní štítky firmy Bioton. Neosobní výraz v unavených tvářích jako by paradoxně upozorňoval, že s životem nemají nic společného. Dvojčata.

– Tak tady to máte, šéfe! – ukázal jeden na bednu, která jim ležela u nohou. Skutečně připomínala tělesnou schránku. Plácl dodacím listem na futrál a z kapsy vyndal ohlodanou propisku.

– Spletli jste si adresu, – ohrnul Teda nabubřele ret. – Tady je škola, my nebožtíky nevedem.

– Adresa i škola pasuje. Jenom nám to pěkně podškrábněte. Žádný strach, tenhle panák už bude v pořádku.

– Jaký panák? – vyhrkl polekaně.

– Jmenuje se Oskar.

– Odkud jste? – zeptal se chabě Teda a už bez protestů dodací list podepsal.

Muž sáhl do montérek, vyndal samolepku firmy a naučeným pohybem ji plácl školníkovi na svetr. Pak řekl:

– Pěkně ho opatrujte a buďte na něj jako na vlastního, ať se vám vydaří. A pozor, je v záběhu! – Druhé dvojče se přidalo:

– Nezapomeňte ho dát vyčůrat. A taky ho občas oprašte.

– Že byste mně ho pomohli šoupnout za dveře? – poprosil Teda, který dosud nic nechápal, snad jen to, že adresa je skutečně správná a že každá nová věc ve škole přináší problémy především jemu. Malý muž konečně ožil, energicky odstrčil školníka, siláckým pohybem nadzvedl schránku, druhý přiskočil a na Tedu zbyly jen dveře. Držel tedy alespoň dveře a šklebil se výhružně na své zlobivé a neposedné děti, které se přiblížily nadosah. Muži složili schránku do kouta.

– O co vlastně kráčí, pánové? – zkusil ještě jednou štěstí. Marně. Muži se vzdalovali mlčky a potichu. Pronásledoval je beznadějným pohledem. Pak nasedli do auta. Tedu napadlo, že vlastně utíkají z bojiště. Už už aby byli pryč.

– Firma Biot, to je život, – zarýmoval suše jeden z nich, a než stačil Teda cokoli odpovědět, auto zavrnělo a ulice zela prázdnotou.

Školník v sobě dusil vztek, v ruce svíral klíč, dodací list a do cesty mu v té nejnevhodnější chvíli, kdy ho otázka být či nebýt zaskočila svou obludnou a neodkladnou naléhavostí, vstoupila manželka, která měla pro výjimečné situace čich.

– Tak vidíš, fackovací panák, firma družstva Bioton! Jsme vůbec pojištěni? – Školníková pomlaskávala vzrušením a na svých odulých nohou obíhala sarkofág jako ratlík, který ho chce označkovat. Potom zlověstně zaškrábala nehtem na víko. Rekviem.

K Markétě se přidaly děti. Bóža si na schránku dokonce sedla.

– A marš na kutě! – ječel rozčileně Teda, nešťastný z toho, že mu do revíru přibyla škodná. Srdce mu plavalo až v krku.

– To by mě opravdu zajímalo, co je uvnitř? – vytrvale pokoušela osud Markéta. Stála nad schránkou, ruce v bok, tepláky vykasané kamsi pod ňadra. – Docela ráda bych se podívala pod víko.

– Nikdo nic nebude otvírat, ani se toho nedotknete, jen přes moji mrtvolu, – zakřičel tentokrát už opravdu varovně Teda a začal odstrkovat děti od krabice.

– Konečně tady bude nějaký chlap! – pravila přezíravě a jízlivě Markéta, opovržlivě mrskla po svém muži očima a uraženě vyrazila v čele sedmi párů neposedných nohou směrem k příbytku.

Byť v budově bylo všude plno místa, architekt nepočítal s šesti dětmi, které by se měly vměstnat do školníkova bytu tak, jako se těch ostatních osm set padesát vměstnalo do školních lavic. Zkrátka a dobře, dvě místnosti a jedna kuchyň nestačily k tomu, aby si Teda po vysilující práci mohl odpočinout, a tak většinu večerů trávil v předsálí ředitelny u barevné televize, počítače a telefonu, prostředků, které k informačnímu aparátu moderního člověka patřily.

Tentokrát se podařilo rodičům uložit děti na kutě dřív než obvykle, hodiny teprve ukazovaly půl deváté. Markéta i Teda pospíchali, bylo třeba dát hlavy dohromady a rozhodnout. A teď, babo, raď. Kdo je to vlastně ten pan Biot? Markéta po chvíli rozjímání vyslala muže do školní knihovny, a když se dlouho nevracel, běžela za ním. Nakonec němá ústa knihy přece jenom promluvila. Lakonická větička, že biot je umělý tvor na bázi organických sloučenin, však Tedu moudřejším neučinila, neboť jestli může nebo nemůže zemřít, jestli se v téhle piksle zadusí nebo ne, mu neodpověděla.

Po krátkém rozhodování vytočil raději školník telefonní číslo Olgy Kosové, protože ředitelku si pozdě večer otravovat netroufal.

– Počkejte, já vás dám mamce, – pípla Lucka, která ještě nespala.

– Kosová, – zašumělo ve sluchátku nejistě.

– Jak se vede, paní učitelko?

– Už dobře.

– Šetřete se, šetřete! Ale proč vám volám: Přivezli pana biota, složili ho na chodníku, do ruky mně vrazili dodák a já nevím, co s ním mám dělat. Je tedy v chodbě pod schodama a dusí se. Myslíte, že do rána vydrží?

– Člověk?

– Nějakej Oskar nebo co. Prej o tom víte. Povídala stará, že přijde k vám do třídy.

– Jo Oskar! – Učitelka na druhé straně aparátu očividně pookřála. Probůh, každá nová věc ji tolik vystraší. Ano, už si vzpomněla, objednávali ho vlastně pro ni. – Říkáte pod schodama… Nemůže chodit?

– Bohužel, – opáčil nakvašeně školník. Teď zaručeně bude vyzvídat, jak vypadá, a já jí povím, že jako Frank Sinatra, rozjímal Teda potichu, jenomže učitelka ho převezla:

– Zkusím zavolat panu Hanouskovi, pomůže vám s ním do třídy.

– Když myslíte… Mám totiž obavy, aby nezmodral. Už se mu dělají kruhy před očima.

– Vážně…? Ale bylo mi řečeno, že uvést do života ho může jenom specialista. Třeba jste ho nějakým neopatrným pohybem… Tak tu krabici proboha otevřete!

Má představivost, ženská, láteřil potichu Teda.

– A co mu mám říct, jestli promluví. Že ho pozdravujete?

– On se nebude ptát, pane Hamáček, – pochopila konečně jeho přezíravý tón, – ptát se bude leda tak vaše paní, jak ji znám, ale on neumí mluvit, nemůže ani dýchat… Já teď nepojedu kvůli nějakému futrálu do školy.

– No jo, když já nevím…

– Však si nějak poradíte.

– Že jste to vy, tak tu krabici otevřu, – souhlasil nakonec nepříliš nadšeně a zavěsil. Co jiného mu zbývalo. Zavřel tedy sborovnu, dnes z televize nebude už stejně nic, a zamířil do ledničky pro pernštejna. Musí ještě všechno pořádně rozvážit, aby se mu namísto štěňat nenarodila koťata, jak říkávala Markéta, když byla v úzkých. A on v úzkých nepochybně byl.

Byly doby, kdy si Teda Hamáček sháněl zaměstnání a příliš se mu to nedařilo. Jednou na něm chtěli, aby soustružil s přesností na tisíciny milimetru, podruhé zase, aby si dodělal večerní průmyslovku. V prvém případě mu scházela trpělivost, ve druhém vytrvalost a schopnosti. Teprve ve škole mu narostla křídla, neboť zde byl pánem, jakého daleko široko není. Proto ho řeč o zázračném panákovi, kterou zaslechl koncem prázdnin zcela náhodou po jedné narychlo svolané poradě, znepokojovala. Nicméně panák byl najednou tu a bylo třeba přejít k činům. Teda vyzunkl tři pernštejny, vrtošivé Markétě se pro jistotu o ničem nezmínil a zamířil k sousedovi.

Hanouskovi nadělila příroda šikovné ruce a temperament, který mu za mládí mohl kdekdo závidět. Někdy mu však scházela rozvážnost, a tak když začal zkoušet štěstí na motorkách, mnozí ho viděli bradou vzhůru. A opravdu, jednou si na Sörensena dokonce sáhla smrt, byť jak se nakonec ukázalo, předčasně. Tenhle závod s ní ještě dokázal o prsa vyhrát, víc ho však na startovním poli nikdo neviděl. Láska k motorům mu ale zůstala.

I teď ho zastihl školník v montážní jámě, jak leží pod škodovkou a něco kutí.

– Nemohl bys mně posvítit? – odpověděl Tedovi místo pozdravu. – Zlobí spojka. Já to snad budu muset zavízt do opravny.

Školník vzal ruční lampu do ruky a mlčky pronásledoval očima po dílně stíny. Vrtačka, kompresor, svářečka, soustruh. Tohle tak mít všechno doma. Připadal si jako Alenka v říši divů.

– Sviť pořádně… A je to u Číňana! – zahromoval Sörensen, když mu vychrstla na prsa spojková kapalina. – Takže můžem jít na pivo. – Odhodil bezradně klíč pod auto a vysoukal se z jámy ven.

– Volala tě Kosová? – vyzvídal nejistě Teda.

– Olga? Jo, že potřebuješ přenýst do třídy bednu. Teď? To jste si vzpomněli brzy, vždyť už je skoro deset, – bručel, utíraje si ruce do hadru. Teda však věděl, že by Sörensen pro Kosovou cedil krev třeba i o půlnoci, takže případné průpovídky kolem a kolem nebral vážně. Sáhl mlčky do kapsy a nabídl mu cigaretu. Víc nebylo třeba mluvit.

Muži zamířili ke škole, vstoupili obezřetně dovnitř a Teda Hamáček za sebou zamkl. Chvíli meditoval bezcílně ještě nad bednou, nerozhodný a váhavý jako vždy, když o něco důležitého běželo. Nakonec přece jenom svolil.

– Ale opatrně, ať ho nepoškodíš.

– A co je tam vlastně tak vzácnýho, že s tím naděláte tolik cavyků? – Hanousek uchopil do zaolejovaných prstů bednu a na jedné straně ji nadzvedl. – Že je to tak těžký?

– Fackovací panák, – pravil šeptem školník.

– To sis tam mohl místo něj stoupnout ty, brácho, – špičkoval drsně Sörensen a pustil panáka na zem. – A proč bysme měli tahat bednu nahoru, rozděláme ji tady, ne? Přines sekyru a pajzr.

Teda Hamáček se netvářil příliš nadšeně, sekyru a pajzr! Jen ne tak zhurta, co když mu Sörensen nějak ublíží? Panák je zaručeně nákladná záležitost, vlastně za něho on, školník, zodpovídá.

Loudavě a s obavami odkráčel do suterénu pro nářadí, poté se pokusil otevřít víko bedny sám. Ruce ho však neposlouchaly a hlava odmítala myslet.

– Nešiko, – vytrhl mu z ruky sekyru a rozpřáhl se. Třísky létaly na všechny strany. Bludička světýlko natřásalo svou sukýnku z plechového stínítka a tančilo na chodbě čardáš, předměty v okolí se dávaly do pohybu.

– Potichu, vzbudíš starou.

– Člověče, tady je to jako o Dušičkách. Nemáš pořádnou žárovku?

Školník neměl, ale práce postupovala podle plánu. Stačilo pár naučených pohybů, několik kulišáckých fines a panák byl na svobodě. Teď už ho jen vytáhnout z plastového pytle.

– Je nějakej divnej, – vydechl školník, když tak učinili.

– Ale fešák. – Sörensen přejel po panákově těle rukou, jako by nevěřil vlastním smyslům, a postavil Oskara na nohy. Ten mírně poklesl v kolenou, až mu klouby zavrzaly. Sörensen mu bez okolků podal ruku: – Já sem Bořek, Bořek Hanousek zvaný Sörensen. A tohle je teplákovej Teda, školník profesionál, – zubil se. Panák stále mhouřil oči a koukal mlčky a tupě před sebe. – To se ti tedy povedlo, fackovací panák!

– Objednali ho už loni po prázdninách, – opakoval donekonečna školník. – Přivezli ho navečer, tak jsem volal Kosový, a ta mně říkala, ať zvážím okolnosti.

– Tys je samozřejmě zvážil, viď, – řekl muž činu a přehodil si panáka přes rameno. – Kam s ním, člověče, nebo tu budem čučet do rána.

Školník utíkal vpředu, naváděl trhavými pohyby do směru Hanouska a uvolňoval cestu. Nejdříve zachrastily lítačky, pak řachly dveře 8. B.

– Zde, zde je jeho místo, – ukazoval Teda a kroužil kolem Hanouska s panákem, jako by se bál, že Bořek ten vzácný poklad upustí. Ale Bořek právě tak lehce jak panáka zvedl, ho postavil, poplácal přátelsky po tváři a dodal: – Je těžkej skoro jako člověk. To sou mně dnes vymoženosti. Jsem zvědav, kdy se začnou dělat umělý ženský! Radši zamkni, ať tě v noci nešpízuje klíčovou dírkou.

– Myslíš?

– Jistota je jistota, – dráždil polekaného Tedu škodolibě Hanousek, neboť už předem věděl, že ustrašený Hamáček se dnes dozajista nevyspí.

Olga Kosová neměla klidné spaní, o záměrech firmy Bioton věděla jen z instruktážního poučení, teprve potom ji pozvali na týdenní lékařské vyšetření a vyptávali se na všechny možné i nemožné údaje, až zůstával rozum stát. Ano, nebyla proti tomu, když přišla loni nabídka do školy, o jednu dušičku učit víc nebo míň, snad to nějak zvládne, ostatně experiment sem, experiment tam, ve školství se experimentovalo už desítky let. Ale proto Olina Kosová špatné spaní neměla, spíše ji trápilo něco jiného: aby z dětí vyrostli slušní a poctiví lidé, ať už budou dláždit ulice, nebo stát u atomového reaktoru, a aby všechno, co dělají, dělali uvážlivě a zaujatě. Také ji trápilo, že neudrží ve třídě pořádek, dřív to dokázala, dřív ano, ale teď každou chvíli je unavená…

Jsem oběť svého povolání, zasmála se, když si ráno sedly s Luckou k snídani a předvídaly, co asi přinese dnešní den. Dokázaly by takhle povídat celé hodiny a Olga byla ráda, že pro letošní rok udělaly školské orgány výjimku a dovolily, aby Lucka chodila k ní do třídy. Snědly chleba se sýrem, zapily ho vlažným čajem, potom Olga zabalila svačinu a s mírně podrážděným žaludkem vyrazila za svou dcerou do školy.

Teda Hamáček, školník profesionál, stál na schodech a tvářil se upejpavě a záhadně, což dělal málokdy, neboť obvykle se vůbec netvářil, ba co víc, obvykle ho nebylo poránu vidět. Teprve až když Kosová došla k němu, pochopila, že čeká na ni a chce jí něco důležitého sdělit. Pozdravila a ustoupila stranou, aby ostatním nebránila v cestě.

– Prosím, prosím, – otevřel jí dveře, – doprovodím vás, když dovolíte. Co dělá zdravíčko, už je to dobrý? Mně vám včera bolela záda, – nenechal ji ani odpovědět. – Ještě že mi Sörensen pomohl.

– Už aby tu byly prázdniny, – vzdychla, – člověk si aspoň odpočine. Takže Hanousek přišel… pěkně mu za mě poděkujte.

– To byste měla udělat spíš vy, paní učitelko.

– Myslíte? – zapátrala v jeho nevyzpytatelné tváři. Přikývl.

– Firma Bioton, nic vám to neříká?

– Vy jste mi dal. Já kvůli tomu nespala. Výroba pneumatik, porcelánu, elektronických hraček, počítačů, bezpasterovaného mléka, nestříkaných jablek, zeleného hrášku, majitel dostihové stáje a kola na mentální pohon.

– Na něco jste zapomněla, – připomněl poťouchle. Udiveně na něj pohlédla. – A umělých Oskarů.

Na chodbách poprvé zazvonilo. Služba dole u stolku rozbíjela svůj stan, do patra pádili po schodech zbloudilí opozdilci, chodbou prolétl průvan hbitých těl, až se školníkovi tmělo před očima.

– Včera večer ho přivezli… Já jen, abyste byla dopodrobna informována. Na ředitelství už je vše samozřejmě zařízeno. Vypadá úplně normálně, – spráskl Teda ruce a bohulibě se na Olgu podíval, jako by mu právě přinesl čáp sedmé dítě: – Je to chlap!

Kosové opět zašimralo v žaludku:

– Vždyť jste mi to už jednou povídal, pane školník. Chlap, Oskar, a byl těžký jako člověk. Děkuju za zprávy, ale musím už nahoru, – unikala z jeho dosahu, jenomže Teda Hamáček byl dnes poránu nezvykle aktivní, nedal se jen tak lehce odbýt a pronásledoval učitelku až ke třídě.

– Soudružka ředitelka rozhodla, že bude u vás… chápejte, ta indispozice před týdnem… všichni s vámi cítíme. Vypadá úplně normálně, přikryl jsem ho prostěradlem, tváří se všelijak, prostě ho tam máte a všechno ostatní vám poví oni, jak se s ním pracuje a tak, přijedou buď dnes, nebo zítra, z laboratoře přijedou, – dodal, důstojně přehlédl známé firmy ve třídě a rychle vyklidil prostor.

Připravila se na nejhorší, ale když stanula před tabulí, všichni seděli poslušně v lavicích a vzadu u okna, školník skutečně nelhal, stálo cosi jako busta před slavnostním odhalením, zakryto barevným prostěradlem Markéty Hamáčkové, která ho k tomu účelu zapůjčila.

Žáci pozdravili uctivě učitelku, snad až příliš uctivě, a ta ještě dřív, než si odložila svršky do skříně, přistoupila k panákovi a strhla prostěradlo. Objevilo se před ní monstrum připomínající zjevem augusta: bílé tváře s červenými terči, knír pod nosem a ňadra zakrytá rozkrojenými citróny. S despektem se otočila k žákům a zmarněně pokývala hlavou.

– To je opravdu nečekané přivítání. Kdo nám připravil tak skvělou podívanou, Novák?

– Zase já, – protestoval Novák. – Vy na mě, soudružko, všechno… fakt všechno!

– Můžeš mi to prominout? Tak František? – Hádala a přitom si sundávala svrchník a věšela ho na ramínko. Pak si rukama srovnala roztržitě účes a pomalu došla k tabuli.

– Když ne on, tak já, – zahlaholil uraženě František.

– Ještě jsem nedopověděla… vám všem jsem chtěla připomenout, važte si Oskara.

– Školník mu říká fackovací panák, – protestoval dívčí hlásek pohoršeně.

– Soudruh školník se mýlí, já vám to vysvětlím, děti. Rozhodně se k Oskarovi chovejte slušně, je to náš host a pomocník.

– Třeba ho už ani nedokážeme umýt, přitom je docela pěknej, – pípla nesměle Lucka.

– Já tedy toho pomocníka otřu, – vyskočil okázale z lavice František, u tabule vzal houbu, hadr a klackovitě se dopotácel k panákovi. – Promiň, – řekl, mrkl na učitelku, jestli se nedívá, a vytáhl mu z hlavy anténku.

