Tanga z Hamburku

Arnošt Lustig

Židovská trilogie III.

Znění tohoto textu vychází z díla Tanga z Hamburku tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 2006.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Tanga z Hamburku), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.[1]

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.[2]

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová

spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga

7. 5. 2025

1. 1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2. 2 Ibid.

Kdo zašlápne housenku, zabil motýla.

České přísloví

V Paříži se ženy manžela neptají,

kde trávil hodinu a půl před večeří.

Z erotického slovníku

Až bude válka za námi,

zůstane lidem kromě nemocí

a vzpomínky na vojsko jen Bůh.

Prostitutka z Perlové ulice

Tatínkovi

V Římě od rána pršelo. Chtěl jsem jít na Via Veneto pěšky, kus cesty. Povzbudilo mě, že už chvíli neprší. Na Via Veneto byly novinové stánky; móda, pornografie a detektivky, lehká četba a noviny z Afriky a Asie, obou Amerik a Orientu, filmové časopisy a cukroví, ruličky s čokoládou a lískovými oříšky, baci perugina. Měl jsem v plánu udělat si u kiosku pár obrázků. Kdo co čte. Co si lidé prohlížejí. Jak to všechno tiká. Hezkou trafikantku. Co je asi kdo zač.

Až na to, že jsem zase v duchu jel s Ervinem Adlerem a Weltfeindem Flusserem a Lusterem Lieblingem, alias Černým Pepe, v roce 1942 z Prahy do Terezína, osobním vlakem, takže mi na fotografování nezbyl čas.

Židovský soud Rady starších sídlil na č. 619, v Rathausgasse, kde byla židovská banka vydávající bankovky s Mojžíšem na liché straně. (Komandatura Waffen-SS vrátila bankovky pražské tiskárně; patriarcha nevypadal dost židovsky.) Bývalí soudci z Prahy, Frankfurtu nebo Berlína soudili drobné přestupky, krádeže i urážky a vyřizovali pozůstalosti: kabát, slamník, potrhaný svazek Rainera Maria Rilkeho nebo poukázku na potravinový balíček z Drážďan od příbuzných, kteří teprve čekali na zařazení do transportu a na které si posvítilo gestapo. Kde si v přídělovém hospodářství opatřili jídlo? Zásilka většinou nedošla. (Adresáti si mohli myslet, že se ztratila cestou.) Někomu přiřkli foukací harmoniku, patentní tužku nebo plnicí pero. Proseděli nad tím hodiny a popsali spoustu žlutého buničitého papíru.

Židovský prokurátor se díval na Adlera a na mě, na soudce a přísedícího sociálního pracovníka pro mládež a k nám i ke svému obecenstvu řekl: „Co to je, co mění naši včera ještě nevinnou mládež v těžké zločince?“

Díval se jako znalec, pln obav o ghetto, jsou-li v něm lidé jako my.

Po rozsudku jsme čekali v koutě za španělskou stěnou mezi dvěma strážci ghetto-wache s obušky, v černožlutých čapkách francouzského stylu, než nás odvedou. Slyšeli jsme ženský hlas, s jehož nositelkou jsme se příští den seznámili.

Nikdy jsem na ten dívčí hlas nezapomněl. Co chtěla povědět ještě beze slov. Mohlo jí být dvacet. Soudce se zmínil o její přezdívce – Die Schwarze Loreley.

Cely pro mládež byly umístěné v přízemí společně s ženskou celou a izolací, kde seděl už třetí a jak se ukázalo poslední den německý židovský námořník Bertram Otto-Heinz Schilling. Odsoudili nás na šest neděl; zbývalo ještě pět. Ukradli jsme s Adlerem žárovky na chodbě ženských kasáren Hamburk nad skladištěm, kde měl německý herec Kurt Geron kabaret Karusel. K žárovkám jsme neměli objímky, ale daly se zábavně rozbíjet. Bum, prásk, a pár lidí se leklo. Kromě toho jsme upadli do podezření z krádeže krabice margarínu ze skladu pro kojence. Svůj margarín jsem vyměnil za deset kubánských doutníků. Obšťastnil jsem jimi Vili Felda, když ho propustili z karantény transportu C. Doutníky vykouřil. Margarín našli pod hromadou odpadků v původní krabici, žárovky nikdo neslepil.

Poslouchal jsem u okénka cely vlaky. Připomínaly vzdálené hromobití, život lidí, kteří cestují, klapot koňských kopyt nebo tunel prokopávaný z obou stran. Vlaky jako hory, k jejichž zalesněným úpatím mířily, připomínaly volnost mimo slova. (Tajemství, které povzbuzuje a ničí zároveň.) K horám letěli havrani, vrány nebo krkavci, které jsem neviděl se vracet. Byl jsem v stavu Adlera praštit. Je hloupost tvrdit, že spolu lidé drží, když mají nůž pod krkem. Adler pohubl. Vypadal, jako by se v životě nesmál. Trochu mu vyrašila vousiska, zárodky. Dospíval. Začínala mu blednout kůže. Dělala se mu vyrážka. Našel si, ačkoli je nehledal, první vrásky. V noci vrzala postel. Totéž říkal střípek zrcadla mně. Prohrával se mnou v kartách, v šachu i v dámě. Díval se, jako by mi chtěl ukousnout nos. Chránilo mě, jak jsem zkostnatěl? Kromě toho, mám taky zuby.

Měli jsme před sebou cestu do umývárny, kam se chodilo společně.

„Co by se mělo stát? Odsedíme si to, pustí nás a budeme si dělat, co chceme.“

Kručelo nám v žaludku. Stěžovat si byla nuda. Nikoho to nenasytilo.

Nazítří přivedli do ženské cely prostitutku. Poznali jsme ji podle hlasu. Soňu Inge Grossovou z cirkusu Odeon v Hamburku. Vystupovala pod uměleckým jménem Tanga, krasojezdkyně na koních. Eskortoval ji asistent profouse a bachaře Montage Spurloch, černovlasý hezoun. Byla to německo-židovská míšenka. Tak v Německu jsou prostitutky takhle mladé? To nenašla jinou práci? U soudu jí soudce říkal: „Že se nestydíte. Vzpamatujte se, děvče.“ Soudce měl stejně starou dceru, ne tak sličnou. Tanžino tělo se vlnilo. Hlava, prsa a boky a nohy chytily rytmus. Měla bohaté ženské tvary. Ňadra, pas a zadek, dlouhé nohy. U holky jsem takhle bílý, vznešený labutí krk ještě neviděl. Adlera to neuchvátilo. Každá husa má vytahaný krk, uřekl se. Jednou měla na sobě tričko, cestou přes dvůr do umývárny jsme zmokli a všechno bylo vidět. Najednou se zdála krásná, až srdce usedalo. Možná nenosila prádlo, i kdyby na sobě měla dvoje šaty, což bylo jejím podivným zvykem. Jako by se bála, že bude muset odněkud utíkat. Někdy měla jen svetr bez podprsenky nebo košilky.

Pamatuju si to první, co mi řekla: „Na světě není žena, která by nechtěla být alespoň hodinu denně kurva.“

Asi jsem na ni neudělal nejlepší dojem. Při pohledu na ni se mi roztlouklo srdce, svíral žaludek. Měl jsem pocit, že před ní vypadám jako hlupák.

Taky řekla: „Pořádná ženská se stará i o mužovy nemanželské děti.“

Souhlasila se Schillingem: pro kluka je nejlepší si začít s vdanou, aby se měl o dítě kdo postarat. Třeba vdovou, aby si nemusela chovat psa. Neměla ráda rozvedené muže, kteří se nestarali o děti a matkám upírali peníze na výživu. K jejím zásadním postojům patřilo nezůstat déle než tři dny nemytá.

Námořníku Schillingovi chyběly kuželky. (O pivu nemluvě.) Na pevnině byl v pár hospodách šampionem. Nebylo těžké si v jeho obrovské tlapě představit barevnou kouli, jak ji předkloněný vrhá dopředu, aby porazila osm kuželek najednou.

Adler mě zahrnul opovržením. Žárlil. Měl strach, aby se Tanga nestala písní mé duše, mou první dorosteneckou láskou, zdrojem nepochopitelné blaženosti a nevysvětlitelného trápení. Výhra, kterou člověk získává tím, že ji ztrácí, a ztrácí, když ji získává. Aby nezaujala místo, jež patřilo jemu. Byla v pevnosti už dva roky, od osmnácti. (I když Adler tvrdí, že nebyla tak hezká, jak si vzpomínám.)

„Máš milence?“ vyzvídal námořník.

„Na každém prstu,“ odpověděla. „Co ty a milenky? V každém přístavu a před každou hospodou?“

„Každá ženská je nedorozumění,“ věděl Schilling. Citoval klasika: „Je jediný způsob jak zacházet se ženou. Nikdo ho nezná.“

Vyměnil jsem si s ní pohled. Smála se modrýma očima. Dotkla se mých zad, jako by mě hladila nebo poplácávala koně. Podruhé mi přejela po zádech bříšky prstů, taky jako se to dělá koním; projelo mi to celým tělem. Cítil jsem vzrušení. Příjemnou úzkost. Touhu, o kterou se člověk dělí se zvířaty. Neřekla slovo. Potřetí jsem už na to čekal. Zastavil jsem, aby kolem mě musela projít a ucítil jsem její ruku. Trvalo to vteřinu, dvě.

V noci jsem to vychutnával. Pocit, který předčí všechno. Nevyřčené slovo. Poselství, které začíná a nekončí, zázrak. Tajemství a autorita lásky. Ďábel v ráji nebo ráj v ďáblovi. Velkolepost života i pro ty na dně. Snad jsem o tom četl nebo slyšel. Co je krása, co dává existenci smysl, ryzí, příbuzné květinám, stromům a horám, lvům, hadům a mouchám.

Cítil jsem se šťastný i nešťastný. Přemýšlel jsem o sobě a o životě jinak než včera. Obohatilo mě to. Zmítalo to mnou, nevysvětlitelně. Cítil jsem nervy.

Mít někoho, kdo vyčte i z mlčení, co mu podáváme. Něco jiného, než když někoho plácnul po zádech Adler. Nebo když bachař Felix Feingold, zvaný Efef, vrazil pro nic za nic Adlerovi facku.

Námořník si ji okatě prohlédl.

„Máš hezkou mlékárnu.“

„Díky,“ odpověděla. Prohlížela si ho od pasu dolů.

Do hlavy se mi hrnula krev.

„Jsem znalec,“ řekl námořník.

„Nevypadáš na to,“ řekla. „Jsi tady zpovědník?“

„Ochutnávač.“

Nevím, jestli to Ervin Adler zaznamenal. Soudce měl pravdu. Byla inteligentní. Prošla okolo mě, jako by mě neviděla. Její dlaň jsem potom cítil na zádech každý den cestou na umývárku.

Kdo potřebuje slova, myslel jsem si.

Připisoval jsem jí vlastnosti, které neměla. Připadala mi čistá, všude. Jiným druhem čistoty, než když se člověk umyje. Ocenil jsem, že dala přednost doteku před slovy.

Hráli jsme s Adlerem na cele karty. Věděl jsem, které má poznamenané. O výhru jsem nestál a prohra mě nebolela. Seděli jsme na zemi. Hrál několik dopolední sám se sebou.

Měl o mě strach? Byli jsme nejlepší kamarádi.

Když mě Tanga poprvé oslovila, měla drsný hlas.

„Takové chlapečky jako ty známe: nejdřív se vyspat a pak se seznámíme, ne?“

Smála se: „Není to krása, potkat holku pro všechny? Kdo už se na tom lepším nechce přiživit?“ (Záleželo na tom, jak se vyspala.) Zavdala mi nevysvětlený důvod přemýšlet, co pudí lidi k sobě, aby se vzájemně dotkli.

„Těla mají lidi stejná: nohy, ruce a zbytek,“ řekla. (Musela vědět, že to je i není pravda.) „Liší se vlasy, tváří, tvary. Sklony. Povahou. Štědrostí, lakotou. Co je k sobě vábí, čím jsou si odporní.“

Mluvila na plnou pusu i v náznacích, pousmáním, pootevřením rtů nebo zvlněním boků, ňader, dětským pohozením hlavy. Jako ženy, které neřeknou všechno, třebaže víc než druhé, a zároveň nenechají žádnou otázku nezodpovězenou. Na ženské cele si četla dopisy od rodičů z Hamburku, staré noviny a rozhadrovanou německou knížku Jakuba Casanovy. Kousala si při tom nehty nebo se škrábala ve vlasech. Při podařené větě, partii nebo odstavci si hlasitě vzdychla. Potom se jí zdálo, že se pohybuje ve vznešené společnosti, v Německu nebo ve Francii, kam jejich cirkus Odeon zajížděl. Dobývali ji důstojníci urozeného původu. Probouzel ji i nejmenší šramot. Chodila mezi nimi vystrojená jako pávice, pyšná na svou tvář, prsa a zadek a nohy a co umí.

„Do Noemovy archy by tě vzali,“ ocenil ji bachař Felix Feingold.

„Tebe by nechali utopit,“ odsekla mu.

Zeptal se jí, jestli chce facku. Už se nesmál. Mátla ho. Jedno řekla, něco jiného si myslela, a ještě na něj dělala jiné obličeje. Hvízdal si valčík z Netopýra. Nevěděl, kudy kam. Vysvětloval si ženy podle jednoho mustru, jak se hodilo jeho fantazii.

Bylo zřejmé, že námořník Schilling a cirkusová umělkyně Soňa Inge Grossová, řečená Tanga, k sobě pojali náklonnost. Obešlo se to bez určitějších slov. Schilling měl modré, chladné oči, ramena obra a dlouhé slámově plavé vlasy. Holil se jen občas. Vypadal jako obr-drvoštěp. Někdy se zdál opilý, třebaže nepil.

„Jsi moc bojechtivý,“ řekla.

„Mám být putička, maminčin mazánek?“ opáčil Schilling.

Myslel si: Proboha, říkám jí snad, že je moc kurva nebo univerzitní profesor a kouká jí to z očí? Ocenil, jak se mamince povedla, tvář, ňadra a zadeček. Vepředu mu chyběly tři zuby, které mu vyrazili ve rvačkách. Když se usmál, vypadal jako Drákula. Připomínal kluka, postavou Herkules. Obhlížel ji. Mlaskal. Sykal. Prohnula se v zádech.

„Jsi boubelatá,“ řekl.

„Mám být placatá?“

V umývárně bylo vlhko.

„Klouže to tu.“

„Mám rád, když to klouže.“ Sklouzl pohledem na její bříško, klín a stehna a zpět.

„Chceš, abych ti nakouknul do duše?“

„Mám si vyhrnout sukně?“

„Nevysvětluj.“

Muži to tady měli horší. Nikdo nečekal úlohu živitelů a ochránců, s někdejšími pravidly mužnosti se mohli jít vycpat.

Přicházel večer. Čekali jsme, až nás odvedou z umývárny do cel. Obloha se zarděla. Oknem lomcoval vítr. Blížil se déšť. Viděl jsem Tangu promočenou, v průhledné blůzce, s obloučky těla, kde je každá žena svůdná.

„Máš na to?“ zeptala se Schillinga za chvíli.

„Odcházejí mi svaly,“ řekl. Navlékal si tričko přes mohutná ramena. „Nějaké mám.“

Slyšel ho Feingold: „To taky přejde.“

Námořník sevřel rty. Obrátil se k Tanze.

V pohledu měla otázku. Bachař o spravedlnosti slyšel. Za pravdu, kromě sebe, nedával nikomu. Rád vypadal smířlivě, najednou uhodil. Vymínil si výsadu trestat tělesně. Fackou, kopancem, ranou do zad. Nikoho neměl rád za zády. Starší vězni věděli, že nemá smysl žádat od něj úlevu. Svá napomenutí křičel. V přítomnosti Tangy a námořníka uvažoval o požehnání i prokletí těla, o nutkání, jež dělalo ze silných slabé a z počestných falešné, z pravdy lež a z rozpaků chtění. Nedovolí, aby mu někdo dělal z umývárny hampejz. Měl na mysli pud, jak se lidi množí, včetně snahy nemít děti.

Tanga dělala, že si ho nevšímá. Občas uvažovala na podobné téma. O pudu, který nešel nikomu z mysli. Na obě jeho sestry, náhodu a nutnost. S Feingoldy v Hamburku otěhotněla. Těžce se s nimi smlouvalo, když kupovali. Při vyrovnávání účtů si hlídali kapsu. Srdce nepotřebovali. Vyhovovalo by jim prchnout bez placení. Nechtěla tu plivat. Věděla, co dělá s muži ženské maso, pohled a pokušení, které si žena nese ve tvarech.

Námořník se tvářil, jako by rozuměl ženám jako býk stádu krav.

Zkoumala bachaře. Je chytlavý? V ženské cele měl harém.

Cizopasník? Jedovatá houba? Dutina? Bublina?

Myslela na žebračky v ženské cele. Feingold by ji nemusel pokládat na kavalec. Stačila by mu podlaha.

Měla věřit, jako zlodějka z pošty, Johanna Hagengruberová, že je spojuje Bůh?

Bachař ji odhadoval. Nepleť se, holoubku, myslela si. Šuk šuk – a všechna jeho mužná síla zmizí jako pára. Mrkla na námořníka.

V očích měla přednost lehkomyslných. Lehké opovržení vůči světu mužů, na němž se ženy podílejí, neurčitý pocit, který mají. Feingoldovi by hovělo, kdyby byla němá, hluchá a blbá. Posloužit nebo se podílet.

Námořník Schilling už měl dost čekání. Na jejím místě by už vrazil Feingoldovi facku. Zakašlal si do dlaně.

Holka, oslovil ji v duchu. Nekaž si to. Nedělej z dole nahoře, z nízkého vysoké.

V ženách shledával námořník Schilling tajemství, které neodhalil. Zrají jinak než ovoce. Viděl Tangu svěží a růžovou, se štíhlým pasem, ladnými boky a plochým bříškem, s mladými prsy. Usmál se na ni, aby ji povzbudil. Jemu by to, co Tanze, pan Feingold neřekl. A kdyby, skončil by námořník zase na pár dní na samotce. Tanze uvízla poslední slova v krku.

„Musíš mít hezounký pupíček,“ obrátil se k ní, aby ji vytrhl pozornosti bachaře.

„To nevím,“ řekla.

„V žilách ti proudí zkažená krev,“ podotkl bachař.

„Med a jed,“ dodal Schilling.

„Tebe jsem se neptal,“ řekl bachař.

„Jako hadovi,“ usmála se Tanga na námořníka.

„Jsi potrhlá,“ ulevil si Feingold.

Odcházel k vězňům u dveří. Už půjdou. Dívali se mu do zad.

„Nemá mízu,“ řekl námořník.

Potom řekl: „Nejsvobodnější je člověk, který se nemusí do ničeho nutit.“

Slyšel jsem.

„Kost jako ty by mě uměla vycucnout,“ řekl kamarádsky Schilling. Zatvářil se, jako by očekával facku. „Znal jsem takovou kočičku. Dvacet dní bez přestávky. Jímala mě závrať. Byl jsem na vodorovno.“

„Tos jí nemohl koupit herynka?“

Večer na cele vyprávěla zlodějka z pošty, Johanna Hagengruberová, o Trojské válce a únosu Heleny. Citovala Horatia a starověké učence. „Už před Helenou bývala kunda hroznou příčinou války.“ Podívejme, myslela si Tanga. Kdoví, jestli vůbec existovala. Lidi jako Platon o tom pochybovali, pravila Hagengruberová. Podezírali Homéra, že si vymýšlel, zamlčoval a zkresloval. Komu na tom záleží, myslela si Tanga.

Hagengruberová přidala, jak se řecké ženy dovedly mstít mužům, že zabily děti. Pamatovala si přibližný citát z Herodota.

Tanze to připomínalo ztrácející se stíny na zdi proti oknu. Unášet ženy, a ještě se o ně starat? Muži a jejich postoj se nemění. S jejich dobou se stane něco podobného. Z obrů nezůstane ani odlesk v kameni. Sláva utichne, věhlas zmizí jako se světlem noc. Ze zpupnosti nezbude ani ozvěna. Upadala do spánku.

Hagengruberová ohmatávala slovy, co doléhalo do cely z minulosti: věrolomnost, nevěry a zrady, nestálost a hněv, rozmary mužů i žen, bujnost, pošetilost a necudnost. Nemluvě o příbuzenství býků a lidí, hadů a člověka, o rozmařilosti mocných, o trestu vyhnanství.

Bylo slyšet noční můry. Tanga usínala s myšlenkou, jak málo se lidi změnili. Co se střídá. Otázky těla, duše a klína. S křehkostí by to neunesla. Svět jí připadal jako honitba. Kromě zvířat další a další mrtví. Každý se chce za něco pomstít. Ke spravedlnosti má vše daleko. Naposled se na ni Feingold díval jako na mrtvou. Vzápětí drze a oplzle. Známe své Pappenheimské, myslela si.

Nezáleží, kde zrovna je, v Terezíně, Hamburku nebo u Slavkova, v Tropau, na letním sídle aristokrata, který si může dovolit, kolik chce milenek, a nemusí skrývat, když pro změnu pozve děvku.

Nezapomněla vybraná slova, jimiž ji na rozloučenou obšťastnil; patrně místo saténového županu nebo briliantového prstenu.

Milá Soňo Inge, Tango, pravil svým vybraným jazykem. Děkuji vám za odpoledne, které jste mi věnovala. Vždy mě to osvěží a povznese. Každý tón vašeho hrdla, váš líbezný hlas, vaše popěvky mě inspirují při mé práci na nové opeře. Dávám vám s sebou na cestu trochu vína a párky, abyste netrpěla hladem. A zpívejte, zpívejte. Jsem na věky váš Jean-Paul.

Pokračoval ve svých opileckých výlevech.

Klidně by se odstěhovala na Měsíc, kdyby na to přišlo. Dívala se na tmavou oblohu a vzpomínala, jak na cestách s cirkusem chodila po polních a lesních cestách a obdivovala zelenou trávu, květiny a modrou oblohu, volná, v očích radost ze života. Co říkala zlodějka z pošty, najednou neznělo tak nehorázně.

Něco mi Tanga převyprávěla. Dostalo se to k lásce. Co existuje, neexistuje a nakonec existuje. Co je, není a je; přichází, a současně uniká; bolestně sladké a sladce bolestné; stesk a radost z věcí, k nimž se přibližujeme, abychom se jim vzdálili. V duchu jsem ji objímal a líbal. Zaplavovalo mě neurčité, příjemné zneklidnění, neznámé dojetí, sladké zapomnění všeho ostatního. Tangou vše zjemnělo. Prosvětlovala to temné, svůdná, odpočinutá, v jemné mlze.

Tanga pro mě byla tím, co dávné mýty pro zlodějku z pošty Hagengruberovou. Přicházel jsem jim na chuť v přibližných myšlenkách. Nepřál bych si snad být býk bez rohů schopný se proměnit, jako onen bůh, ve zlatý déšť, abych se dostal do Tanžina klína? Obelstít, ukořistit, uloupit? Obdarovat? Nechtěl jsem být pro Tangu starší, dospělejší, silnější? Největší a nejvytrvalejší? Anebo naopak? Nemít nic mezi nohama a zbavit se trápení, které nemělo konec?

Zlodějku Hagengruberovou, než se rozvedla, protože se manžel zásadně, navzdory jejím námitkám, nezavíral na záchodě, dotčenou v její estetické citlivosti, pokládala Tanga za bezpohlavní ubožačku, která si napěchovala náhradou za mrtvou dělohu do hlavy učenosti. Maskovala tím i před sebou svou vychladlou, studenou, sevřenou škvírku. Tam, kde jsou poetické, tajemné a nádherné hlubiny ženskosti, má prázdno jako od sena vyklizená půda, vyjedený krmelec pro zvěř v cirkuse Odeon. Musela konzumovat věci, které se dělají o svatební noci, aby rod nezmizel ze světa, ale asi si při tom neužila, o společníkovi, kterého vyhnala ze společného lože, nemluvě.

Chutné jí připadalo nevkusné. Otevřená toaleta v bytě, kde bylo slyšet každičký zvuk a spláchnutí, dovršila rozhodnutí manžela opustit. Chyběl jí soucit; jinak by nevykrádala na poště balíčky. Kromě k myšlenkám sionismu jí byla láska odepřena. Zajímal ji původ jmen. Litovala, že k tomu jí chybělo odborné vzdělání. Nutkání dávat, když bere, a umět se dělit, stejně jako chápat ty druhé, jí bylo cizí. Podobala se temné družici, prolétající mlhou a chabým světlem, mračny pochybností, nesrozumitelným oparem a otázkami, na které nacházela neuspokojující odpovědi.

Shrnovalo se mi to trychtýřem těla a klína. Tanga měla ty chutné, útulné a tajemné hlubiny, za které bych dal život smět se jich dotknout; pohroužit se, až kam bych dosáhl. Do těch prvních čtyř centimetrů, kde má žena nejcitlivější nervy, k tomu kousíčku masa, které jí dělá tak dobře. Cítil jsem Tangu mezi nohama. Toužil jsem, aby tam ucítila mě. Přál jsem si smět ji líbat, na rty, kamkoli. A aby mi to oplatila. Zaplavovalo mě dojetí, obdiv, který vyvolá v muži žena, její jemnost a schopnost něhy, to sladké, ženské, skoro božské. Hlubina i výše okouzlení. V duchu jsem se jí dotýkal; něžně, mazlivě, všude.

Láska pro mě byla tělo.

Zároveň jsem měl obavu. Láska a šílenství jsou sestry. Vše, čemu chybí hranice. Ani duše nepřicházela zkrátka.

Hagengruberové nevěnovala pozornost. Na všudypřítomnost lží si zvykla v Hamburku. Slyšela nacistického ministra propagandy, o jehož veřejném tajemství, zamilovanosti do české herečky Lídy Baarové, si šeptali vrabci na střeše, než mu to sám Hitler po intervenci jeho ženy Magdy zatrhnul. Mě zajímalo, proč Hagengruberová lhala i tam, kde to nedávalo smysl. Byla to magie lži? Je lež zajímavější než nuda? Vrhá odlesk na lháře? Je pestřejší než pravda? Hagengruberovou bavilo lhát. Nakonec, na jejích lžích nezáleželo. Byla pyšná, že jí naslouchaly, třebaže nevěřily.

Co záleželo na tom, že dostala polévku z extraktu čočky, hrachu nebo krup a tvrdila, oč byla řidší než včera? Někdy lhala, jak bývala pěkná a muži se pro ni mohli přetrhnout. Někteří si z nešťastné lásky dávali mokrý ručník kolem čela. Je blbá, usoudila Tanga. Někdy Hagengruberová skřípala zuby.

Vezmi si moje tělo, vzkazoval jsem Tanze, a dej mi svoje.

„Co by sis se mnou počal?“

Místo spaní jsem rozvažoval o své lásce.

Nikdy jsem to nezažil. Odpouštěl jsem slovům nemohoucnost, myšlenkám přibližnost. Zahrnulo to krásu, stesk a naději, sestřičku beznaděje. Touhu. Svůdnou planetu, osvětlenou zářivým světlem. Věděl jsem málo, skoro nic, o magii slabých, vzdoru postižených, naději zoufalých nebo hrdosti ponížených. Čím je láska posiluje. Oč jsou najednou lidé smělejší, sebevědomější. Přetékal jsem vroucností silnější než já. Energií, jež se napájela z myšlenky na Tangu a z touhy, představ a vidin a předsevzetí. Vnímal jsem radost, sílu a odvahu a inspiraci podobné šílenství, neviditelnou záplavu zalévající širé pláně vědomí, podvědomí a tušení, fantazii a důvěru i pochybnost, nevysvětlitelný stesk. Potopu, v níž jsem ožíval, aniž bych se obával utonutí, a která se rozlitím do daleka nestala mělčí a stále se šířila jako proud rozvodněné řeky. Vidina choromyslných zalitá ostrým světlem. Přicházel jsem o rozum? Stýskalo se mi po lhostejnosti. Posilovalo mě vyčerpání? To nehmotné, co lze pouze cítit? V duchu jsem ji objímal, hladil a líbal. Zadržoval jsem dech. Půda se mi třásla pod nohama. Nechápal jsem svou vášeň. Rozum mi vynechával. Cítil jsem její rty, její vlhkost. Snil jsem o doteku jejích rtů. Vnímal jsem to nadpozemské, co znamenalo její tělo, její něha. Přisál jsem se k ní jako pijavice. Vdechoval jsem do jejích úst vřelost. Své vyznání. Ztrácel jsem jistotu. A představoval jsem si odezvu.

Mohl jsem to připodobnit k něčemu, co nemá definici, jako spravedlnost vymezující se svým opakem, nespravedlností, případ od případu. Nespravedlnost bych dokázal postihnout, jako se o to snaží právo, ve větách, jimž nedovolí ani mezírku pro jiný výklad.

Proměnilo mě to. Okoušel jsem mámivost šílenství. Mohl jsem ho vychutnat. Láskou jsem se cítil čistší. Vyvolený mezi zavrženými. Vnucovala se mi do toho nevyzpytatelnost.

Láska je i není, jako jsou i nejsou vidiny, jako je i není milující člověk. Podobal jsem se balonu, který se plní horkým vzduchem, ohrožen plamenem nad zavěšeným košem, a stoupá do neprobádaných výšin, kde už sotva dýcháme.

Překypoval jsem touhou, jež mohla dojít naplnění jen dotykem. Křičel jsem, aniž jsem hlesl. Běžel, aniž jsem se pohnul. Byl jsem, a zároveň nebyl, a zase byl. Podobal jsem se Archimedově myšlence na pevný bod ve vesmíru, jehož pomocí by pohnul zeměkoulí.

Láska mi vyjevila věci, jež jsou, a zároveň nejsou. Co je, není a je. Tajemství, které objeví jen milující. To nevysvětlitelné, co vyvolává úsměv na rtech, slzy v očích, píseň v srdci. Co lze vychutnat pouze láskou, jako oheň stravuje sám sebe. Neviditelné jako svědomí, nehmatatelné a všudypřítomné jako pro věřící Bůh. Nemožnost vykoupení. Splynutí s ostatními, jako se stékají rozlité kuličky rtuti. Předtím bych ani v duchu nikomu neřekl miluju tě. Nesl jsem si to na rtech nevyslovené. Milovat znamená být. Znásobit se, aniž bych se vysvlékal z kůže. Posvěcený, aniž bych potřeboval náboženství.

Prostupovala mě láska k Tanze, která by jí připadla směšná a jíž se mi zdála ušlechtilejší, než mohla být a než o to stála a měla ponětí. Vzkazoval jsem jí, jak ji miluju. Volal jsem němými rty. Prudce jsem dýchal, až jsem se zajíkal. Ach, ach, ach. V duchu jsem se jí dotýkal. Dotýkala se mě na nejcitlivějších místech. Miloval jsem ji láskou, která vylučuje lež.

Milovat znamená dospět. Milovat znamená zůstat dítětem. Milovat znamená dotknout se nesmrtelnosti a zároveň ochotu zemřít. Objevit si zákon člověka. To nejsrozumitelnější a nejzáhadnější. Slabost i sílu, kterou měl Achilles zlodějky z pošty, jehož ponořila matka do řeky nezranitelnosti celým tělíčkem, kromě paty, za kterou ho držela. Milovat znamená kouzlo, kterým se z bezmocných stanou siláci, z ponížených hrdí, z ustrašených odvážní. Zároveň z choulostivých otužilí, z nepěkných krásní, z chudých bohatí. Milovat znamená stát se člověkem.

„Nevěděl by sis se mnou rady,“ řekla.