Šlo o detekční čidlo. Třída znovu zaburácela smíchem, bavila se i Olga.

– Bude tu s námi sdílet radosti i starosti.

– A zkoušet ho budete taky? – vyzvídaly děti.

– To uvidíme. Ale teď musíme pracovat, máme toho stihnout moc, – připomněla a otevřela si přípravu na dnešní hodinu.

– Konečně sami, – poznamenal na uvítanou spiklenecky Metod Pařízek, když se za posledním žáčkem zavřely dveře a ve třídě zůstala jenom učitelka. – Takže jsem vás přece jenom zastihl. Nemějte mi to za zlé, ozývám se trochu opožděně.

– Vy jste ten…

– Jsme přece staří známí, – snažil se připomenout. Přesto cítil, že jí neuvízl v paměti a docela ho to mrzelo. Zato ona mu v paměti uvízla. V posledních měsících se Olgou Kosovou obíral ve dne v noci. Měl její fotky, znal její nemoci, rodinnou situaci, ba dokonce i sny, předsevzetí a přání, která očekávala od života. Podala mu ruku. Měla ji chladnou, poddajnou a nejistou.

Prohlížela si ho s nedůvěrou. Už věděla: Jde o muže, co jí kladl po několik odpolední hloupé otázky a nutil zaškrtávat testové archy. Kolik mu mohlo být, třicet, pětatřicet let? Co ten věděl o životě?

Pařízek v duchu odhadoval, co jí probíhá hlavou. Však si na sebe brzy zvyknou, musí. Vyndal zatím z tašky bílý plášť a pár přístrojů, které by člověk schoval v dlani, a došel k panákovi.

Zajímá se o mě, nebo o Oskara?

– Vzpomínám si, – přiznala se bezbranně. – Trochu jste mě zaskočil. Nejsem právě dnes ve formě.

– Ne, honem mě chyťte. – Nastavil dlaně jako panák, kterého měl za sebou. Žertovali společně. – Podívejte, paní učitelko, na tomhle panákovi mně moc záleží, na něm visí můj další osud. A já visím na něm.

– A na mně ne?

– Na vás… samozřejmě.

– Poslouchám, – pravila poslušně, protože měla dojem, že Pařízek zbytečně zvyšuje hlas. Zvedla bezbranně ruce od těla, ale protože v nich dosud držela tašky s nákupem, vypadala jako labuť s polámanými křídly. Uvědoměle vklouzla do židle a tašky položila na zem.

– Zhodnoťme tedy situaci: vy tady ve škole potřebujete našeho panáka a my ho zase potřebujeme odzkoušet u vás. – Nasadil si na krk cosi, co připomínalo zauzlovanou špagetu, tahle věcička však byla řešena jako zvukovod s digitální stupnicí. Přesto jí připadal komický. – Asi vás zajímá, proč tolik humbuku kolem. Slyšela jste někdy o muzikoterapii? Z téhle myšlenky jsme totiž vycházeli. Hudba uvolňuje emoce, vášně hned a bezprostředně. A nejen to, pracujeme i s lidským dotekem.

Konečně procitla, mámivá bolest ustoupila. Snažila se mu rozumět, vykládal tak zaujatě! Zřejmě patřil k těm šťastným lidem pod sluncem, kterým všechno vychází: vystudují s červeným diplomem, potkají krásnou ženu, zplodí neméně krásné dítě, nezačínají se základním platem sedmnáct set, nýbrž dostanou hned na ruku dva sedm a mají plnou hlavu bláznivých nápadů, které na rozdíl od těch skutečně bláznivých jednou spatří světlo světa. Ten panák je určitě taky jeho dítě.

– To je váš nápad?

– Můj? – Došel k panákovi a plácl ho s vervou po tváři tak nečekaně a náhle, až sama uhnula hlavou. – Dělalo nás na něm několik, ale myšlenka je má. No co koukáte, vy byste chtěla hned Einsteina? – Posunul si brýle, které mu sklouzly po nose. Potom přiložil Oskarovi ucho na srdce a chvíli zůstal v klidu. Znovu ho pleskl přes tvář z druhé strany, ještě jednou přiložil ucho a čekal tak dlouho, až se jeho chlapecká tvář rozjasnila. – Tiká mu jako strojek. Pojďte si poslechnout.

Neochotně se zvedla a přitiskla hlavu na panáka. Oskar měl kupodivu hruď hladkou, svěží a studenou. Skutečně, nějaký strojek mu v hrudníku tikal.

– To není strojek, ale srdce, – poznamenal Pařízek, jako by četl její skryté myšlenky. – Ve vypjatých chvílích dovede i mluvit, jenomže jeho hlas bohužel nezní přirozeně, takže jsem mu mluvit zakázal. Na podněty bude odpovídat melodií… Tváříte se nedůvěřivě… Nepochybujte o jeho schopnostech. Už za druhé světové války se používalo hudby jako prostředku proti sebevražedným sklonům vojáků, kteří si přinesli trauma z bojiště. Jestli chcete, můžeme ho třeba hned vyzkoušet na vás. Poví vám, jakou teď máte náladu… a podle toho zahraje.

– Není třeba, opravdu, je mi celkem dobře, – snažila se mu vymluvit opak toho, co očekával. – Jenom bych chtěla vědět, jestli ho budeme muset mlátit?

– Kytku je třeba také zalévat, aby nezašla. Chápejte, panák je panák a člověk je člověk. Prototyp u nás stál půldruhého roku v laboratoři, mlátit ho samozřejmě nemusíte, stačí se ho dotknout… Slyšela jste něco o přirozeném experimentu?

– Vy mě zkoušíte?

– To bych si nedovolil. Prostě ten panák měl u nás skleníkové podmínky, a jestli Bioton chce někdy zavést sériovou výrobu, já osobně jsem přesvědčen, že se o to pokusí, musíme ho odzkoušet v normálním provozu. Volba padla na vás, osud nás svedl dohromady. – Chytil bez váhání její ruku a přiložil panákovi na hruď. – Už není tak studený jako před chvílí. Tyhle světýlka na displeji vás budou informovat o duševní kondici. Oskar vám také stanoví diagnózu. Barva pro něho znamená určitý psychický stav.

– Nežertujte, – bránila se. Sáhl do kapsy pro teploměr. – Myslela jsem, že to bude kus hmoty, kus plastu, a vy ho teď vyšetřujete, jako by šlo o nějakého pacienta.

– Z plastu? Vy byste tomu dala. V kůži má zabudovaná percepční tělíska a v hrudi implantován zesilovač bioproudů. Já vám to někdy všechno vysvětlím, prostě ho tady máte, aby vám pomáhal. – Vyndal panákovi teploměr.

– Zahřívá se pomalu, – řekl a opět ho pleskl přes tvář. – Ale bude dobrý. Na hrudi a na obličeji má receptorů nejvíce, tam je nejcitlivější, kdyby někdo potřeboval rychle pomoc…

Trochu se jí z těch informací zatočila hlava, nevěděla, kam dát ruce, jak se tvářit, na co se zeptat. Postavili ji před hotovou věc, bude mít ve třídě panáka, cizí element, ale co dál? Tohle nepředpokládala. Najednou ji popadl před panákem stud a zachvátilo zděšení.

– Zeptám se trochu hloupě… Myslíte si, že až tady bude Oskar, nebudou osmáci kreslit kosočtverce na zeď, házet po sobě jablky, nebudou na záchodě kouřit, zkoušet pít výčepní lihovinu a představovat si mě na stupínku, jak jsem bez šatů? To bych potom tady nemusela být.

Mrkl na hodinky. Připadlo jí, jako by ho stále stejná odpověď unavovala.

– Nechtějte mně tvrdit, že máte samé takové děti, jak jste mi teď popsala. – Usmál se a z brašny vyndal balíček pečlivě složených svršků, do kterých začal panáka oblékat.

– To také netvrdím, ale někdy bych je přehnula nejraději přes koleno.

– Pomůžete mi? – sklopil panáka na ni. Olga měla co dělat, aby Oskara udržela. – To je ono. Docela si vás vedle něho dovedu představit. Stojíte před tabulí, děti čekají, co na ně vybafnete a vy jenom řeknete: Karlíku, když budeš chtít dát Jakubovi do nosu, nedělej to, protože máš už devět poznámek a za desátou dostaneš ředitelskou, běž k Oskarovi a dotkni se ho, uvidíš, jak se ti uleví. Nebo: Mařenko, nežaluj pořád na Jarušku, jestli ji nenávidíš, tak běž a máš možnost se o své problémy poradit s panákem. Můžeš mu dát i facku, když seš plná vzteku.

– Vy si fandíte.

– Nepochybuji o tom, – pohlédl zcela přesvědčivě na ni a postavil už oblečeného panáka na nohy. Potom mu ještě posvítil do očí, pokýval spokojeně hlavou a podal jí hřeben: – Učešte ho.

Konečně se od srdce zasmála, panák měl totiž lebku holou.

– Necháme ho stát tady u okna, nebo ho chcete dát tamhle k teráriu? – ukázal na skleněné kotce, ve kterých se pohybovali křečci, myši a všelijaká jiná havěť.

– Ať má světlo, – usoudila. Pařízek natočil Oskara ještě více k oknu.

Olga si šla umýt ruce. Opravdu se jí ulevilo, dokonce cítila, že únava je tatam. Ale způsobil to Oskar, nebo pomyšlení, že představování je u konce a ona bude moci odejít?

– Někteří lidé jsou od přírody sugestibilní, – vysvětloval zase jentak mimochodem, jako by ji chtěl poškádlit. Pomalu skládal věci do brašny a potom si dlouho oplachoval ruce. – Vlastně jsem se ještě nepředstavil, jmenuji se Metod Pařízek. A tady je moje navštívenka. – Podal jí ústřižek papíru. – Je tam telefonní číslo domů i do práce, kdybyste potřebovala. Ještě otázku: můžete panáka zamykat? Alespoň zpočátku. Ne, není nebezpečný, – dodal rychle, když viděl, jak znejistěla. – Ale čím míň lidí se o něho stará, tím líp. Chápete. Jinak mi kdykoli zavolejte, třeba o půlnoci. Budu se těšit.

Zamkli třídu, klíč putoval ke školníkovi a rozloučili se. Trvala na tom, že půjde domů pěšky, a tak jí z auta alespoň zamával.

Nevím, proč vybrali právě mne, jsem příliš zaujatý a těžko lze předpokládat, že budu mít střízlivou hlavu. Snad proto, že mu věřím? Anebo že oni věří mně?

Když vyslovil na poradě profesor Litík mé jméno, usmíval se, ukazovákem na mne mířil jako kulovnicí a svou hlubokou hlučnou mluvou, v níž slova nejsou perly, nýbrž závaží, oznámil: – Teď přišla vaše chvíle, milý kolego.

Pokusil jsem se chabě bránit, nejraději bych oddálil Oskarův vstup na scénu nejméně o půl roku, ale Oliver mě usadil, že prý už nemůžeme kvůli Kosové čekat, a pokud se týká té volby, panák patří teď už do mé kompetence, neboť socializace a učení jsou doménou zejména psychologa.

– Jste snad příliš daleko, doktore Olivere, – zastal se mě profesor, – vy mluvíte o člověku, a my jsme teprv u zvířete nebo chcete-li u dítěte a vůbec, zdá se mi, že panák je pro vás cílem, jak získat Nobelovku, – sršel sarkasmem, – nikoli prostředkem k vzájemné sociální interakci.

– Přisuzovat mu lidské vlastnosti by zatím bylo unáhlené, – řekl jsem, – i když má lidskou podobu.

– A neetické, – dodal inženýr Takač. – Nedělali jsme člověka, nýbrž figurínu.

– Všichni máme na mysli jedno, ale každý hovoříme o jiném, – namítl Oliver.

– Jestli narážíte na Oskarovy vyšší psychické funkce, je předčasné o nich hovořit, i když jsou svým způsobem předmětem pokusu. V současné době mohu odpovědně prohlásit, že je nemá a zřejmě nebude nikdy mít, panák necítí ani jako zvíře, ne že by necítil vůbec, senzorické dráhy nemají daleko ke klasickému modelu, ale vyhodnocovací centrum pracuje na jiných principech, byť model zpětnovazebních okruhů zůstává zachován.

– Máte na mysli Skinerovo operativní podmiňování a formu učení, jak je chápe kybernetika?

– Zajímá mě působnost zpětné vazby, spojení mezi formou chování vyjádřenou zevně a posílením jejího působení. Chcete-li, jak člověk zpracovává novou informaci. V našem případě, jakým způsobem prožívá příchod a rozvoj vážné nemoci.

– A co Pavlovovo podmiňování?

– Neznáte Anochinovy teorie? Ten přece doplnil schéma klasického podmíněného reflexu o tzv. zpětnou aferenci.

– Ale, pane kolego, nejsme na národní škole.

– To tedy nejsme. Právě proto považuji za nutné opětovně zdůraznit, že každý funkcionální nebo živý systém má nepochybně cyklický charakter a nemůže korigovat své chování, nedostane-li zpětný signál o účinnosti dosaženého efektu. Korektorem jednání je akceptor činnosti, který je součástí lidského mozku. Tedy i mozku Olgy Kosové. Oskar má toto centrum zabudováno v hlavě.

– Trval jsem na tom, aby tento organismus nepřipomínal zjevem člověka, z hlediska lidské etiky je to nepřípustné…, – zasáhl do diskuse trochu od věci inženýr.

– Proč tolik vzruchu? – ozvala se prudce avantgardní bioložka Mrázková, která by snad byla ochotna pověsit si dle poslední módy na krk třetí ňadro. – Není to přece žádný Frankenstein.

Profesor Litík zvedl ruku, aby hádku přerušil:

– Chápu vás i vaše obavy. Myšlenka postavit panáka do lidské komunity, aby na sebe čas od času bral stresy jednotlivých jedinců, je nenová a objevila se nejen v psychoterapeutických skupinách, ale i v některých průmyslových gigantech jako součást inženýrské a urbanistické psychologie. Připomeňme si sochy na Kanárských ostrovech, nebo spor o anonymní lidské postavy na sídlištích. Co však je na naší práci nového, to je způsob a kvalita komunikace mezi panákem a člověkem, který ho oslovuje.

– Že mu dá přes ústa a on poděkuje, – zachechtala se smyslně Patricie Mrázková.

– Říkejte tomu, jak chcete, – přizvukoval jí Oliver.

– Doktor Pařízek se hlásí, – vyvolal mě promptně profesor. Nehlásil jsem se, ale chápal jsem starého pána, že bych se měl pokusit převzít v téhle chvíli iniciativu. Vedle umělého oběhového systému a práci na tzv. umělé inteligenci, která se nasazovala jako plíseň na buňky šedé kůry mozkové a pěstovala pěkně pod pokličkou v mističkách, byl projekt varianta A3 součástí aplikovaného výzkumu. Kvůli němu profesor předčasně zestárl, byl dočasně odvolán z funkce a znovu do ní dosazen, nakonec ho sklátil infarkt, ale vzpamatoval se, a i když panák nebyla jeho myšlenka, nadchl se pro ni, neboť vyrobit homunkula byl odvěký sen lidstva.

Tak daleko jsem ovšem nikdy nemyslel a popravdě řečeno, byl jsem rád, když se Hálovi podařilo postavit panáka na nohy, aby se při prudším nárazu neskácel. Chápal jsem narážku Mrázkové jako nejapný bonmot, čím dál víc mi bylo jasné, že odpovědnost za něho ponesu já. Já o něm budu rozhodovat. Mohu mu časem dovolit říci slovo nebo i celou větu, mohu mu nechat zvednout ruku, aby se podrbal na hlavě, ale mohu ho také nechat jenom stát a čekat, jak se sám o sebe postará.

Původní Timofova kumulační hypotéza o nastřádané agresi, která se přemění v teplo, byla vystřídána tzv. teorií přeskokové aktivity, jež jako by měla vyřešit odvěký spor dobra a zla, nebe a pekla. Její další články nebyly bohužel dál rozpracovány, což mně zatím příliš nevadilo. Spíš mě zajímalo, co bude zítra, pozítří. Vstal jsem a řekl:

– Myslím, že všechny hypotézy o tom, co kdyby, teď musíme dát stranou. Faktem zůstává, a sami jsme si to odhlasovali, že panák byl v prvé fázi koncipován jako uzavřený, v druhé jako otevřený systém. Obě tyto varianty jsou možné a asi bychom byli špatnými vědci, kdybychom se spokojili jenom s variantou první, dle které je veřejnosti varianta A3 prezentována. Ostatně profesor Litík už o tom hovořil v úvodu naší porady. A pokud se týká samotné realizace projektu. Oskar byl včera instalován ve škole v Růžové ulici v osmé třídě. Byly tu návrhy dát ho nejprve do první třídy, sám jsem se přikláněl ke kompromisu a navrhoval čtvrtý, pátý ročník. Škola ovšem trvala na osmém ročníku, kde problémy s chováním, díky pubertě, jsou největší. Třídní se jmenuje Olga Kosová, stáří třiatřicet let, kantorský typ. Vybral jsem ji podle Žemličkovy testové baterie, výběr pochopitelně nebyl náhodný, postupně vás budu informovat o jejím zdravotním a psychickém stavu. Asi před týdnem měla menší kolaps, pravděpodobně způsobený narůstající nemocí a nervovým vyčerpáním. Na škole je jediný muž Teda Hamáček, říkají mu školník profesionál, protože se chová přesně tak jako většina školníků, zvykl si totiž na erár. Od ostatních se však přece jenom liší. Nosí tepláky a má šest dětí, nejstarší chlapec František navštěvuje také 8. B. Z řad učitelek jsou na něho stížnosti, nedbá etiky, například nezdraví, odpovídá jednočlennou větou „Nevím“ nebo „Kulový“ a na učitelských záchodech pomočuje prkénko.

– Co chcete, kohout mezi padesáti slepicemi. Už ani neví, že má hřebínek, – zanaříkala Patricie, ale nikdo její biologizující sarkasmus nesdílel.

– Panák je nastaven na první stupeň, základní životní funkce mohou být dle okolností zprovozněny, mentální kapacita toho času nulová, mohli jsme naprogramovat určitý stupeň krystalické inteligence, nechtěl bych však do jeho vývoje zasahovat, až podle okolností. Stojí u okna na konci třídy otočený čelem k tabuli. Pocity Olgy Kosové zatím ambivalentní, ale už si na něho sáhla. Panák, jak jsem předeslal, má jméno Oskar. Je oblečen do standardního obleku z umělých vláken značky Kimono. Pohlaví mužské. To je tak zatím vše. S průběhem experimentu vás budu pravidelně seznamovat. Děkuji za projevenou důvěru. – Mírně jsem kývl hlavou a sedl si.

– Já zase děkuji doktoru Pařízkovi, – zaslechl jsem ještě profesora, ale v mysli se mi vybavila učitelka. Měl jsem jí možná o Oskarovi povědět víc. Nu což, nějak to napravím, snad dostanu příležitost, času mi ale příliš nezbývá, pomyslel jsem si a soustředil se na poradu.

Den pomalu odcházel, a i když slunce shodil prst teplárenského komínu za obzor, chodníky ještě sálaly teplem. Kluci z Růžové ulice, Břeťa, František a Toník, se odpoledne pokoušeli koupat pod jezem na Loučné, voda však byla ještě studená, a tak se jen smočili a zbytek času probendili na břehu Labe vedle rybářů. Potom ujížděli rozdovádění na rozhrkaných terénních strojích, jak říkali svým kolům, domů. To byly chvíle, kdy se bláznivé nápady v klukovských hlavách jenom rojily: postavíme vor na řece, vyrobíme vzducholoď, přepadneme Hanouska a půjčíme si od něho motocykl. Vzhledem k dostupnosti prostředků byl poslední návrh odsouhlasen, až na to přepadení, samozřejmě.

Výprava vyrazila bezodkladně. Prolezli brankou se zubatým pletivem a přískoky doběhli k prkenné boudě, ve které skrýval Sörensen historická vozidla.

– Fakt jezdil plochou?

– Jasně, proto mu říkají Sörensen. To byl jeden závodník, – rozumoval Toník. – Ptal jsem se táty. Dán nebo Švéd, prostě odněkud ze severu.

– Jak mohl s kulhavou nohou jezdit plošinu? – nevěřil František.

– Troubo, zmrzačil se na motorce. – Břeťa nečekal a vzal opatrně za kliku hangáru, dveře hekly ve veřejích. – Má aerovku, červenou. A rapida. Teď maká na tatře.

– Myslím, že bude v práci, – usoudil Tonda.

– Jen aby nás nevyčmuchal jeho podvraťák.

– Ten pes je stejně na heslo. Oni mu platěj, že jim ho půjčuje. Kouknem se radši do dílny, – navrhl František, protože zaslechl rány kladivem.

Zalezl pod keř a ostražitě sledoval okolí, zatímco ostatní klevetili. Lomozivý hluk přijíždějících vlaků na nedaleké železnici jim unášel slova od pusy. Všiml si, že tabulky oken ve škole hoří. V jednom z nich hořela i panákova hlava.

Proběhli cestičkami mezi záhony, v dílně syčel a bouchal autogen. Přihrblý Sörensen zápasil s blatníkem a svařoval plech, svár mu pod rukama zářil jako nenasytné Kyklopovo oko.

Břeťa se odhodlal vstoupit první, stál ve dveřích a najednou nevěděl, jestli má pozdravit, nebo ne. Hanousek ubral kyslík a plyn, hořák autogenu zabafal, plamen stáhl jazyk do trysky a zhasl. Teprve až když se otočil, spatřil kluky. Rychle si nasadil brýle s naslouchátkem.

– No né, to jsou mi hosti. Zase mně tady šmejdíte?

– My už zdravili, pane Sörensen, jenomže jste nás asi neslyšel.

– Slyšel, neslyšel, jednou provždy jsem vám řekl, že tady nemáte co pohledávat. Až přiběhne Ar, natrhne vám prdítko.

– Přišli jsme se podívat, jak jste šikovnej, – udobřoval Sörensena Tonda.

– A máte hluboký kapsy, to znám.

– Taky jsme vám přišli říct vtip, – vylezlo z Františka, který cítil, že jde do tuhého. Sörensen slíbil totiž klukům za vtipy půjčit motorku.

– S hvězdičkou? – zajímal se pokoutně muž.

Kluci pomrkávali po plakátu, na něm byla vytisknuta krasavice bez šatů, s jakousi šerpou přes prsa s nápisem: Umělé protektory, záruka spolehlivé jízdy životem. – To je baba, viď, – vzdychl Hanousek. – Skoro jako vaše třídní.

– Ona říká, že jste hodnej člověk, ale že nás kazíte.

– Kazím, kazím. Důležitý rady do života ještě nikoho nezkazily, – durdil se. – Tak povídej.

– Sešli se Petr, Pavel a Jirka na válečný poradě. Petr a Pavel dostali trojku z chování, Jirka zase propadl z biologie. Kuli pikle, co za to učitelce provedou. Zavlečem ji o přestávce do kabinetu a já ji podržím, řekl Petr. A já jí stáhnu kalhoty, pištěl Pavel. Propadlík Jirka nechtěl zůstat stranou a přidal se: A já ji, kluci, prásknu přes koule!

Sörensen bujaře zavyl a oči se mu zalily porozuměním.

– Dobrý, dobrý.

– Půjčíte nám pinďoura?

– Dneska mě bolí koleno, za chvíli jdu do šichty, až jindy.

– Ale posledně jste říkal to samý. To už je třetí vtip s hvězdičkou.

– Mlč, nebo to povím tátovi, jaký sprosťárny nosíš v hlavě. To je mládež!

Hanousek stáhl botou nářadí na kupičku a sedl si na lavici. Kluci okukovali tatru, nejradši by si vlezli dovnitř k volantu, muž však měl oči jako ostříž.

– A co dělá panák? Tuhle jsem ho táhl do schodů. To je ale výdobytek civilizace. Umí se už aspoň pomodlit?

– On nemluví.

– Já vím, jenom čumí… K čemu takový zařízení vlastně je?

– Funguje jako sběrač energie.

– Hehehehehe. A jaký?

– Odnímá lidem zlobu a nenávist.

– Jo, to jistě. Kdo vám tohle nakukal? Učitelka?

– Fakt. Máte vztek, sáhnete si na něho a je z vás beránek, – řekl Břeťa, který měl sto chutí zatroubit na klakson. Hanouskovy brýle se zesilovačem ho však odradily.

– To sou mně vymoženosti, takže od zítřka bude ráj na zemi. Člověk musí mít někdy vztek! – zahromoval, zatnul pěst a praštil do tabule plechu, která zařinčela. – Jinak není chlap, ale baba.

František pátral stále po motorce. Hanousek ji asi někam uklidil, možná zamkl do kůlny. Nedodržel slovo, příště ho taky podfouknem.

– Pánové, padáme, – oznámil zklamaně klukům, když viděl jejich zvýšenou pátrací aktivitu.

– Jen běžte, umeju se a utíkám do skladu. Už sem tam měl bejt, kdyby přišla kontrola…

– Nebo kdyby začalo uhlí na haldě hořet, – špičkoval Tonda.

– Nebuď drzej a panáčkuj, – vyháněl je z dílny. – Věčný ráj na zemi! Chá. To tady ještě nebylo. Takovýho panáka jsem potřeboval, když žila moje stará. Možná, že by tady eště byla, – bručel si pro sebe. – Stejně je to šizuňk, kšeft.

Kluci se bavili mezi sebou, Hanouska neposlouchali. U díry v plotě se František otočil a pozdravil.

– A zejtra tady bude běhat pes, – volal za nimi.

– Co pořád straší s tím psem?

– Má Baskervilla, to nevíš? – opáčil František. – Už ho chtěli jednou střelit.

– Když nevěříte, tak si přijďte poslechnout, – křičel Břeťa. – On vám Oskar ukáže. A vy budete tančit, jak on bude hrát.

– To leda, až mě budou spouštět do země, potom už ale zase vztek mít nebudu, hehehe. A pozdravujte třídní, – zamával klukům na dálku a propadl se do stavení.

Čas utíkal jako bosonohý závodník, cestička necestička, pole nepole. Děti si na panáka rychle zvykly, častěji se zdržovaly v poslední lavici u okna a Břeťa, který tu měl své hájemství, usiloval, aby si Oskar směl sednout vedle něho. Počáteční vzruch a zmatky pomalu utichaly, přestali se sem trousit i nezvaní návštěvníci, téměř každý z osazenstva školy už panáka kontaktoval, uklízečky, učitelky, ba dokonce i Teda Hamáček vzal svého pomocníka na milost.

Ano, pomocníka. Olze Kosové se podařilo přesvědčit ostatní o Oskarově důležitém poslání, i když sama nebyla dosud pevně přesvědčena, jestli udělala správně, aby panák stál právě u ní ve třídě. Hrubostí sice ubylo, ale jak usměrnit všechny zájemce, kteří doufali, že i pouhý kontakt s panákem splní i ta nejtajnější přání. Někdy podléhala podobnému pokušení také, to se potom v duchu peskovala a přála si vykřiknout: Nevěřte mu, je to kus věci, strašák na políčku se zelím!

Nicméně Oskar, jako by s tím počítal, vyslechl Aničku, které se rozváděli rodiče, Přemka, jemuž pošel pes, a právě dnes zablikal Lojzovi barevnými detektory a zahrál mu na cestu domů písničku, aby pětka v žákovské tolik nebolela. Psa sice nikdo nevzkřísil, i pětka pod kalhotama pálila, byl tu však kdosi třetí, kdo projevil účast. Je to málo, nebo je to dost? Olga stále ještě nevěděla, nevěřila sama sobě, natož Oskarovi. Raději se po vyučování ve třídě nezdržovala, to radši honem rychle přestěhovala své věci do sborovny nebo nosila sešity domů. Sama se cítila s panákem nesvá, možná kdyby mohl promluvit…

– Soudružko, Oskar chodí! – referoval Břeťa, sotva se objevila ráno ve třídě. Co měla odpovědět?

– Kluci, vy jste ho určitě postrčili.

– Kdepak, včera byl přímo u okna a dnes ráno stál až za mou lavicí. – V 8. B by bylo slyšet jehlu na zem spadnout.

– Večer sem chodí školníková krmit zvířata, také uklízečky se tu občas objeví…

– A co když na mě takhle sáhne? – rozvíjel už tak hororovou atmosféru Břeťa.

– A dá ti pohlavek? No jestli si ho zasloužíš?

Děti v lavicích ožily. Učitelka sáhla Břeťovi pod svetr a vyndala krabičku cigaret.

– To sem přines Oskarovi.

– Já začala kouřit až na vysoké… a ty? Břetislave, Břetislave.

– On, mami, učil kouřit i Cvalíka, – prozrazovala Lucka veřejné tajemství.

– Nežaluj, – zarazila ji hned v počátcích Olga a uvědomila si, že je na dceru přísnější než na druhé. Nechtěla, aby ostatní říkali, že Lucii nadržuje.

Děti však zajímalo v téhle chvíli něco jiného, téměř všechny se obrátily k teráriu, v němž bachraté morče stálo na zadních a předními packami se opíralo o stěny skleněného vězení. Hned vedle sídlila Cvalíkova partnerka Róza, o kus dál šest nepojmenovaných křečků, neboť si byli podobní jako vejce vejci, a tucet laboratorních bílých myší. Všechna zvířata zde byla ovšem dočasně, což znamenalo asi na půl roku, než bude zprovozněn přírodopisný kabinet. Děti měly zábavu a učitelé starosti s potravou a čistotou terárií. Minulý týden měla u zvířátek službu Lucie, zřejmě mluvila pravdu, jenomže Břetislavovy cigarety se jevily učitelce za daných okolností věcí nepodstatnou, a tak přišly na řadu jen výhružná pokárání a vynucený slib, že je to opravdu naposledy.

– Tak, a teď se začnem konečně učit. Kolikpak je hodin? Povídali jsme dvacet minut. Pokračujeme v opakování. Došli jsme k souvětí souřadnému. Tak pojď, Břeťo, a nestrkej hlavu pod lavici. Urči mně tuhle větu: „Každý člověk ví, že kouření neprospívá zdraví, někteří jedinci však mají slabou vůli a kouří dál, nejhorší však je, když kouří děti.“

Desetkrát, stokrát stejná situace, křída, tabule, učitel, žák.

Jak ještě budu muset dlouho chodit do školy, jak se ještě dlouho budu muset učit? Táta říkal, že do konce života, je to pravda, panáku? Břeťa se usmívá, tentokrát ví, kde udělat čárku, kde oddělit větu hlavní a vedlejší. I Oskar cení zuby, jako by mu rozuměl a snažil se napovědět. Netřeba.

Hodina plyne a děti píší, podtrhávají, hýří aktivitou, les rukou je nad hlavami, kluci si přestali dobírat holky a ty zase na ně nežalují. Ještě úkoly na příští hodinu, potom už zbývá jen tělocvik a hnedle domů.

Domů!

– Chtěla jsem vám povědět, paní školníková…, – Olga Kosová stojí ve dveřích a tváří se všelijak.

– Jen pojďte dál, – hlesne Markéta. Právě přišla z družiny od oběda a chtěla žehlit.

– Nebudu rušit… Jenom že ta zvířátka u nás ve třídě už zapáchají. Kotce se musí pravidelně čistit. To víte, děti jsou děti a teď je tam i Oskar.

– Oskar? Stěžoval si? – opáčila nerudně Markéta. – Bojím se tam vlízt, má divnej kukuč, ten váš chráněnec, kdyby alespoň člověk věděl, co chce. Nevěříte? Tuhle jsem o něho opřela smeták a shodil ho. Už jste ho držela za ruce? – ztišila hlas. – Já jo. Rozsvítilo se fialový světýlko. Starej říkal, že jsem pitomá, ale kdyby se rozsvítila ta fialová jemu, kdoví, co by si vymyslel.

– Terárium je nemyté, skrz sklo není skoro vidět. Je nás moc na jednom místě, takhle nemůžeme existovat.

Olga stojí v předsíni, a ač je zvána, dál do místnosti se vkročit neodvažuje. Je tu nějak moc předmětů denní potřeby, ve kterých by se mohla ztratit: bačkůrky, punčocháče, prádelní šňůra s umolousanou utěrkou, na stole od snídaně kastrol po omáčce, nad sporákem klokotá voda, čepice páry letí místností, dvouletá školníkova Jana volá mima mima a cloumá ohrádkou.

– Ona i zvířata musí žít v čistotě, – dodá učitelka a mrkne odměřeně na podlahu, – jinak by nám pochcípala.

– No dobře, – zavrčí školníková. – Jenomže ty dvě stovky, co za úklid měsíčně dostávám, není zas tak velkej příplatek.

– To já neposoudím, ale chci mít ve třídě pořádek, – opáčí rozhodně Olga a téměř po špičkách vyklouzne ze školníkova bytu.

– Fiflena, – uslyší ještě Markétu, jak si za zavřenými dveřmi uleví, chvíli nerozhodně postojí na chodbě a pak se vrátí do třídy.

Nic jiného jí nezbude, než aby terária vyčistila sama, jako to udělala už tolikrát. Den dva to snad ještě počká. Anebo sem pošle Lucii.

Potom zvedne oči k Oskarovi a nejistě k němu přistoupí. Jakou mám asi barvu já, barvu života? Dotkne se rukou, nejprve nejistě, bojácně, postupně je pevněji tiskne. Displej na panákově hrudi zabliká, barvy střídají jedna druhou, jako by se v očích Olgy rozkládalo světlo, a pak z Oskarových úst utíkají tóny.

Ráno jsem v sobě příliš optimismu neposbíral, za okny čekal krušný a namáhavý den. Potřeboval jsem panáka vidět zblízka a zkontrolovat Oskarovy vitální funkce, na dálku se sice dalo ledasco zjistit, taktilní čidla však měla být prověřována den co den osobním kontaktem, což bylo za daných podmínek prakticky nemožné. Rozmíchal jsem si v misce ovesné vločky se sušeným mlékem a zapíjel je čajem. Měl jsem pracovat beze svědků a přitom každý pokládal za vhodné mě nějak usměrňovat. Hodinu po hodině musíme vědět, co budeš dělat, podnikat, útočili na mě, zejména Oliver byl neoblomný. Nakonec jsem s představenstvem usmlouval, že budu podávat pravidelná denní hlášení, a dojde-li k mimořádné události, ozvu se okamžitě. Potom mi ještě navrhli doprovod. Samozřejmě jsem odmítl, taková opatření jsou zbytečná, ale vrtalo mi hlavou, proč tolik pozornosti najednou. Profesor mi prozradil, že o panáka má zájem i armáda.

– Co tomu říkáte, Metode?

– Já, proč já? Důležité bude, co řekne Oskar, – vykrucoval jsem se a znovu mu připomněl, že jsme se nenaučili ani pořádně chodit a mluvit, zatím jen zkoušíme. Nebyl jsem si jist, zdali mi opravdu rozumí, ale na tom teď příliš nezáleželo, neboť to, co mne opravdu vnitřně poutalo, byla Olga.

Ke škole jsem až s autem nedojel a raději ho zaparkoval za rohem pod košatým javorem. Nápad s postranním vchodem vedoucím ze školní zahrady nebyl můj, tuhle strastiplnou cestu se dvěma objemnými zavazadly naplánovali naši technici málem jako ve špionážním filmu. Dával jsem pozor, aby mě nikdo neviděl, a zatím se mi to dařilo.

I vyšlapané schody jsem zdolal bez úhony. Mezi lavicemi doutnalo ráno, panák stál zaklesnutý v trnité hradbě stínů jako Šípková Růženka. Oběhl jsem třídu několikrát očima ve snaze vybavit si jednotlivé detaily, ale nic pozoruhodného jsem nezjistil. A přesto jsem měl dojem, že panák stojí jinde, než stál původně. Pak Cvalda v teráriu zadupal a mně se rozbušilo srdce. Raději jsem za sebou zamkl. Zvířata si na Oskara už zvykla, na jeho stále stejný výraz ve tváři, pomalé želví oči a ústa, která se téměř nepohnou, má přítomnost je však jitřila. Přitáhl jsem si k panákovi židli.

– Dají nám ochranu, příteli. Co kdyby mě někdo ukradl i s tebou? – Chytil jsem Oskara za ruce a zatlačil ho na židli. Na stůl putovala mapa mozkových partií. Chvíli mi trvalo, než jsem se v plánku zorientoval a zaměřil excitační centra. Potom jsem instaloval přenosný encefalograf a zapnul ho. Křivka beta rytmu vypadala v pořádku, dysfunkce centrálních nervových obvodů indikována nebyla. Oskar A2 trpěl vegetativními a psychosomatickými záchvaty, párkrát sebou křápnul o zem, než jsme ho zase dali do pořádku, tenhle chlapík však měl nervy ze železa. I jádra amygdaly fungovala bez kazu, prahy vzrušivosti měl nastavené předvídavě vysoko, aby s adaptací nebyly problémy. Zkontroloval jsem ještě zpětnovazební okruhy a řekl: – Dostaneš razítko „schopen bez vady“. A teď spusť!

– Poslouchám, – zpozorněl.

Postavil jsem ho znovu na nohy.

– Žlutá.

– Slunce.

– Žlutá, – řekl jsem, – a žádné vytáčky!

– Život.

– Zelená.

– Vytrvalost.

– Modrá.

– Klid.

– Šedá.

– Rozhraní, – řekl Oskar po chvíli váhání.

– Musíš rychle, potřebuju vědět, co tě první napadne. Stačí asociace. Červená.

– Láska. Krev.

– Černá.

– Smrt.

– Smrt ne, – vyskočil jsem. – Nevíš, co je smrt, nemůžeš to vědět, o nicotě ví jenom člověk, aspoň si myslí, že to ví, – křičel jsem na něho. – Protože umřít dokáže jenom člověk!

Oskar se namíchl a přeladil:

– Přišel mi k svátku gratulovat Olda, a přinesl mi žlutej tulipán, s pěknou reprodukcí od Marolda, je na ní vidět bitva u Lipan… – Utíkal od své oblíbené hry, asi se zalekl. Budiž, dnes už toho bylo na něj dost.

V teráriu se opět zdvihl poplach. O jaké bitvě vlastně hovořil? Rozdrobil jsem morčatům kousek rohlíku, ale Cvalík jako by potravu vůbec neviděl.