Byla živoucí seznam zvláštnůstek a důvěrností, které lidi prozrazují kurvám. Znala muže, který chtěl od milenky, aby si ustřihla nehet na prostředníku a zavrtala ho do něj (nemusela říkat kam), aby se cítil jako žena i muž. Tomu se smála, poněkud smutně. Znala, co všechno si lidi do postele oblékají, kromě toho, z čeho se svléknou. Kapitán ženistů nosil k holce paví péro, aby ho ovívala a šimrala. (Péro pak na mostě v Hamburku vrazila do polosevřené dlaně sochy bronzového světce, svatého Šebestiána. Bylo jí líto, jak živý model světce umučili.) Věděla, na co jsou choulostiví důstojníci. S generálmajorem byla dvakrát. A co pro lidi znamenají peníze. Čím jsou totožní žena a muž a jak a v čem a proč asi se liší. Co nezaznamenala věda a nezachytily verše nebo kresby, kromě těch na zdech pouličních záchodků. Věřila, že někde v těle muže a ženy je bod jako skvrna na slunci, silnější než magnet, odkud vyvěrá touha, kterou jde uvolnit nebo rozptýlit dotekem prstu, slovem. Co všechno začíná pohledem. Jak si měří ženu muž, žena muže. (Mužům se dívala ze všeho nejdřív na poklopec; znechutily ji žluté skvrny. Ty ihned svým novým známým vytkla.) Jakými signály se dorozumívají. Kdy se k tomu připojí duše. O duši, proč se nakonec všechno dostane k ní, často přemýšlela. Až nakonec nacházela náboženství. Nerada do toho zatahovala Boha. Mezi tím byly chutě. Lačnost. Rozmar. Rozmazlenost. Osamění, choroba doby. Dlouhý hlad nebo roupy. Žízeň. Smála se. Vycházela z temna do světla, za ní zůstával stín, jeho neviditelná spodní strana.

Bachaři Feingoldovi hned první den řekla: „Je vůbec ještě léto?“ Její úsměv zvážněl.

„Copak jsem meteorologický ústav?“

Rozhlédla se chodbou po obou stranách. Kobky byly tmavé. Profous měl nařízeno šetřit elektrickým proudem. Dlouho pršelo a chodby a cely zvlhly. Všude lezli škvoři, nejrůznější havěť. Občas přeběhla chodbu krysa. Profous Franz Kepler zhasínal světlo i na záchodě. Slyšel jsem ženské na toaletě řvát, že si nevidí ani na špičku nosu.

„Ať si ho zacpou,“ soudil bachař Feingold. „K čemu potřebujou na záchodě nos?“

„Ještě je léto, ale posedíš si v chládku,“ řekl Tanze.

„Nemám ráda zimu.“ Neřekla, ani nemusela, že nemá v lásce bachaře ani profouse. Svou nevoli tajila. Odbyli to tím, co je částečně utěšilo, otázkou, co jiného než hrubá záplata se od kurvičky z Hamburku dá čekat. Nejradši by jí vrazil pár facek.

Zrůžověla jí tvář, v očích měla odlesk zapadajícího slunce. Na sobě měla bílou průhlednou blůzu a sukni třešňové barvy. Chovala se rázně, skoro přísně a sebevědomě. Vyvolávala ve vězních vzrušení, jemuž ženy rozumějí. Prudce proudící krev. Horečku bez teplot. Bachař i námořník u ní postřehli rysy, pro něž muži odmítají svěřit svůj život do jejích rukou. Byla hezká, chvílemi krásná, s roztomilou nestydatostí v očích a na rtech, v poloandělském úsměvu; v něčem, čím se lišila od ostatních žen. Někdy vypadala jako cikánka.

„Mám ráda léto,“ řekla.

„Kdo se tě na to ptal?“ odsekl bachař.

„Na plovárně,“ doplnila. Nemusela říkat, že je na facky zvyklá.

„Ty umíš plavat?“ divil se bachař Feingold. „Létat ses náhodou nenaučila? Čarodějničky jako ty to většinou umějí. Ale to svoje znáš, ne?“

„Ráda se opaluju.“

Snivě přivřela oči. Podobala se kočce. Měla v sobě něco nestydatého, velice ženského, co bachaře Feingolda lákalo, dráždilo a odpuzovalo. Výzvu i pohotovost žen jejího druhu. Pokoušela se ho svádět svýma modrýma očima, jako někdo naopak pohledem odrazuje.

Cítila, co jsem vytušil nebo co ve mně vzbuzuje. Čím mě vzrušila a zároveň uklidnila. Oplácela úsměvy jako zkřehlá a ohřátá kočka. Nevěděl jsem ve slovech, co to bylo. A co s tím dělat. Kus utržené pevniny, odpočívající sopky, vylité moře. Co mají v ústech a obrysu klína a prsou ženy, které se odnaučily plakat, ale neudivuje je, když v jejich přítomnosti pláčou ostatní. Vytušil jsem v ní vnímavost, o které Feingold a Kepler neměli ponětí. Jestli existuje Bůh, stvořitel všech věcí, Tanga se mu povedla, alespoň zvenku. Udělal jsem se do ní, a ještě jsem netušil jak. V noci jsem nemohl spát.

„Je to děvka z ulice,“ řekl Adler. „Bude ráda, když ji nebudou červi žrát už zaživa.“

Cítil jsem, jaké vysílá Tanga signály a které přijímá, nebo odmítá. Také jsem nevěděl proč. Přemýšlel jsem, jaké schopnosti má kůže; jako přijímací a vysílací stanice. Co mají hvězdy a měsíc, slunce. Čemu jsem nerozuměl, co bylo jen v pocitu. Co mě opíjelo, povznášelo a rozčarovávalo.

„Zlatíčko,“ řekl jí první den Schilling, námořník z hamburského nákladního parníku Neptun.

„Jsem zlato,“ odsekla mu. „Nesnáším zdrobněliny.“

„Liebling.“

„Tady si musíš nechat zajít chuť,“ dodal bachař Feingold, aby to platilo jí i námořníkovi.

„Co je to?“ předstírala Tanga údiv. Zívla. Podívala se jako pes, kterého vytáhli z vody. Mlaskla, přejela si jazykem rty a spolkla slinu. „Taky kouříte?“ Vyšpulila rty skoro do tunýlku. „Máte to rád?“

Nezáleželo na tom, co řekla, na volbě slov, ale jak se tvářila, co dávala najevo. Co naznačila ústy, očima a ňadry, boky a klínem. Kmitnutím jazyka mezi rty, pohozením hlavy.

Bachař se jí zeptal, jestli by dovedla vyjádřit rozdíl mezi sebou a jím.

„Ovšem, můj milý,“ odpověděla. „Když se vy oblékáte do práce, jsem na tom obráceně. Máme rozdílné pracovní úbory.“

Nesnášel, když mu říkala „můj milý“, jako Tanga neměla nejradši, když ji námořník oslovil Liebling.

Profous Franz Kepler si Tangu zavolal do kanceláře. Schilling se potom ptal, co od ní chtěl. Profouse zajímalo, kolik je v ghettu národností. Nebo chtěl něco jiného a šel na ni oklikou?

Potkala tu Poláky, Němce a Italy, Francouze, Čechy a Belgičany, Holanďany, Maďary a Řeky, Dány, dokonce Američany, jako byli dva synové fotbalového internacionála Mahrera z mužstva Teplice-Šanov, kteří dostali papíry, aby mohli odjet bez otce. Adler slyšel, že tu je jedenatřicet národností, včetně Hondurasu, Ekvádoru a Bulharska nebo Lucemburska, Paraguaye a San Salvadoru. Židé, židé i křesťané, kterým Němci neuznali křest, lidé věrní starému nebo novému náboženskému přesvědčení.

Poznala tu Turka, Angličana a Švéda, Španěla, Rumuna a Švýcara, samozřejmě obřezaného, takže se nedovolal. Nechápal, že nikdo neuznává neutralitu. Vrtěl nevěřícně hlavou. Kam to kleslo s lidskými právy? Jak těžko, pokud vůbec, se člověk dovolá? Jak málo zajímá německé úřady a důstojníky pravda?

Adler utrousil: „Jistě, nechce o sebe nikoho ošidit.“

Už mě napadlo, že Adler žárlí. Nejenom na mě. Proč? Zdálo se mi to ubohé. Zmenšilo ho to. Vychutnával jsem, poprvé v životě, pomyslné něžné pouto, na které potom stačí myslet, aby bylo člověku dobře. To nehmatatelné, co povznáší. A kdybych se nebál toho slova, zušlechťuje. Čím se člověk cítí bohatší. Tajný příslib, který sytí sebevědomí. Mohla by se za mě provdat. Bez váhání bych si ji vzal. Adler se tvářil, jako by usedl vedle mého úmrtního lože. Oněměl. Ztratil zájem hrát karty a mluvit. Měl výraz člověka, který čeká návštěvu, soustředí se na to a nechce být rozptylován. Vnímal jsem svou lásku jako neviditelné zranění.

Později mi řekla, a nevadilo jí, že to Adler slyšel: „Ženu pořád někdo zkouší. Nohy, prsa a ústa. Klín. Zadek. Každý kousíček masa, kůže i kruhy pod očima, o vráskách nemluvě. Jak by sis připadal pod drobnohledem?“ A pak: „V jistou chvíli se žena nabízí. Správnému zájemci. Každý její pohyb mu říká: mám na tobě ráda – něco – nebo dokonce všechno. Ani nemusíš projít vodou. Něčemu muž rozumí. Spíš pudem než rozumem. Něčemu nerozumí nikdo.“

Vykolejila mě, kdykoli si zamanula. Připadal jsem si vedle ní jako v síni ozvěn. Hypnotizovala mě, očima, slovy a tělem i duší, sama sebou. Adler byl bez sebe vzteky. Hodinu jsem si broukal George Gershwina, melodie Ghetto-swingers. Léto. Američan v Paříži. Swaney.

Dívala se, jako by si vykračovala po hamburské promenádě. „Místo dávání si bereš. A místo braní dáváš. Musíš vyhladovět, aby ses nasytil, a nasytit, abys vyhladověl.“ (To pak opakovala.) Plnost, kterou kluk získá, čím se vyprázdní, a prázdnota, která přichází s naplněním.

„Nejsi ani židovka, jen napůl,“ vytkl jí bachař Feingold. „Máš židovskou matku, ne otce.“

„Chci se snad stát vrchním zemským rabínem?“

Smála se mužům, kteří ji chtěli ovládat. Nechat si posloužit, aby ji to ponížilo. Mít navrch. Vysmívala se ženám, které to podceňují, nebo přeceňují. Nechce většina mužů ženskou na jednu noc? Žádná jména, osobní údaje a rizika; dohodnout se předem. Proč to nepovolit i ženským? Nebylo to kdysi – asi pět tisíc roků dozadu – obráceně? Podívala se na bachaře, jestli by on se svou librou masa obstál. Už mu narostlo bříško. Musel být na každou kapičku tuku o to přísnější, oč tu desetitisíce lidí zhubly.

Vysmívala se mi. Chtěl bych vědět, jak se vychovávají dívenky z lepších rodin? Ve školách, kterým se říká vyšší dívčí? Místo „Jděte do háje“ říkat „Opravdu? Jak zajímavé“. Jak stát, sedět, ležet? Vařit a šít? Jíst? Kdy se drží nožička slepičky nebo kohoutka v prstech a polévka v misce s ouškama se smí pít. (Poradil jí to kníže Weisenbleg.) Co musí umět, nebo alespoň vědět, než se vdají? Opravdu? Zajímavé. Jak se omluvit, musí-li si člověk odskočit. Kdy, jak a komu dávat dárky. Jak si počínat v klenotnictví, u čalouníka, v opeře.

„Znát síly, ze kterých se rodí hvězdy. Tajemná místa ženy. Citlivá místa muže.“

„Máte na cele vykladačku snů.“

„Zavřeli ji i za noční potulku,“ zjistil Adler.

Nastydla. Měla strach, aby nekašlala a nedostala zápal plic jako kolegyně, která nejdřív jen kašlala, pak dostala zápal plic a do měsíce umřela.

Musela mít za to, že lidé jsou posedlí tělem. V mém případě se trefila. Jindy se smála, bylo jí to současně líto. U ní se tváří jako volnomyšlenkáři, manželky jim nasazují parohy a jsou pod pantoflem.

„Žádný muž ještě neporozuměl ženě, protože není žena. Žena rozumí muži právě proto, že je žena. Je blíž pravdě jako ve hře voda, voda, samá voda, přihořívá, hoří. Muž se dá vysvětlit tělem a rozumem. Jako kůň. Čím líp s ním zacházíš, tím víc ti poskytuje. A jako kůň nezapomene, cos mu kdy udělal nepříjemného. Taky u mužských je paměť a zvyk druhá přirozenost. Jen málokdo rozumí koním. A ani nejlepší rozum nevysvětlí ženskou.“

„Nejsi tak tajemná, jak bys asi chtěla,“ řekl jí Adler.

Zdálo se, že když Tanga mluví, překládá mi to ze svého cirkusového a pouličního jazyka, k němuž patří minulost, barvy a zkušenosti a možná ticho nebo tma. Jistě koně, cirkus, čím se živila. O čem se učí studenti psychologie a biologie. Utrousila k Schillingovi, že čím je člověk skromnější, tím horší zklamání si ušetří. O to líp spí. Měřila kvalitu svého života spánkem. Věřila, že dobře spí člověk s čistým svědomím. Kdo přes den neudělal nikomu nic zlého. Toužila po dobru podle svých představ. Patřila ke druhu lidí obdařených bezdůvodnou, tichou a všeobjímající radostí, která přicházela zničehonic, nečekaně a plnými doušky. Stačilo jí ráno se probudit a vidět čisté modré nebe. Věděla, že se dobře narodila. Zaplavil ji pocit štěstí, plnosti života, jako by se stala vydržovanou ženou. Dostávala chuť běžet, křičet nebo letět. Obejmout svět. A vydělávala si tělem. Představoval jsem si Hamburk, kde se narodila a odkud přišla. Třídu Jungfertig, o které mi vyprávěla. Jezero a korzo podél vody. Přepychové obchody, domy bohatší střední třídy. Jak našla policie v Hamburku třikrát do roka pohozené nebo zavražděné čerstvě narozené dítě. Popelnice prohledávané chudáky. Garáže, kde postávaly chudší prostitutky. Některé, aby nakrmily dítě. Co se asi děje v hlavě matky, která porodí dítě, udusí ho polštářem nebo dlaní a odhodí do popelnice.

Napadlo mě, proč odsuzuje ženy, jako by toho snad muž nebyl schopen. Nechala mě tápat. Dotýkat se temných oblastí duše spojených s tělem. Bloudit v rovinách bez konce. Polykat touhu jako sliny. Chápat kompromisy ženy, které ztrácely hranice. Cítil jsem, čím mě dráždí i poučuje z jiného konce než Adlera nebo bachaře. Objevovala mi svět ženy, který jsem neznal. Občas se tvářila, že svět byl stvořený pro ženy a muži je o něj ošidili. Málokdo je ochotný to uznat, aby se to nemuselo měnit. Žena je pro ně levná kořist.

„Proč tě odevšad vyženou?“ slyšel jsem bachařovu otázku.

„Jsi krásná jako Hamburk,“ řekl Schilling. „Jako paví peří. Die Schwarze Loreley. Socha Bismarcka.“

Už čtvrtý den jsem si s ní nevěděl rady. Jednou jsem ji ani neoslovil, oslovila ona mě.

„Máš pocit, že vycházíš ze tmy, ale ne do světla?“ zeptala se, jako bych to mohl vědět.

Vzpomínala na dům, kam ji vzal klient, na špinavé schodiště s chatrným rezavým zábradlím, v poschodí květiny. Lísal se k ní v kuchyni. Páchla tam spálená hrachová kaše. Hostil ji omeletou. Někdo zazvonil. Hodil jí do náruče kabát a pustil ji druhým vchodem. „Žena.“

Hypnotizovala, udivovala a překvapovala mě slovy. Dvojím, trojím, sterým významem, který jim vdechla svým tělem. Očima. Barvou hlasu. Svou minulostí. Nechtěla se vzdát rozhodování o sobě. Měla tělo v každém pohybu. Byla to živočišnost a magnetismus těla. Elegance těla. Některých částí. Myslel jsem na její prsa. V duchu jsem se jich dotýkal a vážil je rukama, dotýkal se jich tváří a rty, celým tělem. Pak jsem šel níž, přes bříško, docela nízko, ke štěrbinám, kde začínaly nohy. Připadala mi všude něžná, sladká a báječná. Denně jsem v duchu podnikal svatební cestu s ní. Zdála se mi sprostá i noblesní, jednoduchá i úžasná, lehkomyslná, prostořeká i hloubavá. Byl jsem schopen se k ní i za ni modlit.

Viděla do mě jako do akvária.

Pátý den měla sen, jak v moři u Hamburku chytá ryby do ruky. Ulovila dvě k obědu, řekla a dívala se mi do očí, jako bych snad jedna z ryb byl já nebo byla pro mě. Pamatovala si tetin snář, podle něhož to znamenalo úspěch. Rozkročila se. Přiložila si dlaně na rozkrok, odtažené palce položila na stehna a pozorovala, jak na to zareaguju. Musel jsem si taky – v duchu – překládat svoje odpovědi z jiného, vnitřního jazyka. Byla tak ženská, jak jenom žena s velkým začátečním písmenem může být, nevinná i nestydatá, bezbranná i nebezpečná. Tvůrce světla i tmy. Stvořitelka touhy a něhy. Otevírala pro mě brány neznámých světů, zářila jako sluneční kotouč, povznášela mě bez oddechu; s potěšením. V očích měla rej, bubny a flétny, zvučné trumpety a pozouny. Co chtěla, abych si z ní bral? Vadila nebo povzbuzovala ji moje nezletilost? V pohybu, vrásce a úšklebku nebo úsměvu anebo zamračení byla v stavu vypovědět svůj životopis. Vydechla z ní pravda, která je den ze dne, z okamžiku na okamžik jiná, a současně trvá. Odrazilo se od ní to ženské, ozvěna, pro niž nejsou slova.

„Nikdo není tak slepý jako ten, kdo nechce vidět.“ To platilo bachaři Feingoldovi, profousu Keplerovi a zřízenci Montagu Spurlochovi.

Narovnala si klouby. „Lámu jim vaz. Mám v kloubech krysy.“ Praskalo to. Propletla si prsty.

Od začátku ve mně vyvolávala vlny, které mi šestý den jako potopa zaplavily mozek, žaludek a vše mezi tím a pod tím. Zažehla ve mně oheň, který mě stravoval a v němž zároveň nic neshořelo. Připadal jsem si jako vězeň, jehož před námi propustili, takže uvolnil celu pro mě a Adlera, židovský major císařské německé armády v první světové válce, který nosil v těle dost střepin, aby to vydalo, podařit se doktorům vyndat mu je, na železnou krabici. Slova pro mě začala ztrácet svůj původní nebo převzatý význam. Hledal jsem v nich ten Tanžin. Tančily ve mně stíny, které neměly jméno a z nichž zůstával jen pocit tance, který se sytil a násobil touhou, představami od pasu nahoru i dolů, nezastavitelným pohybem. Nový přízvuk. Druh energie, která se zdála nevyčerpatelná. Už sedmý den jsem snil o jejím bílém břiše. Přál jsem si vědět, co věděla Tanga. Chtěl jsem vstoupit do jejího světa, jako jsem chtěl vstoupit do jejího těla. Přál jsem si rozdělit se s ní o všechno, hlavně o sebe a o ni. Byla to neurčitá, tichá i zoufalá naděje. Vzrušení. Nesešlo by na tom, kdyby to bylo v pekle. Nebo kdybych měl umřít. Vylouplo se to jako zrníčko granátového jablka, ztraceného v záplavě jiných. Ožíval jsem, aniž jsem se pohnul. V duchu jsem spal s tváří na jejím klíně. Líbal jsem ji tam. Probouzela ve mně touhu blízkou pláči a vyvolávající bolavá vzepětí, která se nemohla prosadit. Začal jsem se podobat řece, která se musí vylít ze břehů. Sahal jsem na sebe rukama a představoval si, že je to ona. V duchu jsem ji viděl. Bylo mi jedno, jestli to Adler slyší. Cítil jsem vznešenost, zoufalství i proradnost lásky. Zaháněl jsem v sobě nářek. Přivolával písně. Volal jsem do ztracena, tiše, němý.

„Co ode mě chceš?“ vyjel jsem na něj, když se začal převalovat na kavalci.

„Mluvíš ze spaní,“ odpověděl.

Přistihla mě na umývárně, jak na ni upírám oči. Nevadilo, že se mi vysmívala. Připadala si průhledná jako sklenice.

Dělal jsem vše jako dřív, až na to, že všechno dostalo nové odstíny. Co se zdálo být otrava, nebylo už osmý den tak protivné; co vypadalo důležitě, směrodatně anebo varovně, ztratilo význam. Blízko se zdálo daleko, daleko blízko. Podivná touha, která se rodí v podbřišku, v duši, mezi sluncem a měsícem, všem lidem společná.

„Holka nevěří ani sobě. Ne proto, že řekne-li ne, myslí ne. Ale proč její ne málokdo vnímá jako ne.“

Mohla vědět, že hltám každé její slovo? Adler nechápal.

Dny, hodiny a noci míjely. Na ničem mi nezáleželo. Deset, dvanáct, čtrnáct dní a nocí. Zbytek zastínila lhostejnost ke všemu mimo bytost dvacetileté krasojezdkyně Tangy. Kvůli Tanze bylo vše bohatší, zajímavější, velkolepější. Víc záleželo na tom, co bude dnes, zítra, než co bylo včera. Hory a okolní svět dostaly sytější podobu. Opřádal je stesk. Představa mladého dívčího těla od pasu vzhůru a od pasu dolů. Magie nesdílené živočišnosti. Odnikud se na mě dívaly jiskřivé a velké modré oči, tmavá klenba obočí a dlouhé černé řasy. Byl jsem u vytržení, aniž se stalo to nejmenší. Necítil jsem tolik hlad, který nás doprovázel bez ohledu na mladistvou chuť a prázdný nebo poloprázdný žaludek. Cítil jsem křídla, navzdory kamennému osmiúhelníku hradeb z malých červených rakousko-uherských cihel. Představa se skvěla čistotou, jakou připisujeme ženám. Naplnil mě pocit hojnosti, ačkoli jsme třeli bídu. Tajemství skrytého v ženě. Obdivoval jsem její oči, jasnou temnou modř, do tvaru srdce vykrojená rudá ústa a dlouhé bílé hrdlo, napjatá prsa, břicho a boky a pas, pevná stehna a ladná silná lýtka, kotníky připomínající závodní koně. Pro Ervina Adlera jsem planul jako omylem založený oheň. Cestou do umývárny jsem si připomínal její šaty. Stál, ležel nebo seděl a chodil jsem s pootevřenými ústy. Vychutnával jsem v duchu Tanžinu krásu, laškoval s ní a ona se mnou. Byli jsme veselí a bezelstní i lstiví jako každý, kdo chtěl obstát nebo přežít. Přál jsem si stokrát za hodinu, dopoledne, odpoledne a večer, abych s ní mohl promluvit. Ráno v umývárně se sklonila a viděl jsem vršky jejích sytých, mramorově bílých ňader. Kus obrazu, který přerušil ostatní myšlenky. Měl jsem chlípné a nezištné myšlenky. V duchu jsem ji líbal. Vracela mi polibek za polibkem. Adler se mnou zbytečně zkoušel rozebírat výsledky protektorátní fotbalové ligy, které měl z deset týdnů starých novin zahazovaných četníky. Zdejší ligy. Mužstva o sedmi hráčích. Neznámá radost i trýzeň. Omamnost pomíjivosti. Předtucha loučení, ještě než dojde k setkání. Bylo to jako nemoc i lék. Kdy člověku na všem záleží a současně o nic nedbá.

Tanga poznamenala, co mi přišlo pod ruku. Objevil jsem v sobě nenasytnost. Zapomněl jsem na holky, co se mi dřív líbily. Vytlačilo je to. Všechno se zjednodušilo. Žily ve mně prosba o smilování i bezcitnost. Cítil jsem mládí, odvahu, měnily se v naději. Neměla tušení, jak hrdinské činy jsem pro ni vykonal.

Trápilo mě, z čeho to člověka vyloučí, třebaže se to spojuje se vším, co v sobě nezná. Cítil jsem nové síly, vlohy a energii i nové slabosti, než se z nich znovu stal příslib. Tanga. Spojoval jsem se s ní všemi myslitelnými svazky. Bolelo mě tělo od pasu dolů a kuličky a hlava. Někdy mě napadlo (poprvé v životě), jestli by nebylo lepší, kdybych umřel. Nebo kdyby umřela Tanga. Trápil jsem svoje tělo. Bylo mi jedno, co to se mnou dělá. Čekal jsem a nevěděl na co. Přál jsem si sebemenší ujištění.

Přestával jsem myslet na sebe, aniž bych se z toho ztratil. Jak to, že kůň, čím je menší, je chytřejší, jak řekla Tanga? Koně i dneska, po pětapadesáti milionech let, splašeně utečou při nepatrném nebezpečí, protože čekají, že se na ně zřítí skála, smete je smršť, velká voda, i když po skále, povodni nebo větrné bouři není ani památky? Stačí, že to potkalo jejich koňské praotce a pramáti? Není pravda, že kůň nemá paměť. Pamatuje si nebezpečí. Oheň, válku a velkou vodu, větrnou bouři. Kde. Kůň už podruhé nevstoupí do rozvodněné řeky. Nikdo ho nedostane do míst, kde hořelo. Je to paměť, se kterou už se narodil? Zdědil strach ze zkušeností předků? Na cestě s cirkusem do Rumunska zažila ticho přírody před zemětřesením. Nepohnul se ani lísteček. Nezaštěkal pes, nezakokrhal kohout, najednou ztichli lvi, sloni a žirafy i opice. Zvířata posedla hrůza. Lidé netušili proč. Než se to dozvěděli.

Na něco se zahleděla, přivřela oči, kolem nichž se jí dělaly vrásky, a najednou se rozesmála. Hledal jsem v jejích očích, čemu se směje. Její smích se napájel něčím, co bylo hlouběji než oči, důlky. Jednou se mi zdálo, že zničehonic slzí.

Měla silné rty, chytré německé oči, třebaže si nedávala práci se svými cikánsky černými vlasy a s oblékáním. Mluvilo se o tisíci a jedné věci, které ukradla, zpronevěřila, nebo koho snad, bůhví, a jak nebo čím nakazila. Taky že pár lidí ztloukla, a ještě víc jich ztlouklo ji. Na dvacet měla zkušenost stařeny. Věřila prý v ďábla jako cikánky. Na lidi pohlížela, jako by zkoumala, jestli to náhodou není ďábel, který ji chce dostat. V tu chvíli zúžila oči, dívala se jako liška nebo chameleon a dala se z ní tušit zvířecí pohotovost i bezohlednost. Adler v ní vycítil to živočišné. Mně se v její přítomnosti zdál svět ušlechtilejší. Kurva? Tady a pro mě to bylo pouhé slovo.

„Nevěříš v ďábla?“ zeptala se.

Jindy se mě ptala, jestli bych chtěl vědět, jak ďábel vypadá.

„Vím to taky,“ smál jsem se jí. „Dovedu si ho představit. Nemusíš věřit v ďábla,“ dodal jsem. „Všecko to stihnou lidi.“ Měl jsem na mysli Němce, kteří pokořili Evropu. Zdvíhala nosík a vystrkovala bradu dopředu. Leskly se jí oči. Zářila.

„Ďábel jsou lidi,“ odpověděla. „Události. Transport na východ. Vagony, vlak a koleje. Strojvůdce, průvodčí a topič. Úředník na ředitelství Deutsche Reichsbahn v Berlíně nebo policajt v Hamburku anebo v Baden-Badenu, který tě chce přesvědčit, že zmlátit člověka je víc než ho hladit a umřít lepší než žít. Nebo že cena a bezcennost jsou rovnoprávné. Němci se narodili, aby umírali. Většinu válek, do kterých se pustili, prohráli. Věří pitomosti svých vůdců jako bohům. Čeho je moc, musí se vymýtit. Proč jsou modré oči užitečnější než černé nebo hnědé. Co je čistá krev? Spojení mezi krví a půdou. To bys musel vidět mého strýce, otcova bratra, esámana Karla. Má trudovitou pleť. Vyrážku, fleky a důlky po neštovicích. Nebo mé venkovské příbuzné z otcovy strany. Balvani, kteří věří v posvátnost půdy. Světí poledne. Zažehnávají ďábla a zároveň se na něj odvolávají. Je vždycky v přesile,“ zasmála se. „Říšský ministr výživy, který mi odepřel potravinové lístky, ačkoliv otec dostával nezkrácený příděl jako esámani. Ďábel je, kam se podíváš. I kam nevidíš.“

„Má hlas?“

„Vynechala jsem hlas? Na to se můžeš spolehnout.“

„Jako ty a já?“

„Někdy chraptí nebo jen šeptá. Nebo křičí. Taky jako ty a já.“

„Co ti říká?“

„Proč se neptáš, co říkám já jemu?“

Zakuckal jsem se. Napadlo mě, že mluví, aniž si dělá nárok, abych s ní souhlasil. Možná jí nesešlo na tom, jestli vůbec poslouchám. Říkalo se, že v Hamburku hrála ruletu. Nebo u toho očumovala. Schilling se tvářil pochybovačně. Takové holky pustí leda ke vchodu, na dvůr kasina. Holka s poloprázdnou kapsou.

„Nedovolí mi, abych zapomněla, že se peklo nedá změnit.“

Zase se smála. Její oči zůstávaly vážné. Chtěl jsem říct, jaké má krásné tmavé modré oči.

„Je posedlý transporty, zabíjením. Má pro to pojmy: přemístění, vyřazení nebo vysídlení. Východní oblasti, normalizace. Zvláštní řešení. Boj o čistotu rasy a krve. Původ.“

Dodala: „Radí ti, abys seděl na místě jako pecka a nechal po sobě dupat. Nebo abys neseděl, a stejně po sobě nechal šlapat. Na co nemáš právo. Nedovolí ti, aby sis myslel, že můžeš něco změnit – povahu, svůj osud. Válku nebo hvězdy. Nejsi než domácí zvířátko, kočka a pes a myš nebo hračka. Zapřou ti nos mezi očima. Myslíš, že ti snad pomůže vzdělání? Nedovolí ti jít do lesa, do biografu nebo parku, koupit si meruňky, vykoupat se v řece.“

Dodatečně mě napadlo, že i pro ni může být lepší umřít než žít. Nemusela to svádět na Němce nebo na ďábla. Líbilo se mi, když řekla „ty a já“, ačkoli jsem s tím začal. Vychutnával jsem ozvěnu jejího hlasu. To drsné, otevřené, přístupnější. Ty a já. Příslib. Neurčitá možnost. Bylo to sedmnáctý den Adlera a mě a Tangy vedle v ženské cele.

Zaměstnávaly ji myšlenky na ďábla. Ten sedmnáctý den se o tom poprvé zmínila.