Uvažoval jsem stále nad panákovými asociacemi: život, smrt, láska. To snad ne, je ještě brzy, intenzita citu se dá vyjádřit číslem, ale jeho kvalita? Že by v tom měla prsty Olga? A ví o tom vůbec? Pokus by se mohl zkomplikovat. Bude-li Oskar milovat, dokáže i nenávidět. Kdybych alespoň věděl, co se mu honí hlavou. Umět tak rozlišit komponent znaménka emoce. Miluješ nebo nenávidíš? Když se tě chytnu, víš o mně všechno, zatímco já o tobě… Co jsme to proboha sestrojili?

– Seš kyborg, Oskare, stroj, i když živý. Nemůžeš si dovolit snít jako my, smrtelníci. A teď vstaň!

Panák se opravdu postavil sám, z úst se mu vyloupl krátký vzdech a nesrozumitelné zamumlání.

– Tak začni, ale pořádně.

– Učili se větný rozbor. „Každý člověk ví, že kouření neprospívá zdraví, někteří jedinci mají slabou vůli a kouří dál, nejhorší však je, když kouří děti.“

– Zajímá mě atmosféra ve třídě.

– Chcete přehrát záznam?

– Chci, abys mi to pověděl ty, záznam si přehraju doma sám.

– Olga Kosová je krásná žena, je to učitelka. – Pěkně děkuju, takže jsem se nemýlil, uvažoval jsem překotně.

– … počkej, řekl jsi krásná žena…? A co děti?

– Hlásí se, křičí, opisují, žalují, učí se, vědomosti v hlavách jim přibývají, jsou den ze dne chytřejší, učitelka je chválí a říká: Když se budeš, Františku, učit, můžeš být chytřejší než pan doktor Řízek, a to není hloupý člověk.

– Jmenuji se Pařízek, milý Oskare, už by sis to mohl konečně zapamatovat.

– Já se vážně z toho zblázním, říká učitelka. Ale nevím, jestli to myslí vážně.

– Nevím, vážně, krásná… Co je to za výrazy, ty přeci nerozeznáš, co je to krásný nebo šeredný, co je to bolest nebo radost, protože máš jediný úkol: registrovat lidské city, analyzovat je, ale ne spoluprožívat.

– Registrovat, ne spoluprožívat, – opakoval Oskar.

Vzpomněl jsem si na Mrázkovou a její extempore s panákem: Není to žádnej vůl. Takhle nějak to řekla. Opravdu ne.

Spokojeně jsem se posadil místo panáka na židli a poslouchal. Po třídě jako šelestivý déšť utíkaly hlasy, tiché, tlumené, klopýtaly a vznášely se jako mouchy chycené do pavučiny, v každé lavici jeden, ano, tam sedí Toník, František, tamhle Lucie a Bořek, a teď promluvila učitelka. Rozeznával jsem osoby i jména a v duchu se přenesl do školních let. Vydržel bych takhle poslouchat snad celou hodinu, potom do záznamu skočil tenký dívčí hlásek:

– Andělíčku, můj strážníčku,
opatruj mi mou dušičku.
Opatruj ji ve dne v noci,
od zlé moci, od nemoci,
andělíčku strážce můj,
mou dušičku opatruj…

a abych měla na vysvědčení dvojku ze psaní, protože tu ostudu naši nepřežijou…

Zde záznam končil, panák na mě zíral, co tomu říkám. V duchu jsem se smál. Jak do třídy vnikla třeťačka? Na to mi Oskar neodpověděl, vzápětí jsem pochopil, že jsem se mýlil, záznam nebyl ještě u konce, zašuchraly kroky, opatrné, vrávoravé, tiché i hřmotné medvědí kroky plížící se mezi lavicemi. Tentokrát nemohl být ve třídě nikdo jiný než on sám.

– Ty chodíš? – zůstal jsem na něj vyděšeně zírat.

– Byly tu děti.

– Ale zámek necvakl.

– Vlezly po žebříku oknem.

Opravdu, okno bylo pootevřené, jenomže to nebyl důkaz. Opět jsem pustil kontrolní záznam a přehrál si všechno popořádku ještě jednou. Na konci se ozvalo zlověstné a úzkostné zakvičení.

Pak cosi křuplo.

– Máš minutu, aby ses přiznal. Jak to, že ostatní dětské hlasy nejsou na záznamu?!

Oskar mlčel. Do třídy vstupovalo slunce. Zvířata v teráriu začala zběsile jančit. Došel jsem k nim a prohlížel klece. Pomalu mi docházely souvislosti. Bitva u Lipan… Jeden z křečků byl pošlý. Na čumáčku mu visel korálek sražené krve a část tělíčka odzadu byla ohryzaná.

Jak jí sdělit, co se vlastně přihodilo, šlo o nehodu, o záměr? Určitě bude vyzvídat a lež má krátké nohy. Nemohl se rozhodnout, ostatně okolnosti té malé křeččí tragédie byly dosud nejasné, zvířecí kanibalismus se čas od času vyskytoval, snad i proto Pařízka napadlo, že podivnou událost zamlčí. Prozatím. Uměl si představit Olivera, Mrázkovou i profesora, jak by zjištěné okolnosti rozpitvávali. A Olga? Ta řekne nepochybně své, bude-li potřebovat. Alespoň v to doufal.

Metod Pařízek utíkal za učitelkou jako stín, sledoval její putování v Prioru, ve frontě na mandl, v květinářství i drogérii. Nakonec přistihl Olgu s kornoutem zmrzliny, jak sedí na lavičce a odpočívá. Košatost dřívějších úvah šla v té chvíli stranou, přizval si na pomoc náhodu. Prostě k ní na lavičku přisedl, protože procházel náhodou kolem.

Listovala právě v novinách a vítr jí bral stránky z ruky. Stejně mu nevěřila.

– Ale! – usmála se bezbranně.

Z naplánované akce zbyly rozpaky, do předem vymezeného pokusu vstoupila náhodná proměnná, vztah muže a ženy. Přiznával si sám neochotně, že se mu učitelka líbí, měl z kandidátek vybírat pečlivěji, aby vyloučil osobní pocity, které znemožňují objektivně rozhodovat. Tady přece nejde jenom o nás dva, peskoval se v duchu, jako by tomu sám přestával rozumět.

– Nezdržuju?

– Teď lízám zmrzlinu, – usadila ho. Jakpak by nepostřehla, že ji sleduje.

– Vlastně jsem k vám chtěl zajít, ale ne do školy…

– Také jsem chtěla zavolat, – řekla zcela vážně a volnou rukou a kolenem se pokoušela složit noviny. Pomohl jí. – Jak dlouho chcete Oskara prověřovat, do prázdnin?

– Jak dlouho to s ním vydržíte.

– Děti jsou klidnější, jestli jste myslel na tohle, Lidunku z 3. A bolel zub a chodila za ním každou přestávku, Ondřej zase ztratil lístky na obědy a očekával výprask, kolegyně Ptáčková ho navštěvuje pravidelně, protože jde na operaci žlučníku, ale já se cítím stále… jak bych to řekla, divně. On na mě pořád kouká, já vám z toho pohledu snad začnu koktat. Něčeho se bojím, kdybych věděla alespoň čeho. Také jsem za ním už byla. Co to znamená, když mně nabídne černou, bílou a za ní hned žlutou barvu?

– Máte černé myšlenky, ale dokážete s nimi bojovat, toužíte po slunci, – odpověděl.

– Kdo by netoužil. Nebo ho držím za ruce a myslím si: zahrej mi nějakou písničku. Třeba Černé oči nebo Sedí sokol, a on spustí Devátou. Devátá je pro mě svátost, představuji si při ní načesané, vymydlené lidi ve fracích a kostýmech, kteří sedí strnule v divadle před orchestrem a ani nedutají. Tu přece nemůže hrát o přestávce ve škole.

– I může. Pro vás všechno.

– Všechno? – zapochybovala nevěřícně Olga. – Nejhorší je, že nevím, proč to dělá, co od něj můžu očekávat.

– A co můžete očekávat ode mě, vás nezajímá? – pokoušel se žertovat.

– Tak už toho nechte, – okřikla ho naoko. – Vy jste jeho pán.

– Kdyby to bylo tak jednoduché, – vzdychl a podíval se přes travnatý záhon na fontánu, ve které si děti pouštěly lodičky. Jeden z capartů spadl do vody a naříkal. Pařízek doběhl k fontáně, vytáhl kluka a postavil ho promočeného na chodník. Odkudsi zdáli sem přibíhala jeho matka. Vracel se pomalu k lavičce a utíral si ruce do kapesníku. – Ono se řekne, pán. Zde máte příklad. Každý den si tady děti hrají, vody sotva po kolena a vidíte, najednou do ní spadne dítě a dojde málem k tragédii. A teď záleží na tom, co udělá, buď začne plavat, nebo se utopí.

– Jistě, za předpokladu, že ho už někdo plavat naučil.

– Hádejte, čím se liší člověk od stroje?

– Že když nechce, neposlouchá.

– Správně, svobodnou vůlí. Panák ovšem není jenom stroj, i když mu právě tuhle myšlenku často připomínám. Radši ho držím při zemi a sebe taky, – připustil Pařízek. – Poučili jsme se na lidech i na robotech.

– Na lidech?

– Chytáte mě za slovo. Mám říci kyborg? To není přesné. Kdy se stává člověk člověkem: uvědomí-li si svoje já, anebo když se začne chovat jako člověk? On přece není partnerem ani sluhou, je prostě panák.

– Pan panák.

– Jak myslíte. Mohu vás pozvat na večeři? – začal odjinud, dotěrnost otázek mu byla nepříjemná. Už chvíli sledoval, že má Olga něco na srdci, ale vylezla s tím až teď.

– Mé obavy jsou možná unáhlené, nicméně musím se vás na to zeptat, – zachvěl se jí hlas. – Břeťa sedí v poslední lavici, ráno zjistil, že panák nestál tam, kde včera. I mně se zdálo, jako by sebou občas pohnul. Myslela jsem, že Oskar je robot, jedině pod tou podmínkou jsem souhlasila, a vy najednou hovoříte o životě… nebo snad jde o zvíře? Proč jste tedy z něho neudělal psa nebo krávu?

Chytil ji za paži a pevně stiskl, ještě naléhavěji si uvědomil, že on potřebuje ji právě tak jako ona jeho.

– Kdybych měl jen trochu pochybnosti, nenechal bych ho s dětmi o samotě. Každý den navíc je důležitý, každá hodina. Panák není zvíře, snad dítě, které se sotva narodilo.

– A vy ho učíte chodit?

Přikývl.

– A bumbat?

– Učím ho první slova. Máma, táta…

– A trpět ho neučíte?

– Je to všechno nesmysl, jsme v půli cesty, – mávl rozmrzele rukou. – Ale jednou člověk vyrobí člověka…

– Ale proč, k čemu? Není tvora, který by člověka mohl nahradit. Jenom šílenci…

– Souhlasím. Takže na večeři s šílencem nepůjdete?

– Proč ne, – culila se. – S jednou podmínkou. Budeme hovořit o něčem jiném. Třeba vás budu zkoušet.

– Ze souvětí, – dodal a ruka byla v rukávu.

Snažil jsem se připravit data k hlášení co nejobjektivněji, začínal jsem fakty, které zaznamenaly přístroje. Někde se sice dalo proměřit, ale číslo je číslo, prostě jsem jim předkládal parametry, v nichž mohl Oskar bez problémů vegetovat. Fyziologické údaje musely korespondovat s předem schválenými tabulkami. Všichni posluchači obvykle mlčeli, sem tam sice někdo projevil neskrývaný údiv nebo větší či menší dávku pochybností k oživení atmosféry v sále, ale to bylo všechno. Zato v oblasti sociální, psychologické a eticko-estetické vznikaly spory. Ostatně provokovat v organismu emoce agresí, kterou považovali někteří učenci vulgarizující darwinismus za podmínku zachování života, nebyl můj nápad, nýbrž Oliverův, já vlastně chtěl dokázat opak, pochopitelně ne podle biblického „On do tebe kamenem, ty do něho chlebem“. Prostě otázka emocí a citů byla na denním pořádku, neboť zatímco problémy umělé inteligence měly své dětské nemoci za sebou, v emocích a zejména v citech bylo stále nejasno.

Napadali mne promyšlenými útoky, nezazlíval jsem jim to, na jejich místě bych asi činil totéž. Pod jednou podmínkou ovšem, že jim šlo o panáka. Bránil jsem se tím, že jsem jim opakoval donekonečna onu lapidární formulku: Emoce nejsou formou poznání, nýbrž prožívání. To nás však nezbavuje povinnosti je zkoumat a poznávat.

– Tak začněte, Metode, – pravil netrpělivě profesor, – nebo se dneska nenajíme. – Měl červený nos a ustaranou tvář, říkalo se o něm, že rychle stárne. Občas mi přišlo líto, že už pomalu končí. Nelitoval jsem ovšem podvědomě sebe?

– Zpráva ze dne… Zaparkoval jsem v Smetanově ulici v 4.05, o půl páté jsem vstoupil zadním vchodem do školy. Třída 8. B zamčená, poslechově před otevřením přítomnost neidentifikovatelných šlépějí. Panák ve stavu bdělém, stál u okna na svém místě. Interní údaje předány k analýze. Grafy kožně galvanického reflexu, výsledky z detektoru lži a emočního stavu nechávám kolovat, záznam o průběhu dějů ve třídě, tj. senzor číslo dvě, též k dispozici u mě, na podrobné analýze panákových zpráv se pracuje, drobné odchylky fyziologických hodnot indikují tříbení afektivních procesů, zatím pouze v hrubších obrysech. Srovnávací tabulky naměřených hodnot s klasickou Yangovou šestistupňovou škálou opět nechávám kolovat. Pochopitelně podobná srovnání afektivních procesů jsou stále ještě poněkud iluzorní, mám na mysli aplikaci citů, o nichž se mluví v souvislosti s člověkem, tj. intelektuálních, morálních a estetických, i když například slovo krása v panákových replikách padlo.

– Znamená to, že jste zkoumal stav jeho vyšších psychických funkcí?

– Pokoušel jsem se o to, ale znovu zdůrazňuji, dochází teprve k diferenciaci…

– Jak odlišíte onu hranici mezi instinkty a vědomou účastí panáka na životě? Chcete se spoléhat na přístroje?

– Nejen na přístroje, i když ty budou nepochybně prvním signálem.

– Pokud vím, na měření vědomého já zatím žádný přístroj neexistuje, – ozval se Oliver.

– Vážený pane, o vědomém já tu zatím hovoříte pouze vy, v projektu, jak už jsem předeslal, se s ním počítalo jako s krajní možností.

– To by ovšem znamenalo, že buď nám neříkáte všechno, anebo že se nedostanete ani k vyšším citům, jež jsou projevem jedinečnosti člověka.

– Bohužel, asi nedostanu.

– Asi ve vědě neznamená nic! – vykřikl Oliver.

– Pánové, – vstoupil do pře profesor, – poněkud jsme odbočili. Nezapomínejte, že kolega Pařízek má dnes přednést zprávu o pozorování, k rozboru přistoupíme později. Držme se zatím jen faktů.

V téhle chvíli hovořit o úhynu křečka bylo přinejmenším netaktické, ostatně dosud se mi nepotvrdilo, že měl s panákem něco společného, ohryzaný kus těla spíš vylučoval Oskarovu přítomnost. Shodou okolností jsem zaslechl kručení žaludků, i posluchači už měli zřejmě hlad. Na okamžik jsem si sám sebe představil, jak stojím vzadu v posluchárně a ti muži s akademickými a vědeckými tituly před i za jménem ke mně přistupují a kontaktují mě, aby se zbavili tělesného a duševního napětí. Ovšem, vžil jsem se do role fackovacího panáka. A co zaujmout opačnou pozici? Olivera jsem byl schopen udeřit mezi oči, své výpady nedělal pro vědu, nýbrž pro sebe, ve snaze dokázat svou vlastní výjimečnost. Udeřím. Nikdo by mi nic nevyčítal, já neměl paralyzovaná jádra amygdaly. Vzpomněl jsem si ale na Olgu a vztek mě přešel.

– Ve třídě vládne klid a pohoda, počet průměrných poznámek, pokud jde o přestupky v chování, jsou dvě oproti původním deseti. Zlepšil se i prospěch. Atmosféra optimistická. Panák se stal členem sociální skupiny, snad i kolektivu. Učitelka přiznává, že došlo ke změnám k lepšímu. Sama si však na Oskara ještě nezvykla. Vyvolává v ní krajně polarizované emoce, působení je zřejmě oboustranné, zvýšená úzkostlivost, poruchy spánku. Má pocit, že se na ni dívá jako na ženu.

– To se vám svěřila, pane kolego? – ozval se inženýr Hála.

– On umí flirtovat? – vydechla Mrázková. – A co ještě všechno dokáže?

– Představte si, že svěřila. Dal jsem jí číslo ústavu a do bytu, takže kdyby volala…

– Kolik jí je vlastně roků? – zeptal se ještě kdosi z neinformovaných.

– Třiatřicet.

– Jako křepelek.

– Jdem na oběd, – žadonil otrávený hlas. – Nepozval jste ji do kina?

– Děkuji vám za pozornost, – řekl jsem a zavřel spis se zprávou. – Ano, pozval jsem ji na večeři.

Objektivní data budou značně subjektivizovaná, usoudil jsem a vmísil se do davu.

Olga právě luxovala, když někdo zazvonil.

– Takže jsem tady, paní učitelko, – halasil samozřejmě. Přes rameno mu visela kožená brašna s nářadím. Pozvala ho dál a ukázala ke stolu.

Odmítl, kvůli jídlu nepřišel.

– Nechci vás zneužívat, pane Hanousek, ale víte, jak to chodí. Co si člověk neudělá sám, nemá. A já jsem ženská.

– To je dobře, ne? – špičkoval. – Tak kde je ten odpad? – Vedla ho do koupelny, postupoval opatrně za ní. – A zkoušela jste vývěvu? – Natočil trochu vody a několikrát se opřel do vývěvy, guma překotně mlaskla, gejzír vody stříkl na kachličky. Sörensen se s heknutím shýbl, dvířka pod vanou lhostejně zívla, sifón zabublal. Pracoval mlčky, bez zbytečných otázek. Byla ráda, že jí někdo pomůže, s Luckou na tyhle drobnosti nestačily. Jednou to byl zapadlý zámek, podruhé klička u okna, jindy utržený práh. Hanousek vždycky ochotně vypomohl, bylo na něj spolehnutí. Jenom na lidské řeči si musela dát pozor, je o pětadvacet let starší a napůl invalida. Co na něm ta ženská vidí?

Neviděla na něm nic, anebo všechno, prostě ho potřebovala. Morous Sörensen ji měl rád a ona si ho vážila. Setkal se s ní před lety ve škole, v zimě jí prasklo ve třídě vodovodní potrubí a selhal hlavní ventil. Školník profesionál byl bezradný. Běželi naproti pro Hanouska. Za službičky nikdy nic nechtěl, tak mu alespoň podstrkovala jídlo. Na buchty se dal nachytat, ostatní bral jenom ze slušnosti. Jenomže buchty právě ona moc neuměla.

Slyšela, jak si myje ruce.

– Visí tam ručník, modrý je pro vás.

– Měl knedlík v krku, sifón. – Utíral ruce do montérek. – Ale už zase může polykat. – Doškobrtal se v pantoflích do kuchyně a zastavil u stolu.

– Prosím, jen si sedněte. Dneska máme játra a koupila jsem vám pernštejna. – Z kapsy vytáhl noviny a položil je na židli pod montérky. Nad orlím nosem mu plavaly šednoucí vlasy a on si je svou věčně nedomytou a zaolejovanou rukou vracel zpět.

– Pivo vypiju, ale játra…

– Vždyť jsem je sháněla kvůli vám.

Teď zase on pozoroval ji, jak se otáčí u sporáku, nahýbá nad hrncem, jak diriguje plamínkům hořáků. Mezi lidmi se vypravovalo, že Kosová je vážně nemocná. Nedokázal si představit nemoc v jejím těle. Sám takovým řečem příliš nevěřil, ostatně na téhle pěkné mladé ženě nebylo vůbec nic nápadného, snad jenom její krása.

– Máte starosti? – Zeptal se přesně tak, jak nechtěl, ale už bylo pozdě něco odvolávat. Raději ponořil rty do piva.

– Starosti? To víte… Ve škole je pořád starostí dost. A Lucka letos končí. Chtěla jsem ji dát na ekonomku, ale nakonec jsme se rozhodly pro gymnázium. A potom, ta puberta! Kdepak je, aby mě neslyšela, – ztišila hlas a kývla hlavou do pokojíku. – Ona se zlobí, myslí si, že už je ženská, jenomže z toho mám právě strach, aby někomu nenaletěla. Prosím vás, trochu jim narostou faldíčky a chtěly by hned nosit korzet.

Talíř s játry a rýží putoval po vzduchovém polštáři vůně na stůl.

– Vy nebudete?

– Nechte si chutnat, my se najíme až potom.

Pustil se do jídla a mluvil s plnou pusou: – Řeknu vám, kluci se už po ní ohlížej. Tonda… jak se jmenuje, no ze třídy, vždyť ho musíte znát. Oni chodí ke mně, vypravujou vtipy a chtějí, abych jim půjčil motorku. Já se bojím, jsou to janci, vjedou někde pod auto a mě zavřou. Mám dojem, že šmejdí po zahradě, když nejsem doma. Měla byste jim domluvit, ze mě si dělaj jenom šoufky. Já na ně tak můžu leda pustit psa, jenomže on už skoro nevidí, neslyší a oni jsou rychlejší. Ale neříkejte, že jsem žaloval, to zase ne.

– A Lucka chodí s nimi?

– Někdy.

– To je káča, no však si už nějak poradím, – mrkla na něj spiklenecky.

– A jak se daří Oskarovi?

– To víte, jsou s ním problémy.

– Stále kouká ven, vidí i ke mně na dvorek a v noci mu svítí oči, barevně. Já myslel, že to je vánoční stromeček, – zachechtal se. Snědl porci do posledního sousta, vyškrábal talíř a znovu se napil. – Bylo to moc dobrý.

– Jó, stromeček. V noci by měl spát. Má na prsou takové signální zařízení a podle toho, jestli je vám dobře, nebo ne, volí barvu. A na základě barvy vám odpoví.

– On umí mluvit?

– Neumí, ale když ho držíte za ruce, cítíte, jako by do vás něco vstupovalo, něco téměř definitivního a přitom nekonečného, já tomu říkám pokojné moře. Ležíte na hladině a díváte se do nebe. A potom slyšíte hudbu, – vysvětlovala zaujatě. – Když je svět blbec, tak za ním jdu a docela to funguje.

– Vážně? Já zase bejvám strašně vzteklej. Pořád nic, nic, ale když mě popadne rapl… Mohl bych si na něho taky někdy máknout?

– Proč ne, ale až tam nebudou děti, někdy po vyučování, – dodala Olga a odnesla talíř do kuchyně. – Dáte si ještě pivo?

– Až příště. Snad to bude dělat dobrotu… a kdyby něco, tak víte, na koho se obrátit. – Hřmotně odšoupl židli a vstal. Zakopl o pantofli, na pravém chodidle se mu klubal z ponožky palec. Všiml si, že to zjistila. – Jo, jo, chybí mi ženská, – spráskl ruce, – ale štupovat umím.

– O tom nepochybuji, – přitakala, vyprovázejíc ho s úsměvem. Ještě chvíli počkala, až sejde ze schodů a zmizí za dveřmi. Potom si napustila vodu do vany a šla se dívat do nebe.

Děti se na prázdniny moc těšily, to bylo záměrů a předsevzetí. Břeťa pocestuje do Krkonoš, František navštíví s rodiči Vysočinu a Toník bude možná chytat ryby na Baltu, jenom Lucka zůstane ve městě, maminka jí už delší čas postonává a na cesty po světě není ani pomyšlení. Poslouchala klukovské plány trochu posmutněle, jako by tušila, že po prázdninách je všechny vítr rozmetá do života a oni se už budou vídávat jen nahodile na ulici, pokud se nepřestěhují vůbec jinam, a zdravit dobrý den nebo ahoj. Podobné představy v ní vyvolávaly rozpaky a touhy, o nichž ti blázniví kluci nemohli mít ani tušení.

– Tak čau, Oskare, dneska to zkusíme u Hanouska na Husqvarně, – rozmlouval s panákem hlasitě Toník, aby ho Lucka slyšela. Odcházel jako poslední ze třídy, házel rameny a vábil na sebe její pozornost: – Jestli chceš, o půl pátý u Studánky.

Samozřejmě že chtěla, ještě loni by možná na ty puberťáky žalovala, ale tentokrát ji sem táhlo něco víc než jízda na motorce.

Přišla ke studánce na minutu přesně. Kluci nevycházeli z údivu, překvapenému Františkovi nezbylo nic jiného než s dívčí přítomností nakonec souhlasit. Jak se to jenom mohla Lucka dozvědět? František s Břeťou pokukovali cestou zkoumavě po Toníkovi, natahovali ho na skřipec neodbytnými otázkami, až mu uši hořely, takže Toníkovi nepomohly ani Sörensenovy motorky, o které se v té chvíli zajímal nepochybně víc než o spolužačku ze třídy. Konečně dorazili na místo.

Na oploceném Hanouskově pozemku už byli zase doma, tohle království jim sotva kdo mohl zakázat. I cestu dovnitř dílny oknem ve štítu si vyložili po svém, zevnitř už stačilo jen zmáčknout kliku a otevřít.

Pionýr stál opřený o stěnu v rohu s napuchlými, bolavými klouby, léčenými marně mazadly všeho druhu, napůl zavalený pokrouceným blatníkem z tatry.

– Baskervill nás stejně vystopuje, – zaváhal na poslední chvíli Břeťa, jako by se bál případného výprasku.

– Baskervill utře, přinesl jsem pepř. – František se začal první zouvat. – Nadzvedni nohajzny, – vybídl Lucii, sotva si sám popepřil boty.

– Neměli bysme trochu nechat na galusky?

– Na jaký galusky? – vyhrkla Lucie.

– Na mischelinky, troubo, – zavrčel Břeťa.

– Kluci, vy jste ale… jako děti, – poznamenala Lucie vychovatelským hlasem.

– Hele, ona si namalovala papulu, – pravil přezíravě František, který se od pepře rozkýchal, odklízeje zároveň plechy z motorky.

– To má sílu.

– Jestli chceš, já ti ji namaluju taky.

– Dej ho radši vysmrkat, – dobíral si Františka Toník. – Jak dnes Sörensen slouží?

– Asi odpolední.

– Koukáš sem z okna a nevíš, – vyčetl Františkovi Břeťa. – Tak makej, mám ty dveře za tebou přibouchnout? – zeptal se zbytečně, protože dveře už předem zavřel. – Půjdem s tím někam za město, ne?

Lucie se ploužila za nimi, dospělácky vzdychla a nenápadně pokukovala po lidech na ulici, jestli není nablízku známá tvář. Naštěstí nebyla, František tlačil srdnatě pionýra, občas kýchnul a mezitím ujišťoval kluky, že Hanousek jim visí nejméně stovku za vtipy, takže mají dobře pět jízd foršus.

Za městem, na cestě mezi osamělými remízky, cukrovkou a ječmenem byl kupodivu klid. Daleko široko neviděli živáčka, jen občas letadlo svým kanárkovým břichem křísilo vybělená žebra polí. František se pokoušel nastartovat motor, ale moc se mu to nedařilo.

– A umíš na tom vůbec?

– Ty mě budeš učit!

– Jestli není zaolejovaná svíčka.

– Hází vůbec jiskru? – uvažoval Toník, motor však najednou nasál vzduch, zabručel a rozeřval se, z výfuku pšoukl kouř.

– On snad jezdí na naftu, – usoudil znalec Břeťa, přistál na tandemu za Františkem, který už pouštěl spojku, v převodovce hrklo a rozjeli se.

– Podívej, motýl, – vykřikla Lucie, když kluky spolkla zatáčka.

– Máš ho na kapustě, – zasmál se Toník, sotva motýl sedl Lucii na hlavu. Zakývala s ní.

– Co když Baskervill doběhne až sem?

– Měli bysme přebrodit nějakou louži, viď? – pohlédl na ni, jako by se teprve teď přestal stydět. Odbočili na postranní cestu, na motorku a kluky znenadání zapomněli. Toník chytil opatrně Lucii za malíček, polykal přitom žhavé slunce a hladil ji po zpocené dlani.

– Já jsem ho dnes taky pohladila, – špitla.

– Koho?

– Panáka. Když on je tak sám. A jak krásně hraje barvama! Víš, že mně ukázal i zlatou?

– A mně zase dýchá za uši, když se shýbnu.

– Na co asi myslí?

– Šašek. Ať mu vlezem na záda.

– Představ si, kdyby tě táta pořád doma tlouk.

– Nikdo ho přece netluče. Vždyť si ho skoro žádnej nevšímá.

– No právě.

– Co tím chceš říct?

– Že má zamilovaný kukuč.

– Ukaž, – natočil dívčí hlavu k sobě a podíval se jí do očí. I ona si upila slunečního poháru, chytila pevně Toníka za ramena a přivřela víčka. Pak se jejich hlavy potkaly.

Teda Hamáček slyšel řinčet okno, díval se na fotbalový přenos Poháru mistrů evropských zemí v televizi, v prvé chvíli mu to nepřišlo, protože vedle v pokoji se praly děti a ženin třaskavý hlas sem doléhal z ložnice jako ňafající plynový hořák, v televizi hřmotily trubky, píšťaly a bubny, nakonec se přece jenom rozmrzele zvedl, vyzunkl z flašky zbytek piva, sebral svazek klíčů, spustil hlavní jistič a vydal se na obchůzku po třídách. To by tak bylo, aby nějaký zloděj!

Šuchral od třídy ke třídě a mačkal kliky, až došel do 8. B. Nejprve odemkl a rozsvítil. Panák stál na svém místě, ale v oknu po jeho levici zela díra. Sklo z jednoho křídla bylo nadobro vysypané dovnitř. Shrábl střepy botou na kupičku a opatrně se vloudil do zahrady. Korunami stromů však prosvítaly jen střípky pouličních světel a v dohledu na obloze se chytal do pavučiny souhvězdí blikající vrtulník.

– Někdo má na tebe pifku, kamaráde, – vysvětloval panákovi. – Nebo se ti u nás nelíbí? Teď, když už jsme si na tebe zvykli? – Chytil Oskara shovívavě kolem krku a sedl si naproti němu na lavici. – Řeknu ti, ty seš z lacinýho kraje. Neboj, přes prázdniny tě sice budu muset občas plesknout, když tady nebudou děti, ale do krabice tě nedám. Docela rád bych se do tebe podíval, jak to tam máš uvnitř všechno zařízený. Co říkáš, že bysme ti rozpárali bříško? Klid, klid, jen žertuju. Pařízek by vyskakoval. Sakra, já mu snad budu muset zavolat, – rozumoval nahlas školník, pomalu, soustředěně slezl a najednou se zničehonic rozpřáhl a dal panákovi pěstí do žaludku. Tomu na prsou zazářila šachovnice světel. – Já vím, dělá ti to dobře, jenom se neuculuj.

Sešel o patro níž k telefonu a vytočil číslo Pařízkova bytu.

– To sem já, Teda Hamáček. Podávám hlášení. Co? Že doktor není doma, jenom registr? Tak registr poslouchej. Někdo rozbil ve třídě okno. Nevím kdo, protože tady chybí kámen a ani panák není pořezanej. Jedno je mně ale jasný, že se na ty střepy už dneska vybodnu, – prskal jako starý kocour a překotně zavěsil. Zamířil nahoru zavřít, na patře však zaslechl zezdola hluk, kdosi se vehementně dožadoval jeho přítomnosti. Takových tu už bylo, pomyslel si, přesto zpozorněl, protože uspěchané kroky běžely po dlažbě, utíkaly po schodech, lomozivý dech syčel v hrdle jak pára v Papinově hrnci. Sörensen!

– Co řveš, vzbudíš děti! – zaječel Teda Hamáček spíš preventivně. Takhle navztekaného Hanouska ještě neviděl, dlouho se nerozmýšlel a zacouval raději do třídy.

– Tady už přestává všechna legrace!

– Poslouchej, nehodil jsi do okna kámen?

– Vzali motorku, prevíti, a rozflákali ji. Je úplně nepojízdná. Kdyby sis o ni řekl, tak ti ji půjčím, ale teď už ne, teď už ji jen zaplatíš, – soptil Hanousek rozběsněný k nepříčetnosti.

Teda stále před ním ustupoval až do rohu třídy a pak se schoval za panáka.

– Jakou motorku?

– Pinďoura. Ale já to nahlásím, viděli s ním tvýho kluka. Jestli mu nezmažeš perka… nemá ani řidičák! – Školník se v blízkosti Oskara pomalu vzpamatovával, věděl o Hanouskově prchlivosti, ten by byl ve vzteku schopen snad i zabít, ale jeho šroubované pohyby a brunátná, dočervena rozžhavená tvář spíš vzbuzovaly obavy o zdraví.

– Dej si jednu, Sörensen! – V poslední chvíli ho napadlo nastrčit před sebe Oskara. Hanousek skutečně do panáka uhodil, v tom okamžiku něco kviklo. Oba muži zpozorněli, i zadýchaný Hanousek tlumil dech.

– Zase se perou, prevíti. – Školník natočil hlavu k teráriu. Hanousek ještě jednou udeřil a svůj výbušný pohyb zastavil v půli cesty.

– Podívej, jak čumí, – vykulil Sörensen na Cvalíka oči. Zvíře stálo na zadních, předníma tlapkama se opíralo o sklo a soustředěně zíralo na panáka, jako by právě ten měl dát povel k palbě. – On se snad směje, – zaječel podrážděně Sörensen a rozběhl se k teráriu. Morče už stálo na čtyřech, jeho bojový postoj byl zcela zřetelný, jenom Hanousek ho přehlédl. Potom se Cvalík rychlým, přesně mířeným pohybem natočil a obstříkl Sörensenovu tvář.

– No to je…

– Člověče, že se necháš tak vyhecovat! Tak si ještě jednou dej, do třetice, – táhl ho k panákovi, ale Hanousek už pochopil, kde je jeho místo. Stál před Oskarem, tupě zíral na bílý režný oblek a nemohl ze sebe vypravit ani slovo. Konečně se jejich ruce potkaly, Sörensen v první chvíli nevěděl, co se s ním děje. Upoutal ho školníkův veliký, odulý obličej i Oskarova bledá tvář, slyšel i nějakou hudbu.

– Italské capriccio!

– To bude dobrý, – chlácholil ho školník. – Člověče, já si tady snad zařídím kšeft. Jedna rána padesátník. Myslíš, že by zahrál i Troubějí?

Sörensen dlouho mlčel:

– Řekni jim, že na ně příště pustím Ara, tomu neutečou. A je mně jedno, jestli někoho pokouše, protože na cizím pozemku nemají co dělat.

– Prej jsi jim motorku slíbil půjčit za vtipy.

– Ty o tom taky víš?

– Říkali mně to kdysi, – zamračil se Teda. Věděl o Hanouskovi své. Pro koho schovával všechny ty historické vozy, když na nich po celý rok nevyjel? Aspoň kdyby je klukům ukázal, třeba by mu s něčím pomohli.

– Klackové, – zamával rukou Hanousek a vyšel ze třídy jako náměsíčný.

Příští dny dostaly události rychlý spád, kdo neviděl, nevěřil.

– Zvířata se vzbouřila! – křičely děti a učitelé neměli daleko k tomu, aby propadli podobnému nadšení jako jejich žáci. Tonda byl jeden z prvních, který spatřil křečka cestujícího po schodech. Večer nemohl dlouho usnout, utíkal totiž myšlenkami za Lucií i za kluky. Jak jim vysvětlí, kam včera odpoledne zmizel? Nevěděl vůbec o rozmlácené motorce ani o tom, že se Hanousek kvůli pionýru chystá převrátit svět naruby, a tak když spatřil nazrzlé zvířátko, jak poskakuje z jednoho schodu na druhý, sevřel ho opatrně v dlani. To zase někdo nezavřel dveře, zvířata přeskočila a utekla, napadlo ho. Čím víc se blížil ke třídě, tím jeho obavy narůstaly. Na chodbě už totiž pobíhali kluci a holky z ostatních ročníků, kličkovali mezi vyplašenou myší havětí, jásali a dováděli pod dojmem karnevalového veselí, které jim spadlo přímo z nebe. Třídní učitelka žel měla názor opačný.

– To je spoušť! – zoufala si, chaoticky pobíhajíc kolem rozbitého okna a terárií. – Panenkomarjá, mám já tohle zapotřebí, – lomila zcela nepedagogicky rukama. Všude chyběla zvířata, i klec s králíkem byla otevřená a prázdná. – Pomůžeš mi? – padly její oči na Tondu. Pak přibouchla dveře a poslala ho pro několik dobrovolníků, neboť honička na křečky, morčata, myši a králíka nebyla v silách jednotlivce.

A rodeo mohlo začít. První putoval do klece ušák, po něm morče Růženka, která zběsile sekala drápky, a několik myší. Po jednom křečkovi Olga skočila, odřela si sice kolena, ale zvíře držela a donesla ho tam, kam patřilo.

– Soudružko, vy jste ale lasice! – častovali ji kluci uznáním za výkon. Neměla sílu jim případně odpovědět, soustředila teď zájem na něco jiného. Rozhlížela se po třídě a zavadila očima o panáka. Ty jeden, předvedl ses, jen co je pravda, lamentovala v duchu.

Oskar stál bez hnutí na stejném místě jako včera, jenom dlaně a prsty mu někdo zatnul do sebe.

– To by chtělo kočku, – rozumoval František, který byl ve svém živlu. Olga stále ještě tápala. Zmatená a zaskočená vším, co se zde odehrávalo, jednala spíš instinktivně.

Do třídy se valily bez vyzvání další a další děti. Ty, co sem patřily, ale i zvědaví kluci a holky, kteří nevydrželi nevědět, kde mají čerti mladé. Pár dětí přineslo z chodby zatoulaná zvířata, Tonda lezl po zemi a šťoural smetákem pod skříní, aby vyplašil poslední zbytky uprchlíků.

– A kde je Cvalík? – zeptala se Lucie, která tu také pomáhala, ale ještě než se stačili ostatní rozhlédnout, zalovil Tonda znovu smetákem pod skříní a bílo-hnědé Cvalíkovo tělo se rozprostřelo před nimi jako kaluž mléka. Zírali nechápavě na morče a mlčeli. František bez otálení položil morče na lavici.

– Má stržený vaz.

– Ty to asi poznáš!

– Poznám, dívám se, když táta zabijí králíky.

Do rozpačitého ticha kříslo už třetí zvonění, třída se začala vyprazdňovat.