„Říká ti, že když jsou věci dobré, budou horší, a jestliže jsou horší, změní se v nejhorší. Nikomu na ničem nezáleží. Lidi jsou pro sebe. Bojíme se jeden druhého. Ďábla v nás. Už jsme se s tím narodili. Když se ti něco povede, neznamená to, že to bude lepší. Nebo si vymůžeš úlevu a vydrží do zítřka. Potkáváš ho denně. Nastaví ti aspoň nohu, aby ses přerazil, když ne hned zlomil vaz. Nenechá tě odpočinout. Nedopřeje ti pocit sytosti. Nebo že něčeho už je dost.“

Vzpomínal jsem si: „Rabín na bloku H IV tvrdil, že ďábel je druhá tvář Boha. Lidi ho ukřičeli. Někdo po něm hodil kámen. Takového rabína nepotřebují. Ptal se, proč, je-li Bůh tak laskavý a současně všemocný, dopouští existenci ďábla? Nebýt večerka, lidi ho snad na chodbě umlátili. Nemůže snad Bůh všecko? Nakonec dali rabínovi za pravdu. Odtud se jim Bůh zdál bezmocný. Tohle kolo prohrával.“

Ještě jsem se zeptal: „Doufám, že taky nevěříš, že do tebe ďábel vniká nosní dírkou, jako tatínek jednoho mého kumpána?“

„Ne. Je to jinak. Než nastoupíš do transportu, přijde k tobě kamarádka a chce za marku koupit tvou kabelku z ještěrčí kůže a lyžařské boty. Co bych s nimi na východě dělala? Peníze se mi můžou hodit všude, ne? Jeden obdivovatel chtěl můj zelený krasojezdecký úbor, rajtky a sytě rudou hedvábnou blůzu a bílé bolerko, aby měl alespoň něco, co by mě připomínalo, až budu za horami. Věděla bych přinejmenším, že je to ve spolehlivých rukou. Myslel na svou milenku, ne na mě. Měl si ji brát. Není to lepší, říkal, než to nechat napospas molům? Některým lidem se tu na úkor druhých vede líp než doma. Modlí se; ne za odpuštění, ale aby válka trvala dlouho, mohli se mít dobře. Lidi jsou pakáž. V tom všem má prsty ďábel. To mi nevymluvíš. Jak jsi líčil toho ztlučeného rabína, spokojili se lidi s jeho vysvětlením? Šli s tím spát?“

Usmála se. „Radši se bavím o koních. U koní se ti vyplatí laskavost. Na koně nesmíš křičet, aby se nepolekal. Kůň si brzy zvykne. Nemá rád změnu. Potrpí si na pravidelné krmení, ať už ho živí, kdo chce. Nerad se stěhuje. Jak jsem řekla, všechno si pamatuje.“

Koně vlastnili kus její bytosti. Cítila volnost zvířete, jako by sama byla kůň. Instinkty zvířete neustupují, nepřizpůsobují se. (To se o lidech říct nedá.) Vnímala jako kůň půdu pod sebou, jak se otáčí Země, bez začátku a bez konce. Nebrala ohled na čas, jen na den, noc a zimu, vedro, vítr, jako koně. Cítila se jako kůň v trysku, který musí občas zastavit a diví se. V noci spřádala představy, jak se účastní dostihů nebo bydlí v honosném domě, před kterým zastavují koňská spřežení a zlacené kočáry. Slyšeli o její jezdecké pověsti. Nechtěla by účinkovat na přehlídce barona a baronky von Wolfsonových v Hamburku? Nebo na olympijských hrách? Na skokanské soutěži? Tanze, Soně Inge Grossové, se to vracelo v opačném pořadí: snila o tom, co bylo kdysi v cirkuse Odeon. Vyvolávala koně jménem. Fiasko, Princezna a Merkur. V představách vdechovala vůni pilin v manéži, slyšela břesknou cirkusovou hudbu. Viděla rudolící obličej bubeníka, trumpetistů a muzikantů s tympány. Ředitel pokládal hudbu za nejlepší v Hamburku. A Tanga cirkus za pobočku ráje (s kousíčkem pekla). Odtud zázrak.

„Ve snu mluvím s koníčky cizími jazyky. Umějí francouzsky, rozumějí italsky nebo anglicky, arabsky. Měli jsme život plný výsad.“

„Na to bych vsadil krk,“ souhlasil jsem. Ale uvažoval jsem o tom, čemu říkala privilegia. Napadlo mě, že Tanga žije celý svůj život jako výsadu. To, co jsem také chtěl.

„Když se mi nechce s nikým bavit, povídám si v duchu s některým ze svých koní. Nejchytřejší byl Fiasko.“

Pak řekla: „Na jaře se v cirkuse ukázal koňař Heiner, vysloužilý kapitán kavalérie. Odkupoval a prodával cirkusu koně. Mně přinášel sněženky. Přicházel ve staré červenožluté uniformě vyžrané moly a vyspravené (to bylo vidět) vlastníma rukama, s prýmky, lampasy a zlatými knoflíky, s vycházkovou holí. Vypadal jako koňský generál.“

Že je jaro, poznala, když přišel koňař Heiner a přinesl jí sněženky. V roce 1931, kdy jí bylo osm, byla dlouhá zima. Hustě sněžilo. Mrzlo. Stýskalo se jí po koňaři. S ním přijde jaro. Čekala, až začne tát. Měla strach, že už ho neuvidí, protože byl starý. Říkal: „Opustili jsme svět morálních hodnot. Mravnost už neexistuje. Starci i střední generace jsou bezradní a bezmocní. Situační morálku chápou jen děti a dospívající. Dobré a zlé splývá. Spravedlnost a křivda se kříží. Válka je zlá pro morálku. Z lidí jsou sobci, zapomínají, co a čím byli. Nedá se dělat nic než to brát, jak to je. Každý má svou pravdu, ale je to opravdu pravda? Vidíš mě naposled, umírám.“

Rok od roku se Heinerovi zdála mladší, ačkoli pro ni čas také nestál. Každé narozeniny byla šťastnější a pyšnější, jak rostla. Starým připadá každý mladší. Už dobře nevidí. Musí se na ně i zblízka křičet. Je jim víc zima. Někdy se koňař Heiner zapomínal holit. Měl strniště pod bradou, na tvářích, ostrůvky. Šlo mu na pětašedesátý. Co s muži dělá věk? Stárnou mizerně jako ženy. Vidí se zevnitř, ne v zrcadle. Namlouvají si, že jsou staří, jak se cítí. Touhu a přání a vidiny zaměňují za schopnost. Vzpomínku na sebe za skutečnost. Ozvěny. Nikomu nemusíme závidět stáří. Mládí také není jen nepřetržitý svátek. Narodil se tři dny před Štědrým dnem, v první zimní úsvit. Pořád zíval. Byl to první muž, kterého milovala. Chtěla mu dát panenství. Vrtěl hlavou. Jsi ještě dítě. Nechci. Počkej pár let. Je na to zákon. Ne, že jen nechci – nesmím. Ptali se jí, jestli je jeho dcera. Ne, řekla, kamarádka. Kdyby chtěla, adoptoval by ji. Měl nemocné srdce, anginu pectoris. Na jaře se ukázal a přivezl sněženky. Příští jaro se neobjevil. To jí bylo třináct. V Německu zvítězil ve všeobecných volbách Hitler. Lidi ho volili, někteří ze strachu z chaosu, jiní nadšeně. Okouzlil je. V Tanžině rodině zjistili, že babička a maminka jsou židovky. Život, jak ho znala, skončil. Tatínek sešel. Měl pokušení obě udat. Nemusel. Do té doby se holky nedělily na árijky a neárijky. Měla přezdívku Die Schwarze Loreley. (V papírech gestapa to neopomněli. Pokládali za nehoráznost, že si takové jméno troufala ponechat.)

Zívla; vdechovala, co bylo ve vzduchu ďábelské; z její tvářičky dechlo zklamání nebo strach, že na ni jde nemoc. Omrzel jsem ji dřív, než jsem ji dokázal nadchnout? Co se týkalo koní, ji nenudily snad ani koňské bobky. Jaká nemoc ji strašila? Nemluvila by o tom, asi ani kdyby měla cukrovku, souchotiny nebo rakovinu. Nemluvit o slabostech patřilo k jejím zásadám. Buď nevěděla proč, nebo jí to radil instinkt chytřejší než rozum, souhra všeho vzdělání. I zmínit se o nemoci by pokládala za nechutné. Proč někomu odkrývat Achillovu patu? Člověk se musí bránit všemu a všem.

Jako někteří lidé věří, že psi mluví, nepochybovala Tanga, že koně mají svůj jazyk, kterému rozumí. Dokázala jim naslouchat hodiny. Slyšela z nich sebe. Byla snad v dřívějším životě – nebo bude v tom příštím – kůň? Své miláčky v cirkuse krmila jako dostihové koně; k snídani čtyři až šest syrových vajec zamíchaných do zrní společně s půllitrem ležáku. Když byli s cirkusem v Londýně, měla pokoj s výhledem na pláň, kam vyváděli bílé a černé koně královské gardy. První zvuk kopyt ji vytáhl z postele jako magnet. Klekla si k oknu na židli a pozorovala družinu, dokud poslední kůň nezmizel. Nepřešla kolem koně, aniž se ho dotkla. Nevěřila, že existuje kůň, se kterým by si nerozuměla. Neodpouštěla nacistům, že ji připravili o společnost koní. Cítila se jako dělník, kterého vyhodili z práce. Voněla po koních.

Adler se na mě díval, jako by mi přeskočilo. Vymyslela si cirkus, Londýn a nemoc, které se bála, nebo si vycucala z prstu i nemoc, hotel a koně královské gardy?

Tanga vycítila, co cítí kůň, když se mu napínají svaly na krku. Souhrn energie a pohybu; volnost, jak ji vnímá zvíře – a někdy lidé jako ona nebo já (ty a já), kteří potřebují tělo, svaly a energii, jako někdo potřebuje čas, mozek nebo důstojnost anebo peníze, aby všechno, nebo alespoň něco z toho, co dělají, mělo smysl. Aby měli něco, jako je kůň, síla a dobrá povaha, vytrvalost a průbojnost i velikost koně.

„Nemůžeš srovnávat koně a myš,“ řekla.

„Kdo srovnává koně s myší?“

„Něco je čistá rasa a zbytek je ošklivost.“

„Řekni rovnou, že nemáš ráda myši. Nepleť do toho rasu. Nebo si budu myslet, že jsi víc Němka než židovka. Kdybys z lidí oloupala kůži, jsou všichni stejní. Jen je víc blbých.“

„Chci říct, že bez koní není na světě žádná krása,“ usmála se. „Je mi jedno, jestli jsem víc Němka nebo židovka.“

V očích měla rychlost, představu krásy a čas, cosi, co má jiný smysl než koloběh v trestnici, bachař Feingold, profous Franz Kepler a spol. Pevnost, Rada starších, denní rutina. Zákony a nařízení ghetta. Nacisti se svým připitomělým učením a rasovou teorií a norimberskými zákony z roku 1935. Milovala pohled na hory, do dálky, kam nic neproniklo. Jednou jsme v dálce viděli oheň. Hořelo stavení, mlýn nebo továrna. V očích se jí blýskla pohanská radost.

„I ďábelská krása je krása,“ řekla.

„Uznávám, že kůň je krása,“ podotkl jsem.

„Možná že i kůň je ďábel. A to, že je krasavec, klame.“

Viděla, jak mě zmátla: „Někdy je krása ďábel. Ošklivost je málokdy andělská. V tom jsem si neudělala jasno. Lidi, které potkáš a nemají tě rádi, aniž jsi jim něčím ublížil, věci, co vezmeš do rukou. Co se ti líbí a o co přijdeš. Ti šerední. Zlo.“

Tanga měla koně ráda i nerada ze stejných důvodů jako lidi. Každý byl jiný. Lidem méně odpouštěla. Od koní chtěla skákat, rytmicky chodit, poslouchat. Učili se to. Neměla ráda škaredost. Oškliví nosí smůlu. Šeredných se bála. Viděla v nich zrůdy. Loupla očima po svých spoluvězeňkyních nebo po jejich mužských protějšcích a v duchu, nebo nahlas vyslovila svůj odsudek, proti kterému nebylo odvolání. Jedna z nejtlustších kurev v Hamburku, s nohama do iks a lýtky jako cvalík, se jmenovala Herta K. Mussoll. Při chůzi se kolébala jako ožralý námořník. Zaměstnání provozovala chladnokrevně. Uspokojení jí přinášelo křivě svědčit, žalovat a šířit klepy. Původně posluhovala na univerzitě; vynášela smetí, vymetala pavučiny a myla záchody. Vyhodili ji. Ukradla z kanceláře hrnek a cikorku. Klientům se pobytem na univerzitě chlubila. Mohla být, kdyby chtěla, děkankou.

„Frau Mussoll. Dodnes nevím, jestli byla svině, protože byla ošklivá, nebo tak ohavná, protože byla svině.“

Ošklivým chybí duše. Frau Mussoll nepřežila lásku. Stárla jako vyřízený fotbalový obránce, tvářila se jako rozhodčí.

Zřízenec Montagu Spurloch docházel do věznice dvakrát týdně. Zbytek času pracoval na Jugendfürsorge, s těžce vychovatelnými dětmi. S Adlerem si nás už vyhlédl, aby shledal, nejsme-li příliš lehcí pro L 816, kde bydleli těžce vychovatelní, a příliš těžcí pro L 218 a Q 417, kde už jsme si zvykli. Šla o něm pověst někdejšího hazardního hráče.

Spurloch oslovil Tangu perfektní němčinou: „Co pro mě máš, slaďouši? Neuděláš mě šťastnějším? Co bys za to chtěla?“

Tanga si ho změřila.

„Nechceš, abych se cítil dobře? A ty trochu bohatší?“

„Na každý háček se vám zlatá rybka nechytí,“ řekla mu.

„Myslíš?“

„Nemáte správného červa.“

Vkládala do slov tělesnost.

„Jak byste to chtěl?“

„Rozhodně ne zadarmo, lásko.“

„Máte prý nejdál od srdce do kapsy.“

„Pro tebe něco najdu.“

„Šetřete.“

„Tvoje poslední slovo?“

„První,“ opravila ho Tanga.

Zhoupla se v bocích.

„Jsem umělkyně.“

Adler ohrnul nos nad vrstvou brilantiny, kterou si Spurloch pomazal havraní vlasy podobné jejím. Adler by si s ním rád přisedl k hráčskému stolku.

„Takového jsem už měla,“ řekla Tanga k Schillingovi. „Stačí, když se vzmuží. Vidí jen sebe.“

„Co tím chceš říct?“

„Dívá se jen na ten kousek masa.“

Schilling proklel nedovařené kroupy k obědu. Básnil o prasečích nožkách, které mu na vyřazených říčních lodích dávala holka, o které občas mluvil. Ve vzpomínkách ji pokládal za nejskvělejší objev v posteli nebo na ovčí kůži na podlaze. Johanka Margaretka. Dcera rybáře, který znal spoustu anekdot a lechtivých veršů.

„Nejlepší jsou s křenem. Taky je měli v krčmě U Mámy.“

„Máš nemanželské děti?“ chtěla vědět Tanga.

„To ví jen osud a nešťastné matky,“ vycenil zuby s mezerami Schilling.

Rád jsem špicoval uši u kohoutků na umývárce, na konci korýtka, jímž odtékala voda, když se trestanci a trestankyně domyli a řadili jsme se ke společnému odchodu. Tanga se bavila s námořníkem Schillingem. Měli svoje kódy. Ptal se jí, kde v Hamburku bydlela.

„Chceš mě po válce navštívit?“

„Pár kámošů bydlí na vysloužilých nákladních lodích ve slepém rameni, jestli to znáš.“

„Trochu. Bez revolveru, boxeru v dlani nebo vlčáka s ostrými zuby je lepší se tam neukazovat.“

Chtěl vědět, jestli mají společné známé.

„Možná,“ řekla. „Pamatuji si tváře, ne jména.“

„Na slezině budeš gól,“ ujistil ji.

„Jasně. Vím, co je láska.“

Měli svůj slovník. Zvláštní slova pro lásku, známosti nebo peníze. Tanga s ním mluvila jako cirkusová umělkyně, nebo se tak tvářila, námořník s ní jako se šlapkou nebo svou budoucí ženou. Popichovali se. Říkali si, co by druhým neodpustili. Nechala si líčit nákladní parník Neptun, výtlak osm tisíc brutto registrovaných tun, kde sloužil jako plavčík. Za to námořníkovi vyprávěla o marnosti, kterou jako holka zaplatila za to, jak byla říčná. Nejdřív chtěla obejmout a přitáhnout k sobě mužské tělo. Vstřebat ho jako houba nebo pijavice. Přisát se a sevřít a povolit jen podle svého. Pak chtěla víc těl. A najednou, když měla těl tolik, kolik chtěla, začala pátrat po jejich povaze, vlastnostech a sklonech, duši. Zničehonic postrádala víc duši.

„Uvidíme,“ řekl námořník Schilling. „Nechceš, aby tě někdo chránil?“

Schilling si už v Říši odseděl osm měsíců za pašování laciných cigaret. Tabák byl pro lidi na moři zdrojem. Dva kumpáni z lodi, Heinz a Hans, pašovali opium. Vykoupili se nástupem k jednotce wehrmachtu, která odstraňuje na východní frontě miny s pomocí psů. Vojenskou poštou dostal Schilling do Terezína korespondenční lístek s příslušnými razítky. Heinz a Hans mu psali, že pes má pětačtyřicetkrát vyvinutější čich než oni. Dávají přednost fenám. Staří psi ztrácejí čich. Pokud přežijou, jdou do výslužby. To je, Heinze a Hanse, nečeká. Co dělá mezitím on, Schilling, stará vojna? Nevadí mu, že je na pevnině? Hodlá vyčkávat za větrem až do konce války? Nějakým způsobem to Schillingovi došlo, vojenskou cenzurou, s pozdravem Heil Hitler a známkou, na které byl nevyučený čalouník s knírkem.

„Takovou rezem prožranou kocábku jsem znala,“ řekla Tanga. „Honily se tam krysy.“

„Chodil jsem tam za kostí, která pro mě v St. Pauli fasovala maso, když ho lidem jako já zakázali.“

„Maso?“ sklouzla mu Tanga pohledem pod pás.

„Mrcho.“

„Co dělala tak dobře?“

„Po čem chlap touží. Rukama, zepředu, zezadu, pusinkou.“

„Jak jste se seznámili?“

„Napsal jsem na cigaretu perem svoje jméno a podal jí to i s krabičkou sirek s otázkou, jestli by to vykouřila.“

„A?“

„Usmála se jako ty.“

„No vidíš. Do každé léčky nespadnu. Takže si na cigarety piš, co chceš.“

Schilling u Johanky Margaretky pár nocí přespal; přišlo ho to laciněji než vojenský hotel nebo noclehárna. Zpívali si Die Lustigen Holzhackerbaum, Lili Marlene a Mein Vater war ein Wandersmann. Také Sieben Fässer Wein a Die kleine Kneipe a Muss ich den…

Ztichli, protože se přiblížil bachař Feingold. Brousil umývárkou, aby mu nic neušlo. Už byl na druhém konci a zase se vracel.

„Ta holka měla flek v St. Pauli, U Námořníka,“ pokračoval námořník. „Její číslo jsem viděl. Sedla si na ševcovskou stoličku, roztáhla nohy a začala spořádat nejdřív peníze. Potom si oloupala vajíčko natvrdo. Její head trick bylo cigáro. Předtím vyplivla to vajíčko na talířek mezi nohama, pak ty penízky a za potlesku obecenstva cigáro navlhčila, zasadila si ho jako správná kuřačka a zapálila. Vdechla jednou, dvakrát, vypustila dým. Kouřila, jako by se nechumelilo. Všechno tou oholenou pusinkou. Vypadala jako mušlička.“

„Kdo ti řekl, že jsem ji neznala? Už tenkrát byla ruina. Její číslo se podobalo uzenářství.“

Cítil jsem, jak se mi hrne do hlavy krev. Marky, oloupané vajíčko natvrdo a čím kouřila cigáro. Dostával jsem horečku. Schilling s Tangou to brali jako housku na krámě. To lidi dělají? Proč? Pro chleba s margarínem? Pro pár svršků? Kdybych to neslyšel a díval se na její tvář, vypadala jako předtím, nevinná, bezelstná i mazaná, s ostrým nosánkem a maličko pozdvihnutými rty, blízko k úsměvu, k tomu vlídnému, co z ní vyzařovalo a čím se vyjadřovala a čím by, kdyby to o ní všichni nevěděli, nevypadala na to, co byla. Představoval jsem si, co se do ní slévá neviditelným trychtýřem.

Bachař Feingold obešel umývárku. Čenichal.

„Pátrejte dál,“ vzkázala mu do zad potichu Tanga.

Schilling neseděl v ghettu poprvé. Bručel tu za rvačky, podruhé odmítl pracovat na železnici s dynamitem pod dohledem dvou říšských inženýrů. Bylo mu řečeno, že příští trest už by si odseděl v Malé pevnosti. Schilling se pyšnil, o kolik ošidil Třetí říši na daních. Byl na tom lépe než Heinz a Hans, hledači min na východní frontě. Terezín a ruská fronta nebyly ke srovnání.

„To se ví, že za každého, kdo mě tady hlídá, jim na východě někdo chybí.“

„Před německým důstojníkem bys to neřekl.“

Na chodbě věznice jsme si šli s esšálkem pro jídlo. Schilling se zase dostal k Tanze. Poskytl mi další důvod k žárlivosti. Představoval jsem si nákladní parník Neptun a plavčíky v tričkách, už dávno ne bílých, mastných a vyplněných svaly a tuhým, sluncem ožehlým masem. Jeden z nich, Schilling. Širé moře, obloha a bouře a vlny větší než parník. Bedny, sudy a pytle v podpalubí. Pašované cigarety v kajutě mužstva. Schilling se chlubil, že na něj doktor v životě nepoložil ruku.

„Lass sein.“ Mluvili s hamburským přízvukem. Bachař rozuměl jen každé třetí slovo, profous částečně.

„Vzal bys to s Heinzem a Hansem, kdyby ti to nabídli?“ zeptala se ho Tanga. „Kolik cigaret to bylo?“

„Naposled?“

„Běžně.“

„Šest beden.“

Tabulka na chodbě věznice hlásala Rauchen verboten.

„Vitato fumare,“ utrousil Schilling. Kouření zakázáno.

„Taky jsem kouřila.“

Vzdychl si, roztáhl ústa v úsměvu s mezerami po vyražených zubech. Trest smrti za neuposlechnutí kouřit ho pobavil: „Heinzovi a Hansovi to hrozí i bez vyhlášky.“

Nákladní parník Neptun se bez nich tří obejde. Plavčíci jsou nahraditelný Kanonenfutr. I Heinz a Hans měli svůj zápis v nevyzpytatelné knize osudu. Nezáviděl jim, ani je nelitoval. Mezi piráty by obstáli. V myšlenkách narazil na ledacos, co mohlo být, nebylo a asi už nebude. Stýskalo se mu po lodi, po moři, po volnosti. Neptun byl otlučený parník.

„Gehen, gehen,“ popohnal ho bachař Feingold z bezpečné vzdálenosti.

Zmizeli jsme ve svých celách.

Za horkých červencových nocí bachař nařídil otevřít okna. Slyšeli jsme melodie z Kameradschaftsheimu. Sonička Inge Grossová se vracela do svých dívčích let, kdy věřila, že má život před sebou. I to nejmenší se jí zdálo velkolepé. Ubohost byla do písku větrem vyryté znamení, jež překročí a zapomene.

Taneční písně pro ni znamenaly krásu nejlepšího ze světů, jaký si dovedla představit. Smysl, to hezké, co znamenalo Německo. Znala orchestr Petera Kreudera, šlágry, které vyplňovaly přestávky v cirkuse Odeon. Zaslechla slova, jež znala, J’Attendrei a Pláču pro tebe, Hamburku, mé město a Proč se na mě tak díváš, miláčku?. Akord v ní probudil známé, kteří snad ještě žili, nebo je zabili na východní frontě, u cizích ruských měst.

Francouzské, anglické nebo americké šlágry. Byla pyšná, že je tady hrají z gramofonových desek v Kameradschaftsheimu a ona je slyší. Předehra z Die Fledermaus, Eine Nacht in Venedig, Gräfin Mariza. Parádní ozvěny varieté a kabaretů. Přistihla se, že si vytírá z koutků očí slzy. Stárnu, říkala si. Vcházelo to do její noci. Vychutnávala to mezi spánky. Možná že přeceňovala paměť. Napínala sluch. Pozdě v noci skončili. Parkem, který obklopoval Kameradschaftsheim, skučel vítr.

Ráno řekla: „V noci jsem byla vzhůru. Slyšela jsem je hrát z kasina. Svině. Každou noc.“ Vychutnávala to s nimi. Víc než oni. Jihla. Dojímalo ji to.

„Co hráli?“

„Johanna Strausse. I americké šlágry. Kdeco. You are my sunshine. Italské Santa Lucia. Traumerei od Schumanna. Nechávali otevřená okna.“

„Trpělivosti tě v cirkuse nenaučili?“ zeptal se Schilling. Začal hvízdat Traumerei.

„Ty to znáš?“

„Z poslechu. Máma je do Schumanna blázen.“

Tázavě na ni pohlédl.

„Věřil bys, že jsem ve dvanácti byla ještě panna?“

Tu noc zase hráli. S Adlerem jsme poslouchali. Myslel jsem na Tangu. Vnitřní chvění nebyla jen touha po jejím bílém břiše. Vnímal jsem dotek krásy a touhy, co trvá déle než noc, podzim nebo zima. Propojovalo se mi to na její oči, tvář a nos nebo podbřišek, dlouhé nohy, vnitřní stranu stehen. Viděl jsem ji v duchu nahou, jak prochází tři kroky přede mnou, zvolna, a chvílemi se otáčí jako modelka, abych ji viděl ze všech úhlů, a pak tančila jako derviš v sukních i bez. Nebo přede mnou ležela na podlaze, uvolněná, krásná a velice ženská a mladá. Adler mi vyčítal, že jsem se zamiloval a změnilo mi to chování. Osobnost. Copak jsem něco takového měl?

Neodvážil se mě napomenout, abych přestal.

„Máš rád moje ňadra?“ zaskočila mě nazítří ráno, když jsem na ní ulpěl pohledem.

Dokázal jsem jen rudnout.

Druhá zlodějka z Hamburku, starší Josefína Waldhauserová, na ženské cele měla v noci křeče. Jiná zlodějka, Johanna Hagengruberová, lektorka z univerzity v Heidelbergu, jí poradila, aby si dala na noc pod prostěradlo, kde má lýtka, kus mýdla. Fungovalo to. Už křeč nedostala.

Ráno Waldhauserová řekla: „Nemůžu spát. Říkají mi, že jsem se neměla narodit. Dávají mě za školní příklad ošklivé židovky, příživnice, která páchne. Měla bych chuť hodit bombu na Berlín, Němce i na nás.“

„Co to je – triviální?“ zeptala se Paula Leventhalová, kterou zavřeli na týden za opakované rvačky na pokoji číslo 38 v Hamburských kasárnách. „Maže se to na chleba?“

Tanga se dívala na tenké tyčky ručiček Pauly Leventhalové. Vytanulo jí na mysli slovo třasořitka.

Paula Leventhalová měla milence v ústřední evidenci, Jana Edgara Tréglera. Vyreklamoval ji z transportů na východ. Ani jí nepřišlo, že místo ní musel jet někdo jiný. Rozčilovala se. Za týden na ni zapomněl. Chlapům se nedá věřit. V cele chodila v černém, od punčoch, přes prádlo a šaty, v dlouhých rukávech, aby nebylo vidět, jak je kostnatá. Pro drsnější slovo nešla daleko. Většinu žen označovala názvem ženského přirození.

Hlasitě s ní souhlasila Gladys Weintraubová, která udělala chybu, že se v roce 1937 po rozvodu se svým anglickým manželem, dopravním strážníkem, vrátila z Velké Británie. Proklínala červnový den, kdy si v Londýně sbalila kufry.

V ženské cele se jednotlivé vězeňkyně postaraly o program. O tajích a pravidlech ženského náboženství je poučovala Paula Leventhalová. Chtěly vědět, proč si na židovské svatbě navléká ženich prsten na ukazováček pravé ruky. Je z prstů nejdůležitější, protože ukazuje. Ženich navlékne prsten na ukazováček nevěsty, aby to všichni viděli. Po svatbě přemístí prsten na čtvrtý prst levičky, podle pověry, že krev pulsuje z tohoto prstu rovnou do srdce. Sahá to k německému rabínovi Moše Mintzovi z patnáctého století. Proč je podle talmudu a šulchan aruchu (prostřeného stolu), knihy židovských náboženských pravidel, dítě židovské, má-li židovskou matku? Bez ohledu na původ otce nemůže mít nežidovka židovské dítě. Matka je jistá, otec sporný. I dítě, jehož maminka se obrátí na jinou víru, je pokládáno za židovské bez ohledu na počínání matky i otce. Židovství dítěte je nezvratné. Konverze rodičů ho nezpochybňuje.

Někdejší lektorka z Heidelbergu, Johanna Hagengruberová, než začala krást na poště balíčky s jídlem a přistihli ji, jak si je odnáší, vysvětlila, kde se vzala současná bezcennost lidského života. Tanga ji neměla ráda. Přiznala jí polehčující okolnost, že příležitost dělá zloděje. Od Leventhalové se dozvídala pojmenování ctností a neřestí, jež ve dne v noci zápasí skoro v každém náboženství o lidskou duši. Křesťané to ukradli židům. Víru, lásku a naději. Rozumnost, umírněnost a dobrotu, odvahu, sílu a spravedlnost, která je v židovství první a nejdůležitější, protože obsahuje všechny ostatní, stejně jako pro nežidy láska. Ctnosti i neřesti přinášejí a odplavují čtyři řeky ráje. Pro Leventhalovou byla čtyřka šťastné číslo. Krmí hladové, napájí žíznivé. Tanga fandila odvaze. Poslušnost a trpělivost jí byly ukradené. To se mohla narodit jako papoušek. Leventhalová si připadala jako se závojem s trojí tváří, s hadem a zrcadlem, sítem a trychtýřem, jimiž se prosívá a sype (hrne) poučení a moudrost. Nestálost a nedůslednost přirovnala ke kouli na noze. Na závisti se shodly. Tanze přišily necudnost, bujnost a rozmařilost. Proč se ráda ukazuje nahá.

Za chvíli přišel bachař pro Helenu Feldmanovou, kterou propouštěli. Na kavalec Josefíny Waldhauserové hodila svoje svíčky a mýdlo.

Waldhauserová jí poděkovala pohledem.

„Máš to i na svícení a mytí,“ řekla Feldmanová.

Než Tanga začala na své jedenácté narozeniny v cirkuse jako umělkyně, ucházel se o ni jedenapadesátiletý krotitel tygrů Erik Brüller. Dokázal cvikem, zkušeností a hypnotickým pohledem a vidlemi krotit velké bengálské kočky. Věřil, že ďábel se dostává do člověka, když otevře pusu a kýchá, jako by vcházel oknem nebo dveřmi, jak v to věřili ve třináctém století v době moru. Věřil taky v číslo třináct, že nepřináší štěstí, zvláště v pátek; za nic by se třináctého nepřiblížil k tygrovi, protože třináctka je židovské číslo tmy, noci a měsíčního světla a oslepení. Bál se všeho, co bylo židovské, protože židi si rozdělili rok na třináct měsíců podle luny nebo moře a oblohy a jejich oblíbená barva – stejně jako barva měsíce a moře – je bílá a modrá. Kromě toho reprezentovala třináctka ženskou, prapůvod zla a zdroj krásy a kouzla. (Tvrdil, že si snadněji poradí s tygrem nebo povodní než s ženskou.) Zklamalo ho, když se dozvěděl, že Tanga je poloviční židovka. (Ačkoliv uznával výjimky, byl rád, že z cirkusu odešla.) Jakmile se probudil, stál u stájí, aby viděl bílého koně a splnilo se mu, co si přál, nehledě na to, že u stájí se ráno myla Tanga, polonahá nebo docela beze všeho, za záclonou z prostěradel, která zvedal vítr. Měla plná, pružná a mramorově bílá dívčí prsa.