– Dej ho zatím támhle do koše, – přikázala učitelka a sama zamířila k umyvadlu. František donesl koš. K Cvalíkovi neměl žádný osobní vztah, takže když hodil zvíře dovnitř a koš strčil holkám pod nos, docela se bavil nad jejich výkřiky a panikou, která je zachvátila. Pohrdavě přehlédl situaci, a využiv zmatku, zašeptal Tondovi:

– Máme průšvih, rozflákali jsme Sörensenovi Husqvarnu, dědek chodí do práce pěšky. Dostal jsem kasárníka a strhli mně kapesný.

V otevřených dveřích se objevil kaštanový přeliv ředitelky. Pomalu došla ke Kosové a nepříliš nadšeně pokývala hlavou. Františkovi zatrnulo. Že by Hanousek žaloval?

– Zase nějaká událost? – řekla, jako by se ani nedivila. – Ta vaše třída je snad očarovaná. Myslela jsem, že už bude všechno v pořádku.

Kosové přejel po tváři stín, pokusila se ho rozehnat naučeným úsměvem, marně. Má tohle zapotřebí? Připadala si jako hříšník, kterému je odmítnuto rozhřešení. Přestane učit, něco si najde v kanceláři, šlape v hnoji a ne a ne se dostat ven.

– Nevím, nechápu, opravdu tomu nerozumím.

– Okno už někdo rozbil večer, telefonoval jsem Pařízkovi do bytu, – oznamoval dýchavičně Teda Hamáček, který se dostavil s představenou školy, zapškle a zarputile, jako by nechtěl mít s celou věcí nic společného. Pak mávl rukou: – Od téhle magie dát radši ruce pryč.

– Prosím vás, ještě vy to tady rozmazávejte. – Ředitelka si vzala Olgu stranou a pokoušela se dozvědět něco víc, nejprve oklikou, potom příkře, nakonec s ní hovořila jako s dítětem. Bože můj, to už je se mnou tak špatné, pomyslila si Olga a byla naštvaná, že ji každý lituje.

– Kdepak, žijeme tady v pohodě, máme i dobré výsledky, rozhodně lepší než dřív… – Skrz slzy neviděla, kam schovat hlavu, když na ni civí tolik dětí.

– Tak ticho, kluci, a do lavic! – zakřičela rázně ředitelka. – Nevíte o té dnešní události někdo něco? – Nevěděli, dívali se zkoumavě jeden na druhého, ale na nic bližšího se nerozpomněli.

Svět Olgy Kosové utíkal cestičkami, už mu nestačila, ani když natahovala ruce. Už nestačila sama sobě. Hledala kapesník, vysmrkala se a špitla:

– Děkuju, uděláme si třídní hodinu.

– Po vyučování vás čekám. Když nic nevymyslíme, zavoláme kriminálku, – řekla ředitelka a rozhlédla se po třídě. Teprve teď dešifrovala vylekanou panákovu tvář a jeho zasmušilé oči.

Pozdě bycha honit, to je poučení pro příště, usoudila trpce, ještě jednou si přeměřila vyražené okno, Oskara, prasklé terárium, pětatřicet hlav v lavicích a nakonec učitelku, která už stála u tabule.

– Tak vstaneme, děti, – řekla Olga a počkala, až ředitelka odejde.

Moje místo je přece jenom tady, ve třídě, napadlo ji, když sbírala zbytky sil. Co vlastně umím jiného líp než učit?

To poznání ji popohnalo kupředu, už byla opět doma.

– Dneska si probereme těžké, ale zajímavé téma, které nás trápí a vzbuzuje naděje i obavy od té doby, co se stal člověk člověkem. Ono téma se jmenuje láska a nenávist.

Pařízek v poslední době špatně spával, ve snech ho navštěvoval Oskar, sedával u postele a zpíval mu. Nejhorší bylo, že ho Metod vůbec neslyšel, prostě melodii jenom tušil, tak jako všechno, co mělo následovat a nenásledovalo. Domýšlel si, hádal, dělal předčasné závěry, leč panák jako by si s ním hrál na schovávanou. Mlčky přišel a bez jediného slova odcházel. Byla to vhozená rukavice sobě samému a Metod dlouho váhal, má-li ji zvednout. Ukončit výzkum nebo pokračovat dál, dál trápit Olgu, sebe, Netíka? Riziko mělo příliš ostré zuby, než aby se daly ze dne na den otupit. Chápal, že pokus donekonečna prodlužovat nelze. Kdyby alespoň mohl s někým konzultovat, díky utajenosti to nebylo dost dobře možné. A komisi se spíš zpovídal, než aby s ní spolupracoval, důvěra kolegů byla vynucená okolnostmi.

– Přijde čas, kdy budeš muset skládat účty, Metode, – oslovil ho kdysi profesor při předávání úkolu. Teď slyšel Netíkův hlas na každém kroku, zatímco tenkrát té větičce nepřikládal pražádný význam, mrkal vítězoslavně na Olivera a culil se na Mrázkovou, že právě on dostal rozhodující fázi projektu k realizaci. Oliver srdnatě pokyvoval hlavou a dusil v sobě vztek. Také si neodpustil zavěštit:

– Život má svůj grandiózní patos, o který zápasíme, právě tak jako morovou denní šeď, ve které se topíme.

Nyní měl Pařízek neodbytný dojem, že plavat v louži je nemožné, naopak utopit se v ní lze, a že jeho čas se naplnil.

– Panák prochází vývojem jinak, než stanovil jeho program, člověk má svůj program! Varianta 3 překračuje hranice přípustnosti pro daný druh zkoumaných organismů, – slyšel námitku od předsednického stolu.

– Další neuvážené kroky mohou přinést smrt. Kde se v něm vzala agrese, když v programu chyběla? Oskar nemusel bojovat o život, podmínkou druhové příslušnosti bylo bezchybné fungování, řečeno jinak – spořádaný život.

Zpola okousaný křeček i včerejší zmatený školníkův telefonát, zaznamenaný na registr, byl posledním zvoněním. Také usoužený hlas Kosové, jenž se dožadoval slyšení hned brzy po ránu, v něm vyvolal rozporuplné pochybnosti, které ho doháněly k zoufalství.

– Nedokážu vám říct nic dopředu. Všechno je otázka zkušenosti. Udělám, co budu moct, samozřejmě je to moje povinnost, hodně záleží i na vás.

– Ale on odpovídá jinak.

– Jak jinak?

– Zdá se, že panák trucuje. Přece nemůže hrát Bacha a přitom… slyšel jste, co provedl dnes ráno? Všechna zvířata pustil z terárií a Cvalíka… má zlámaný vaz. Co kdyby ten váš zázračný Oskar vztáhl ruku na dítě?!

– Dejte mi ještě šanci, – téměř zaškemral.

Odpověděl mu jenom neurčitý povzdech a všeříkající pípání v telefonu.

Přišel raději bez ohlášení, boty nechal v předsíni a vpochodoval do obýváku, který Olga proměnila v oázu zeleně a slunce. Rajská zahrada měla patrně kompenzovat to, co se odehrávalo uvnitř těla, čekání na zázrak.

Za okny klimbal podvečer, voňavý a konejšivý jako ženská náruč, zatímco panelové domy střádaly zbytky sluneční energie k nočnímu spánku.

Přivítala Pařízka bez afektů, ale viděl, jak se musí přemáhat. Ve vedlejším pokoji už natahovalo prsty světlo lampičky.

– Holka studuje, honím ji pořád na vzduch, ať si užije, ale ona nechce…, – začala odjinud.

Přikyvoval a mlčel, trápil ji. Konečně řekla: – Víte, byla jsem znovu na kontrole u doktora Olivera, už mi leccos naznačil. Promiňte, jsem protivná.

Nevěděl, co odpovědět. Bude-li bortit její unáhlené představy, vzbudí ještě větší podezření. Pochyboval, že ji Oliver seznámil s diagnózou. Byla příliš důležitým článkem, než aby ho napadla taková bláhovost, ani on by se neodvážil…

Zkoumavě ji pozoroval, snažil se oprostit od všech osobních pocitů, v té chvíli nebyla Olgou, nýbrž pacientkou Kosovou, prvkem výzkumu. Nesmysl. Ale co když je doopravdy o všem podrobně informována a pochopila, že prognóza je nepříznivá, že už může jenom pomoct, ne zvítězit, že se tu střetávají dva zájmy, její a jeho.

Ne, tak to není, zapřísahal se, to mi věřte. Duchem nepřítomný málem začal mluvit nahlas.

– Je vám snad zle? – pravila vševědoucně, jako by dávno měla v jejich uměle vytvořeném vztahu navrch. Zavrtěl odmítavě hlavou a vrátil řeč raději k Lucii.

– Před dvaceti lety jsme přivazovali děti za nohy ke stolu, aby se učily, teď je naopak prosíme, ať utíkají za zábavou.

– Chtějí být chytřejší, než jsme byli my.

– Rácio není jenom vesmír a jeho zákony. Moudrost musí hledat člověk i sám v sobě, v lidech.

– Proto jste udělali panáka?

– Možná i proto. Když zůstane někde díra, je třeba ji zaplácnout.

– Nevyjadřujete se jako vědec.

– Někdy mám chuť být strašně sprostý, vulgární, – pohlédl na ni útočně. – Vy ne?

Zvážněla, pak zavrtěla hlavou:

– Já mám teď svých starostí dost. Představovala jsem si všechno jinak. Kdybyste věděl, jak já se na vás chystám, jak vám laju před spaním, a potom přijdete, kouknete na mě, řeknete: někdy mám chuť být sprostý… Tak proč nejste?!

– Musím vám něco říct, – skočil jí do řeči a současně si k ní přisedl. Potřeboval vědět, co jí Oliver napovídal. S představou, že o něm Olga pochybuje, by se nedokázal smířit. – Ukazovali mi různé třídy, ukazovali fotografie učitelů, dětí, vyhodnocovali pracovní režim, prospěch, zkoumali efektivitu vyučování. Vybral jsem vás, protože jste mi sympatická, měla jste rozcuchané vlasy, a když vás fotili, tak jste se smála. Úsměv ve větru jsem si nazval onen snímek, možná tu fotku máte někde v šuplíku.

Ale byly tu i další okolnosti: problémová třída a váš zdravotní stav. Byla… vlastně tu stále je naděje a já vám chtěl pomoct, tušil jsem, že potřebujete někoho, kdo vás postaví na nohy, kdo vám pomůže…

– Až dosud jste byl tak neosobní, – řekla poněkud pateticky a přezíravě, až ji to dohnalo k smíchu. Chtěla ho trápit, jako on trápil celou dobu ji.

– Pětatřiceti dětem bych asi pomoct nedokázal, můj vztah k vám se ale nezměnil. Dokud ovšem tenhle pokus neskončí…

– Pusťte, – snažila se mu vymanit. – A čím má skončit?!

– Křivdíte mi.

Za skleněnými dveřmi se mihla postava, dveře se pomalu otevřely. Tentokrát ji opravdu pustil právě včas, neboť do obýváku vešla Lucie. Rozhlédla se spokojeně kolem dokola, jako by návštěvy přijímala každý den, a řekla: – Jé, dobrý den… vy jste ten pán, co má na starosti Oskara? Já jsem ho tuhle chytla za ruku a on na mě vykulil fialový oko a zahrál Snění. Jenomže jsem večer dostala stejně teplotu.

– Lucie, doktor nepřišel kvůli teplotě.

– To by bylo fajn, kdybych měla Oskara v pokoji. On by mně hrál třeba před spaním. A, pane, hraje von taky Beatles?

– Hraje klasiku.

– Ale Beatles jsou klasika, že jo?

– Samozřejmě.

– A mohl by mně je někdy zahrát?

– To záleží na mnoha okolnostech.

– Třeba jestli jsem veselá, nebo smutná, že ano?

– Tak nějak, – přikývl.

– Naší mamince pořád hraje Janáčka, já nevím, čím to je, vždyť ona je na mě hodná.

– Běž, běž, Lucko, už jsi toho napovídala dost. To pana doktora nezajímá.

– Naopak, – opáčil Pařízek. – Mě zajímá všechno, co se týká…

– Panáka? – skočila mu do řeči Lucie. Najednou nevěděl, je-li trefa do černého pouze bezděčná. Spíš naopak. Varovný matčin pohled popohnal děvče ke kuchyni. Na prahu se ještě otočila: – Chcete koktejl? Budu dělat.

– Chceme, – řekla Olga a zavřela Lucii do kuchyně. – Promiňte, je někdy prostořeká. Ale vy jste skutečně přišel kvůli panákovi. Jak jsem už ráno volala, zobracel celou třídu naruby, rozbil okno a pustil zvířata, choval se přímo agresívně. Bez vyzvání hrál Bartóka.

– A co ho tak rozčililo? – zeptal se spíš sám pro sebe. – Asi bych vám to neměl prozrazovat, na druhé straně bych ale chtěl mít jistotu, že jsem nic nezanedbal. To není první Oskar, nýbrž třetí. Prvního panáka jsme sytili láskou, byl k nepotřebě, druhého nenávistí, pokus skončil tragicky, třetímu jsme dali šanci, ať si vybere. Jako člověk.

– Člověk neubližuje jenom pro nic za nic, – zapochybovala.

– Dítě také neví, co je dobré a zlé. Když má hlad, tak vříská, panák denně potřebuje přeměnit určitou hladinu energie, aby mohl vůbec fungovat neboli existovat. V rámci stanoveného programu by se měl dokázat i učit. Jenomže otázkou zůstává, co se naučí dřív, jestli milovat, nebo nenávidět. Poprvé byl výstup s křečkem, pak rozbité okno, morče…

– Kanibalismus u zvířat ovšem existuje. Našla jsem si to v encyklopedii.

– Počkejte, a co když jsme si ho tak napodmiňovali bezděčně sami. Za smrt křečka, kterou nezpůsobil, dostal odměnu – nářez. Pochopil, a podruhé už jednal sám. Teorie učení, – vyklouzlo mu překvapivě z úst. – Koktejl mně dejte do ledničky, určitě se ještě vrátím. Musím ho pořádně vyzpovídat.

Rozbušilo se mu srdce, spěchal.

– Jenomže co když tu smrt křečka způsobil úmyslně?

– I tak ho musím vyzpovídat, – trval na svém.

– Budu čekat, – rozloučila se s ním a litovala, že při té rozmluvě nemůže být.

Sotva jsem nahlédl do místnosti, kde zasedala komise, zachvátilo mě podivné mravenčení. Přitom nešlo o předstartovní horečku, kterou jsem míval jako malý kluk, prostě jsem cítil, že se něco děje a že to něco je na můj vrub.

Všichni koukali najednou jinam, až na cynika Olivera, který můj příchod zvládl perfektně, prostě se na něj těšil, dokonce mě halasně pozdravil první, což jindy nečiní. Vytáhl jsem jako obvykle poznámky a namnožené údaje nechal kolovat, ale příliš pozornosti nevzbudily. Trpitelsky stažené obličeje čekaly na něco jiného než na nudná statistická data. Nadýchl jsem se a řekl:

– Komentář k aktuálnímu stavu varianty A3 ze dne…

– Doktore Pařízku, – vzal mi předseda slovo, – zvážil jste dobře, co nám budete povídat? – Stařík profesor podlehl tlaku většiny, očekával jsem námitky, samozřejmě, bez nich bych si připadal jako prominentní osoba, ale takhle zkraje mě vzít pod krkem zavánělo spiknutím. Nechápavě jsem se rozhlédl, doktorka Mrázková mě cukrovala na dálku a rozlila při tom čaj. – Nerozumím! Chcete říct, že mé zprávy nejsou objektivní?

– To snad ani ne, – zahučel Netík. Upřeně na mne zíral. Spatřil jsem v jeho tváři síť vrásek, do které zabloudila jedna ryba. Jako by mi dával čas, abych přiznal svůj profesionální omyl. Ale co jsem vlastně udělal, nebo neudělal? Za panáka jsem ručil já, já za něj zodpovídal a na mně také záleželo, jak jeho činy posoudím.

– Jestli jsou objektivní, to nevím, rozhodně však nejsou úplné, – vstoupil do debaty Oliver. Tentokrát se Mrázková usmála na něho. Kdyby mohla, nabalila by nás oba. Už měla také svůj čas a roky jí začínaly lézt na mozek. Hrozná představa: vrhnout se jenom na vědu. – Máme své informace.

– Myslí ty křečky, Metode, – napovídal mi dobrák Hála.

– Událost s křečkem jsem nepovažoval za podstatnou, neboť měření psychických funkcí odpovídalo normám, které jsem pro variantu A3 vypracoval. Byla schválena. Ostatně nebylo prokázáno, že smrt křečka způsobil panák, a nově zjištěná data tuto možnost nepotvrzují.

– Předloni to byl člověk, teď křeček. A kdo je na řadě dál? U křečka jsme přece neskončili, zapomněl jste na morče!

– Variantu A2 vypracoval Broumík, – zvýšil jsem hlas a zavadil pohledem o Netíka, od něhož jsem očekával zastání, jenomže ten mě tentokrát nechal na holičkách. Máš, cos chtěl, hochu, tak bojuj.

Moc jsem se asi nesnažil. Jako by mi vlastní pochybnosti nestačily. Ten malér před dvěma lety zaznamenal sice Broumík, ale mohl se stát komukoli. Varianta A2 spáchala zločin na člověku, nikdo nevěděl proč, protože u případu nikdo nebyl, až později se zjistilo, že obětí byl dvanáctkrát soudně trestaný recidivista, mimo jiné i za vraždu. Nicméně člověka může soudit jenom člověk, ne nějaká jeho napodobenina. Mrázková křičela, to jsou ty žlázy, Oliver jako vždy zpovzdálí popichoval a profesor čekal, až jak se vyjádří kriminálka. Vypracováním varianty A3 jsem byl pověřen já, a teď jsem měl máslo na hlavě.

– Ano, ve středu jsem navštívil znovu školu. Ujišťuji vás, že nic neponechávám náhodě.

– V úterý večer někdo vyrazil ve třídě okno, ve středu ráno lítala všechna zvířata po chodbách. Morče Cvalík mělo zlámaný vaz, – konstatoval suše Oliver. Kde tyhle informace sháněl? Že by měl podplaceného školníka? Nebo snad některé dítě?

– Panák už rozeznává škálu několika základních pocitů a reaguje na ně odpovídajícím způsobem. Dobře víte, jak jsem pečlivě vybíral třídu, učitelku, jak jsem připravoval variantu A3… polarizování emocí se osvědčilo, pravda, na abstraktní odpovědi prostřednictvím hudby si děti zvykají obtížněji než dospělí, ale právě hudba vytváří podstatně větší prostor pro volbu a nevyžaduje odpověď, neboť ta v mnohých případech prostě neexistuje. Akustické a taktilní signály se mi jeví jako nejpřijatelnější, protože čím jiným ohlašuje novorozenec svůj příchod na svět než křikem! Tvrdím, že člověk přichází na svět i odchází ze života s křikem: Já jsem se narodil! Já umírám! Akustický signál byl pravděpodobně oním kritickým podnětem. Hlasitý údiv nad mrtvým zvířetem v teráriu probudil v panákovi aktivitu, kterou díky nedostatečné pocitové diferenciaci ztotožnil s oním prvním výkřikem údivu, že žiju.

– Smrt si spletl s životem, – zašpásoval kdosi trpce na můj účet.