Pokud šlo o její profesi, měla Tanga dvě osobnosti: tu, která ji živila, a druhou, která se nechávala živit. (V tom zahrnula svá práva, která pokládala za nezcizitelná.) Pár lidí chtělo oba protiklady uvést na správnou míru; s těmi by dvakrát nešla. V duchu jsem s ní vedl milostné rozhovory: Jsi krásná jako německá dýka. Odpovídala mi: Co takhle generálská šavle s jílcem vyloženým rubíny? V představě se na mě smála už trochu zkaženými zuby. Řekla, že její židovská maminka byla v mládí krásná jako dubový kříž s ratolestí vyloženou démanty. Viděla kříž německého generála, který mu připnul na prsa maršál. Při vyslovení pojmů generál nebo maršál přivírala oči. Nebo zavěsila pohled do dálky, mimo sebe. Kdoví, co před sebou nebo v dálce viděla.

„Lžu, jen když musím,“ smála se do očí bachaři Feingoldovi, který ji obvinil, že se jí nedá věřit. „Záleží na tom, komu. Aby mi za to stál.“

Co může položidovka, která se k tomu nepřiznala, dokud ji agent gestapa v cirkuse neusvědčil, vědět o ďáblovi? To mu nenamluví. Co svádí na koně?

Nevím už kolikátý den – asi třetí – jsem se s ní seznámil na cestě do umývárny. Od první vteřiny jsem cítil, že mi vypráví věci, jimiž mě zároveň zahanbuje. Upravovala si přede mnou šaty. Byl to nový druh rozpaků. Chtěla mě ohromit? Na chodbě si přede mnou zapínala podvazky. V duchu jsem jí sliboval věčnou lásku. Poprvé jsem měl myšlenku s někým trvale žít. Jak se nakláněla, odhalila mi bílá prsa, žlábek. V duchu jsem si dovedl doplnit trojúhelník pod bříškem. Bylo to, co mi sdělovala, jak mi to říkala a ukazovala, co mi chtěla povědět nebo naznačit? Anebo tím říkala něco jiného mně i o sobě? V očích měla koně, kteří se pásli nebo běhali po loukách anebo se producírovali v cirkuse vyšňoření jako na karneval; tažné koně, udřené a silné; řeky, jimiž se valilo na povrch s kalem podvědomí. V pohledu měla souboj mezi žít a umřít; nudit se a užívat si. Mezi zdravím a nemocí. Co zasahovalo hluboko a bylo zároveň mělké. Stíny a zákruty. Vyzařovalo z ní, čím pohrdala a co oceňovala. Čím žila, protože neměla na vybranou, spojené s vyzývavým, neurčitým a zkušeným pohledem. Ozvěny, jež vyvolávala. Bála se, že jí někdo ublíží, zbije nebo jí vynadá? Nebo ji nakazí? Měla na sobě neviditelný cejch? Své ženství? Poloviční židovství po mamince i polovinu nežidovství po otci? Lámala si hlavu svou totožností? Na čem jí záleželo? Vadila jí její (alespoň tady) nenapravitelná pověst? Die Schwarze Loreley. Z čeho měla najednou strach, ačkoli se ještě smála?

Připomínala tvrdohlavého koně. Mít místo dvou nohou čtyři, zarazila by je do země a jako mezek se nehnula. Zdálo se, že se dívá a vidí koně. Nebo se jí z očí dívají koně. Co je koním vlastní: příchylnost, schopnosti, které má zvíře. Čím se zvířata chrání před každým, kdo jim kdy něco udělal. Byla jako vločka sněhu i lavina. Měkkost i tvrdost. Vytrvalost a chvilkovost. Síla a paměť. Pomalost i rychlost. Vlastnosti, které připomínají koně. Z každého oka jí koukal divoký, zvědavý, nebo mírný, už zkrocený kůň. Čím jsou krásní jezdečtí koně nebo koně před skokem přes překážku. Než odběhnou na lepší pastvu. V pohledu měla stáda divokých nebo cirkusových koní, než mrkla a zmizeli. Nebo se jí z pohledu ztratilo cosi jiného. Zdálo se, že opakuje, co někdy říkala: Je to moje tělo a mám právo si s ním udělat, co budu chtít. Taky nestrkám nos do záležitostí druhých.

Kdysi jí nabízeli, aby sloužila u vdovce se třemi dětmi. Nechtělo se jí zastávat zároveň úlohu milostenky a prát pleny, vařit a uklízet.

Byla dětská i dospělá. Sebevědomá i neokázale skromná. Bachař Feingold jí říkal: „Chovej se přiměřeně. Polepši se!“

Opáčila, že bachař si v sobě nese nemluvně, ve kterém chůva nebo matka něco potlačily. (Nedořekla, co.)

„Jsi doktor?“ smál se jí do očí. „Tady tě humor přejde. Mám hádat, na co myslíš? Vzorná vězeňkyně měsíce nebudeš.“

„Kdo říká, že bych chtěla?“

„Polepšila by sis.“

„Asi jako bych si polepšila sebevraždou.“

„Bradička ti klesne. To ti zaručuju.“

Někdy jsem se v duchu ptal, když poodhalovala tělo, není-li to náhoda a nejsem-li před ní i sám před sebou směšný. Připadal jsem si hloupý. Přivíral jsem oči, jako by mi do nich šlo moc světla. Proč se před bachaři shazovala? Proč se na mě vytahovala a zároveň se zmenšovala?

Neměla docela čistou pleť. To se měnilo. Na tváři jí naskakovaly vřídky, ale už na krku měla aksamitově hladkou kůži. Její hruď zářila. Tam, kde jí začínala ňadra, její pleť zbělala do alabastru a připomínala hedvábí. Představil jsem si lůžka jejích ňader. Její rty zevnitř. Když přišla do věznice, dostala vyrážku a uhry a škrábala se, až zčervenala.

Bachař se nechal slyšet: „Mýt se, ne škrábat. Modré oči a černé vlasy? Po kom to asi máš?“

Na tváři měla pár oranžových pih.

„Oči mám po tatínkovi, vlasy po mamince. Víte, kde se holka musí povést.“

Věděl jsem, že ji potrestá. Měl v ruce víc trumfů. Bylo v ní víc vzdoru než rozumu? Jak to měřila?

Párkrát jí vyhrožovali doktorem.

„Máš srdce?“ chtěl vědět bachař. Díval se jí na prsa.

„A vy?“ odpověděla mu.

„Vilnost nemá srdce,“ odpověděl bachař.

„Máte děti?“

Ten den jsme dostali kousek tvrdé hovězí roštěnky.

„Maso pro lvy,“ řekla.

Znala pověry o koních. (Vrány někdy vyklovou koním oči. Taky oběšencům, pokud jsem to náhodou neslyšel.) Když holka napočítá devadesát devět běloušů a stý je černý, bude mít smůlu. Obráceně, devadesát devět černých koní a stý bílý je štěstí. Sen o bílém koni je láska. Sen o černém vášeň. Nesedlala zdivočelého koně před snídaní, a když musela, nepronesla slovíčko. Na svatbu by měla jet nevěsta na hřebci, ženich na klisně. Aby měli děti.

„Koně může člověk uklidnit, když ho devětkrát pohladí nebo poškrábe od hřívy až k ocasu. Na neklidném koni se nesmí jet na pohřeb.“

„Nehraj si na vědmu,“ napomenul ji bachař.

Najednou nic nebylo jednoduché jako před chvílí.

„Hodně toho za tebe rozhodne kůň.“

Odvolával jsem se k rozumu. Jako pokušitelka mohla být pyšná. O koních věděla víc než kdokoli, koho jsem kdy potkal. Ve srovnání s ní bachař Feingold věděl o koních, jenom že existují.

„Ze všeho nejdůležitější pro koně není, co si myslíš nebo co chceš,“ smála se.

„Co?“

„Voda.“

„Proč?“

„Kůň musí mít pořád čerstvou vodu.“

Neměla valné mínění o lidech, kteří se bojí koní, a proto je nemají rádi, stejně jako o mužích, kteří si stěžovali na manželky. Vysmívala se jim. Každý má manželku, jakou si zaslouží. Platí to i opačně. Měřila lidi koňmi. Jde-li muž k jiné, má to hlubší příčiny než přelétavost. Za některé se ženy styděly, podobně muži. Výsledek byl vrcholkem ledové kry.

„Co nemají doma, hledají jinde. Nikdo neudělá z muže většího pokrytce a lháře než manželka, ohled na rodinu.“

Jindy se srdečně smála: „Největší lhářka? Podprsenka.“

Odehrávaly se v ní změny. Mohla přeskočit za minutu z pohody k mrzutosti a naopak, stokrát za sebou. Vyvolávala ve mně žízeň a hlad a nasycení, aniž mi podala doušek nebo sousto, abych byl ještě hladovější a žíznivější. Od nepřístupnosti k blízkosti. Od odstupu k důvěrnosti. Od drsnosti, až sprostoty k něze. Od obyčejnosti ke vzácnosti. Znovu a znovu. Za hodinu, den, noc. Než se sehnula a narovnala. Otočila nebo učesala kulatým zeleným hřebínkem ve tvaru rozpláclého jablka. Co prováděla ve svém povolání, na které, jak se oháněla, měla právo? Měla dobrou i děravou paměť. Mohl jsem se – jako všichni – domýšlet.

Líčila, jak si kůň pochutnává na kusu soli. Rozpozná každé stéblo uvadající trávy. Dával jsem přednost nevědět, co zajímalo bachaře Feingolda. Ano i ne. Hořel jsem touhou vědět o ní všecko. Zkušenosti, dobré i horší. Dozadu i dopředu. A jindy jsem si s ní přál začít, aby se svět vykutal z mezihvězdného zmatku. Cítila v kostech, že svět, jako vznikl, zanikne. Tanga a já s ním. Poprvé v životě jsem uvažoval o marnosti. Občas jsem si jen představoval, co by mohlo být. Jak by to mohlo být. Jako bychom spolu žili. To něžné i drsné. Nedělala, co ji nezajímalo nebo při čem by si neužila. Mluvilo to o jejím nezkrotném sobectví? Libovala si ve skandálech? Byl v ní rebel, někdy i proti sobě samé: „Mám v sobě zvířátko, které mi nedá pokoj.“ Představovala si při tom koně?

Vyprávěla, proč neměla koně ráda devatenáctiletá Frederika, umělkyně na visuté hrazdě. Nepřibližovala se k nim na kratší vzdálenost než pět kroků. Provazolezec Franz Goeringe se cítil bezpečněji na vysokém laně, bez sítě pod sebou, než v manéži, když do ní vběhli koně. Jako holka četla knížku o člověku, který spadl z koně a rozrazil si lebku. Bázliví lidé svádějí svůj strach na koně.

„Jakmile tě kůň shodí, musíš na něj vzápětí vylézt, jinak už to jaktěživ neuděláš.“

„Mění se mi tělo. Kůže a maso a kosti a duše,“ smála se Tanga. „Pokouší se o mě ďábel.“

„Jsi opice,“ usoudil Schilling. Tanga v něm vyvolávala dobrodušnost.

Slyšela to zlodějka balíčků z pošty Johanna Hagengruberová. „V Indii byla opice posvátné zvíře. Citlivostí pro lunární fáze symbolizovala měsíční božstvo. Při úplňku opice rozšíří zorničky. Jak Měsíc ubývá, zužují se jí. Je symbolem učenlivosti a zručnosti. Opičí lásky k mláďatům.“

„Pro křesťany je opice symbol neřesti,“ přerušil ji námořník.

„To víš?“

„Měli jsme na lodi kněze.“

„Spíš symbol zlomyslnosti, škodolibosti a marnivosti,“ dodala Johanna Hagengruberová. „Vynechal jsi lhostejnost k neštěstí jiných, Schillingu. A že se naši předkové na opici kdysi dívali jako na ďábla, který napodobuje Boha.“

„Slunce vítají vřeštěním. Vím to z Afriky, Jižní Ameriky i Orientu.“

„Symbolizují hřích, marnivost i pošetilost a rošťáctví a bláznovství.“

Včera zlodějka z pošty Hagengruberová poučovala Tangu o W. A. Mozartovi, A. Vivaldim a J. S. Bachovi a Ch. Gonnodovi. O Malé noční hudbě, Čtyřech ročních obdobích a Ave Maria. Přezpívala na cele Concerto Madrigalesco, aby slyšely, jak je hudebně vzdělaná. To navíc k lekcím o japonském a čínském umění, Gauguinově exotismu a antisemitismu. Mluvila o literatuře.

To nahrálo námořníkovi: „Jak napsal pan Anatole France: Ctnost je ohavnost a sídlí ve zříceninách.“

„Chtěla bys být radši kůň?“ zeptal jsem se Tangy.

„Na to vsaď krk.“

„Klisna?“

„I hřebec. Kdyby to šlo, obojí dohromady.“

V představě měla cirkusové vozy, když se stěhovali. Cirkusáky pevně držící opratě a rozmlouvající se svým spřežením.

„Nebo ďábel?“

„Někdy. Navštívila bych kamarádky v Hamburku. Jedna si vzala policajta. (To bych neudělala.) Zeptala bych se, jestli mi nechtějí prodat za fenik polívku, co si zrovna uvařily, nové šaty, které jim koupil patron, manželskou postel, do které se dostaly s někým, kdo je včas nevyhnal. Jak by se jim líbilo dělat služku nebo stenotypistku, proměnit se v kancelářskou krysu. A jestli je nehryže svědomí v cizí posteli, něčích šatech a botách, u stolu a na židli, které jim ještě do včerejška neříkaly pane. Koho by bavilo žít jako přísavka? Cucat cizí krev. Máš rád štěnice?“

„Nemám pro ně tu správně sladkou krev.“

„Zopakovala bych si, co mě potkalo. Od začátku bych věděla, jak to dopadne. Vyřídila bych si účty.“

„Jsi mstivá?“

„Co ty?“

Pochlubil jsem se, co jsem věděl o Satanovi od rabína Cytrona z Belgické 24. Vykládal o něm pro srozumitelnost jako o staré policejní zprávě. Vyřešení dávného detektivního případu. Na představivosti nenechal to nejmenší. Satan, původně první z andělů, se vzbouřil, protože žárlil na jiné anděly. Podezíral Boha, že stvořil anděla, aby ho dosadil na Satanovo místo. Ale bouřil se bez ohledu na to, jestli rebelie někomu pomůže nebo polepší. Radši by všechno zničil, než se spokojil, že ho odsunuli na druhou kolej. Vedla snad podle Cytrona paralela mezi Satanem a Samsonem, který se vzbouřil bez ohledu na to, co to bude stát?

„Mně říkali,“ smála se, „že říše ďábla na Zemi je v noci. V hlubokých lesích.“

Bachař se jí zeptal: „Víš, co je svědomí?“ Díval se jí na prsa.

„Vím svoje, o nevěrách. Dávám přednost smutku.“

„Proč?“ zarazil se bachař.

„Smutek zahrnuje svědomí,“ odpověděla Tanga. „Taky stud. V životě je víc smutku a studu než zdraví. Jen nevěry, zrady a podlosti, ran do zad nebo pod pás je víc.“

V duchu jsem se ptal, kolik od ní můžu nebo smím nebo musím chtít. Co si můžu dovolit, abych ji neurazil. Musela mi číst myšlenky.

„Holek jako já potkáš hodně. Jsi mládě. Celý život máš před sebou. Ještě se ti štěstí nedrobí pod rukama.“

Na to, že jsem byl v židovské věznici uprostřed ghetta, jsem si o štěstí moc nemyslel. Mám v povaze utěšovat se, že to mohlo být horší.

Uměla hvízdat. Rozléhalo se to chodbou skrz dveře. Někdy se k nápěvu přidal vězeň ze samotky, židovský a německý námořník, nejdřív pýcha a pak hanba německých lodí, obr a rváč, Bertram Otto-Heinz Schilling. Hvízdali dvojhlasně bavorské lendlery, starodávné valčíky. Heidi, děvčátko z hor, Hoch an dem gelben Wagen nebo Hohe Tannen. Schöne Maid, blau blüht der Enzim.

„Jsi jako koně,“ křičel na ni Schilling. „Čím větší hlava, tím míň rozumu. Nehraj si na Mariku Rökk nebo Zarah Leandrovou. Nejsi v manéži. Marlene Dietrichová už z tebe nebude.“

Bavili se o tom, co by holka neměla muži říkat, jako že to nejde. Klesne mu sebevědomí o tři sta stupňů. Zmocní se ho pocit méněcennosti. Je to jiné, než když to nejde ženské. Kdykoli může holka muži povědět, jak je veliký, i kdyby to byl pišišvor.

Taky jí zpíval:

„Tomu dala,

všechno vzala,

jen když si fajn

tralalala…“

„To máš z mateřské školky nebo z námořního kurzu?“ křičela na něj.

Na oplátku jí zazpíval:

„Vařila myšička kašičku

v malovaném rendlíčku…

Tomu dala i tomu dala,

až se z myšky kurva stala…“

„Já myslela, že námořníci na pevnině zpívají o albatrosech a zlomených srdcích.“

Nadechl se. Měl hruď jako tank.

Viděl Tahiti, Aljašku i Ohňovou zemi. Vozil uhlí i obilí z jednoho konce světa na druhý. Byl doma v Hamburku, v Liverpoolu a v Brémách, v Jokohamě. Znal Suez, Severní a Čínské moře, oba oceány. Měl to v očích, v hlase, v postoji.

Křičela na něj nazpět: „Nebýt všichni jako ty, u námořníků nebo ve wehrmachtu anebo v allgemeine SS, mohla jsem jezdit v manéži.“

„Můžeš si na mě stěžovat u admirála Dönitze,“ smál se námořník. „Přímo u vůdce. Vezmeš zavděk bachařem?“

Tanga v sobě měla neokázalé sebevědomí. Nezáleželo na tom, když jí někdo upíral, o čem si myslela, že má nebo je jisté. Bachař trval na tom, aby ho oslovovala pane dozorce, pane Feingolde. V každém případě pane. Tanze, kdyby byla univerzitní profesorka, by nevadilo, kdyby ji někdo oslovoval jako pomocnou učitelku nebo školnici. Věděla, kdo je. Jak říkával rabín, kterého jim občas přivedl profous, měl Bůh prohlásit: Jsem ten, který jsem. Ať si vybere, kdo chce co chce.

Bachař Feingold námořníka napomenul. Slyšel už o čarodějnicích? Schilling se rozkřikoval, že na babské řeči nedá. Není ochoten dosvědčit, co nezná. Párkrát už byl u soudu, ví svoje. Čarodějnici by poznal na sto honů; neví snad bachař, koho tu v Tanze má?

Tanga měla i v hlase ozvěnu ržání koní, kterému rozuměla jako útěše duše a pohádkové řeči zvířat. Křik koní, v němž je dálka a ozvěny i blízkost a teplý pach, po kterých se jí stýskalo. Hrdost a vzdor i podřízenost a vzápětí skoro pokora, zákmit, nic trvalého. Rozdíl mezi hřebcem a klisnou, drsnou silou a elegancí, mezi pružností a těžkopádností. Snila i žila oběma nohama na zemi. Byly v ní dvě Tangy. Jedna, která pracovala v cirkuse a vracela se k tomu, a druhá, která chodila po ulici vyzývavým krokem (je to moje tělo a můžu ho nabídnout, komu chci, a odmítnout, koho nechci) a na rohu se otočila na vysokých kramflecích a procházela houpavě, volným krokem nazpět, nebo v lokále. Vážil jsem její přednosti i nedostatky, skutečné i smyšlené. Trestala, nebo odměňovala sebe, anebo ty druhé? Tvářila se jako sama nesmrtelnost, která je v ženě. Znala životní fáze matek a babiček. Když na ni všechno padalo, vlezla si do kouta a ztratila se lidem z očí. Neskuhrala, aby to někdo slyšel a viděl. Vězení jí nesvědčilo. Občas vypadala jako pocuchaný kůň, rozcuchané vlasy, zmačkaná tvář. Jindy mi připadala krásná jako fotky mé osmnáctileté maminky.

Bez koní v ní ožívala předtucha neštěstí. Obava z nemoci, o které se neurčitě vyslovovala. Snad se bála, že onemocní nebo umře chorobou, z jaké mají strach mladé, starší a nejstarší ženy? Na cele viděla, jak ženským ve věku měknou kosti. Hrbí se. Co všechno mimo v zádech je bolí.

Koně pro ni byli jako děti. Svěží, krásní, skotačiví. Mlsní, rozpustilí, svéhlaví. Ovšemže rovněž stárli a umírali. Někteří měli šťouravou povahu, kabonili se nebo smáli, byli čistí a elegantní, naopak. Měla dny, kdy o ničem jiném nemluvila. Z hlasu jí znělo cosi mateřského, přátelského, s příchutí stesku, který se proměnil ve zlost. Představa koní ji oduševňovala, jako se někdo modlí. Měla koně jako modlitbu. Ráno, v poledne a večer. Za rodiče, zdraví. Aby všechno dobře dopadlo, nebo ne špatně. Souhlasila se mnou, že vše mohlo být horší. Krásou, ztepilostí a energií zastiňovala na ženské cele všechny. Byl požitek se na ni koukat. Modlila se svými pohanskými modlitbami, aby už skončila válka a Německo a svět se vrátily, kde byly. Mimo falešnou vyvolenost na úkor druhých. Myslela na zdravé, nemocné a silné nebo vyčerpané koně. Modlila se ke svým koňským bůžkům, aby se s nimi setkala. Možná si představovala, jak se koně modlí své koňské modlitby za ni.

V hlavě se jí proháněl svět koní, stájí a manéže a asi svět její ulice. Někteří koně, jak řekla – nemohla si pomoci – byli svět, který ji uspokojoval i dodatečně, zároveň budoucí představou. Co měla jisté, že jí to nikdo nemohl vzít, leda by ji zabili.

„To není vyloučené, není-liž pravda,“ smála se. „Nemůžou přece zabít koně jako obřezané.“

Těšila námořníka i mě: „Jsem paličatá.“

Kůň byl pro ni víc než zvíře a oči koně víc než velké zvířecí oči. Prudký dech při trysku nebo cvalu, který se řine z nozder a převaluje ve vlnách přes hlavu do hřívy, hřbet a mohutné kyčle a boky a mísí se s dechem jezdce.

„Díval ses někdy koni do očí? Je to naopak: koňské oči se zahledí do tebe. Cítíš rozum, o kterém nemáš tušení, i když se tvrdí, že kůň není na žebříčku inteligence nejvýš. Pro mě je kůň ze zvířat nejmoudřejší. Mluví mi do duše, jazykem, který rozpozná moje duše, a jemuž jinak nerozumím. Mám při tom pocit, jak velký je vesmír. Cítím odpovědi na tajemství přírody. Proč leží v písku na břehu moře škeble? Proč lidi těší ponižovat druhé? Proč ti, co dělají to nejhorší, nemají nejmenší výčitky? Proč je víc zla než dobra, víc nemocných než zdravých? Zklamání než naděje? Jaký má smysl se narodit a žít? Lidi, navzdory všemu, co už o koních vědí, se nemohou ke světu, v němž je doma kůň, přirovnat.“

Vyprávěla mi, jak vybraně stoloval ve své maringotce ředitel cirkusu. V zařízeném voze, na stole pokrytém sněhobílým damaškovým ubrusem, se stříbrným náčiním a křišťálovými sklenicemi, s kanapíčkem přehozeným bílým saténovým přehozem. Ředitele cirku a jeho ženu a milenku, která jezdila s nimi, obsluhoval číšník a kuchař v livreji. Ředitel si k večeři oblékal frak. Obě ženy přicházely ke stolu ve večerním. Skvěle vystrojení tvořili trojici. Až do začátku války se o řediteli dalo tvrdit, má třídu, než jim všechny úbory byly malé. Zahanben sám sebou, svou tloustnoucí ženou a milenkou, říkal: „Kdo by věřil, že to byly nejhezčí holky v Hamburku?“

V noci se bál vstoupit do maringotky. Chodil po ostatních vozech, aby zabil čas. Vadilo mu sádlo na bocích žen, zvětšující se zadky a vnady poklesávající na břicho. Do plesových šatů se už nevešly.

„Krása je prolhaná,“ tvrdila Tanga. Rodina ředitele naháněla hrůzu jako druh zrcadla.

Opět jsem viděl, že v ní jsou dvě Tangy. Jedna, pro kterou ji zavřeli do ženské cely, a druhá s tím, co v ní žilo tajně. Zázrak, který ji potkal a jehož vidina ji neopouštěla. Byli to jen koně? Díky koním věděla víc, než o čem ji poučila škola. V minulém životě byla koněm anebo v budoucím bude koníčkem. Viděla, jak se množí koně. Hřebci museli přidržovat, čím se dral do klisny, pomoci mu správně zamířit. Potřebovala k tomu obě ruce.

Zasvětila mě cípkem. Předtím jsem o předsmrtném nebo posmrtném životě slyšel. Nebral jsem to vážně, jednu z pošetilostí. Věřila Tanga opravdu, že by mohla být po smrti klisnou někde v savaně nebo mezkem na Kavkaze, chlupatým koníkem v Oklahomě nebo v Himálaji? Smála se, ale v hloubi její duše jsem slyšel cosi jiného. Na dně její drzosti jsem vytušil maskovaný stud, plachost. Přítomnost rány, která se nezahojila. Tušil jsem jizvy, které nebylo vidět. Není to tak s každým?

Proč dělám z kurvy zázrak, zajímalo Adlera. S tím ať jdu k šípku. Chtěl jsem v Tanze vidět někoho zvláštního? Měla to ve tváři. Vážnost i smích, rozmar i stesk. Kromě koní měla v očích přístav, lodě, život v cirkuse. Život ženy, která chce obstát a nenechat se sežrat silnějšími. Mohl jsem si ji představovat v manéži. Visuté hrazdy, divoké kočky, slony a opice a papoušky, pestrobarevný život cirku. Artisty všech oborů a národností. V čem si rozuměli bez ohledu na jazyky. Evropu, Asii, svět umělců. K obrazu Tangy. O čem mně a námořníkovi nebo jiným vyprávěla, co jsme si domysleli.

„Víš, co je fata morgana?“ ptala se.

Chápal jsem ve vztahu k ní sebe. Přivřela oči, sevřela rty a svraštila vrásku uprostřed čela. Tušil jsem, co se v ní děje. Přítomnost ďábla. Souboj dobra a zla. Co člověk chce a udělá, nebo neudělá. V čem klame a připadá si spravedlivý, krade, jako by rozděloval. Po uši v neřesti si připadá čistší. V Tanze se rovněž všechno scvrklo. Nebála se kompromisů. Není každý pro ty druhé, i nejbližší, nerozluštitelné tajemství, alespoň v něčem? Otcové pro syny a dcery pro matky? Zdálo se mi, že vychází vstříc smrti, které se nebojí, a zároveň utíká k úlevě, kterou nenachází. Dokázala přestát ohlasy srážek a sporů. Něčím, čemu říkala ďábel.

Stačilo mi vidět Tangu ráno, v poledne nebo večer, abych si představil páru, která stoupá z koňských nozder v zimě, a jarní vlání; oheň, který mají v očích klisny a hřebci, když přijde jaro; slunce a vítr. Koně cválající po kamenech s odlétajícími jiskrami od kopyt a podkov. Když v březnu začíná tát. Viděl jsem v duchu koně běžet ve sněhu, sníh jim sršel od kopyt. Vdechoval jsem z jejích šatů a těla vůni loňského sena. Pach stáje, vůni louky, starých kůží, řemenů a postrojů, kovových cetek a přezek. Děravé koňské houně. Někdy se mi zdála i vlhkost na Tanžiných rtech mokrem, kterým slzí koně, bílý šlem, který jim ukapává z pysků. Byl v ní pohanský obdiv k přírodě.

Zvířata pro ni měla duši. Asi by si to myslela, i kdyby neměla židovskou matku. Pokud šla polovina její rodiny dozadu, k začátkům židovského věku ze strany babiček, věřili v tradici a zákon a že v krvi zvířete sídlila duše, jako obydlila krev člověka. Proto ji nesměli požívat. Maso jedla krveprosté.

Kromě žiraf obdivovala tygry; měli pro ni tajemství v drápech a mohutné, svíravé síle ve stehnech a v hrudi, i v očích a zbarvení skvrn nad nimi, o kterých jí řekl krotitel Brüller, že je u každého tygra jedinečné i podobné skvrnitosti druhých, asi jako u člověka otisky prstů. Přála si mít tygří zuby, tesáky, které budily obdiv i hrůzu. (Jiné než u krokodýlů.)

Brüller ji varoval, že tygr přemůže větší kořist, než je sám, například slona. I pro Brüllera měli tygři kouzlo, které nedokázal vysvětlit. Připomínali mu hory, sněhové bouře, laviny nebo sopku a zemětřesení. Věděl, že tygrů je na světě kolem sta tisíc, umějí plavat a pouštějí se podél proudů řek nebo daleko na moře. Poradil jí, aby se dlouze zadívala do očí tygra, tygřice. V jejích očích viděl dravost i nevinnost. Víc času věnovala koním. Koně pro ni znamenali tolik, co pro Brüllera tygři. Taky Tanga by neuměla říct, jaké kouzlo pro ni koně mají.

Šestnácté ráno, počítáno od chvíle, co Tanga přišla, vypukl zmatek. Vyšli jsme do umývárky. Bachař Feingold se na dvoře zastavil, aby nás přehlédl, těsně u dvojstupů. Najednou mu skočila na záda. Začala ho bít, škrábat. Šeptala mu do ucha a kousla ho. Než ji odtrhli. Její zuby cítil dlouho. Z ucha mu tekla krev. (Doktor mu ho přišil čtyřmi stehy.)

„Zbláznila ses, mrcho?“ ječel bachař.

Snažil se jí zbavit.

„Odstup, čertice!“

Věděla jak na něj skočit. Vždycky ji měl za zády; snažil se otočit, setřást ji ze sebe, čelit jí.

Lidi šli dál. Nikdo nenařídil zastavit.

Nikdo také nezasáhl. Bachař Feingold se netěšil oblibě. Profous Kepler šel vzadu. Viděl, co se děje. Zmátlo ho, že jdeme. Zahvízdal na píšťalu, aby přivolal pomocníka.

Podařilo se jim Tangu odtrhnout. Vypadali jako hokejoví rozhodčí při rvačce na ledě.

Svázali Tangu do kozelce. Zřízenec Fritz Heilbrunner – náhradník Montagu Spurlocha – přinesl svěrací kazajku. (Tak zneškodnili za pár dní Bertrama Otto-Heinze Schillinga taky za to, že zfackoval bachaře Feingolda, a ve svěrací kazajce stačil nakopnout profouse Keplera. Měli k ruce v záloze dvojici židovských pořízků z ghetto-wache.) Jinak se Fricek Heilbrunner staral o vodovody, záchody a žlaby. Chodil jednou, dvakrát týdně, nebo když to bylo akutní a něco se v noci zacpalo a výkaly zaplavily chodbu. Za dobu, co jsme s Adlerem bručeli, se vystřídali tři zřízenci. (Odjížděly transporty na východ.) Třetí byl Volker Freienvogel.

Schilling utrousil k Tanze: „Jsi jako Max Schmeling, když vyřídil Joea Louise v těžké váze. V odvetě Joe Louis knokautoval v prvním kole jeho. Poprvé pozval Hitler Schmelinga na čaj. Podruhé se mu vyhnul. Nabídli mu čestné členství v SA. To bys taky odmítla.“

Schilling vzpomínal na spolubojovníky Heinze a Hanse.

Tangu odnášeli na strážnici. Schilling věděl, že Schmelingovým trenérem byl až donedávna neárijec Joe Jacobs, za kterého se rohovník bral u Hitlera a Goebbelse, s nepořízenou.

Bachař svázané Tanze vrazil pár štulců. Nevěděl, že ležící nepřítel se už nebije? Tekla jí krev z nosu, jemu z ucha. Zarazila mě bachařova a profousova surovost. Ještě jsem neviděl takhle řezat holku. Přísahal jsem vězeňskému personálu pomstu, snad i smrt.

„Snad si nemyslíš, že se od tebe nechám bít,“ řekl jí bachař.

Při pouličních rvačkách v Hamburku se Tanga ledacos naučila. Do Terezína si přinesla podobnou zkušenost jako Schilling. (Překvapilo mě, že když se za pár dní vrátila na celu, neměla ani modřinu. Smála se, jako by její život byl veselohra.)

Viděl jsem, že uhodila první. Důvody jsme si museli domýšlet. Bila lidi, jako bili ji? Ve věznici v Magdeburských kasárnách jsme byli odtrženi od hemžení ghetta. Profousi Keplerovi se dostala do rukou složka, kterou poslali z hamburského gestapa a Komandatura ji předala Radě starších, kriminálnímu oddělení. Prostitutky vedli v evidenci. V papírech byl případ, který jí přišili, ačkoli se ukázalo, že šlo o prostitutku stejného jména, téhož data narození, 2. ledna 1923, a do třetice v téže hamburské čtvrti.

Profous Kepler byl čerstvě ženatý s holandskou putičkou, kterou poznal v ghettu. Měli rabínskou svatbu.

Ze všeho nejméně snášela Tanga nařčení. Zařadila je do seznamu neřesti a hříchu před závist. Jeho zákazem by doplnila desatero. Nechápala, že to rabíni už dávno neudělali. Času na to za ty dva a půl tisíce let už měli dost. (Tak by bylo místo deseti přikázání jedenáct; a co?) Falešně svědčit se jí zdálo nízké. Falešné obvinění nebo svědectví chápala jako urážku charakteru, ránu pod pás. Spíš by odpustila vraždu ze žárlivosti. (Nařčení se pro ni vyrovnalo špatnému zacházení s koněm.) Věděla, že v Itálii se vražda z vášně netrestá.

Tvrdila, že nařčení uplatňují ohyzdné ženské. (Nebo šerední mužští.) Jedna z nich byla učitelka ve třetí třídě obecné školy, Ivy Broderová. Viděla ji jako zlatý metr protivnosti uložený v Paříži. Ohyzdy mohly být kurvy jen charakterem. Být muž, opovrhla by jejich službou, i kdyby ji poskytovaly bezplatně. Snad ani – jako učitelka Ivy Broderová – nedovedly mít radost. Neměly vagínu.

Vsadila by majlant, že to na gestapu v Hamburku popletla ohyzdná úřednice. Z některých se staly funkcionářky. Znala profesorku, která napsala knihu o orangutanech. Potkala ji díky profesorčinu manželovi. Ošklivost jim hryzala mozek. Záviděly a mstily se každé, která byla o poznání méně šeredná. K závisti stačila hezčí prsa.

Viděli jsme s Tangou zblízka profousovu manželku Linu. Nakukovala do umývárny, aby viděla, kolik nahoty zajímá manžela.

„Je v jiném stavu. Počítám v sedmém měsíci. Vypadá jako klokan.“

Pomlouvání profousovi neodpustila. Ranit ho mrtvice, zatleskala by. Bez takového špinavce by na tom byla i jeho žena líp. Lepší dřív ovdovět, než čekat na rozvod.

„Taky bych chtěla dítě,“ řekla. „Snad se dočkám, že je ze mě nevyškrábnou. Jestli to dotáhnu tak daleko.“

„Tobě by nevadilo být vdova?“ zeptal se Schilling.

„Dítě by na tom bylo líp.“

Co ji tak rozčiluje, když ji nějaký blbec nařkne? divil se námořník. Za pár týdnů se každý podlec a bachař nebo profous ztratí z obzoru jako její učitelka ve třetí obecné Ivy Broderová. Začne se zmenšovat, než zmizí jako prd starce. Nestačí jí, že má dutou lebku?

„I kdybys ji vygumoval i s papírem, na kterém to stálo, a nařknul tě největší idiot na světě, něco na tobě zůstane. Stačí to vypustit do vzduchu jako říhnutí. Skvrna, kterou nevyčistíš.“

„Některá skvrna tě zdobí,“ namítl Schilling.

„Narodit se jako leopard.“

„To ti u lidí, jako ta Broderová, záleží na pověsti?“

To nechala Tanga bez odpovědi.

Šestnáctý den Tangy v trestnici, když už ji měli svázanou a ve svěrací kazajce, nám nařídili klusat. Neotáčet se. Odklusali jsme neochotně jako váleční invalidi přes zbytek dvora do umývárky. Schilling neklusal. Franz Kepler ječel svým pisklavým hláskem, jakým mluvil do rádia v Praze Reinhard Heydrich, říšský protektor. Nařídil Schillingovi, aby se dal do klusu. Rychle, rychle, svinským krokem, nebo si to s námi vyřídí. Bylo nás čtyřicet pět mužů, dvacet osm ženských. Schilling pokračoval krokem. Ocitl se na konci, sólo. Zařval, až to bylo slyšet na balustrády kasáren v nejvyšších poschodích, že si pan profous Kepler nezadá s gestapem. Schillingovi nebylo známo nařízení Rady, že by se mělo do umývárky klusat. Srovnání s gestapem mohlo být pro Keplera lichotka. Profous Schillinga napomenul. (Taky mu to za pár dní, když se aféra s Tangou uklidnila, spočítal.)

Narušoval mi to Ervin Adler. Ta druhá Grossová v Hamburku neměla zákazníky, tudíž ani penízky. Byla by si ráda dala zaplatit. Ve spisu si dal policejní úředník práci vylíčit, jak to s ní šlo z kopce. Nakonec stála v hamburské garáži, kam zajížděli automobilisti do půlnoci, pak se zavírala. Chodci by museli být slepí, aby si v šeru u mřížoví garáže nevšimli polonahých děvčat. Modraly chladem. Měsíc je neohřál. Naskákala jim husí kůže, což je svůdnější neudělalo. Kus odtud byly večerní podniky, Rapperbahn, St. Pauli, ulice Velké volnosti, pajzly.

Druhá Grossová se dala najmout nočním podnikem, který čelil líté konkurenci. Zlatým hřebem programu U Rudé kachničky byla scéna s mezkem. Za ni dostala pětadvacet marek. Když ji opakovala, padesát. Strhli jí jen za večeři. Byla spokojená. Jedla za dva, ale strhávali jí za jednu porci a velké pivo.

V policejním popisu úředník vykreslil, co musela s oslem dělat. Čím mohla osla vydráždit. Obecenstvo ztichlo. Bylo slyšet spadnout špendlík. Umělkyně hlasitě sténala předstíraným vzrušením i velikostí zvířete. Zazněl potlesk. Umělkyně se usmívala, s bílým ručníkem v levé ruce, jako by vystoupení s oslem nebylo nic obtížného. Ukláněla se. Pak ji viděli pouliční strážníci s kočárkem a pětiměsíčním synáčkem.

Dostal ji na starost policejní psychiatr. Profouse Keplera zarazila doktorova poznámka o studu. Nemohla si to vyhnat z hlavy? Viděla to zvíře v sobě? Měla noční můry.

Spojil jsem si to s holkou, co fasovala pro Schillinga maso a kouřila mezi nohama. Nechtěl jsem si kazit něžnou představu Soni Inge Grossové.

Námořník recitoval: „Celou noc tě postrádám. Ještě chvíli počkám. Jestli brzy nepřijdeš, hodím tu věc kočkám.“

Feingold udělal k Tanze pár poznámek, z chodby do cely, posouvacím okénkem. Kde se to v ní vzalo, náklonnost k oslům? To ráno, dvě minuty po půl sedmé, když jsme šli na umývárku, se Tanga na bachaře Feingolda vrhla, div mu nevyškrábala oči a nakousla a natrhla mu ucho. Řvala na bachaře ze vzdálenosti dvou centimetrů. Nejhnusnější člověk pod sluncem. Učitelka Ivy Broderová v kalhotách. Měl by chcípnout, syčela mu do krvavého ucha. Jako ten mezek. Prskala, tekly jí sliny z koutků. Nikdy jsem ji tak neviděl. Neodešlo to ze mě. Když to popletlo gestapo, dobrá, od těch nic lepšího nečekala; židovskému bachaři a profousovi odpustit nemohla. To si mohou s celou morálkou danou Bohem i lidmi, o které jim vykládají, vytřít něco.

Schilling souhlasil. S tím už se setkal.

Adler škrábal hřebíkem do zdi cely veršíky k těm, co už tam byly. (Rytíř Smil. Znal ho zpaměti.) Tu noc vydrápal do stropu obrázek osla a holky. Pro jeho škrábání hřebíkem jsem nemohl spát. Jako když si krysy brousí zuby na chodbě o kámen.

Bavili jsme se o sobectví.

Kdo smí někoho obvinit, pokud se dovede o sebe postarat, aby se o něj nemusel starat nikdo místo něj a nevisel na krku rodičům, kamarádům a známým? Kde je hranice, kterou nevidí než člověk sám? Je to závod. Pokud vyhraju, a nerozdělím se s kamarádem, který to potřebuje, jsem sviňka a jednou na to doplatím. Byla to předehra ke kompromisům, které málokdo tušil.

Měl jsem na Adlera měřítka jako na Tangu nebo na sebe. Kamarád je ten, kdo se na tebe podívá a ví, co potřebuješ. Nebo co by neměl. Pak ti to poskytne, pokud to má, a zbytečně se neptá. Je rád, že smí. Neshodli jsme se na tom, co pro holku znamená stud. Může hanba člověka zlomit? Čest jako žužu? Jo-jo?

Adlerovi se nechtělo věřit. Ještě jiná Grossová ve stejné čtvrti? Mně to vytrhlo trn z paty. Odpustil jsem Tanze dopředu. Nevím, jak bych bral, že to dělala za pětadvacet marek na jevišti s oslem, za uznalého potlesku obecenstva.

Líbilo se mi, jak pokousala bachaře Felixe Feingolda. Oloupalo to z ní slupky, za nimiž se jevila jiná. Nebyla s ní nuda. Dojímalo mě to. Musel jsem připustit, že přichází z nechutného světa, kde holky kopulují za pětadvacet marek s oslem.

„Pro lidi jako bachař Feingold nemám nohy,“ řekla.

Ruce a zuby na něm uplatnila. Zařadila se mi mezi lidi, kteří pokládají za povinnost umět se o sebe postarat. Bránit se, i se zpožděním. Viděl jsem ji se stovkou tváří. V duchu jsem ji zahlédl u roztažených mříží podzemní garáže, u vchodu z ulice, na ulici osvětlené i v noci natolik, že ji nikdo, stejně jako ty druhé polonahé holky, nemohl přehlédnout. Představil jsem si lidi a zvířata U Rudé kachničky. Mladou maminku s kočárkem a uvnitř růžovoučké bejbátko.

Tanze přidali k trestu tři týdny. S Adlerem jsme to měli na šest neděl. Vyšla z toho dobře, vyslovil se Schilling. Mohlo to dopadnout hůř. Nemá jen zuby mezi nohama.

Tanga se vyjádřila, že nikdo neví, jaký osud potká bachaře Feingolda a profouse Keplera.

„Nevyhrožuj,“ radil jí Bertram Otto-Heinz Schilling. „Vyfasuješ další tři.“

Tresty byly v Keplerově pravomoci. Polévku dostávala obden. Nesměla z cely ani na umývárku. Narušili jí zásadu nezůstávat déle než tři dny, aniž prošla vodou.

Příští ráno se Adler zmocnil z vozíku kuchaře, aniž tím připravil někoho o porci, kýble bramborové polévky bez brambor. Umýval chodbu a strčil mi to do cely. Vyjedli jsme kbelík lžícemi za dvě hodiny. Myslel jsem na Tangu. Nešlo jí zprostředkovat ani esšálek. Nevěděla o tom. Dělil jsem se s ní v duchu. Měli jsme břicha k prasknutí. Nechtěl bych, aby mi někdo v tu chvíli šlápnul na pupek nebo strčil do břicha loktem. Oba jsme dostali průjem. (Slabé slovo.) Snad to byla špinavá voda z brambor. To už jsem Adlerovi nevyčítal.

Tři dny se nedalo s Tangou mluvit. Chybělo mi to. Vysávalo to ze mě chuť. Zděsila mě hrubost, s jakou ji zbili. Co udělala, jsem schvaloval. Snad bych neprotestoval, kdyby zavdala podnět k lynči bachaře. Na všechny vrhala stín všeobecná bezcennost života.

Pak jsem ji zase viděl. Podívala se na mě svýma modrýma očima. Měla v nich bolest? Stud? Křivdu? Po zuřivosti přišla bezmocnost. V pohledu měla, z čeho se dělá lidem špatně. Vědomí zranitelnosti, které předchází smrti, bezmocnosti, jež je jí zdrojem. Poprvé, co jsem ji znal, měla v očích strach.

„Na co čekáš?“ ptal se jí Schilling.

„Na soudný den,“ usmála se.

„Každej chvilku tahá pilku.“

„I proti přesile?“

„Víš, co mi v Hamburku řekl Číňan? Nejdál dojdeš potichu.“

Co měla na mysli? Bachaře Feingolda, profouse Keplera a zřízence Volkera Freienvogela, který si myslel, že lepší než svazovat ji do kozelce a navlékat svěrací kazajku přes prsa (mohl ocenit, že byla mladá a držela pohromadě) by bylo něco s ní mít. Třeba dohromady. Byl k ní ze všech třech zřízenců nejúlisnější.

„Narazilas na tvrdé časy,“ uznal Schilling.

„Ještě to neskončilo.“

Varoval ji i postrašil, stejně jako mě.

Podle Schillinga měl bachař právo ji praštit, protože ho napadla.

Udělala správně, i kdyby ji jen urazil. Měla v sobě hněv. Vzteklé a zkrocené já, druhou stranu naděje. Vědomí, na co má právo, svůj hlad. To, co má i nemá. Co si o sobě myslí i co si o ní myslí ostatní, jak je, podle starých Řeků, poučila na cele zlodějka z pošty, Johanna Hagengruberová. A co k tomu připodotkla židovsky polovzdělaná Paula Leventhalová, že člověk se měří i tím, jak dlouho nebo krátce se dokáže hněvat.

„Nevymlouvej se,“ řekl Schilling.

Byla citlivá. (To jsem měl poznat hlouběji než Schilling, Adler nebo bachař Feingold a profous Kepler, Montagu Spurloch a Volker Freienvogel. Kladla si otázky, na které neměla odpovědi. Okamžiky, které neměly tvar. Vstříc netušeným kompromisům.)

„Když jsem byla malá, měla jsem strach, jestli nejsem lakomá. To jsem měla kamarádku, která si ode mě vypůjčovala a mně nepůjčila nic.“

Snad si námořník myslel, že trocha pokory jí nemůže uškodit.

Přeříkal verše: „Kráčí děvka po City, má podivné pocity. V noci na ni skočil chasník, zůstal po něm cizopasník.“

Čekala od bachaře Feingolda a profouse Keplera porozumění?

Nazítří se vysmívala zlodějkám, Hagengruberové, Kohenové a Ahrendtové. Doporučily jí, aby se modlila? Zastala se jí lesbička Fraja Sonnenscheinová, která dostala tři neděle. (Ukradla na poště tři balíčky s potravinami, z nichž dva byly zkažené, jak se u soudu vymlouvala.)

Náboženství pro Tangu znamenalo slabost, za kterou se lidi schovávají, jako by se kryli rákosem.

Co ji zbili, mě nepohladila. Zakřikli ji? Dala se zastrašit?

Ještě jsem ji neznal.

Zlodějka Hagengruberová jí vytýkala, že celé dny na cele spí. Sbírala sílu. Zdálo se jí o koních. O tom, co se jí s koníčky ztratilo, nejenom cirkus. Proč žije. Jakou za to platí cenu. Vážila, jaký to má smysl? Zlodějka Kohenová, proslulá citlivým nosánkem jako obrovská okurka, jí vytýkala, že začíná zavánět. Kde je její zásada mýt se pořádně alespoň jednou za tři dny?

Nebyla ve své kůži.

Čtvrtý den jsem ji zase spatřil na umývárce. Starou Tangu, která mě poplácala po zádech jako hříbě. Prostoupila mě radost, kterou jsem neuměl vysvětlit. Jako když zasvítí sluníčko. Srdce mi poskočilo. Projela mnou radost. Smělost. Chuť do života. Měla radost z mé radosti. Vyhrnula si sukni a přikryla si jí hlavu. Měla bílé reformky až ke kolenům. Oči jako chrpy. Dobrou náladu. Víčka jako dvě bílé hobliny. Bachař křivil tvář.

„Nejsem široká v pase?“ zeptala se Schillinga.

„Máš perfektní stehna.“

„Jsi taky jako počasí,“ vytkl mi Adler.

Cítil jsem omámení. Kvasila mi krev v těle. Obrazy Tanžina těla. Barevný obrázek jako v kapličkách u venkovských cest. Dobrodružství, při němž jsem nemusel pohnout brvou. Něžnost. Slova.

Tanze za pár dní otrnulo. To měla společné s Bertramem Otto-Heinzem Schillingem. Židovskou i německou tvrdohlavost. Důvod ji obdivovat. Viděl jsem zblízka, jak ji zpráskali. Najednou se tvářila, jako by to byl vítr, který přivál a odvál. Vydechovala z ní síla. Jejích dvacet let. Lítost jsem na ní neviděl. Zajiskřilo jí v očích. Radost a kapka zuřivosti. (Nevypočitatelnost, kterou mi předvedla.) Nepochyboval jsem, že bachaři ani profousovi neodpustila.

Ženské na cele na ni ječely, aby se už laskavě namydlila, vydrhla a osprchovala. Páchla potem. Nejhlasitější byla zlodějka Kohenová. Adler se zlodějkou souhlasil. Byl na čistotu jako ras.

Tanga – už vydrhnutá – vyprávěla o cirkuse.

„Když říkám práce, myslím koně,“ řekla.

Cítila se prázdná jako vyfouknutý balon.

„Nedělej z ní rabínku,“ napomenul mě Adler.

Už jsme neměli průjem.

Byla zase čisťounká. Zdála se mi krásná. Myslel jsem na její koně. Na zápas s bachařem. Zdálo se mi, že se s Feingoldem vybavuje. Tomu jsem nerozuměl. Žraly mě pochybnosti.

Schilling se u ní nedivil ničemu. Jednal s ní, jako zacházel se svou sestrou Fredou, která zůstala v Bremenhavenu. Muži to nemají. Chechtal se. Tanga se šklebila. Stačí se domluvit, plácnout si, neporušit slovo. O spolupráci se nemusí dožebrávat.

V Bremenhavenu, když se vrátil z moře, zavřeli prostitutku. Vtírala si do bradavek, dvorců a pokožky ňader mast s vůní azalek. Kdo si přičichnul nebo se dotkl rty, usnul. Co se dělo pak, jsme si měli domyslet. Kdo by se rád probudil a shledal, že nemá v zadní kapse u kalhot prkenici? Zase citoval klasika: „Je jediný způsob jak zacházet se ženami. Nikdo ho nezná.“

Chodbou pustili do cel nejprve ženské.

„Kdo si potrpí na pohodlí, se u holek nezklame. Zůstane vespod.“

„Víš, jak je lidi okrádají?“

Ocenil umění prodat se, na rozdíl od čerstvé housky, párkrát za sebou. Záviset na něm, přišly by o chleba. Jednou ho dvě prostitutky uspaly chloroformem. Probudil se bos a bez pětníku.

Pokud by to chtěla dělat sestra Freda v Bremenhavenu, ztřískal by ji, že by nemohla chodit. (Neměla by na čem sedět.)

Profous Kepler si nechal z kapsy vyčuhovat knížku o pohlavních chorobách.

Schillingův dědeček Friedensreich Otto-Heinz Bertram Schilling se narodil v Hamburku. Vzal si Jürgenu Hundertwasserovou, dceru zkrachovalého hamburského architekta, který stavěl v jedné čtvrti synagogu, prodělal na tom kalhoty, protože narazili na písek, museli zpevňovat půdu ocelí a betonem, čímž se to prodražilo, a obec nechtěla zaplatit víc, než bylo ve smlouvách. Oběsil se na trámu na půdě modlitebny. Bratři usoudili, že si polepšil. Dědeček se ženil a stěhoval do Hamburku jedenatřicátého prosince 1900. Do nového tisíciletí vykročil pravou nohou. Malému obřímu vnukovi nechal v pozůstalosti tucet fotografií Hamburku, jak vypadal na přelomu století.

Dával jsem si je dohromady s Tangou.

„Jsi velký,“ řekla mu Tanga.

„To nemůžu posoudit,“ culil se Schilling.

Ve vzduchu zůstala hádanka.

„Na první místo bych dal Afriku.“

„Jsou největší?“

„Měla bys to vědět.“

„Z parna mi otékají chodidla,“ řekla Tanga.

„V takovém vlhkém parnu všecko zduří.“

Schilling viděl muže, jak je pánbůh stvořil, v Barmě, Thajsku a Japonsku. V Koreji, v Číně a v Kambodži. Měl zmapovanou Indočínu i Skandinávii.

Zajímala je tělesnost. Měli ji na mysli nepřetržitě. Neviditelnou osu, na které se otáčí svět od pasu dolů a od pasu vzhůru.

Mluvila se Schillingem jinak než s bachařem, ženskými na své cele. Neřekla, že viděla přinejmenším tolik mužů, jak je Bůh stvořil, jako Schilling. Lodníků z řeckých, tureckých a italských nebo německých parníků. Turistů, místních. Evropany, Anglosasy z Británie a z obou Amerik, Asiaty z Orientu a Afričany od Madagaskaru až po mys Dobré naděje. Národ Zulu. Museli kupovat – větší, nebo menší – spodní prádlo. Adler se uchichtl. Většinu si zmapovala.

Dráždila bachaře. Věděla, že naslouchá, uši našpicované. Efef sklonil hlavu, kdyby se otočila. Svěsil svou plešatou lebku bradou dolů až na hruď. Pichlavýma očima sjel k podlaze.

Adler potkal v Praze u Prašné brány dvě cikánské krásky. Přecenily jeho věk. Ta hezčí ho objala kolem krku. Vrazila mu koleno mezi stehna. Nechtěl by, aby mu udělala, co srdce ráčí? Dělá to bezvadně, ujišťovala ho. Mluvila s ním jako se starým známým. Chtěl ji od sebe odtlačit. Opakovaně mu šeptala, v čem je dobrá. Než jí odtrhl ruce, aby nebláznila, že na to nemá, byl o drobné v kapse, které jí zapřel, lehčí.

Dívala se na Schillinga. Poléval se ledovou vodou.

Profous trval na tom, aby se myli zvlášť, muži hodinu, ženy hodinu.

„Mám ráda chlapy, kteří riskují pro ženskou. Co nikdo neošvindluje. Salto mortale. Visutou hrazdu, koně. Motocykly na stěně smrti. Obří šlapací kolo. Tygry, když proskakují ohnivými kruhy.“

Bachař viděl dlaň, jak mi hladí záda bříšky prstů.

Pohoršeně rudnul. Nevšímali si ho. Chtěl to dotáhnout na profouse.

„Tebe bych brala jako bratra,“ řekla Tanga Schillingovi.

„Slyšel jsem o markýzovi de Sade.“

„Jasně, máš sestru. A nejradši máš maminku, ne?“

„Neboj se.“

Tangu zase ztřískali. Nevěděl jsem proč. Snad to věděla ona. Vrátila se krotší. Nechtěla, abych ji litoval. Prozradily ji podlitiny pod očima, modřiny. Vylil si na ní bachař zase zlost za nějakou hloupost?

Držela se Schillinga. Zvykl jsem si na ně jako na dvojici.

„Doufám, že se mi nevyhýbáš.“

Pohladila mě prsty po zádech.

Schilling se jí díval do žlábku mezi prsy.

„Musím se starat. Aby mě nikdo nepomlouval,“ dodal rychle se svým bezzubým úsměvem.

„O pověst si nemusíš dělat starosti.“

Bylo to dvojsmyslné jako většina, co si povídali. Profous zkrátil pobyt na umývárce o patnáct minut. Tanga za sebou měla další výprask. Schilling si odpykal tři dny na samotce. Na náladě jim to neubralo. Rozdělili si svůj život na veřejný a soukromější. Museli mít mezisvětí, o němž věděli jen oni. Rozlišovali dva druhy lidí: ty, s nimiž Schilling vyšel, a ostatní, s nimiž by se nezapletl, i kdyby musel. Na bachaře Felixe Feingolda a profouse Franze Keplera se díval pohrdavě jako na známé z Bremenhavenu nebo z Hamburku, kteří se dali naverbovat do Waffen-SS, SA nebo Freiwilige SS. Nemít Feingold a Kepler obřezané dědečky, myslel si nahlas Schilling (a netajil se tím), ucházeli by se o členství v NSDAP stejně jako kdejaká krysa, která si libovala, o kolik si polepší. Co je na tom špatného odnést si z opuštěného židovského bytu nádobí, židli nebo obrázek, koberec? Pokud šlo o náboženství, kterým se kdekdo oháněl, bylo mu směšné, že někdo řadil na první místo všech ctností lásku a potom odevzdal ve volbách hlas Hitlerovi; anebo povýšili nade všechny ctnosti spravedlnost a vzali židům i podvlíkačky. Prodali chudákovi boty s papírovou podrážkou, která se při prvním dešti rozmočila. Hlásil se k pohanům. Nesváděli vinu na bůžky a bohy. Zodpovídali za sebe.

Pro Schillinga bylo nejdůležitější, co podnikal. Jak říkala jeho maminka, Hannelore Schillingová, byl jako Toscanini, který vychutnal, co zrovna dělal, koncertní sólo, skladbu, anebo si sléval čaj a sladil třetí kostkou cukru.

„Nejsem šťastná povaha?“

„Zlobíš,“ opakovala mu Tanga jako kdysi matka. „Polepši se.“

Tanga netajila, co se jí na Schillingovi zamlouvalo. Především se námořník líbil sám sobě. Neskrýval svou nespoutatelnou vášeň bránit se (jako Tanga) a nestavěl si meze. Troufal si na každého. Už na gestapu mu nandali, co by normální smrtelník nevydržel. Esesáci pro něj neměli kouzlo ani tajemství. Na gestapu nechal tři přední horní zuby. Odnesl si mezeru, skrz kterou hvízdal Toscaniniho melodie. Esesáci pro něj byli lůza, kterou by kapitán lodi desetkrát prosel, než by vybral posádku. Dovedl odseknout Keplerovi nebo Feingoldovi. Za rámeček si to nedali. Bez asistence vybraných pořízků z ghetto-wache si na něj netroufali.

Tanze řekl, bez ohledu na to, že to mohli Feingold s profousem slyšet: „Navléct jim uniformy, budou od esesáků k nerozeznání.“

„Ztrácíš jimi moc času,“ napomenula ho sestersky Tanga. (To mohl stejně vytýkat i on jí.)

Měl číslo bot jako pěsti. V Maxu Schmelingovi, mistru světa v boxu v těžké váze, se viděl. A jako Schmeling měl známé mezi malíři. Z autorit uznával svou. Viděla v tom sílu i slabinu. Nevadilo mu, že nemohl vyhrát proti přesile, leda pár minut. Obdivovala jeho postavu, svaly, blond vlasy. Co se naučil. Nesešlo na tom, co o něm kdo řekne. Nic si nenechal líbit.

„Jeho maminka mu asi vyprávěla bajku o hadovi,“ vyslovil se Adler. (Had si stěžoval, že na něj kdekdo šlape. Bůh mu vytkl, že udělal chybu, když se neozval napoprvé. Proto na něj budou šlapat, dokud zůstane naživu.)

Zakládal si na tom, že je, vypadá a cítí se jako Němec. Narodil se tady a patří sem. Nemá nic proti tomu, aby ho brali za obřezaného, i když není. Má maminku židovku, a co? (Nakonec se nevědělo, kde skončil. Neviděli ho ani na shromaždišti příštích tří transportů na východ, kam zařadili většinu trestaných, a na Radě neměli nikoho, kdo by jim řekl, je-li, nebo není v bunkrech pod komandaturou. Dalo se soudit, že ho v noci odvezli náklaďákem na Malou pevnost, vězení pražského gestapa, kde se esesáci s nikým nemazlili. Pro lidi jako námořník měli oddělení na Třetím dvoře, odkud se nikdo nevrátil živý.)

Vyjádřila se, že s námořníkem, který je tak natürlich – přírodní – by dokázala žít.

Na to jí zlodějka Kohenová řekla: „Jako by sis z kytek vybrala narcis.“

Než ho odvedli, otázal se: „Co je ženská?“ Nevyjádřil se vybraně. Správné štěrbiny, pohyby a použitelnost. Kromě v pelechu mu ženská překážela.

„A co je mužskej?“

Tanga se rovněž nevyslovila jako ve vyšší dívčí. Použitelnost, dostupnost a vytrvalost. Žádné šuk šuk a konec.

Užasl jsem. Námořník Bertram Otto-Heinz Schilling z nákladního parníku Neptun byl rovněž otevřený.

Byli jsme z jiných vajec. Přišil jsem mu cejch zuřivce, obra, trochu cvoka. Myslel, že je víc Němec než Hermann Göring nebo pan Hitler z Braunau v Rakousích. Zpíval si v cele z plných plic; minulou noc italsky, německy a francouzsky. Šlágr o muži, který čeká a hledá lásku. Noci jsou mu dlouhé. Svěřuje se hvězdám nad hlavou.

Měl jsem dojem jako zlodějka Kohenová z ženské cely. Nezdálo se mi, že by se, kromě sebe, někdy o někoho bral. Jak se hájil, chránil i ostatní. (Naposled vrazil facku Montagu Spurlochovi.)

Tanga znala šlágr, který se v noci linul z Schillingovy cely. Bylo zvláštní, jak se dá rozumět písním v jazyce, který jsem neznal. Komm zurück. (Vrať se.) Ich warte auf dich, denn du bist mein Glück. (Čekám na tebe, jsi moje štěstí.)

Večer si zlodějka z pošty, Johanna Hagengruberová, vzpomněla, že její dědeček Alfréd, po roce 1918 už občan nové země vykrojené z Rakouska-Uherska, ČSR, sloužil v první světové válce na německé straně. Neodpustil si jediné Vánoce, aby jim nevyprávěl, jak slavili křesťanské svátky míru pětadvacátého prosince 1914, první rok války, na západní frontě. Najednou utichla střelba z obou stran zákopů, na německé i na francouzské, anglické a americké straně. Nad bojištěm se na rozdíl od třesku pušek a kulometů a děl náhle rozhostilo ticho. Vojáci na obou stranách vylezli ze zákopů. Nestříleli. Šli si naproti, vzájemně se zdravili podáním ruky nebo objetím, po francouzském způsobu třemi polibky na obě tváře. Dědeček Alfréd se potkal s anglickými pěšáky. Ze začátku byli opatrní; pak si vyměňovali anglické cigarety za německé, a naopak. Když oběma stranám došly, vyměňovali si knoflíky od uniforem. Fronta na západě měřila sedm set padesát kilometrů, po anglicku nebo americku pět set mil. Velitelé zírali na obou stranách. Nechuť vojáků na sebe střílet je zaskočila. Válka měla nakonec na svém kontě na obou stranách deset milionů mrtvých. Pro velitele nebylo bratření vojáků nepřátelských stran nic příjemného. Kladli si otázku, jak se vojáci vrátí ke vzájemnému zabíjení.