– A od té chvíle začal jednat, za každý další přestupek byl pochválen křikem nebo bitím, právě tyto projevy lidí mu umožňovaly přežít, existovat. Nepodmíněný podnět, náhodný výkřik, se stává podmíněným, protože za každý přestupek následuje posílení. Vážení kolegové, teorii učení jistě nemusím dále rozvádět.

– To je pozoruhodné zdůvodnění, ctihodný kolego, – pravil tiše a potměšile Oliver. – Bohužel jste se v časové tísni zřejmě neseznámil s dalšími fakty. Domnívám se, že zjištěná okolnost je pro motivaci panáka důležitá, ba řekl bych velmi důležitá, proto ji uvádím. Křeček i morče Cvalík by pošli i bez násilného zásahu, křeček měl na játrech nádor, Cvalík vážné poruchy v oběhovém systému. Tato fakta, bohužel, mnoho napovídají.

– Proč bohužel? – V prvé chvíli mi nedošlo, kam Oliver míří.

– Varianta A2 také jednala samostatně, zlikvidovala zločince, nádor společnosti. Zkrátka a dobře vzala spravedlnost do svých rukou. V chování A3 spatřuji analogickou situaci. Je pravděpodobné, že panák cítí, předjímá, jeho eticko-filozofické kategorie však dosud neodpovídají – a ani nemohou – vývoji emocí. V tom vidím hlavní nebezpečí pro budoucnost. Oskar natolik cítí se svou obětí, že ji zbaví utrpení. Nevraždí, pouze zabijí.

– Dva případy nejsou ještě důkazem! – namítl jsem rozzlobeně, ale Oliver mě zmátl. Opravdu si to myslel, nebo mne zase jenom provokoval. Nechápal jsem ani jeho rozhodnutí zpravit Olgu o nemoci. K čemu to bylo, aby na sebe dávala víc pozor? – Má-li Oskar skutečně pracovat jako terapeut, jako stroj, který zčásti na sebe může vzít úděl člověka, musí mít možnost volby. Volba je vždy riziko. Výsledný efekt bude záviset na úrovni poznání. Pokusili jsme se zvětšit objem intelektové kapacity.

– Nesouhlasím, – řekl Oliver. – Umělý organismus nemůže mít nikdy možnost skutečné volby, to je výsadní právo člověka. To byste taky, pane kolego, mohl dopadnout jako ten dvanáctkrát trestaný recidivista, z něhož zbyly přezky od bot, kdybyste se náhodou někdy spletl a místo facky ho třeba pohladil.

– Možnost volby v rámci programu, který určí člověk!

– Tohle tady už přeci mockrát bylo, – pronesla zklamaně Mrázková, – očekávala jsem něco takového. A co kdybychom ho zkusili zbavit testosteronu?

– Trvám na tom, že způsob komunikace, kvalita a zejména jeho poslání jsou nové.

– Představte si, že nebudete chodit k psychoanalytikovi, madam, ale koupíte si časem do bytečku k sobě Oskara osmé generace varianta A10. A když vás někdo namíchne, jako třeba doktor Pařízek, tak si to s tím panákem prostě vyřídíte, buď ho pohladíte, nebo mu nafackujete, a on vám bez hormonů zahraje, – švitořil inženýr Hála.

Profesor tohle kočkování přehlížel, byl prostě nad něj povznesený, dříve se dokonce bavil, a dokud drobné rozmíšky nehatily jeho plány, nechával je odeznít po svém. Měl ale teď vůbec nějaké plány? Pařízek zvažoval, co se asi odehrává v jeho hlavě, dá mu ještě šanci?

– Navrhuji Variantu A3 předvést, neboť přenosná přístrojová technika nezaručuje tak citlivá měření, jaké máme možnost udělat tady. Ta vaše možnost volby mě děsí, Pařízku, – pokrčil stařeckými rameny. – V pátek po vyučování nařídíme transport, v sobotu a v neděli provedeme měření, v pondělí už zase může být na místě, pokud ovšem se nevyskytnou nějaké potíže. Kdo souhlasí?

Všichni zvedli ruce, jenom má zůstala dole. Věděl jsem, že varianta A3 už odsud na svět nevyjde.

Erární auto nechal zaparkované před úřadem, žlutý nápis výzkumné laboratoře Bioton, který zářil na kapotě dodávky, ho provokoval jako býka červená barva. Vykastrovat! Mrázková se zbláznila. To ho radši přiveze zpátky sem. Samozřejmě, že něco najdou, podívejte, ty vypoulený oči, má strumu a přívod adrenalinu do krve indikuje špatnou funkci nadledvinek, bude ječet Oliver, profesora zase bude zajímat mozek a zpětnovazební systém TOTE TONE, a jestli bude chtít dělat revizi šedé kůry mozkové jako posledně…

Věděl dobře proč, najednou stál před školou a koukal do zahrady, na které sedělo slunce jak bachratá žába na prameni. Mezi záhony pobíhaly děti obtěžkané hráběmi a rýči a Olga všechno to rojení dirigovala. I když do slunovratu chybělo mnoho dní a na pravá letní parna se teprve čekalo, viděl, jak ji práce namáhá. Tu ukazovala, jak správně rýt, tu roztloukala hroudy, chvíli dokonce i hrabala. Nakonec zalezla pod jabloň, zpocená a uondaná, aby si odpočinula. Cítila pod nohama kořeny stromu, dech jarní země. Na jabloňové vůni plavalo město a ona…

Pokoutně pozoroval její rozpoložení a zastyděl se. Co jsou mé problémy proti jejím. Chápal ji, nechtěla o sobě mluvit, o takových věcech se nikdy nemluví, ani když člověk má jistotu… nebo naopak?

– Olgo, – přitiskl obličej na tyčový plot. Několik dětí se otočilo. Chlapec v trenkách a krátkém tričku pustil samohybnou kárku a utíkal k učitelce. Konečně ho uviděla. Stáli naproti sobě jako dva vyhnanci, každý na jiné straně barikády. Prostrčil prsty plotem.

– Okopávali jsme mrkev, kedlubny už dorůstají… trochu se mně zatočila hlava.

– Viděl jsem. – Měla prsty od hlíny, držel ji za ruku, jako by mu chtěla utéct.

– Děti se dívají, – pravila stydlivě. – A ten váš Oskárek také.

Zaklonil hlavu a zapátral ve skleněných tabulkách školy, opravdu, u okenního rámu visela panákova tvář.

– On stále takhle kouká na ulici a do zahrady?

– … asi ano.

– Stýská se mu.

– Po kom?

– Po lidech, je tady přece kvůli nim, – řekl, jak nejklidněji uměl, hlas mu přesto zakolísal. – Proč myslíš, že jsem ho dělal?

– Mně se také stýská po lidech, – pohlédla na něho posmutněle a vzápětí okřikla kluky, kteří zlobili v samohybném vozíku. – Tyhle vynálezy dát dětem do ruky… nejraději se vozí, když mají v cestě fůru překážek.

– Už ho budete mít jenom do zítřka.

– Oskara? Teď nevím, jestli mám poděkovat nebo naopak.

– Jste na špatné adrese. Včera jsem byl předvolán před komisi. Nějaký dobrák zpravil Olivera o průběhu pokusu. Vyrukovali na mě s Cvalíkem, taková sdělení jsou pro ostatní senzací. Navíc Oliverova nová teorie má své zastánce. Oskar nevraždí, ale zabijí ze soucitu.

– Nevěděla jsem, – bezděčně si sáhla na krk, – to jsem byla asi já. Promiňte. – Pustila se ho, jako by jí ten letmý dotyk k něčemu zavazoval, sklopila oči a ustoupila krůček stranou. – Ptal se mě, co je u nás nového, jak se vede panákovi, že můj zdravotní stav a Oskar… chápete?

Pařízek nehnul ani brvou, začal podezřívat Olgu už včera, Oliverovy informace byly totiž natolik souvislé a ucelené, že nemohlo jít o dohady. Prostě se vyptával jako lékař a ona, pacient, odpovídala.

– Nejde přece jenom o mě, ale i o děti, – vybuchla.

– Nebojte se, Oskar nic neprovede. Zítra ho odvezu, bude generálka, možná ho i vykastrují, jako to udělali s A2, třeba na vás zase padne řada za pět let, dřív ho určitě nepustí.

– To už tady nebudu, – vyhrkla. Bezradně se kousla do rtu, zmatený pohyb rukou patřil k omluvě. – Leda támhle na Lucku, jestli bude učitelkou. Jednou. Já už budu muset jít, nebo děti převrátí zahradu naruby. Podívejte, pustily zase vodu.

– Myslím, že bychom si měli ještě něco vysvětlit, – zadržel ji.

– Až jindy, teď spěchám, trochu mě bolí nohy. Za chvíli bude stejně zvonit, musíme uklidit nářadí. Ten Tonda nenechá naši holku na pokoji, už po ní zase stříká vodou, – snažila se zamluvit jeho poznámku. Pak řekla: – A je to důležité?

– Pro mne ano.

– A pro mne? – Pokrčil rameny. – Chcete mně vyznat lásku?

– A vy byste mi to dovolila? – odpověděl podobným způsobem.

– Nevím, jestli přijdu, není mi nějak dobře. – Opravdu vypadala unaveně.

– Mně taky ne, ale budu vás čekat v Zahradní. Dneska, zítra, pozítří…

– To se tedy načekáte, – politovala ho. Zamával jí a mrkl znovu do třídy.

Oskara však už nespatřil.

Zamířil stejně do školy, chtěl oznámit ředitelce a školníkovi konec pokusu. Nepochyboval, že si oddychnou, věděl dobře, jak třeba i nahodilý zásah dokáže zpřeházet režim výuky. Mohl jim sice zavolat, osobní kontakt však považoval za lepší.

Zabral za těžké vrzající dveře a připadlo mu, že vchází do chrámu Páně. Ti dva malí caparti, co drželi službu u stolku, mu však jako služebníci boží nepřipadali. A zázraky se tady také neděly. Zvěčnil se tedy do sešitu a zazvonil u dveří školníkova bytu. Nikdo neotvíral, pár sekund postál a pak odhodlaně vešel. V předsíni mlaskala předpotopní pračka, zakopl o překážku, rozhýbal zrcátko vody na dně kýblu, až špína vystříkla na dlážky. Uprostřed kuchyně spatřil Markétu Hamáčkovou, jak věší šestý pár vyrudlých tepláků na šňůru, jež se vznášela nad šnekem pračky jako provazochodecké lano nad Niagarou. Teda Hamáček si dával dvacet na divanu.

– Táto, návštěva, – zaječela na něj Hamáčková a přisunula Pařízkovi židli. Ten poděkoval a odmítl, nejradši by odsud honem rychle vypadl. Procitnuvšímu školníkovi věnoval místo čtvrt hodiny tři minuty, během nichž se mu pokoušel vysvětlit, že experiment končí dřív, než předpokládal, a že je nutné, aby byl zítra po páté doma a připravil prázdnou schránku na Oskara.

– Už zase? – pravil mrzoutsky Teda. – To je najednou spěchu. Hoří snad?

– Je po požáru, – odpověděl suše Pařízek, poděkoval a čapím krokem odkráčel o poschodí výše.

V ředitelně se rozhovor protáhl, chtěli na něm vědět proč, rozbitých oken tu máme tucet do roka a prasklou stěnu u terária také vyměníme.

– Stalo se snad něco? – nevycházela ředitelka z údivu, a zatímco on tvrdil, že nestalo, vymlouval se na počasí, na neutronová jádra, která je třeba oživit, na otřesy vozovky a kdoví, co všechno si navymýšlel, než položil na stůl bonboniéru s višněmi. Ředitelka ji otevřela a nabídla mu.

– Koňak se ve škole nesmí pít, – zašpičkoval.

– To není koňak, to je šťáva naděje, – řekla ta moudrá žena. Když se rozcházeli, podali si ruce a ona pravila: – Tak zase příště, my jsme na experimenty už vycvičení.

Vyšel ze školy a podíval se znovu na panáka. V té jiskřící tabulce opět zahlédl jeho nepokojnou tvář. Měl dojem, že na něho cení zuby a možná, nechtěl mu přisuzovat lidské představy, se i potměšile směje. Co ty víš, troubo, o lidech, ukázal mu záda a zamířil do města.

– Maminko, co ti je, ty jdeš zase k doktorovi? – zeptala se Lucka, která s rozzářenou tváří vpadla do obýváku. Toník jí napsal básničku:

Jako rosa na vlásku,
visí naše štěstí.
Myslíme si na lásku,
budem spolu kvésti.

Maminka ale ty verše neslyšela, snad ani neposlouchala, zírala tupě do stěny a měla v předtuše čehosi konečného bledý, ustaraný obličej, který sice občas zazářil, ale málo platné, Lucka hned poznala, že mámin opravdový úsměv vypadá jinak.

– Asi tě má rád, viď? – řekla Olga. – Já byla taky ve čtrnácti zamilovaná.

– Tebe něco bolí, maminko?

– Celý člověk mě bolí… Kampak, kampak zase, ven? Byla bych ráda, kdybys v pět přišla domů. Je potřeba umýt nádobí a taky trochu poklidit. Já to dnes asi všechno nezvládnu. Nezapomeň, že zítra je pátek.

– Máme jenom matiku a čéďu, ostatní bude piánko.

Lucka si přitáhla druhé křeslo k mámě, ale protože měla přes postranice daleko, sedla si přímo k ní a objala ji kolem ramen. Chtěla se mámy zeptat právě tak, jako se ona, dospělá, ptala dítěte léta a léta, nenápadně a oklikou, aby nepoznala, co na ní chce vlastně vyzvědět. Jenomže když Lucka vyslovila první kostrbatou větu: Z čeho myslíš, mami, že mají dospělí největší radost?, Olga zavětřila, neboť všechno, o co se teď Lucka snažila, jí připadalo zbytečné, marné a vedlejší. Přesto odpověděla:

– Asi z toho, když dostanou od někoho, koho si váží, pěkný dárek.

– On se ti líbí, viď? Že na něj taky myslíš?

– Kdo? – polekala se.

– Pařízek.

– … dělá svou práci.

– Já jsem vás viděla u plotu, jak tě bral za ruku. Mami, ty voníš jako jaro. Usměj se. Jé, ty máš tajhle zlatej zub.

– To je poslední mohykán, ty budeš mít jiný.

– A že ho miluješ, mami? Nezapírej. Dal ti už pusu?

– Vezmou nám Oskara, zítra ho odvezou, – odbočila rychle. Byla ráda, že může mluvit o někom jiném než o sobě, jakápak by to byla láska se ženskou, co našla zalíbení v černé a šedé barvě. – Přijedou pro něj dva muži, naloží ho do krabice a už nám zbudou jen vzpomínky.

– Ale, maminko, prázdniny jsou až za čtyři týdny, – protestovala Lucka.

Čtyři týdny, je to málo, nebo moc pro život člověka? Pro moje dítě celá věčnost, ale pro mě… Teď bude vyzvídat, z čeho mají dospělí největší trápení.

– Pusť, tlačíš mě.

– Jenomže mně se bude stýskat.

– Mně taky, – řekla Olga a přejela si rukama zanícené oči. I když se hned otočila k oknu, Lucka ten rozmazaný smutek pod nimi zahlédla. Najednou měla v hlavě jasno: doktoři, maminka, panák…

Proč jí někdo neřekne konečně pravdu? Vzedmul se v ní pocit křivdy a úzkosti o mámu, která před ní něco tajila. Však ona ví, ke komu zajít, koho požádat o radu.

Bouchla dveřmi a utíkala do školy, byl to bezhlavý a překotný úprk mezi domy, auty, koly, lidmi, byl to úprk za nadějí a tím, kdo ji vyslyší.

Do školy přiběhla už klidná, půjčila si klíč a Hamáčkovi řekla, že jde krmit zvířata. Ve třídě sama, samotinká, zvyklá na ostatní děti, najednou znejistěla. Nasypala křečkům zrní, nakrájela mrkev, myším nalámala suché kůrky. U králíka Ferdy chvíli postála, hladila ho za ušima a potom mu ještě natočila do misky vodu. Otálela, ne a ne se odhodlat.

– Panáku, – řekla konečně a přiblížila se k němu. – Posloucháš mě? – Oskar na ni mlčky hleděl a neodpověděl. – Neřekneš ano ani ne, – váhala. Teprve potom si vzpomněla, že mu musí přiložit dlaně na prsa. Chvíli je tak nechala a cítila, jak do panákova srdce proudí život. – Ještě jsem za tebou nebyla, i když holky a kluci chodí pořád a vypravují mně o tom, jaký to je, když jim zahraješ. Já se tě trochu bála, – špitla zkroušeně. – Jestlipak víš proč? Když jsem viděla Cvalíka a rozbité okno, nevěděla jsem, jestli jsi to udělal, nebo ne. Všichni tvrdili, že ano, ale já ti věřím. Přišla jsem kvůli mamince. Je nemocná a trápí se, vím to, i když mně to nechce prozradit. Myslí si, že umře. Možná bych šla i za panem Pařízkem, jenomže nevím, kde bydlí. Musíme jí pomoct, pane panáku, to je přece pro vás maličkost, abyste takovou věc zařídil. Rozumíte mi?

Panákovi se na prsou rozsvítil duhový detektor příjmu, Lucka pod dlaněmi zaznamenala záchvěvy umělého těla. Povzbuzena pokračovala: – Zítra je moc důležitý den, máma půjde na kontrolu, mám strach skoro jako ona, z toho čekání, rozumíš? Ty taky čekáš na lidský ruce, viď, a nemůžeš se dočkat. Co kdyby takový lidský ruce nepřišly, to by mně bylo moc líto. A tak jsem tě přišla poprosit, abys jí zazpíval.

Oskarovi zablikalo na hrudi další světlo, fialové, poté ožila i jeho němá ústa. V předtuše bolestného loučení, truchlivě a naříkavě, se z nich linula dítěti dosud neznámá melodie. Panák pochopil správně okolnosti, dítě se však zdaleka nechtělo loučit.

– Děkuju, bylo to moc krásný, ale smutný! Já jsem myslela hlavně pro mamku, víš, aby věděla, že ji má někdo rád, třeba já a taky pan Pařízek, ona ho totiž miluje, myslím. Jenomže kdyby mně máma umřela, neměla bych nikoho, leda tebe. Teď už se tě nebojím, ale ty tu máš být jenom do zítřka…

Oskar překvapeně zahvízdal a zatrylkoval, aby Lucii přesvědčil, že vedle smutku zná i radost. Adagio lamentoso vystřídal Mozart jasným hlasem flétny se vzletnou kantilénou, melodií, která rozezněla i královský nástroj harfu a zapálila světlo.

– Mají z tebe strach, panáku, – špitlo dítě. Dlouho, dlouho bylo ticho, Lucka dala ruce pryč, ale signály na panákových prsou stále ještě svítily. Po Mozartovi přišel Chopin. Tóny klavírního křídla prolétly do ulic, zvonily v uších, bublaly jako termální prameny, aby v doprovodu čestné stráže smyčců vyvolaly úžas, náladu, okouzlení.

Lucie počkala, až hudba dozněla, poděkovala Fryderyku Chopinovi za Romanci, dokonce se uklonila, jako kdyby sama skončila s přednesem, a pozpátku vycouvala ze třídy.

Na chodbě zkoumala, není-li nějak očarovaná, pak ale všední starosti převládly nad nevšedním dojmem z hudby. Zjistila, že je zpocená, že zapomněla klíč ve třídě a u školníka se také nestavila, prostě vypochodovala na ulici a teprve v davu lidí chytla ten správný proud, který ji zanesl domů.