Dědeček Alfréd líčil Johance Hagengruberové, jak mu to úžasné ticho dosud zní v uších. Zvykli si na třesk výstřelů, bzučení kulek. Do zákopů slyšeli z německé strany hlasy velitelů, rozkazy, diskuse vojáků, někdy zpěv. A teď najednou na sebe křičeli „Šťastné svátky, všechno nejlepší“.

Dědeček Alfréd měl zákop na okraji francouzského hospodářství, v jabloňové aleji. Nikdo nevěděl, jak to začalo. Ráno vyšlo z mraků slunce, udělalo se světlo a vojáky napadlo, že v takový den se nehodí střílet a zabíjet nebo se nechat zabít. Tak se nejprve rozhostilo nad zákopy ticho, potom na sebe volali, že dnes se nebude střílet. Ticho míru uprostřed války trvalo do odpoledne, než velitelé na obou stranách dali vojákům rozkaz znovu zahájit palbu. Masakr, který už vojáci na žádné svátky po čtyři roky války nepřerušili. Výsledek byly rozbité rodiny, milion francouzských nevěst, které ztratily ženichy. Miliony německý, ruských a amerických a anglických, francouzských a italských mrzáků.

Ženy na cele poslouchaly. Měly své dědečky a otce, kteří byli v první válce. V téhle byli už jenom na druhé straně. Po každé válce volají všichni Už nikdy válku a pak to dopadne, jak to pokaždé dopadá.

Ženám na cele se příběh zlodějčina dědečka Alfréda Hagengrubera líbil. Leckteré připomněl jejího dědečka, včetně Tangy. V duchu viděla jeho medaile a vyznamenání z první války. Byl na ně pyšný. Může si je naložit do octa, myslela si.

Fandil jsem Schillingovi proti bachařovi a profousovi. Kohenová kradla na terezínské poště zpáteční známky a ztratily se jí mezi prsty tři balíčky, které míšencům poslali rodiče z Dánska, Holandska nebo Německa. Tvrdila, že má příbuzné v Jižní Africe. Pozvat ji včas a poslat jí vízum mohla se slunit u mysu Dobré naděje nebo nakupovat bez přídělů v Kapském Městě. Příbuzní měli farmu a černochy jako pomocné síly.

„Normálně si u mě pár příbuzných chtělo udělat oko, tentokrát zmeškali,“ řekla. (Jako by ji mohli slyšet.)

Udělala si pověst pro svůj nosánek. Vycítila i nejslabší vůni jako odbornice v továrně na voňavky. Stačilo, aby si profous Kepler zapálil ve své oficíně, když myslel, že je sám, načerno viržinko, kterým ho někdo korumpoval. Stačila škvíra v okně, aby ucítila, co má kdo k obědu. Na cele šla všem na nervy, Tangu nevyjímaje. Jednou jí daly deku. To jest, ve tmě přes ni přehodily pokrývku a nabančily jí. Omlela každý dech, říhnutí a tělesné zvuky. Ve čtvrtek – o tři dny později – mohla říct, že měly v pondělí vařený tuřín. Rybu ucítila ještě za čtrnáct dní, když na ni někdo dýchl. Schilling jí páchl mořem, přístavem a škeblemi, ačkoli moře dva roky neviděl. To si měl odrhnout i boty, aby z něj necítila bahno, dehet a mořské chaluhy nebo sůl?

„Když se narodíš s nohama do o, nediv se, že se z tebe stal námořník,“ řekla mu Kohenová. „Uznávám to i obráceně.“

„Mám vám vysvětlit, co je to stožár?“ otázal se jí námořník.

„Sprosťáku,“ odbyla ho vysoce inteligentní, nadprůměrně náruživá, přiměřeně ješitná a sebestředná. Kdysi věnovala sumu na charitu pro opuštěné děti, kde se vydražovala její fotografie s podpisem.

„Jestli vám smrdí i moje minulost, zacpěte si nos.“

Tanze ten den řekl, že má oči jako dvě modré mastné čočky.

„Zvětšuješ, nebo zmenšuješ?“

„Chceš slyšet, co se zmenšuje?“

„To ti můžu povědět sám,“ zachechtal se Schilling.

Pak řekl: „Jsi jen částečně erotický typ. Máš ráda kdekoho a chceš, aby všichni měli rádi tebe.“

Schilling dvakrát přiměl hamburskou milou, dceru obersturmführera Waffen-SS Hedu Donerstagovou, aby si to dala vzít. Soudil, že by ji její otec mohl zabít pro rassenschande jen jednou. Schillingovi řekla, že nemá duši. Duše, odpověděl, je pro něj prakticky vzato hromádka nebo slitina chemických reakcí, které bublají v mozku ohřívané až k bodu varu živočišným teplem. Tvrdí se o ní, že je nesmrtelná. Způsobuje, jak se tváříme, koho se strachujeme a jak si počínáme, aniž to chtělo nějaké proč. Nakonec stačí, aby se tím lidi řídili jako zvíře instinktem, bez ohledu na to, co se naučili, i kdyby žili sto roků a prošli planetu křížem krážem. (Pro někoho něco jako tělesné výpary.)

V Tanze zavraždili doktoři, kdyby to měla takhle brát, už čtyři děti. Na to, že je jí dvacet, by už byla hrdinná německá matka, a dostala by od Hitlera modrobílý porcelánový Mutterkreuz, protože dala wehrmachtu dost potomstva.

Na námořníkovi se jí líbilo, že neuznával pravidla a byl schopný změnit uprostřed hry i ta svoje.

„Nemáte toho nikdo víc než na polívkovou lžíci.“

„Co bys chtěla, když dávají do kafe i do polívky bróm?“ zeptal se Schilling.

Citoval přístavní přísloví, je-li někdo ve svrabu, nepomůže mu ani největší husí brko. Tanga? On sám? Na cele si vystačí se svými sny. Ženy připlouvají a odplouvají jako ryby ve sluncem ohřívaném modrém oceánu. Vlny splývají jako růžová a bílá mlha nebo barevní ptáci, když se už dotýkají mraku, z jedné se stane druhá a ze druhé třetí, donekonečna. Jakmile se probudí, je mu dobře, jako když se najedl, napil a vyspal, dostali od kapitána love a vyšli do přístavních putyk vyzkoušet, kolik má kdo ohně.

„Jsi velké zvíře,“ polichotila mu Tanga.

Myslela to vážně. Znala chlapy jako Schilling a nepřišla s nimi zkrátka. Schilling si, na rozdíl od osazenstva ženské cely, nestěžoval. Ve dne v noci neskučel kvůli revmatismu v kolenou, křečím a bolestem v zádech, nataženým svalům, přeleželém zátylku, ženským nemocem, proti kterým nepomáhal aspirin. Nejhorší byly ženské v přechodu, zlodějka z pošty Johanna Hagengruberová. Včera je poučila o zakladateli moderní ekonomie Adamu Smithovi. O blahodárnosti trhu a s tím související soutěži všech druhů sobectví.

Tangu vzrušovalo, jak lidi vypadají, mluví. Barvy, chutě a vůně, představy. Vlastnosti, nevypočitatelnost i co se dalo předvídat. Kolik se toho opakuje, jako na kolotoči. Koloběh, jak ho lidem nachystá osud. Co jí připomínalo koně, manéž a cirkus. V její oblasti nebylo včera a zítra, jen tady a teď. Bude mít dobrou náladu, když si porozumí. Rozumět byla láska na den, hodinu, minutu. Pocit, který se převtělil ve vědomí a s vědomím v sebevědomí. Potřebovala si ověřit, že je chutná a žádoucí. Nevadilo jí, že ženské na cele provokuje a zavdává důvod k závisti, žárlivosti a podrazům. Uznala, že by to občas chtělo víc vody. Dívala se na ně jako na studené kameny, vyschlou studnu, odbytý život. Schilling ji opravil. Vystydlou vagínu.

Změnilo ji, když měla měsíčky. Nepříjemné a mrzoutské ženské na cele se zdály přijatelnější. Doprovázelo to píchání v zádech, křeče a bolesti hlavy. Tíha v podbřišku. Každá ženská v tu dobu by podle Archimeda vytlačila víc vody, než váží. Pak s Tangou nebyla řeč.

„Chceš vědět, kolik máš v sobě cévek a žilek?“ zeptala se mě.

„Proč?“

„Abys věděl, jestli na mě budeš mít.“

Dělalo jí dobře, že jsem do ní pryč. Viděla mi to na očích, na rtech. Věděla svoje, i když jsem se držel zpátky a přetvařoval se.

„Vypadá to, že ses do mě udělal.“

Rušilo mě, že to nejkrásnější na světě, jak se mi zdálo i při mé nedospělosti, dělá za peníze. Neměla by být každá láska zdarma, nepošpiněná penězi? Uvažoval jsem, kolik bych jí dal. Zneklidňovalo mě to. Asi bych jí dal všechno, co bych kdy měl. Proč ne?

Myslel jsem na části jejího těla, které jsem neviděl. Na prolákliny a vypoukliny a štěrbiny, které měly hebkost vlny v řece, něžnost tmy v noci, mírnost vánku a vůni květin. Na její běloučké bříško, podbřišek. To něžné, co ve mně vzbuzovala. To divoké, jak tomu asi rozuměla. Kombinaci, do které se mi to v představě slévalo. Co kolem sebe vyvolávala. Byla hezká – všude. Cítil jsem ji teplou a čistou. (Později mi řekla: „Víš, kolik tepla ze mě vychází? Jako z malého sluníčka.“) Bylo to ženské živočišné teplo, které znají ti šťastnější.

„Nedělej z ní bohyni,“ žádal mě Adler.

Na umývárce řekla Tanga Johanně Hagengruberové, že muži při tom vypadají na epileptický záchvat. Blízko srdečnímu kolapsu. Musí jim proudit do mozku výboje o síle deseti tisíc voltů. (Jak jsme později shledali v Auschwitz-Birkenau, tolik měly dráty s vysokým napětím kolem lágru.)

Tanga mluvila o svém lůně. Kleště. Ženské se chechtaly. Nelíbilo se mi, co převáděla na sílu svalstva. Mluvila o přírodě, která poskytuje ženě o sval víc. Schilling na ni křikl o elixíru života.

„Není dobré, co zduří?“

Pobuřovalo, vzrušovalo a zneklidňovalo mě to. Tanga z toho vyšla očištěná, z důvodů, které jsem nechápal. Měnilo to špinavé v čisté, hrubé v něžné, zprofanované v ušlechtilé.

„Nakonec nikdo nemusí dělat, co nechce,“ prohlásila.

„Kdyby ses radši starala o svou černou duši,“ řekl jí bachař Feingold.

„Jazýček mám růžový,“ řekla mu Tanga.

Zlodějka Kohenová na cele k Schillingovi podotkla: „Jako dítě sis asi s ostatními dětmi nehrál. Podívejte, jak je pro sebe. Běda, když to nejde po jeho. A když se mu daří, neví kdy přestat.“

Kohenová byla samotářka. Vystačil jí nos, kterým vyčmuchala, že někdo měl včera ředkvičku nebo syrečky.

Cesty do umývárky byly vytržením. Příslibem, že se dozvím. Uvidím Tangu. Adlerovi to připomínalo milostné expedice. Šílenství. Změnu, úpadek.

„Jak to, že jsem nedostala příděl mýdla?“ stěžovala si Tanga.

„Pro trestnici jsou důležitější věci než tvůj živůtek,“ odsekl jí bachař.

„Nic není větší a nic by nemělo být menší.“

„Nevyfasovalas mýdlo na pondělí?“

„V pondělí jsem byla na samotce.“

„Každému, co mu patří.“

„To byste ve vašem případě opravdu chtěl, pane Feingold?“

„Už sis vymydlila svoje?“

„Nechci dostat vši.“

Citoval jí z pěti knih Starého zákona. Opřel se o předchůdce na poušti. Jí by stačila věta, že buď se něco hodí, nebo nehodí, patří, nebo nepatří, je to dobré, nebo špatné. Na víc Starý zákon nepotřebovala. Spravedlnost buď je, nebo není. Bachař, soudce nebo trestnice to nezmění. Buď to platí pro ni i pro něj a pro všechny stejně, nebo ať si to strčí za klobouk. Nedostala mýdlo. Jestli dostane vši, je to na něm. Vyznává Bibli a fackuje ženské.

„Máš ji pěkně proříznutou,“ napomenul ji.

Vložil se do toho Schilling: „Co zavání morálkou, je podezřelé.“

Adlera i mě stačil poučit, že Fredy Hirsch, vedoucí mládeže, a Harry Hambo, sólista amsterdamské opery, by v Německu už viseli. Viděl, jak esesáci ztřískali pár teplých pro nic za nic. Na Holanďanův koncert se dostal tady. Nic lepšího, než jak Hambo napodoboval koloraturní zpěvačky, neslyšel. Ocenil Hirsche. Na Baště III nacvičil s dětmi Makabiádu, prostná tří stovek dětí na hudební skladbu Emila Waldtenfela Bruslaři. Děti v modrých trenýrkách a v bílých tričkách, se šťastnými výrazy ve tvářích, ve slunný podzimní den. Jen Němci věděli, že tyhle krásné nevinné děti zabijou plynem. Bylo to hezké. Pořádat se soutěže o královnu krásy a dobrých skutků vyhrál Hirsch na celé čáře.

Námořníci, umělci a malíři nebo poetové. Podle Schillinga měli lepší morálku než znalci knih Starého zákona. Necitovali ji. Provozovali ji v praxi, každý podle svého, ne jak jim to chtěli naordinovat druzí. Nedal se jim upřít vkus. Smysl pro krásu uprostřed ošklivosti. Byli od přírody nasměrováni. Měli smůlu. (Podle jeho odhadu tak vždycky dva, tři nebo čtyři z deseti.) Za sebe dával přednost správným štěrbinám. Kosti a masíčko jako Tanga. To dívčí nahořklé, přitažlivé, správná chuť.

Dobro, zlo, spravedlnost, křivda. Správně, nesprávně. Tanga ho doplnila, že teplí jsou kamarádi a parťáci. Dovedou pustit chlup. Nejsou vypočítaví. Jednou se na nás s Adlerem dívala a mohl jsem říci, že nás odhaduje.

Už si zvykla, že patří k lidem s cejchem. Protože udělají, co se od nich čeká, nebo si to zkusí po svém? Na svou adresu slyšela kletby, které by si nikdo za rámeček nedal. Byla ráda, jako Schilling, středem pozornosti. Mluvila o cirkuse a koních. Připomínala se jí manéž. Cirkus pro ni znamenal koně. Koně, klíč do říše, kam nikdo nemohl, pokud ho nepozvala, jako třeba víme o hvězdách, ale nemůžeme si na ně sáhnout. Dotek neviditelného hvězdného prachu. Paprsek slunce. Koupel v měsíční záři. Cirkus byl odraz života, jako Měsíc odráží sluneční světlo. Pootevírala mi dveře do světa dospělé tělesnosti. Naučila se neodpovídat a vykroutit se, třebaže to neměla sama ráda a trvala na tom, aby jí bachař nebo profous nebo zřízenec nebo náhodní inspektoři, kteří přišli do trestnice slídit, odpovídali nevyhýbavě. Ano ano, ne ne.

Klábosili se Schillingem.

„V tu dobu s holkou nejdu,“ řekl námořník.

„Co by měla říkat holka?“

„Jak to?“

„Když to chceš, jak to všichni chcete.“

Námořník ohrnul své silné rty. Díval se jí na ústa.

„Je to krev. Bílá, stříbrná nebo žlutá,“ řekla Tanga.

Námořník uznal, že jsou to dva druhy krve. Když to tak chce Tanga vidět, prosím.

Zpívala si:

Adieu, mein kleiner Gardeoffizier,

adieu, und vergiss mich nicht.

Ve tváři měla štěstí jako pobožní, když se domodlili ve sklepní modlitebně, na půdě nebo na schodech, u zdi na dvoře. S Adlerem jsme si z nich utahovali, třebaže jsme je v koutku duše zároveň obdivovali. Žili, navzdory Terezínu, v dávných morálních jistotách jako ledoborec prodírající se zamrzlým mořem. Cítili se jako jejich předkové součástí odvěkého boje dobra a zla. Tanga věřila, jako hodně jejích kolegyň, že poskytují útěchu, úlevu a slast osamělým. Nejvýše ze všech pocitů oceňovala radost. Nahodilost a nejistota povolání jí nevadily. Srovnávala se s herečkami, které opakují svou roli, i kdyby se jim nechtělo. Vnímala vymezený díl dobrovolnosti, nemluvě o nadšení nebo horlivosti. Bylo v tom víc peněz a méně doprošování než prodávat cizím lidem za pultem šátky na krk, deštníky anebo stát u běžícího pásu s láhvemi mléka.

Hledal jsem, pro co je šťastná, nebo nešťastná, v očích, které se jí rozjasnily tou její tmavou modří, v rysech kolem úst, které se jí v přítomnosti Schillinga špulily k polibku nebo jako by kouřila a vtahovala a vypouštěla dým. Vyjadřovalo to rozdíl mezi klukem a děvčetem, pro který se vzájemně přitahují i odrazují.

„Nevidíš?“ tázal se mě Adler. „Neříkej mi, že o tom neví.“

Než přišla inspekce, před kterou ji varoval zřízenec Montagu Spurloch, všechno se ve věznici drhlo, čistilo a větralo.

„Modli se, aby nic nenašli,“ varoval ji bachař Feingold. „Budeš zas maličká. Víme jak ti zarazit tipec.“

„Máme přecpanou celu,“ řekla. „Třeba byste se měl pomodlit vy, pane Feingold.“

Odmítla být krotká.

V Hamburku měla klienta, který jí namlouval, že Bůh je v ní. Ptala se ho, je-li také v něm. Je ve všech, ve všem, odpověděl. Od všeho k ničemu. Bůh je zázrak a tajemství. Nelze to vyjádřit slovy. Jak se to pozná, chtěla vědět. Je to jednoduché: máš v sobě schopnost rozlišit dobré a zlé, správné a nesprávné, spravedlivé a nespravedlivé. Čekala od něj víc, než dostala. Nestěžovala si. Pro pár marek jí neubude. Litovala manželky s dětmi, o které se staraly, zatímco manžel si u ní stěžoval, co doma od manželky nedostane, nebo jak, včetně něhy a lásky, a co ho to stojí starostí a peněz. Znala pár ukřivděných manželů, až došla k závěru, že se jim nedá věřit. Nespolkla každou udičku. To, co bachař Feingold pokládal za vychytralé, byla její otevřenost nebo náběh k drzosti. Upřímnost pokládal za lež a statečnosti nevěřil. Podle něj byli všichni zbabělci. Dovedla vytěžit zlatý prášek ze spousty bahna a písku. Křest dostala v cirkuse, u koní a na koních. V soutěži s klauny, kouzelníky a krotiteli. Další brala, jak to přišlo, jako bere námezdní nebo sezonní dělník práci.

„Střez se lidí, co tě okrádají o radost,“ řekla mi.

„Pár se jich vždycky najde,“ odpověděl jsem.

„Nedám se,“ dodala. „Ještě si zpívám.“

Myslela na Ivy Broderovou a ohyzdnou Frau Mussol.

Bachař jí nařídil: „Ukaž, co máš v prackách.“

„Co byste chtěl vidět?“

„Dal ti někdo peníze?“

„Myslíte, že mám paklíč?“

Bachař se rozhlížel. Pro něj jsme s Adlerem byli provinilí nezletilí. Zelenáči, ze kterých nic dobrého nevyroste. Měli s námi plány. Jugend Hundertschaft, nádeníci pro všechno. Nebát se Schillinga pár facek nás neminulo.

„Rychle!“

Rozevřela ruce, jako by na bachaře vyplázla jazyk. Viděl prázdné dlaně. Měla pár mozolů, jak v cirkuse držela na uzdě koně.

„Dobrá,“ utrousil výhrůžně bachař. „Pro tentokrát.“

Na cele si vlezla na kavalec.

„Věříš v Boha?“ zeptala se jí zlodějka Ahrendtová.

„Je to nešťastná láska,“ odpověděla Tanga. „Bůh věří ve mě.“

„Jsi mazaná,“ řekla Ahrendtová. „To na bachaře platí.“

„Věřit je snadnější než nevěřit,“ řekla Tanga. „Měla bych to jednodušší.“

Před prohlídkou strčil bachař Feingold hlavu do dveří ženské cely. Zlodějka z pošty Johanna Hagengruberová vykládala o Angličanovi Adamu Smithovi. Co od něj a jeho doby a společníků-filozofů pochytila. Popřeli existenci duše coby směšný výmysl z nejnaivnějších. Slečna Paula Leventhalová, aby jim nezůstala dlužná, přidala povídání o pravidlech a zvycích židovství. Proč se židovským dětem dává, nebo nedává jméno po žijících příbuzných. Mezi aškenázskými evropskými židy se jméno ztotožňuje s duší, proto pojmenovávají svá novorozeňata po mrtvých. Pojmenují-li dítě po živém, ukradnou mu duši, celý život. Séfardští židi ze Španělska a severní Afriky nebo Středního východu věří v opak. Pojmenovávají své narozené po žijících příbuzných.

Dveře všech cel jsme měli otevřené. Slyšel jsem to.

Adler ze sebe vypotil pár hlubokomyslných postřehů. Třeba má Feingold pravdu. Někdo si hraje s ohněm (to myslel Tangu nebo snad mě) a neměl by se rouhat (tím měl na mysli víc lidí ve věznici). Dělal utrápené oči (jako kdysi jeho sestřička s nádorem na mozku, než umřela). Vyháněl ze sebe nastřádanou úzkost. Stýskalo se mu po rozhrkané káře Jugend Hundertschaftu, pohřebním kočáře, na kterém prominenti se strýčkem nebo známým v Radě starších rozváželi ráno chleba a potom my dva s Adlerem pod vedením vrchního berlínského rabína odpadky nebo stavební materiál.

Adler si začal prozpěvovat šlágr Fricka Weisse z Ghetto-swingers. Rytmus Prahy. Začátkem války jsme to slyšeli zpívat sestry Allanovy s orchestrem Karla Vlacha. Mě vytěsnil. Napodoboval trubku.

S Adlerem nemělo smysl se hádat. Zpíval si, aby dokázal, že to nebere zle.

Tanga mu šla na nervy. Sváděl na ni, s čím si nevěděl rady. Slyšel o transportech do Rigy, Izbice v Polsku a do Piasky a Minska. Němci chtěli mít víc místa pro nás. Měl za to, že nejhorší je za námi. Předtím odešly z Terezína transporty do Zamošče a Rajowice, Bergen-Belsenu a Auschwitz-Birkenau v osvětimské kotlině u Krakowa a neznámo kam. Adler si dělal v duchu vroubky. Ve skutečnosti se strachoval, kdy přijde řada na něj. V Radě starších budou rádi, že do příštích transportů přednostně zařadí potrestané.

„Rád bych se podíval do Polska,“ řekl jsem. „Proč ne?“

„Terezín je ti málo?“

Oba jsme se tvářili, že inspekce není, co by nás mohlo vzrušit.

„V protektorátu zakázali taneční hudbu,“ oznámil mi Adler.

Inspekce trvala půl hodiny. Nevšimli si nás. S Tangou laškovali. S padesátiletým inspektorem se znala.

„Sodoma?“ zeptal se. „Gomora? Jaká je strava?“

„Všechno přesolené.“

„Nemáte vodu na zapití?“

„I na záchodě,“ odpověděla.

Inspektor se otočil. Vytvářela dojem, že se o ní otřel. Inspektora zaujal Schilling. Nákladní parník Neptun? Nic není náhoda. Malý svět, kde se lidé potkávají.

Prohrával jsem v kartách. Adler vyhrál všechny sirky. Myslel jsem na to, jaké by bylo líbat Tangu odshora dolů až po kotníky. Byla porostlá jemným chmýřím, jako když byl Ervin Adler malý. Představil jsem si ji, jak jí uhlazuju chloupky jedním směrem a pak foukám, aby se vztyčily a položily na opačnou stranu. Byla ve fantazii hezčí než ve skutečnosti? Nevím. Byla to zmatenost zamilovaných. Už mi nezáleželo na tom, jestli je hezká, nebo ne. Věděl jsem, že má – pro mě – navíc, co mně a jiným chybí. Co mohu dostat, čím se doplnit jenom od ní. Mohl bych na ni zírat hodiny. Bylo tam všechno, asi jako ve vesmíru, v Bibli, nebo co je mimo srovnání. Smysl pro humor, v očích, v koutcích úst. Šibalství. Neukňouranost. Nemusel jsem vědět, co to je. Byla to jiná energie, zdroj tajemství. Připomínalo to sen, který trvá, i když se člověk probudí. Význam, ozvěnu, paměť snu. Vzkaz snu. Opilost. Závrať. Co vymaže ostatní. Dobrovolné podvolení, souhlas.

Na umývárně Magdeburských kasáren, za první republiky Malých pěchotních, teď jako všechno přejmenovaných podle pánů země, kam jsme chodili v dvojstupech nebo někdy čtyřstupech společně, se dívala dolů a podotkla, že je zarostlá na nohou a v podpaží jako orangutan, špinavá jako prase. Je vždycky ráda, když se může svléct do naha a opláchnout. Kdo jí umyje záda? Chtěl bych?

Na každé vycházce na umývárnu jsem myslel na bachaře, jak ji zbili, jako by mlátili muže. To jí bachař řekl, že smrdí jako ryba. Nespouštěl z ní oči.

„Víš, že orangutan je nejchytřejší opice hned po šimpanzovi a gorile, která je nejhloupější, ale nejsilnější a největší?“

„Kam na to chodíš?“ vrátila mi to. „Ještě mi řekni, že se člověk rodí, když padá hvězda. To bych se tě zeptala, co se děje s hvězdou, když člověk umírá.“

Myslela na smrt? Bála se jí? To bylo na dně jejích strachů?

Adlera zajímalo, co mi vyprávěla. Řekl jsem mu něco. Jejich cirkus měl sto padesát zvířat (kromě cvičených i necvičených blech), která vozil po Německu a po světě vlak s dvaceti osmi vagony, včetně lakýrníků a sudů s olejovými barvami, zlatými a tříslově hnědými úbory pro zřízence a krasojezdce a krotitele lvů a tygrů a klauny a cvičitele opic, psů a hadů, kuchařů, krejčích, švadlen, orchestru a spol. Nebo že se hříbě netkne sena nebo slámy, kterých se dotkly šelmy, třebaže ještě nevidělo lva ani tygra, pardála nebo leoparda. Adlera zajímaly podrobnosti jejího druhého zaměstnání. (Představoval si ji mezi nemocnicí a vězením, žádoucností a nezájmem, sezonami prosperity, anebo bídy. Jak ji to opotřebuje. Čím ji to ohrožuje.) Někdo mu říkal, že ve třináctém století se ve Francii zacházelo s prostitutkami podobně jako s jejími neznámými židovskými předky – vyhnali je ze země. V některých krajích rozbořili nevěstince, pak nechali nevěstky, aby se smísily s davem, se vším všudy, co z toho vzešlo, včetně malých Francouzů, kteří se za devět měsíců narodili. V Německu nosily holky jejího druhu pásku na rukávu, stejně jako dnes jiní. Když bylo Tanze patnáct, hráli o ni němečtí letečtí důstojníci karty s námořními důstojníky. Šla z ruky do ruky. Měla radši letce, třebaže měla ráda moře, lodě a racky nebo přístav. Hučení vln ve větru. Příchuť soli ve vzduchu. Skaliska na pobřeží. Slunce i ledy na moři, studený vítr, vůni ryb a mokrého písku, starého dřeva a chaluh, blízké tržiště s rybami, ovocem a zeleninou. Hlas, který byl stejný, než se narodila, a bude týž, až umře. Otiskl se v ní opar odjíždějících a přijíždějících lodí, houkání parníků a skřípot a pohyb jeřábů, osmahlá těla přístavních dělníků, doky, křik dětí a lodníků, muži z přístavních knajp. Břeskná cirkusová hudba. Světla. Užaslé tváře a oči diváků. Nakonec ji vyhrál bratr leteckého plukovníka se železným křížem a mohla si poslechnout narychlo sestavenou svatební řeč, kterou to zpečetil jeho bratříček, a všichni se váleli smíchy. Zůstala u letcova bratra do rozednění, než ji vyhodil. Cestou po molu ji chtěl znásilnit jeřábník. Řekla mu, že se nemusí namáhat. Vlezla si na čtvrt hodiny do jeho jeřábnické kabinky. Pověsil jí jednu nohu pod kolenem na zvedací páku. Byla unavená. Sotva se udržela vstoje. Nikdo nepoznal, že není rasově bez poskvrny. Dostala pár zamaštěných marek.

„Být žena, byl bych rád na chvíli kurva,“ opakoval jsem po ní.

„Nechtěl bys mi vysvětlit proč?“ chtěl vědět Adler.

„Něco si užiješ. Život není taková nuda. Poznáš nejrůznější lidi.“

„Nedělej z ní královskou dceru. Na to nemá. Nemá ze zlata ani zuby.“

„Můžeš jí vytknout, že nebude mít věno. K oltáři ji nedoprovodí tatínek.“

Adler udělal obličej. Ani jemu se nelíbilo, že už ji dvakrát zbili.

„Rychle se učíš,“ řekla mi.

„Občas.“

„Jsi charakter.“

„Co to je?“ zašklebil jsem se.

„Umíš vykládat sny?“

„Proč?“

„Protože se mi něco zdálo dvakrát za sebou.“

„Co?“

„Proměnila jsem se v plástev. Vykouřili ze mě včely, ale neměla jsem v sobě med.“

„Jsem snad včelař?“

„Můj německý dědeček z otcovy strany byl.“

„Asi se ti zdálo o dědečkovi,“ řekl jsem.

„Neviděla jsem úly, včely nebo dědu. Živého člověka. Byl to sen bez lidí, bez včel, bez medu. Jen s chutí medu.“

„Vyložil bych ti sen, ve kterém se ti něco ztratilo a zase jsi to našla.“

„Co to znamená?“

„Štěstí v neštěstí,“ řekl jsem.

„Jednou se mi to stalo. Ztratila jsem peněženku a našla ji příští den na červeném kameni, zplacatělou, jak na ni lidi šlapali. Nikdo si jí nevšiml.“

Upřel jsem na ni oči. „Už jsi zadobře s tou starou na cele, co se chlubí, že vykládala sny i rabínům?“

Věznice sídlila v Magdeburských kasárnách, kde byla také Rada nejstarších. Byla to největší kasárna a vzadu za úřadovnami a sklady byly ubytovny a kamrlíky starších, vrchního rabína a prominentů z Centrální evidence, pevnostní policie – ghetto-wache – i tajné policie – detektivů – a někdejších policejních radů z Německa, Holandska a Protektorátu Čechy a Morava, kteří měli tu smůlu, že se narodili židovským maminkám. Opírali se o zkušenosti z mateřských zemí. Pyšnili se, i před sebou, jak mají věci pevně v rukou a trest stíhá zločin, od nejmenšího k největšímu, i když to, co esesáci pokládali za větší, řešili sami. Měli Malou pevnost. Němci nás rozdělili. Ustavili svou hierarchii. Místo bohatých a chudých tu byli více a méně privilegovaní a masa bez výsad.

O blok dál byla železniční vlečka, kterou jsme postavili podle nákresů a pod dohledem německých inženýrů na hlavní ulici L, Lange Strasse. Transporty, na rozdíl od neohrabaných začátků ghetta, jezdily do středu města, před Hamburská kasárna. Transporty na východ se řadily a nakládaly tady.

Do věznice bylo slyšet vlaky, ve dne v noci. Večer mělo houkání píšťal a odfukování lokomotiv patinu cest. Nezáleželo na tom, odkud kam. Tanga si to spojovala se zájezdy cirkusu Odeon do měst na jihu Německa, do Francie nebo do Rumunska, kde s ním byla naposled.

Uprostřed noci, když nespala, honily se jí hlavou myšlenky na lidi, s nimiž kdy kde byla, místa, která viděla, s kým nebo bez koho a jak život utíká. Slyšela vzdálené vlaky na trati Vídeň – Praha – Berlín a možná Hamburk. Zaposlouchávala se do zvuku krátkého nárazu ocele na ocel a jak se vzdaloval, jako odplouvalo s větrem do ztracena babí léto. Něco, co bylo, je a zároveň už není. Až později jsem se dozvěděl, jak ji pobouřilo, když jí bachař na chodbě ohmatal prsa a postěžoval si, že jsou měkčí, než si myslel. Někdy čekala, až se z ticha a zvuků noci přiblíží z nekonečnosti dálek rachot, který se nejprve podobal šepotu, štrachání myší a potom, už zblízka nebo slyšitelné vzdálenosti, zesrozumitelněl, nákladní, osobní nebo vojenský vlak, s dovolenci nebo raněnými směrem do Německa nebo s vojenským materiálem a vojáky a koňmi z Německa na východní frontu. Cítila se ošizená nebo oddělená. Vytlačili ji ze světa, který znala a měla ráda, do prozatímního, kde se zabydlovala a nebyla doma.

Tanga měla ráda chvíle, kdy se něco dělo, ale zároveň se nedělo nic, jen do prázdna odrachotil vlak. Vítr občas přivál nasládlou, svěží vůni chmelnic. Jindy se pletl rachot vlaku s klapotem mlýna na kraji pevnosti u silnice, který nikdy neviděla.

Z rabínských knih, které jí daroval starý učitel, věděla, co si jiní objevili už dávno, že marnost nad marnost, všechno je marnost. Tatínek, který se staral o koně, říkal, z hovna bič neupleteš. Vlaky jí to připomínaly řečí, které rozuměla po svém, jako rozuměla koním. Snila o místech, kde žila, a místech, kam se chtěla podívat. Zeměpis a tělocvik byly předměty, z nichž měla jedničku.

Židovská spolužačka v obecné škole jí nahlas předčítala verše Heinricha Heineho a Maria Rainera Rilkeho. Vlaky jí připomínaly rytmus, obsah i smysl. Se zvukem vlaků, přicházejících i odcházejících, se odebírala a hroužila do tajuplnějších hloubek existence. Mohla si představit dobytčáky pro dvanáct koní, jak stojí přivázaní na volných řemenech ve slámě a jedou někam. Zaměňovala rytmus vlaků za klapot běžících koní, kopyta narážející do měkké hlíny louky nebo úvozu pod lesem, a v duchu si prodlužovala hlasy, frkání, ržání a řehtání koní promísené se zvukem lokomotivy a nárazů ocelových kol na spoje kolejnic. Viděla před sebou hlavy koní, moudré a krásné, se zamyšlenýma velkýma očima. Majestátní i ubohé s bílou lysinou a hedvábnými žíněmi hřívy a ocasu a vystrčenýma ušima, některé s bílou skvrnou na hnědém čele jako s korunkou, bělouše nebo vraníky černé jako uhel, boky, nohy a silné koňské zadky.

Mohla snít o tom, že je kůň a cestuje s nimi. To byla naměkko. Hrála si s knoflíčky na blůze a mimoděk některý ukroutila a pak si ho ráno přišívala.

Když jsem jí na umývárně řekl, že jsme na tom se zvukem vlaků podobně, blýsklo jí v očích.

Kdykoli jsme se myli a jel vlak, v ghettu nebo mimo, podívali jsme se na sebe a rozuměli si. Někdy jsme slyšeli vlak při nástupu na chodbě. Také vlaky nás spojovaly.

„Vlaky, jako koně, jsou pravda. Nemůžou ji překroutit.“

„Můžou ti říct, že pojedeš do Německa, a skončíš na východě.“

„Bojíš se toho?“

„Všichni se bojí.“

„Kůň je kůň, vlak je vlak a ďábel ďábel,“ řekla.

V jejím pohledu jsem zase viděl místa, kde žila, o nichž snila. V očích měla tvrdohlavost mezka. Vytrvalost nebo houževnatost koně. Krásu ženy.

„Jsem napůl Němka.“

„Promiň.“

„Nemusím ti promíjet. Hodně Němců jsou svině. Kdysi nebyli. Jsem jedna z nich. Napůl. Jednou zas nebudou. Učitel si ve škole povzdychl: ‚My, Němci, jsme ještě nevyhráli žádnou velkou, rozhodující válku. Jsme kazisvěti Evropy.‘ Bál se, že nám to zůstane.“

Nic jsem neřekl. Měla pravdu: hodně lidí jsou svině. (Prvenství měli Němci.) Národnost, rasa nebo náboženství to z nich neodpáře. Ani je to k tomu neodsuzuje. Co jim chybí, není národnost, ale charakter. Moudrost, instinkt. Přehled, logika. Kdo může cítit rozkoš z věčně rozpoutávaných a prohrávaných válek?

„Možná že i ta německá půlka ve mně je svině,“ řekla.

„To bych se s tebou nebavil.“

Zvážněla: „Kdybych nebyla sviňka, Feingold by už nežil.“

„Šla bys tak daleko?“

„Na tu nejzazší hranici.“

„To bych na tvém místě zatím odložil.“

„Byla bych ráda, kdyby ta polovička po tatínkovi nebyla svině.“

Usmála se. „Třeba je větší svině ta půlka po mamince. Zamíchalo se to ve mně. Jsem Mischling des ersten Grades. Měl bys mi gratulovat. Nebo kondolovat?“

Nevyznal jsem se v ní.

„Viděla jsem polního maršálka, který nastupoval do vlaku. Oznamovali mu, že má osobní vagon, s červeným polstrováním. V posledním jeli koně.“

Na chvíli byla duchem nepřítomná, než ji bachař okřikl. Srovnala se do řady s ostatními. Myslela na večerní táčky Pauly Leventhalové, proč zacházejí židé s mrtvými s úctou. Podle židovské tradice posvátnost lidského života smrtí nekončí. Zákony a zvyky spojené s úmrtím a s truchlením zdůrazňují úctu k lidské duši. Dostávaly se s Johannou Hagengruberovou, zlodějkou poštovních balíčků, do sporu. Bývalá pošťačka existenci duše v souladu s anglickými filozofy Humem, Lockem a Adamem Smithem popírala.

Hagengruberová četla Leviatana, spis učence Hobbese. Duši pokládal za směšný výmysl, ubohý podvod. Jiný Angličan, Locke, měl za to, že to, čemu se říká duše, je citově přetavená zkušenost člověka. Když se narodí, je tabula rasa, nepopsaná deska. Pak se to v něm střádá. Jak bere rozum, získává totožnost, vědomí, kdo je. Stačí si přečíst esej z roku 1690 o lidském porozumění. Dospíváme k tomu bez ohledu na to, čemu se říká duše: stačí sbírat zkušenosti. Mít paměť. Přemýšlet o sobě a druhých. Platon a jeho duchové v tom nemají co hledat. Znala řadu lidí, kteří si tím lámali hlavu. Spisy jako Bajka o včelách nebo důkazy, že lidské sobectví – v soutěži jednotlivců – přináší všeobecný prospěch. To si připsal k poznámkám národohospodář Adam Smith, zastánce volného trhu. Autor Gulliverových cest, Jonathan Swift, ve verších O krásné nymfě ubírající se na lůžko líčí kurtizánu, odkládající svou kosmetiku, umělé řasy a skleněné oko a další. Pokud šlo o tělo, neměl Swift v zásobě dost opovržlivých slov, aby to vyjádřil. Nebo je duše, co lékaři a učenci jako Samuel Johnson pokládají za neurózy a jiné poruchy mysli? Pana Johnsona přivedl ustavičný strach, že ztratí rozum, k ještě větší hrůze, že nad sebou ztratí kontrolu a skončí v pekelných plamenech. Vede to k rozčarování, že žádný posmrtný život neexistuje? Je víra v nesmrtelnost duše jenom báje? Sebestředná útěcha starců? Marnivost psavců a poetů toužících, aby se jejich jméno zvěčnilo? Lidská touha a iluze po nesmrtelnosti? Je to pouhá pověra, nedokazatelná iluze fantastů, se kterou se už narodí, jako je vrozený po předcích strach, úzkost a předsudky, hrůza z neznámého? A to další, současné, už od osmnáctého století, dítě víry v rozum, který vyřeší a zvládne všechno, a vraždy a sebevraždy? Bezcennost těla, lidského života, kterému předcházelo popření a bezcennost duše? Lidské tělo jako mašina? To hmatatelné, materiální, jež vítězně táhne světem?

Zlodějka Hagengruberová vrtěla hlavou nad vlastními vývody, jako bachař Feingold, když vrazil Tanze první facku. (Přišly další.) Hagengruberová nakonec nevěděla, co si o tom myslet. Dostane se někdy člověk ze svých úvah, aby si v sobě udělal jednou provždy jasno? Nebo naopak? Nikdy. Lze vůbec dosáhnout klidu, vyrovnanosti, smířit se se svou existencí a jak skončí?

Jasné to bylo jenom blbé Kony Freiové. Ráno měla namířeno do ústavu. Bude mít o čem uvažovat.

Hagengruberová podotkla, že David Hume chtěl zbavit lidskou existenci duchů. Dával přednost citům před rozumem. Je to cit, který určuje, jak se člověk chová, činí mu potěšení. Všichni o nich mluví, jak říká Schopenhauer, ale nikdo je nikdy neviděl. Pan Arthur Schopenhauer taky vyvrátil rasistický předsudek, že negři mají slabší mysl, tím, že označil bělochy za černochy vybledlé stěhováním z Afriky na sever.

Tanga se ztotožnila s blbou Kony Freiovou. Zdálo se jí to přehledné. Od hodnoty ke znehodnocení. Od přecenění materiálních potřeb těla k jeho bezcennosti. Ke Konyinu dopisu Hitlerovi by mohla připojit svou doušku.

Zažila, jak se snaha mít nad ní moc, zvrátila v její převahu. Blázni jsou na tom líp. V lepších chvilkách měla Kony převahu sama nad sebou.

Rozhodovalo, kde a čím člověk byl, co měl, nebo neměl, co dovolil, aby s ním udělali, co se z něj stalo. Včetně facky, kterou dostala od bachaře.

Kromě toho, co se stalo v těch druhých, jako s jejím tatíčkem s odznakem NSDAP. Tím se lišila od svého nebožtíčka bratříčka.

Zlodějka Hagengruberová připustila, že je hypochondr a hysterka a její nadšení pro učenost je směšné. Učenci jí ledacos vysvětlili, ale neulevili jí. Jistý Erasmus Darwin, ne tak slavný jako jeho dědeček Charles, věřil, že lidská existence prochází neustálým vývojem. Spějeme kupředu. S terezínským ghettem a lágry na východě? A přítel Davida Huma, Adam Smith, mentor mnoha ekonomů i dnes, vymyslel ještě před svými tržními objevy morální teorii, podle které lepidlo, jímž drží pohromadě lidská společnost, jsou city, schopnost soucítit a ztotožnit se s druhými. Pak si to trhem vyvrátil.

Jak to, že výsledkem všech úvah o těle a duši a solidaritě lidí se vším, co mají společného, je nezkrotný individualismus a svého druhu dekadence takových lidí, jako byl pan Byron, hlásající ideál rychlého života a smrti v raném věku?

Časem se Tanga naučila odhadovat v noci i během dne čas podle vlaků. Naučil jsem se to také. Opakovalo se to. Adler měl za to, že už mi z ní přeskočilo. Proč na mně mámil zážitky a podrobnosti o ní? Proč ho zajímalo, o co se na ženské cele Hagengruberová a Leventhalová přely?

Na rozdíl od mužských si ženské v cele zpívaly. Byly to hlavně německé židovky. Večer, než dal Efef rozkaz zhasnout, jsem se mezi nimi snažil rozeznat Tanžin hlas.

Zpívaly dětské písničky. Časem bych je mohl přezpívávat, včetně němčiny ze čtrnáctého nebo šestnáctého století.

Hänschen klein, geht allein in die weite Welt hinein. Stock und Hut steht ihm gut, ist gar wohlgemut. K tomu se přidal hlas Bertrama Otto-Heinze Schillinga z jeho samotky. Winde wehen, Schiffen gehen weit ins fremde Land, und des Matrosen aller liebster Schatz bleibt weinend stehen am Strand und Strand… Wein doch nicht, lieb Gesicht, wisch die Tränen ab, un denk an mich und die schöne Zeit, bis ich dich wieder hab. A zlodějky mu zpěvem odpovídaly: Silber und Gold, Kisten voll, bring ich dann mit mir; ich bringe Seiden und Samt, Samtzeug, und alles schenk ich dir… Většinu písní si pamatuji.

Bachař se díval na hodinky. Úderem deváté vyžadoval ticho. Hučení z chodby, kde běhaly krysy, znělo jako moře, které námořník i Tanga znali, stejně jako zlodějky.

„Podle mě byste zpívali jinou písničku,“ hudroval bachař.

Tak jsme se učili s Adlerem německy. S Tangou mi přišlo k dobru každé slovo. Její němčina mi připadala příjemná. Stačilo nekřičet. Asi jako se Tanze zdály hezké Heineho verše, které jí předčítala spolužačka. Usazovaly se mi v duši kouzlem, které jsem si neuměl vysvětlit. Jako mě dojímaly šlágry o šťastné a nešťastné lásce. Ze slov jsem vnímal neurčitou nevinnost. Nevěřil jsem – nemohl jsem věřit – Adlerovi, že Tanga je pro mě ďábelské pokušení, zaklíná mě a ovládá. Znala sloky o slezských tkalcích (o prolhané vlasti) a báseň Loď s otroky. Snad jsou verše jako láska. Jednoduché i mocné, střídmé i bohaté, tajemné a krásné jako dívčí oči, ústa a klín. Dívčí mysl.

Někdy se Tanga smála a házela do vzduchu otázky, na které nečekala odpověď. Jindy se nenamáhala na dotazy odpovídat. Nejsou rozdíly mezi hříchem a hříchem? Mají-li hříšníci šťastnější a zajímavější život, proč by za to měli být trestáni, když nikomu na onom světě neublížili? Neměly by se otázky těla – od pasu nahoru a od pasu dolů – vyjmout ze žebříčku, do kterého patří lež, neúcta ke druhým, krádež nebo vražda? Proč do toho míchat rabínskou morálku? Ztěžovat si to pravidly, co se smí, nebo nesmí, má, nebo nemá, jako podle pravítka? Řekla, že musí být zajímavé dostat se do pekla; kdoví, koho ze známých potká. Jaké to tam opravdu je. Pokud jde o ďábla, zajímalo ji, jak se k tomu dostal. Kdo ho pověřil? Dal místo v nebeské soustavě? Kdo rozhoduje, co je ještě dobré a co už není, aby se člověk dostal do pekla? Jaký je nejhorší hřích? Počítala na prstech do deseti. Podlost, zákeřnost, pokrytectví. Falešné svědectví. Krást a lhát, okrádat chudé a ubohé. Nařčení. Kopat do těch, co už jsou na lopatkách. Chamtivost? Ponižování druhých? Zneužívání moci? Co se ďáblovi zamlouvá z toho, co lidi dělají? Co se mu nezamlouvá? Zeptal jsem se jí, jestli si ďábel přeje, aby nebyl ďábel. Chvíli přemýšlela.

„Dal bys mu šanci?“

„Nevím.“

„Jistě ho pár lidí přechytračí,“ řekla.

„Myslíš, že ďábel se handrkuje s lidmi o dušičky jako v pohádce o vodníkovi? Smlouvá, láká a krade a podvádí, slibuje, varuje a loupí?“

Už neměla ani bouličku, ani podlitiny pod okem. Pleť se jí vyčistila.

„V každém z nás je kousek ďábla. To bych mohla odpřisáhnout. Nemusím, ne?“

Narovnávala si klouby. Praskalo to. Lámala krysám vaz. Pětkrát a pětkrát. Znělo to, jako by si přerovnávala kosti. Věřila snad v pětku?

„Zaslechneš písničku, kterou jsi znal. Připomíná ti něco, někoho. Melodii, že se ti chce plakat, nevíš dobře, proč. Něco je krásné nebo smutné, že pro to nemáš slova, jen se ti svírá krk. Už dopředu se ti po něčem stýská. Víš, za co se stydíš. Kam to spěje.“

„Znám takovou písničku,“ řekl jsem. „Zavolá srdce tvé.“

Znala německou verzi. (Zjistil jsem, jako u jiných, že je to americká písnička You belong to my heart.) Tenkrát – v Terezíně, v šestnácti – jsem se ji naučil i anglicky.

„Taky ti říkali, že Bůh měl původně stvořit lidi nesmrtelné?“ zeptal jsem se.

„Odkud to víš?“

„Do patnácti jsem měl osobního rabína, pana Arnošta Cytrona, v sirotčinci v Belgické 24. Připravoval nás. Všechno, jako to začalo narozením, skončí. Proč se máme snažit žít dobře. Správně. Chtěl, abychom věděli, co je to důstojnost. Pýcha. Nosil dlouhé bílé košile z látky na rubáš. Bílou považoval, v souladu s předky, za symbol čistoty. Měl i červené a černé nebo tmavohnědé a oranžové košile. V období vzniku talmudu se na rubáš používaly všechny barvy, než se to v šestnáctém století ustálilo na bílé.“

„Mně vysvětlovali, jak v ráji přišel ďábel nebo had a chtěl, aby Adam a Eva věděli.“

„Byli zvědaví.“

„Chutnala jim jablka.“

„Od té doby jsou lidé smrtelní?“

„Vědění tě odsuzuje.“

„Je lepší nevědět?“

„Kdo by na to pořád myslel?“

Usmála se ústy i očima. Rozkročila se. Vypadala připravená utkat se s nějakým wehrmacht den Monaten. Se všemi bachaři v pevnosti, včetně ženského kriminálního oddělení na židovské straně. Znala bývalého rabína z Bratislavy, pana Bélu Šraga-Borského, v Bratislavě předsedu Klubu osamělých stárnoucích dam a Klubu Menora pro střední generaci. Už ve škole postřehla učitelka její barvitý jazyk a na rodičovském sdružení jedna matka varovala ostatní. Tanžina přítomnost nemá na žákyně nejlepší vliv. Maminka jí říkala, že by na sebe neměla obracet pozornost oblečením, počínala si opačně. Žádná křiklavost jí nebyla cizí. Znala víc barev, než vlastnil rabín Cytron košil. Kdokoli se má za vyvoleného, zakrývá strach z ubohosti. Obracela naruby myšlenky a poznámky bachaře Feingolda. Svoboda jí byla stejně samozřejmá jako naopak.

Z Hamburku znala doktora, který kradl pacientům morfium. Nevadilo mu, že při jeho zákrocích křičeli nemocní bolestí. Nedělala si iluze o světě, do kterého se narodila; o lidech v bílých pláštích a čistých košilích s kravatou, v kalhotách s ostrými puky a ve vyleštěných polobotkách. Co potřebují pro sebe, pro to jsou ochotní stáhnout toho druhého z kůže. Naučila se bránit. Smála se: doktor v Hamburku se jmenoval Samet. Říkal jí kočičko. Zapletl se se všemi sestřičkami. Nedovolila si nechat se zastrašit.

„Jak se máš?“ zeptal se jí ráno bachař.

„Mám migrénu. Tiším ji vroucími modlitbami.“

Bachař se ušklíbl.

„Někomu se všude vede jako v sedmém nebi. Vypadáš jak od holiče. Kočka, která se prohání po klaviatuře. Piano vrže.“

Lidé chytali kočky z domácností německých oficírů. Klukům v L 218 a Q 417 je pekla sociální sestra. Za odměnu si nechávala čtvrtku. (Měla rodinu.)

„Jak to děláš?“

„Musíte mít něco, co děláte líp než ten druhý.“

Na každém kroku jsem narážel na tajemný svět dospělých. Bachař jí vyčítal, že nemá na ženské cele přítelkyně. Připadají jí nezajímavé? Nestála o to, někomu se zalíbit. Dívala se na bachařovy boty. Měřila ho. Špinavé ruce, špinavé boty, flekatý poklopec. Platilo na ni, že ji už dvakrát zbil? Zapomněla mu to?

Řekla mi: „Vzpomínky ti zpříjemňují život a taky ti ho kazí. Většinou si nepamatuješ podrobnosti. Vrací se ti to horší, aniž bys o to stál. Chceš to hodit za hlavu. Můj nápadník se vyspal s holkou, která mi na zájezdě do Londýna vylíčila, jak s ní byl v posteli. Nejmladší ekvilibristka; žárlila. Chtěla, abych mu zavařila. Lidi se zrazují, žalují na sebe, pomlouvají se a udávají bez konce. Nemluvím o křivém svědectví. Věděli, proč to dali do Desatera na přední místo. Italský básník si na tom založil kariéru. Napsal sonety o tom, co má holka mezi nohama, ale učenci to popírali, že je to podvrh. Ukázalo se, že ne. Asi tisíc veršů. Vyřádil se na tom. Jmenuje se to Kundička. Dante. Nejlepší je někomu zavařit, aby se nervoval, a aby se lidi pomlouvali padesát let. Nařkneš někoho a má nadosmrti skvrnu, i kdyby se denně drhnul rejžákem. Nejtěžší na světě je dokázat pravdu. Zlo s pozlátkem vypadá jako dobro. Dobru nikdo nevěří. Udělala jsem jí scénu, pak jemu. K ničemu to nebylo. Zapřel to. Porazila jsem ho ve hře, kterou začal. Taky mi udělal scénu. Plivla jsem mu do obličeje. Pak došlo na facky. Vzpomínám na ekvilibristku a krmiče hadů, i facky, kterých jsem rozdala víc, než jsem dostala. Taky paměť, vzpomínka a zapomínání tě zrazuje. Slibuje víc, než může dát, a dává méně, než co bylo. Vzpomínka je jako člověk. Míchá pravdu, lež a iluzi, představu, jak se to stalo, a sen a skutečnost. Občas do toho přidá rozinky. Chápeš?“

Vyprávěla mi o artistovi na obřím šlapacím kole. Měl třiadvacetiletou milenku, ze které chtěli rodiče-artisti vychovat podle rodinné tradice také jezdkyni na obřím kole. Zlobily ji ledviny. O nakrmeném břichu si mohli nechat zdát. Mrzelo ho to, viděl v ní ideální partnerku. „Duo Lucie a Emanuel Bertini“. Mohli by objíždět svět. Byl k ní něžný, aby jí vynahradil dětství. Znásilnili ji bratranci, dvojčata. „Hadí muži a tanečníci na laně“. Bylo jim čtrnáct. Jeden byl paličatý, dělal si, co chtěl, druhý tišší, chtěl se všem zavděčit. Drželi ji za ruce, druhý to „zkusil“ dovnitř. Křičela, plakala a krvácela, takže se lekli a utekli. Doma řekla, že spadla z kola. Bála se, že umře hanbou. Až potkala artistu na obřím kole. Rodiče ho jako dítě během svých vystoupení přivazovali v maringotce řetězem. Milovali se, ne tělesně. Bála se kvůli bratrancům. Byla něžná, pozorná a krásná. Trochu pil. To mu odpustila. Sama mu občas přinesla láhev.

Pro Tangu mělo vyprávění o jiných i o ní samé magii ztraceného času. Bytí, které nabylo tvar. Co se stalo, ale už není. Pouze to bylo, už nebude. Ta holka na sebe nesáhla do dvaceti. Artista se jí zdál zodpovědný. Cítila se s ním v bezpečí. Až ji jednoho dne uhodil. Neměl důvod (nepočítá-li se, že bez příčiny žárlil). Vrátil se z túry po Americe. Lucie byla křehká, s hezkými malými ňadry, oduševnělá holka, hledala hlubší smysl své existence. Láska ji plnila steskem. Předtím se s nikým nepolíbila. Vyčítal jí, že je vážná. Měla při milování umřít? Byla šťastná, ale smutná. Nemilovali se často. Mohl to spočítat na prstech. Utekla mu. Rok o ní neslyšel. Za rok a den se k němu vrátila. Ptala se ho, jak se mu daří, jako by se rozešli ráno. Objevila si tajemství existence: Chtít. Vidět. Cítit. Umět být vděčná. Nedat do sebe kopat. Bránit se i za cenu porážky. Odpustila mu.

Tanga pozorovala lidi, od kterých se mohla přiučit. Zjistila, že ze všech nočních můr ta nejhorší je samota. Holka udělá dobře, řídí-li se intuicí. Byla praktická. Naučila se nevěřit. Nedala se mýlit pozlátkem. Lidi si provádějí ledacos. Ženy jsou hysterické. Už si s nikým nic nezačínala. Až bude mít děti, doporučí jim opatrnost.

„Ten artista ji měl pod kůží jako ona jeho, ale nevzal si ji.“

Najednou do mého života vstoupila neznámá Lucie, třiadvacetiletá dívka, krásná, vážná a smutná, pravdivá a nevypočitatelná.

Nakonec Tanga řekla: „Lidi se bojí milovat. Připadají si jako prázdná nádoba, kterou nedokážou naplnit. Nemůžou bez toho žít, ale s tím také ne. Ani si to připustit.“

Mluvila ke mně nebo k sobě?

Vyprávěla mi, jak se přátelí děti artistů. O svých potížích s kamarádkami. Kamarády měla, ale kamarádky ne. Chlapci u cirkusu se s ní sbližovali snadno. Zneužívali ji, aby něco donesla, udělala nebo vyřídila, protože byla holka. Za to ji vzali do školy, potají, na hodinu cirkusové klasiky, nebo mezi svoje kamarády.

V Německu kamarádila se spolužačkou, které to rodiče zakazovali, protože byla cirkusačka. Jednou jí řekla, že je hloupost takhle rozdělovat lidi, a jejich přátelství skončilo. Mrzelo ji to. Ta holka si během pár dní našla novou „nejlepší kamarádku“.

Tanga se jako dítě seznámila s děvčetem na sezoně u cirkusu ve Švédsku. U cirkusu nebyl s přítelkyněmi problém. Tam se kamarádily děti mezi sebou. Nebylo to sortování do dvojic.

Profesor, který byl s Tangou v Hamburku, poté co opustila cirkus Odeon, se posmíval podstatě člověka. Podívej, řekl jí, lidé žijí na tomhle území asi sedm set tisíc let. Posledních třicet tisíc roků vypadají jako ty a já. Země trvá už pět miliard let. Předpokládá se, že bude trvat dalších pět. Možná. Když do nás nenarazí jiná planeta nebo meteor.

Chtěla o sobě, o lidech, vědět co nejvíc. Jako prodejná dívka se dozvídala, co nechtěla. Dostalo se to až ke mně, včetně rodiny umělců na obřím šlapacím kole.

Bála se, že se to rozpouští jako vůně, obrázky pralátky, které se mění nebo přelévají ze dne na den, z roku nula do věčnosti a zpátky k nule. Jak věčnosti nebo nesmrtelnosti rozumějí lidé. Měla strach, jak se všechno rozkládá a zůstává paměť, kde se uchovávají kousky, díly a střepinky, tříšť.

Hledala, co ji povzbuzuje, aby to vyrovnala.

Byla hned rozpustilá a vzápětí smutná, minutu jí nebylo nic svaté a za pár vteřin viděla lidi z té horší stránky. Ztotožňovala se s cirkusem a s Lucií. Chtít. Cítit. Vidět. Nedat do sebe kopat, bránit se i za cenu porážky. Věděla už, která prohra ji posílí. Co všechno se rozhodne, upraví, zmírní.

Myslela na holku, která musela výchovu dohánět, zatímco ona by ji mohla vyučovat. Podle strýce Karla, esámana, měly ženské posloužit a odejít nebo nepřekážet. Tangu vyzýval, že si sáhne, jestli už má prsa.

Její otec měl bratra s obličejem falešného hráče.

„S cirkusem se dostaneš i do Ameriky. Američani – jako Rusové a Číňani – milujou cirkus.“

Cirkus byl pro Tangu to lepší. Co mělo duši. Možnost se uplatnit, dokázat bavit a přivádět k úžasu. Rozkoš z úspěchu. Kolotoče, střelnice a atrakce, které se stěhovaly, kam se pohnul cirkus. Chtít, vidět, cítit.

„Co miluješ jako dítě, se tě drží,“ řekla. „Nejsem zvyklá žít dlouho na jednom místě. Ani bych to neuměla. Narodila jsem se jako kočovník. Mám ráda zastávky, ne věznice, ghetta, ohrady. Radši dalekou cestu než okounět na místě.“

Vyprávěla mi o medvědech, jak cvičí. Co jí medvědář líčil, aby si nedělala laskominy na medvědí maso. Z první švédské expedice balonem ze Špicberků k severnímu pólu v roce 1897 zemřeli po ztroskotání tři účastníci na arktickém ledu, protože snědli nakažené maso z ledních medvědů.

Pokud by si někdo dělal zuby na koňské, dostal by se s ní do křížku. Takovými jedlíky pohrdala.

Podrbala se ve vlasech.

Uvažovala o paměti, zapomnění. Cirkus měl s divadlem ledacos společného. Snažila se rozpoznat v lidech – co nejrychleji – pravdu, lež (to bylo snadnější), dobro, zlo, to mezitím. Zásady, kompromisy, mravnost, nemravnost, křivdu, záměr. Fascinoval ji ďábel. Bála se bolesti. Toužila po bezbolestnosti. Snažila se roztřídit si pojmy, které mátly. Co lidi vyznávají a popírají. Nechtěla být loutkou v očích těch druhých, ani pro sebe. Pokud přichází ďábel, kde sídlí, odpočívá, odkud vyráží do pole? Přemýšlela o pokušení a pokoušení. Držela se schopnosti rozeznat dobro od zla s tvrdošíjností umíněné.

Mohl jsem si představit, co se jí cestou na umývárku honí hlavou.

„Strýc Karl je blbec, ale křivdila bych mu, kdybych to tvrdila jen o něm. Sedí na pivu v hostinci Die kleine Knaipe a klábosí, pojídá bílou uzenku s kyselým zelím; Hitler promluví a Karl má oči vlhké pohnutím, i kdyby vůdce plácal páté přes deváté. Má svůj pestrobarevný kapesník a utírá si s ním oči jako pitomé dítě. Taková je rodina z otcovy strany. Hitler je dohání k slzám. Zdroj nadšení, dojetí, blbosti. Mě taky, z jiného důvodu. A ještě mu provolávají slávu. Má rád děti, psy a ve volném čase prý maluje. Má charisma, hokynářky a sekretářky na něj nedají dopustit.“

Mohl jsem se domýšlet, k čemu se, kromě příbuzného esámana Karla, vracela. Vzrušovaly ji záležitosti, o kterých Kepler a Feingold neměli potuchy. Žila ve slovech, pojmech a hádankách bez rozřešení. Spřádala si, co bude, myšlenky, které jsem hltal.