Donekonečna jsem si opakoval v jakémsi pudu sebezáchovy předsevzetí: chci pomoct Olze! Pomalu mi docházely síly i trpělivost, mrzutost mně svazovala údy na každém kroku. Otázky, které mě dřív nenapadaly nebo stály v pozadí problému, dostávaly přednost, aniž by měly s Oskarem bezprostředně co společného. Vlastně jsem mohl být spokojen, protože varianta A3 obstála po dobu pěti týdnů přes všechny připomínky kolegů, a možná i existovala. Primitivně, ale existovala. Co to však bylo platné, když panák právě tak s gustem ničil, jako pomáhal. Trápil mne svými kousky a já ho začal podezřívat, nedělá-li to naschvál.

Od chvíle, kdy se dozvěděl, že pokus končí, přestal hovořit vůbec, trucoval, odmítal jakýkoli způsob komunikace, jenom vrčel jako pes, jemuž berou ohlodanou kost.

K tomu přibyly starosti s Olgou. Při pomyšlení na ni mi přicházelo úzko, sám sebe jsem nenáviděl, běhal od specialisty ke specialistovi a dožadoval se slyšení. Naordinovali mi univerzální lék – naději. Nic víc, nic míň.

– Ty, Metode, – oslovila mě Mrázková, když jsem se u ní po dlouhé době objevil v laborce. – Ne abys to vzdal, nemysli, že je konec.

– Umírá!

– Postavíš jinýho, ostatně domnívám se, že praktický způsob využití byl za těch pár týdnů dokonale prověřen. Varianta A2 vydržela čtyři dny, a jestli na tebe někdo štěká nebo pouští hrůzu, žes někde něco opomněl, nic si z toho nedělej.

Chtělo se mi brečet a smát se zároveň. O čem to mluví, copak mi je teď po Oskarovi.

– Ten trouba Oliver vládne časem. Řekl jí, že má rok života před sebou, prý ať si užívá, – chrlil jsem ze sebe. – Tyhle praktiky já neuznávám.

– Promiň, myslela jsem, že je řeč o variantě A3, – odvětila zasmušile. – Co bych ti nabídla?

– Koňak. – Obsloužil jsem se sám, ve skříňce s pitím byl bohatý výběr. Potom jsem uchopil jakousi odlivku, která stála po ruce, a do tří čtvrtin ji dolil.

– Můžeš mi cvrnknout taky. Olga Kosová, to je smutná story, ale představ si, že bys vybral někoho jinýho. Taky by tě to tak vzalo? Asi ne, ty jeden pokrytče.

– Podmiňovací způsob nesnáším, co by bylo, mě teď nezajímá.

Patricie Mrázková se neznatelně ušklíbla a začala korzovat po místnosti, jak to měla ve zvyku při přednáškách. Byla ráda, když se na ní avantgardní kostým vlnil, když jí studenti koukali po nohou a představovali si ji všude jinde, jen ne za katedrou. Dnes vypadala nezvykle střídmě, bílé kalhoty a bílý plášť, červená stuha uvázaná do vlasů. Takhle jsem ji neznal.

– Já ho snad zabiju, on jí bere šanci na život. Mně se to strašně dotýká, – zuřil jsem, až sklo na pultu řinčelo.

Opakovaně jsem si dolil. I ona malinko usrkla, pak začala špičkou jazyka dráždivě přejíždět obroučku sklenky, nejradši bych jí taky jednu pleskl, už zase koketovala, nezajímalo ji nic jiného než testosteron a nanejvýš s ním spojené frustrační hypotézy pánů Dollardů, Rosenzweigů a Müllerů, kteří se přeli o to, zdali frustrace vyvolá přímo agresi, či ne.

– S tím jsi musel počítat, že to vezme špatný konec, z tohoto pohledu už byl dělán výběr proměnných.

– Jakých proměnných, – dusil jsem se vztekem. – Já ji miluju, rozumíš, miluju! Počítal jsem, že zařve leda nějaký to zvíře, ale ona že bude stát mimo.

– Namlouváš si hlouposti. Tys přece její nemoc nezpůsobil.

– Já ne, ale kdo tedy? – vykřikl jsem nesmyslně.

Doktorka Mrázková tiše vstala, ještě jednou si nalila, pak vyndala z kapsy zrcátko a předložila ho přede mě. Zavřel jsem oči a odšoupl ho rukou od sebe. Nenáviděl jsem se čím dál víc. Měla pravdu, i Oliver měl pravdu, šlo o společné rozhodnutí prověřit panáka v kritické situaci. Podle toho jsme také vybírali proměnné. Bože můj, jsem to ale čuně. Člověka, který se trápí, trápit ještě víc. Jenomže já ji chtěl zachránit, ne sledovat, jak odchází. Mrázková se ke mně přitulila a chytla mě kolem ramen. Docela příjemně voněla – jako život. Byl jsem rád, že je tu se mnou, že si můžu aspoň s někým popovídat. Člověk ve stresu někdy připomíná dítě. Anebo zvíře.

– Co pro ni můžu udělat, čím jí mohu pomoct?

– Nebudeš vykřikovat jako malý kluk a nebudeš v ní posilovat to, co je už samo o sobě fatální. Já vím, mně se to mluví… taky jsem jednou milovala.

– Jednou?

– My totiž tu otázku, co řeší právě teď ona, budeme řešit za pár let, možná za jiných okolností a v jiné formě, a nikdo nám ji taky definitivně nezodpoví. My zahlazujeme stopy, Metodku, někdy stačíme řešit jen následky, nikoli příčiny. Ale přesto si myslím, že to není málo. Má tebe, Oskara, mě, Olivera…

– Lucka už asi něco tuší, je smutná, ve škole se také zhoršila. Co když se mě zeptá?

– Nesmíš brát naději Lucii, Olze… ani mně. Řekls to takhle nějak, když jsi přišel.

– To mně poradili doktoři, – pravil jsem bezmocně.

Dívala se na mě velkýma moudrýma očima a já, aniž jsem věděl jak, ji tiskl k sobě. Pak cvakl ve dveřích klíč a na stole zacinkalo laboratorní sklo. Představoval jsem si, že ležím vedle Olgy, která se mi ve skutečnosti čím dál víc vzdalovala, a chtělo se mně strašně žít.

Druhý den navštívila Olga Kosová kliniku, tentokrát odpadly procedury spojené se svlékáním a oblékáním a přebíháním z jednoho pavilónu do druhého, nejprve hodinu čekala na lékaře, přemítala, co ještě všechno dneska musí udělat, a potom s ním další hodinu rozmlouvala v jeho pracovně. Ptal se jí na rodinu, na nemoci v příbuzenstvu a také na to, jak je Lucka stará. Na závěr řekl:

– Máte někoho, kdo by se o ni dočasně postaral?

– Proč. Snad tak rychle neumřu?

– Budete si k nám muset jít asi na týden lehnout, – překousl její nejapný žert, přičemž ztišil nápadně hlas, aniž by se předtím nějak zvlášť omezoval.

– Jsem sama, – odsekla, aby bylo jednou provždy jasno.

– Nemáte ani nějakého přítele?

– Nemám, – řekla posmutněle. Komické, nejprve si vzpomněla na Oskara a potom na Pařízka. To srovnání ji docela pobavilo. – Ale Lucie jezdívá o prázdninách k babičce do Jeseníků. Nemohla bych přijít až v červenci?

– A co kdyby přijela babička na týden k vám? To by snad vydržela. – Nedal se odbýt. Byl mladý, měl nos jako boxer, který přežil bez úhony první ránu, úplně holou hlavu, silné brýle a za nimi velké starostlivé oči. – Víte, vážená paní učitelko, den dva nerozhodují, ale je žádoucí, abychom měli výsledky co nejdříve pohromadě.

– Víc mně neřeknete?

– Nerad dělám předčasné závěry, – zvedl k ní uvážlivě hlavu, dosud sklopenou nad papíry, a zpříma na ni pohlédl. – Říkal mi doktor Oliver, že u vás probíhá ve třídě jakýsi pokus s panákem? – Vmanévroval se do polohy, že mohl mluvit konečně o něčem jiném než o babičce v Jeseníkách a nezletilém dítěti na krku. Takové případy vzbuzovaly úctu.

– Ano, Oskar u nás končí, – přitakala do jisté míry zmateně, jak si má doktorův zájem vyložit. Nenechal ji však dlouho na pochybách.

– Takže příští týden mi dáte určitě vědět, jak jste se rozhodla.

Mlčky přitakala, pozdravila až ve dveřích. Byla nemocná.

Neřekl ani ano, ani ne, nesnažil se vyvrátit její pochybnosti. A přitom stačilo tak málo. Olga šla sama po ulici a plakala. Lidé se za ní ohlíželi, někteří ze soucitu, jiní ze zvědavosti, ale jí bylo jedno, jak vypadá.

Lucie nebyla doma, možná někde bloudí se svou velikou láskou, pomyslela si zkroušeně a pochopila, že sama mezi prázdnými a hluchými stěnami, které obavy a pochybnosti ještě zesilovaly, neobstojí. V té chvíli si vzpomněla na Pařízka a váhala jen chvíli, možná na ni skutečně čeká v Zahradní restauraci.

Vyhlížel ji vedle zebrovitě natřeného zábradlí, jež lemovalo pěší zónu, u stolku, na němž bylo napsáno „reservé“ a kde se na jejím místě blyštěla jako rubínová náušnice dvoudecka červeného cinzana s brčkem a citrónem. Jak to mohl vědět, že se dostaví?

– Promiňte, zdržela jsem se.

– Jeden a půl dne, to nic neznamená.

– Co je to proti věčnosti, – přizvukovala sarkasticky.

– Ten aperitiv čeká na vás jako já. Tušil jsem, že přijdete.

Tělo jí zdobil modrý kostým s hlubokým rozparkem po straně, dojímavě uvadlý a ještě před několika okamžiky uplakaný obličej držely pohromadě šminky, i vlasy má udělané, konstatoval, ale ne pro mě, byla přece na prohlídce.

– Tak jak jste pochodila?

– Říká se tomu odborně lámání perspektiv. Můžu dělat cokoli.

– Vážně?

– Třeba stojku na Petříně.

– Tedy zlé zprávy.

– Co vy o mně víte?

– Všechno.

– Chápu, vybírali jste pečlivě.

– Olgo, křivdíte mi. Ano, vybírali, jenomže potom bylo všechno jinak. Hovořit o lásce v téhle chvíli je asi směšné, viďte.

Zmateně dopil aperitiv, neodpověděla mu, mlčky hleděla před sebe na bílý ubrus, který jí i tady připomínal nemocnici. Naštěstí se objevil číšník.

– Ještě něco, pane?

– Zmrzlinu, dáte si?

Přikývla.

– Vím, jsem protivná… naordinovali mi spousty prášků. Kdybych vám řekla, co všechno nesmím.

– Ale usmívat se smíte. Jednou půjdete k specialistovi a on zahlaholí: Milá paní učitelko, s úsměvy pro vás jsem počítal. Přesně tenhle vám bude pasovat. Anebo: Haló, odvoz černé nálady v úterý a ve čtvrtek od 14 do 16 hodin.

– Bojím se toho, co přijde. Někdy mám dojem, že už nemůžu.

– Člověk ví o svém ohrožení, o konci, – řekl vážně. – Připomíná mi to den před nocí.

– Jenomže na noc se dokážeme někdy těšit, protože po ní přicházívá ráno.

– Podívejte, už nám to nesou. – Na stole přistály pohárky se zmrzlinou. Zabodl do nich lžičku.

Jahodová, meruňková, pomerančová. – Mladý muži, – obrátil se k číšníkovi, – nemáte tam ještě dvě lžičky smíchu?

– Momentálně nikoli, ale mohl bych vám říci vtip.

– Tak dobře, za chvíli. Ovšem ne jeden, alespoň padesát. – Číšník odešel a Metod dodal: – Taky bych potřeboval něco pro zasmání. Myslel jsem, že budeme vtipkovat spolu. Anebo chcete smutnit? Mám totiž důvod. Zítra mi vezmou moje dílo.

Lehce nadnesený tón trpělivě přehlížela, to čekání bylo k nevydržení, možná ho ani neposlouchala, nevnímala svět kolem sebe. Pak řekla podrážděně:

– A kdybych ho poprosila?

– O co?

– Nemám sílu sama tu bídu ukončit. Ani na náhody moc nevěřím. Ono to docela vychází. Nejdřív křeček, pak morče… a teď jsem na řadě já. Experiment se povedl, pacient nepřežil. Znáte tuhle průpovídku, neříkejte, že ne.

Part frivolního tónu jí neseděl, kdepak, tohle není Olga. Byla tak silná, odhodlaná, a najednou bác. Zděšeně na ni pohlédl, jestli to myslí vážně.

– Nerouhejte se. Zničíte i mě.

– Jsem sobec, – opáčila vyzývavě.

Její řeči o konci ho znovu a znovu vyváděly z míry. S tímhle jsem ovšem nepočítal. Ale měl jsi, slyšel Oliverovy námitky. Konec je provždy konec, a potom už není nic. Ani cesta k moři, ani dítě, které bylo napřesrok plánováno, ani dům, jenž měl být jednou postaven. Šňůra předsevzetí a snů je přeťata. Růženec se přetrhl, ztratil svou magickou moc. Zbývá spočítat ještě dny, které čekají. Ty nejdůležitější dáme na začátek, co kdyby náhodou. Olga a Nic. Černý pavouk noci souká bezútěšné představy a ona sedí u rozsvícené lampičky a vyškrtne svůj další úkol z životního plánu. Opravdu to takhle vypadá?

– Představoval jsem si náš rozhovor jinak, – připustil zklamaně. Vadilo mu, že iniciativu přebírá právě ona.

– Ovšem. Myslíme každý na něco jiného. Já na sebe, vy na panáka, jak vám ho zítra odvezou. Děkuji za pozvání… vlastně jsem vám přišla říct… už mně nevolejte. Připadá mi to, promiňte, poněkud nenormální.

Viděl, jak strká kapesník do kabelky.

– Nerozumím.

– Ale rozumíte, Olga Kosová se prostě nekoná.

– Pane vrchní, zaplatím.

– Je mi líto, – špitla a odcházela rychlým krokem, aniž by se otočila. Přecenila síly, myslela, že tu chvíli s ním mezi lidmi vydrží. Na jaře je prý počato nejvíc dětí. A také nejvíc lidí umírá. Podivná shoda okolností. I teď je jaro.

Hleděla kolem sebe a přála si nebýt. Cítila v zádech tíhu několika párů očí, které ji vyprovázely. Vnímala nevázaný úsměv slečny s dokonale vysoustruženými obnaženými koleny, cítila i šelestivý dech fotbalového fanouška, který pohroužen v opilecký spánek křičel od stolu Sparta, Sparta!, i slavnostně naladěnou pětatřicátnici, která se topila v pugétu růží, pospíchající mámu s kočárkem, věčně usměvavou televizní hlasatelku, Lucii. Ti všichni si s ní v té chvíli chtěli popovídat.

Teď nemám čas, ale potom budu mít času fůru, chtělo se jí vykřiknout, jenomže křik by tady nepomohl, to už dávno věděla.

Do školy se dostala zadním vchodem, šla najisto. Opravdu tam ještě byl.

– Čekáš na mě, řekni, že čekáš!

Hodila kabelku na lavici a pověsila se Oskarovi na krk. Kam zmizela důstojnost! Zápasili spolu, jako by chtěl jeden druhého povalit na zem. Ohebné panákovo tělo však vydrželo stát na nohou.

– Vzpomínáš, jak jsem tě tady stavěla, jak jsem tě křísila, aby ses probudil. Ty seš mi ale pěkný patron, chvíli žiješ a chvíli ne. To se ti líbí? Pch, – mávla pohrdavě rukou. – Prý umíš zabíjet. Vím, že to umíš, – zabušila mu v návalu afektu pěstí na prsa. – Ty přece znáš, jaké to je, nebýt. Lituješ mě, lituješ?!

Na Oskarově těle zablikal detektor příjmu.

– Tak začni, – pobízela ho zběsile.

Panák se tentokrát rozzářil celý, nohy, hlava i ruce mu svítily. Olga zpozorněla, tiskla své drobné dlaně na jeho prsa, ani nedýchala. Věděla, že to, co přichází, není zázrak.

Oskarova ústa, až dosud pietně ztichlá, otevřelo šumění smyčců – LA VALSE, valčík. Impresívní melodie plynula pomalu, rozhořívala se, doutnala a praskala jako pečetní vosk, pleskala jako kapky deště v kalužích, zvonila v křídlech ptáků, burácela v oblacích. Fagotům odpověděly flétny, chmurné pocity střídaly šťastné záchvěvy srdce, nálady klopýtavě přicházely a vzápětí mizely v dálce. Z potemnělých kontur skladby vystřelovaly zářivé střípky života, oživlé nástroje si podávaly melodii, jedna dvě tři, LA VALSE, v panákově hlubinném nitru vzlínaly životy krásné, bídné i ubohé, vzlínaly tu i lidské osudy, v nichž zaznívala opojná neutuchající blaženost právě tak jako nebetyčné utrpení.

Konečně se Oskar pohnul. Měl děsivě žádostivé oči a ona cítila, že ty oči se natočily k ní a že jeho nemotorné ruce ji náhle objímají kolem ramen, že ji drtí a že všechno to, co před okamžikem slyšela, přechází do ní. Už necítila bolest ani strach, protože panák zpíval, zpíval hřejivým lidským hlasem.

A tehdy si každý z nástrojů, které až dosud muzicírovaly pospolu, vzal sólo. Najednou a současně, vichřice otevřela oblohu, mraky tavil blesk. Celá třída se otřásala, i sklo v tabulkách oken zařinčelo.

A náhle přišlo ticho. V té chvíli panákovy oči osleply, ochablé ruce bezvládně sklouzly po těle a ona s hrůzou pozorovala, jak barevné kontrolky detektoru blednou a mizí.

– Chci žít! – vykřikla polekaně a pustila se. Byl nejvyšší čas. Panák, který ji až dosud podpíral, ztrácel rovnováhu, zatímco ona dokázala stát na vlastních nohách.

Žila.

– Umírá, – pohlédla nevěřícně na Metoda, který doběhl před chvílí za ní a všechno zpovzdálí sledoval.

– Je to stroj, – namítl nespokojeně, až si toho všimla.

– Obětovat se dokáže jenom člověk.

– Nesmysl, – zavrčel.

Oskar těžce oddychoval, pokoušeli se ho podepřít, nemohoucí tělo panáka však už neposlouchalo. Položili ho raději na zem, zmatení a překvapení, a mlčky se na něho dívali.

Mohl ho okamžitě vypnout, jediným pohybem ruky mu zrušit život, ale neudělal to. Teprve když se přestal hýbat úplně, poznamenal:

– Půjde na generálku, časem zas bude v pořádku. To vám slibuju.

Díval se přitom na bledou Olgu a v duchu ho napadlo: Tohle ale v programu nebylo, ani v jeho kompetenci. Vybral si sám.

Vybral si sám, protože ji měl rád.

Možná víc jak sebe.

Lubomír Macháček
Fantastický mezičas

Ilustrace na obálce 6243_ha/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 3. 2026

ISBN 978-80-274-4941-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4942-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4943-9 (prc)