Ve věznici se jí zdálo o cirkuse. Slyšela orchestrion, tahací harmoniku, tanga a valčíky a mazurky, polky. Fanfáry. Měla chvíle, kdy koukala do ztracena a maličko se usmívala.

„Mám dobré chvíle,“ řekla.

Věděla, čím by mohla být směšná. Slyšela flašinet, který vyhrával před cirkem Císařský valčík, Růže z jihu a melodie z operety Ptáčník. Měla ráda Sněhový valčík a Zlato a stříbro, Picikato polku nebo Cikánského barona. Ó, jak je proradné to srdce ženy. Do osmi let ji flašinetář nechal točit klikou.

„Říká se o mně hodně hloupostí,“ řekla.

Pak: „Jak se od sebe chlapi liší? Ukazovali mi dopisy od milenek. Jsou na jedno brdo. S pamětí jsi odsouzený všechno prodělat tisíckrát. Zároveň víš, že horší by bylo žít bez paměti.“

Kdykoli na něco neměla odpověď nebo ji zaskočila nepříjemná otázka, ptala se: „A co si o tom myslíš ty?“ Zamlouvalo se jí, jak jsem ji poslouchal.

Adler četl statistiku, že čtyři holky z deseti a tři a půl chlapa to v posteli nebaví. Zkoumali lidi do třicítky. Podle statistiky devět z deseti postižených, které to nebaví, bolela hlava (případně záda). Uznal, že být kurva, nenáviděl by chlapy. Kdo by chtěl mít z rozkroku veřejnou noclehárnu? (Dospěl ke srovnání s veřejným záchodkem.) Na mě se osopil, že narodit se jako holka, nemusel bych se ani moc namáhat. Skončil bych jako Tanga. Nechápal, že bych tak radši začal?

Mimochodem, tvrdil, mají zakázáno se milostně angažovat. Nesmějí se líbat. Jen chladnokrevně předat služby, svůj kousek masa, a šmytec. „Nemůžeš je zradit. Jako bys chtěl zradit ovci.“

O věrnosti a chladném přístupu věděla svoje. Na nic, čeho je moc najednou, nemůže být holka cimprlich. Dávat si zbytečně načas. Rozmyslet si, přestat uprostřed a jít domýt nádobí, vyprat nebo si dělat manikúru.

„Pro hodně lidí jsem pravda,“ řekla.

„Pro mě,“ řekl jsem.

Vyprávěla mi o kabaretech v Hamburku, kde policie chytá děti pod patnáct. Srovnávala to s cirkusem. „Nad patnáct už jsou děti v Německu v našich kruzích dospělé.“ (V Auschwitz-Birkenau děti pod patnáct zásadně plynovali.)

Adlerovi to nepřipadalo romantické. Říkala, kolik pasáků jí vyhrožovalo, že ji najdou na ulici bez zubů anebo hlavy, a pár kamarádkám se to stalo. Zbyla noticka v Černé kronice.

Adler nechápal, co na jejích vyprávěnkách, včetně těch o koních, mám. To se mi chce vážně věřit, že kůň neonemocní, když mu vyndají hřeb z podkovy a kočí si ho strčí do kapsy? Proč by měl přinést sen o hnědákovi štěstí a o běloušovi smůlu? Nezajímalo ho, co znamená sen o mrtvém koni. Můžu si to strčit za klobouk, i s Tangou. Podotkl jsem, co mi říkala, jak si koně opírají o strom hlavu a krk, hřebec s hřebcem, klisna s klisnou, hříbata, střídavě. Vyprávěla mi milostné historky ze života koní.

„Jestli se ti zdá, že ti uleví od bolesti hlavy, rozbolí tě,“ řekl Adler. Mluvil o ní, jako by popisoval pytel na odpadky. Zkažené maso na háku u řezníka. Viděl v ní bacil, kterým by se mohl nakazit i bez doteku.

Vyvracely to pověsti o jejím parádním čísle v cirkuse, kdy jela na dvou koních, černém a bílém, každou nohu na jednom hřbetu, dvanáct kol cvalem okolo manéže, s vlajícími šaty a vlasy. Jistý důstojník jí měl říci, co mu a čím a proč – ani nemusel říkat kde – připomíná. Byl to zákopník. Jmenoval se Jorg Heiner Durchschläger. Potkala ho potom, když opustila cirkus, s krmičem, o kterém se vědělo, jaké má sklony.

Přál jsem si, aby mi pověděla, co jsem slyšel v duchu už stokrát: „Udělám ti, co chceš. Pak se vyrovnáme.“

Adler mi předhodil: „To nemyslíš vážně, že byla bez sebe blahem, když ji znásilnil strýček?“

Řekla to o sobě Schillingovi. Námořník prohlásil, že by se patřilo strýčka zabít. Nabídl jí – jestli se odsud dostane – služby. Nepochyboval jsem, že by to dokázal. Už jsem si zvykl, že vzít někomu život je houska na krámě. Kdybych si mohl nepřítele vybrat, Schilling to nebyl. Tanžin strýc Karl ano.

Adler se mnou souhlasil jen výjimečně. Když jsem mu svěřil, v co Tanga věří, že vrány, které žijí tři sta let, v sobě nosí posbíraná lidská tajemství a vědí víc než lidi, udělal si ukazovákem kolečko na čele. To jsem mu neřekl, jak si Tanga pochutnávala na vraním a havraním rizotu promíchaným s kuřecím.

„I kdybys kurvu obrátil naruby a vytřepal ji jako pytel od brambor,“ trval na svém Ervinek Adler. „Zkus to bez peněz. Jsou první poslední. (Chtěl, aby žila ze vzduchu? Poskytl výčet pohlavních chorob, o kterých slyšel.) Mě do toho nezatahuj.“ Jako bych ho do něčeho zatahoval. „Nic mi nenamlouvej.“ Jako bych mu potřeboval něco namlouvat. Ve skutečnosti měl strach, že mě Tanga od něj odvede. Za kousek noci (říkala „nemám čas“ nebo „rychle, dneska jsem nervózní“) si brala dvě deka margarínu nebo deset deka cukru, týdenní příděl ve velké terezínské pevnosti, v ghettu. Stěžovala si, že kluci radši platí margarínem.

„Jsi ze stejného těsta?“ chtěla vědět.

„Proč by měl být cukr cennější než margarín?“

„Je sladší, hlupáčku. Výživnější. Nemluvě o mlsnosti. Není rozdíl, jestli uděláš ze železa bodák nebo podkovu?“

Ráno pila kafe z cikorky, jako by seděla v Hamburku na terase grandhotelu.

Cítil jsem, že se něco stane, nevěděl jsem co. Loudila si o třetí výprask?

Vyprávěla mi o cirkuse, o koních, na nichž jezdila. Jaké to je, vdechovat vůni pilin v manéži; dusno ve stanu před deštěm; naslouchat větru a dešti, jak buší kapka po kapce do stěn šapitó; stát na širokém hřbetu vraného krasavce, pružná v kolenou, hlavu vzhůru, anebo s bradou u konce hrdla, se vztyčenými pažemi a maličko sevřenou nebo rozevřenou dlaní, aby i prsty udržovala rovnováhu, jezdec a kůň, jedna bytost. Schopnost a pýcha člověka, důstojnost zvířete. Světlo, potlesk, sláva. Hudba. Lesk stanu, kruh manéže. Tváře i oči dětí a dospělých, uznání obecenstva i ředitele cirkusu. Pocit při výplatě, když našla v oranžové obálce přídavek, který nečekala, protože dvakrát za tři dny se jí povedlo salto.

Cirkus Odeon měl dvanáct slonů, tři sloní rodiny. Samce s parádními kly. Vsadila by se, že je pravda, co se říká o paměti slonů, jejich vášních a soucitu s nemocnými, bolavými nebo poškozenými, s mláďaty; o rytířskosti slonů ve vztahu ke slonicím. Muselo to být vrozené. Pokud šlo o paměť, zaráželo ji, jak se sloni podobali jejich rodině.

„Viděla jsem slony plakat, protože umřelo mládě.“

„Máš bujnou fantazii,“ napomenul ji Felix Feingold.

Ve zvěřinci cirku měli klece s gorilami. Obdivovala eleganci žiraf. Koňmi žila. Napájeli ji životodárnou energií. Nemohla se na ně vynadívat. Přesytit se jejich společností. Jednou dostali do stáje arabského hřebečka a arabskou klisnu, krasavce k pohledání. Personál cirkusu se na ně chodil dívat. Vydržela hodiny pozorovat koně při krmení, jak vnořili hlavy do sena, s přivřenýma očima, a vychutnávali chuť zešedlé, pro ně svěží trávy.

Bachař se jí posmíval: „Taky věříš, že osud zvířat ovlivňuje, co uděláš, nebo neuděláš? Kleptomanka Hagengruberová ve vaší cele věří, že postavení Měsíce a hvězd určuje, co se s ní stane.“

Viděl jsem, že si bachař Felix Feingold, zvaný Efef, láme její maličkostí hlavu. Párkrát jí skočil do řeči nebo za ni dokončil větu, což nesnášela ani na ženské cele. Oceňoval jsem ve srovnání s Efef svoje mládí. Zdál se mi starý. Opovrhoval jsem jím, že chtěl, co mu už podle mě nepříslušelo. Vnímal jsem své mládí a jeho stáří jako oheň a vodu. Odděloval jsem ho od Tangy věkem. Přiřkl jsem si přednosti, které má mládí. Slévalo se to v další opovržení.

„Jak se můžeš cítit dobře s někým, kdo žije radši s koňmi?“ divil se Adler. „Moc mluví, nezdá se ti?“ usoudil o Tanze. „To pro tebe má fakticky tak nevýslovné kouzlo? Má spíš hlavu plnou bláznivých nápadů, aby pár lidí nachytala a navíc si udržela želízko v ohni. To by se ještě vidělo, kde je bere. Má větší radost z koní než z lidí.“

„Proč se mě ptáš?“ zeptal jsem se Adlera. Bylo mi lhostejné, čím byla. Co si o ní Adler myslel. Nevěděl, že touha po Tanze změnila moje životní pravidla, i ta nejtajnější.

„Chceš se taky změnit v hřebce, aby ses jí vlichotil?“

A ještě než jsem mohl odpovědět: „Nezdá se ti, že už má po sezoně? Na to, že je jí dvacet, vypadá obnošená. To nejlepší už má za sebou.“

Myslel jsem si opak.

Co bylo dřív – jak se ptal Bobeček Máhler v Belgické 24 –, vejce nebo slepice? Tanga chodila v Hamburku nepravidelně do školy; učila se s ní židovská spolužačka, aby nepropadala ze všeho kromě zpěvu, zeměpisu a tělocviku. Spolužačka byla pyšná na svou němčinu; narodila se v páté generaci v Německu. Kdyby se jí někdo zeptal, čím se cítí víc, židovkou nebo Němkou, odpověděla by bez váhání. (Tanga si všímala, že židovští Němci jsou němečtější než Němci. Lpěli na němectví jako kotva v přístavu řetězem spojená s lodí nebo artista na provaze s dlouhou tyčí, aby udržel rovnováhu.) Tanžin tatínek trval na tom, aby ze všeho nejvíc cvičila jízdu na koni. Naučil ji jak nepadat, držet se špičky sedla, pak salto. Cirkusovou vysokou školu. (Měli v cirkuse lipicány vychované ve vídeňských stájích ve španělské škole, hřebečky, krásné jako chrám svatého Štěpána.) Tanga seděla ve škole v první nebo v poslední lavici sama. Stejně od ní nemohl nikdo opisovat. Někdy se židovská spolužačka divila, proč přišla Tanga do školy ubrečená, s kruhy pod očima. Děsily ji modřiny a podlitiny na Tanžině tváři a pažích. Má tak přísného tatínka a maminku?

Myslel jsem na to, co kdo dělá a proč. Jak se Tanga dívala na svůj život a existenci lidí kolem sebe. Rozlišovala chování na nízké, méně nízké, nejnižší. Tak hodnotila i charakter lidí: nízký, vysoký. Většinou si to nechala pro sebe. Dělala to proto, že měla ráda lidi? Měla strach být sama? Byl to způsob jak si vyřizovat účty? Dovolovala světu, aby si vyřizoval účty s ní? V čem vyhrávala, co prohrávala? Jak to asi opravdu bylo s tím, nač má ženská vzhledem ke svému tělu právo dělat si, co se jí zlíbí, a nedělat, co nechce? (Její slova mi ležela v hlavě.) Vydělat si na sebe na ulici jako někdo u šicího stroje, prodavačka nebo uvaděčka v kině? Tanze se náhodou dostal do rukou její trestní fascikl. Soňa Inge Grossová, nar. 2. ledna 1923 v Hamburku, svobodná, a zbytek, jak běžně od dvanácti obcuje s muži všech ras. Položidovka s mimořádně silným sexuálním instinktem, popíračka rasové čistoty, navzdory několikerému napomenutí na policii a na gestapu. (Přistižena hospodářskou kontrolou SS, rapportführerem Kurtem Musselem a rapportführerem Stalingsem, když získávala od sedláka půl kilogramu másla, láhev od sodovky se smetanou, litrovou láhev neředěného mléka jakožto platbu za protislužbu, jak se přiznala.) Líná, nečistá, nedbalá. V táboře několikrát trestaná.

Zeptal jsem se Adlera, jestli by ji měl radši, kdyby dělala vojákům manikúru nebo pedikúru nebo hrála na harfu v hamburském orchestru. Nebo byla ošetřovatelkou. (Německému Rumunovi v uniformě SS, který ji eskortoval a chtěl od ní, co chtěl skoro každý, ukradla kopii fasciklu, když ji převáželi z karantény tábora v Hamburku. Adlera zajímalo, jak mohla papíry ukrást, než se dovtípil.) Mohl jsem si domyslet, co k tomu připojí do dotazníku komandatury SS v parku za pevností bachař Feingold nebo profous Franz Kepler.

Adler byl s Tangou na stejné vlně, když tvrdila, že se její chutě mění s počasím. V zimě chce kyselé okurky, v létě si míchá do přídělu margarínu práškový cukr a maže si to na chleba. Vysvětlila mi, aniž snad chtěla, čím jsem si lámal hlavu, že se dokáže vybavovat s bachařem Feingoldem, jako by se mezi nimi nic mimořádného nestalo (což se týkalo i bachaře). Schilling jí vyprávěl anekdotu, jak tři ženské na trhu nakupují okurky. První chtěla malou tlustou, druhá tenkou dlouhou a třetí se vyslovila, že je jí to jedno, chce ji na salát.

Měla za lubem něco, co jsem se měl teprve dozvědět?

Na umývárce vyprávěla, jak holku v Hamburku oslepili kyselinou, protože odmítla udělat, co od ní chtěli. Počkali si na ni, když šla koupit mléko. Zohyzdili jí už pro všechny časy tvář a krk. Stalo se to k polednímu, uprostřed jasného dne. Lidi chodili za prací, všimli si jí, až když začala křičet. Nikdy je nenašli.

Představoval jsem si tu slepou. Co potom nedělala. Myslel jsem na vtipy, které si Tanga vyměňovala s námořníkem.

„Máš v ghettu hodně známých?“ zeptal se Feingold.

Na to neodpověděla. Měla jich dost, včetně doktorů. Oživovalo to v ní strach z nemoci. Snad ji postrašili už v karanténě. Nebo věděla něco, co nikdo jiný nevěděl.

„Ve tmě se mi zjevují koně,“ řekla. „Cirkus a louky, kde se pasou. Výběhy. Koně ve sněhu. Tažní, cirkusoví a poštovní nebo závodní koně, které přepřahají, kovají nebo krmí. Mluví ke mně, radí mi nebo varují.“

„Například?“

„A vzadu je Hamburk. Ta hrozná socha Bismarcka u přístavu. Zvětšený trpaslík. Tak vypadají v mých očích všichni, které vytesali do kamene.“

Měla před sebou i v šeru moře, lodě a mosty přes kanál a hotely u jezera. Hamburk. Ulice, kde byla doma.

„Všude vidím koně,“ usmála se. „Klopí uši jako králík, musíš si dát pozor, má úmysly. Musela jsem mít ráda koně, ještě než jsem se narodila, v maminčině bříšku. Slyšela jsem kopyta, jak moji koníčci běží cvalem a tryskem. Probudí to v tobě větší sílu, než máš. Tekly mi slzy, když jsem si představila, jak na koni přeskakuju plot, předbíhám honicí psy, žádná překážka vysoká. Snila jsem o koních. Závodila jsem s vlakem, náklaďáky a lidmi. Doma mě otec párkrát spráskal, když jsem si vzala koně a do večera nevěděl, kde je mě konec. Můžeš si vysloužit úctu i nejhoršího koně, když ho zvládneš. Nepodaří-li se to, máš v něm nepřítele. Člověk a kůň se dlouho bojí jeden druhého. Hříběti trvá pár měsíců poznat, jak roste, že nahání lidem stejně tolik strachu, co má samo. Hříbě, možná jako dítě, se narodí s obavou ze všeho. Cvičit koně musíš začít brzy, abys neztratil výhodu, než bude silnější než ty. Do deseti jsem o koních znala, co se o nich dá vědět. Kluk v cirkuse mi řekl, že když holka rajtuje, může si protrhnout panenskou blánu. Nějak jsem mu uvěřila – už v jedenácti. Nezdálo se mi špatné ztratit panenství s tak silným a velikým zvířetem a nevědět o tom. Po každé jízdě jsem si prohlížela kalhotky. Věděla jsem, že to doprovází bolest, krev. Stát se to na koni, myslela jsem si, ulehčí mi to, co přijde potom. Pak jsem to nepoznala. Už jsem dávno nebyla panna, když jsem to udělala poprvé. Podstoupila jsem to, jako bych k tomu potřebovala kopec odvahy. Blána to měla za sebou. Padla za oběť na koňský oltář. Kdoví kdy. Připadlo mi to snadné. Skoro výsada. Jedna z těch věcí vysoko.“

Nechápal jsem, proč mi to říká, ale byl jsem rád.

„Vykleštili hřebce. Krev mu stékala po zadních nohou. Po třech dnech jsem přišla umýt skvrnu na podlaze stáje. Bála jsem se, aby nesváděl, co se stalo, na mě. Koně se musí učit, aby se ovládali. Hřebeček objeví, že je kluk, a vyjadřuje tím všechno. Rozhněváš ho a svěsí své tuhé maso po celé délce. Potrestáš ho nebo ho nudíš, bije se tím vztyčeným kouskem těla o břicho a jančí a pouští hrůzu. Je to slyšet ve stáji i s ozvěnou a ven z vozové ohrady. Duní to jako zvon: ding dong.“

Nakonec řekla: „Nerada biju koně, ale někdy musíš. Hřebeček neměl rád lidi. Můžu ti přísahat, že mě chtěl zabít. Jako holka jsem se vžívala do představy, že jsem kůň, chtějí mě ukrást, protože jsem hezčí než lipicáni, ale nedokázali to; hlídala jsem se. Vzali mě k připouštění hřebců ke klisnám. Vodíš hřebce stáním a necháš ho rafat, štípat a hryzat nebo olizovat klisnu anebo mu přidržíš tlamu, aby ji cítil. Klisnu uvážeš ke zdi, svážeš jí přední i zadní k sobě, aby nemohla kopat, a přehodíš jí houni přes krk, aby ji hřebec nepokousal. Jediné ohnání hřebce by tě smetlo. Musela jsem to vzít do obou rukou a pomoct mu namířit. Ostatní si obstará hřebec sám. Za jedenáct měsíců se narodí hříbata. Klisna má krutou milostnou zkušenost. Musí se nechat kopat, trpět rány kolen a kopyt, až slyšíš ozvěnu z její hrudi. Její ding dong. Hřebce ovládá větší síla, než je sám. Lituješ hřebce i klisnu.“

Proč mi to říkala? Co mi tím chtěla povědět?

Ten den nás do umývárny odvedli pozdě. Už se setmělo.

Propojila se tmou, horami a světem za hradbami pevnosti. V duchu jela na koni. Mohl jsem se domýšlet, do jaké kategorie jezdců mě zařadila. Kdoví, co viděla před sebou. Rozlišovala, co je vysoko a co nízko.

Přitahovalo ji to do tmy, ke koním, které opustila. Od nichž ji odtrhli. Řekla mi, že trávila, než ji zavřeli, hodiny na baště u Hannoverských a Sudetských kasáren nebo u kasáren Kavalír (kde byla původně armádní pekárna, v níž před válkou pekli denně sedmdesát tisíc vojenských komisárků a teď tam drželi choromyslné), aby viděla důstojníky z komandatury a jejich německé nebo české milenky, jak se projíždějí po louce na koních. Stačilo jí vidět na chvíli koně, aby to vyvážilo čekání. Adlerovi to připadalo praštěné.

„Znala jsem holku, co koně neměla ráda. Zdáli se jí silní, když sama neměla sílu. Běhali volně, když se cítila zapřažená. Vnímala uzdu spíš v sobě než v koňské tlamě. Připadalo jí nespravedlivé, že koním se odpouští nespoutanost, která se lidem vyčítá. Koně rozumějí lidskému zacházení, zatímco ona sama se jich bála dotknout. Její sestra dovedla s koňmi zacházet, a stejně je neměla ráda. Nahoře za Hamburkem u konce Labe žila koňská handlířka s dcerou Suzi, které dala ke dvanáctým narozeninám ponyho, Ignáce. Byl chytrý, vyhrával výstavy a dožil se vysokého věku. Jednou zrána vyšla matka z baráku s puškou, vyzvala Suzi, aby s ní šla do stodoly a podržela Ignácovi hlavu. Snažil se utéct. Matka ho střelila rovnou do hlavy. Ptala jsem se Suzi, jak mohla nechat matku, aby Ignáce zabila. Pokrčila rameny: ‚Byl starý – nevíš sama, jak je drahé chovat a živit koně? Když handluješ s koňmi, nejsou to jen kamarádi. Obchod je obchod.‘ Pak dostala Suzi koně, který kousal a vyhazoval. ‚Matka ho poslala do fabriky na lepidla,‘ řekla Suzi. ‚Když kůň zestárne nebo si na sebe nevydělá, má větší cenu mrtvý.‘ Stačí, aby se i nejdražší kůň zranil. Zastřelí ho jako každého jiného koně.“

Ze tmy, jako neviditelní duchové, k Tanze přicházeli koně a lidé spojení s koňmi. Stará handlířka a její dcera Suzi. Zjevovaly se před Tangou, mohla je oslovit, než se zase ztratily do noci.

Vyprávěla mi, jak se rodiče hádali, protože zase utekla i s koněm. Nevěděli, že poslouchá za pootevřenými dveřmi. Matka ji proklela. Řekla, že z ní bude kurva. Vyčetla otci, že se jí vzdal jako horkého kaštanu. Z čeho to soudí, chtěl vědět otec. Podívej se na ni, odpověděla matka. Jak vypadá, jak se obléká, jak si v noci hraje sama se sebou. Tanga utekla do stáje. Přála si, aby matka nežila. Jeli by vlakem, otevřely se dveře a matka vypadla. Aby ji sežrali lvi v cirkuse, rozdupali sloni, uštkli hadi. Aby spadla z visuté hrazdy. Sama si přála umřít. Být sirotek.

Neřekl jsem slovo. Myslel jsem na Belgickou 24.

„Některá láska zabíjí,“ řekla Tanga. „Ta Suzi se vdala za koňského handlíře. Vím, co si myslí: Miluj manžela méně, než miluje tebe, bude tě milovat o to víc.“ Rozesmála se. Vysoko, nebo nízko. Situace, o kterých přemýšlela.

Nebyl jsem první, koho napadlo, co by z ní bylo nenarodit se do cirkusu. Nestala by se, čím byla? Dávala dodatečně matce za pravdu? Měli někoho podobného předtím v rodině?

„Víš, že nelžu. Jen když musím.“

Bachař Feingold se postaral, aby zmlkla.

„Můžu ti říct o ženských,“ řekl. „Chtějí mít kontrolu.“

„Pche,“ ušklíbla se Tanga.

„Kontrolovat muže,“ trval bachař na svém. „Manipulovat s nimi jako s dětmi v mateřské školce. Na chvíli. Na noc. V manželství.“

Už se tu promíchaly transporty z Hamburku, Vídně a Prahy nebo Amsterdamu, Kodaně. Pár stovek vězňů přijelo z Francie a Itálie, někdo z Finska. Pracovala tu i německá jeptiška, která neměla babičky árijsky v pořádku. Stáhli z ní kokrhel a ornát. Připojila se k modlícím podle jiného rituálu, což komandatura střídavě povolovala, nebo zakazovala podle instrukcí z Berlína. V tom měli zmatek. Stejně jako v tom, jak se dívat na míšence, poloviční, čtvrteční a osminkové nebo šestnáctinkové. Nikdo si nemohl stěžovat na nedostatek známých z Düsseldorfu nebo Kolína nad Rýnem anebo z Hamburku. Jeptiška se starala o nevyléčitelně nemocné. Esesáci se na ni chodili dívat. Posmívali se jí.

„Umíš se modlit?“ zeptal se jí bachař.

„A vy?“ vrátila mu to. Snažila se uhodnout, co od ní bachař chce. Kasal se, že četl knihu o lesbické lásce.

„Modlíš se s nohama u sebe, nebo jako průvodčí v tramvaji? Rozkročmo?“

Bachař se v jejím posudku dočetl, že Tangu jako dítě zneužíval příbuzný. Strýc si pokládal její hlavičku mezi kolena. Lichotil jí, jakou má hebkou kůži. Jaká z ní vyroste hezká ženská. Strýčka kvůli tomu volali na policii. Propustili ho, protože mu nemohli dokázat, co sousedi uvedli. Rozepnul si kalhoty? Dítě nepokládali za důvěryhodné. Teta už se strýcem nic neměla. Do smrti spolu nemluvili.

„To by mě zajímalo, jakou před sebou vidíš budoucnost, jestliže vezmeme v úvahu tvou minulost,“ řekl bachař Feingold. Potyčky s ní vyhledával. Cosi to v něm otevřelo. Vzrušovalo ho to. Schilling ho podezíral, že nemít Tangu, musel by si ji vymyslet.

„Tím se rozumný člověk neobtěžuje,“ smála se Tanga. „Snažím se přežít. (Vzala mi to z pusy.) Mám fáze. Překonáš jednu, pustíš se do další.“

Snažila se v ghettu vydržet déle než bachař. Transporty se lidem jako Feingold nebo Kepler nevyhýbaly. Proti cestě na východ nebyl nikdo imunní. I pro prominenty a členy Rady starších bylo čím dál těžší vyreklamovat své chráněnce i sebe samé. Měla v očích cirkus, koně, policajty. A transport. To vysoké i nízké. To chvilkové, co tolikrát přežila.

Bachař se nechtěl zesměšnit. Přeskočily mezi nimi jiskry: pohrdání a výsměch ze strany Tangy, bachařova nevole. Přál si ji ponížit. Pozoroval její mastné vlasy, vyrážku, a ohrnul rty. Cítila, když jí někdo chtěl dát facku. Byla to vždycky válka – žena a muž. Odhadla bachaře na tři tahy dopředu. Přicházela z prostředí, kde ji naučili volit rychle. Nepletla si poslušnost a skromnost s pohanou a zakřiknutostí. S jiným by byla pokorná. S bachařem byla drzá. Loudil si o to.

Její smích přešel z křeče do pousmání. Do Tanžina úsměvu se kdysi zamiloval uvaděč v cirkuse. V tříslově hnědé uniformě s rudou čapkou s gumičkou přes bradu, aby mu držela našikmo, vypadal Franz Hrubesch jako bachař. Tam jejich podobnost končila. Na jaře jí nosil kytice bílého a modrého šeříku, na podzim orchideje z výnosu z lístků, které prodával načerno za poloviční cenu. Aféra pominula. Uvaděč to sváděl na svou ženu, která se věčně vymlouvala na píchání v kříži.

„Proč k tobě chodí ženatí?“ chtěl vědět bachař. „Aby si vynahradili, co nedostanou doma?“

„Říkají, že jsem zkažená,“ pokoušela ho.

„Nejsi?“ zeptal se úlisně.

Dával svou blahosklonnost najevo. Zařadila ho mezi ty nízké.

„Co myslíte?“

„Proč?“

„Tak.“

„Jsi ještě panna?“

Tanga pozvedla paže a přičichla si k podpaží, zleva, z druhé strany. Chloupky měla světlejší než vlasy.

Musela vědět, jak se před bachařem ponižuje. Dělalo jí dobře urážet s ním i sebe?

Ozval se Schilling: „Jsem vysazený na dívčí vůni. Nech mě přivonět.“

„To si nech, až budete venku,“ řekl bachař.

Upalovali ve středověku děvky, jako byla Tanga? Cítil, co ho k ní přitahuje a čeho se současně štítí.

Stála rozkročená jako průvodčí v rozjeté elektrice.

„Měla by ses víc modlit.“

„Takoví jako vy, pane Feingold, ve jménu boha ty ostatní upalují,“ vložil se toho námořník.

Bachař ho ignoroval.

Feingold jí připomínal strážníka v Hamburku. Viděla ho oslovit pobudu. „Dobrý den,“ a čekal, až vandrák pozdraví. „Máte právo tu okounět. Až na to, že jsou tu matky a děti a není jim po chuti, že stojíte uprostřed.“

A vandrák, se všemi svými právy, se odkolébal opačným směrem.

Nevadilo jí, že jsme s Adlerem slyšeli, jak si ji lidi jako bachař pletou se záchodem. Trpí, když musí platit. Kdyby na to přišlo, prodali by se, ale nikdo je nechce. Věděla, že se bachař díval okénkem do cely, jak se ženské osazenstvo svléká. A také, že měl pod polštářem německou knihu o tabu soužití od Magnuse Hirschfelda. Fotografie.

Schilling znal chlapa, který nikdy neviděl svou ženu nahou, ani když dělali děti. Nechtěla se mu ukázat, měla to za hřích. Na plovárně se díval dírkou po suku do kabiny, jak se ženské převlékají. Pan Kraus. Třeba to má Feingold doma podobně.

„Pro každého muže se prochází ta správná ženská,“ mínila Tanga. „Nemá to co dělat se svaly. Někoho vzrušuje výstřih, boky. Někoho dcery, jiného matky. Někoho sukně, jiného krajka. Někdo má radši princeznu, jiný popelku.“

Bachař, usoudila, se bojí strčit ruku do ohně.

„Když to spočítáš a sečteš, vyjdou ti odvážní, nebo zbabělí. Průměrných si nevšímáš.“ Mluvila se mnou jako s dítětem, chlapcem nebo dospělým?

Bachař si ji nazítří okatě prohlížel od pasu dolů.

„Chodil jsem doma do restaurace U Kurvy a psa.“

„V Hamburku je hospoda U Šťastný kurvy a špinavýho línýho psa,“ řekl námořník. „Od rána do večera je tam plno. Vstup na vlastní nebezpečí. Mám tam jméno.“

Slyšela o ženách v Babylonu, které se v chrámu uprostřed města dávaly zadarmo. Viděla obrázky z Pompejí, než je zatopila láva. Většina mužů to chtěla. Nechat pustit trochu stříbrné krve do nastavené pusinky. Mohla by líčit celé galerie chtění. Hledala v mírně šilhavých očičkách bachaře.

„Proč se s ním tolik bavíš?“ zeptal se Schilling. „Co od tebe chce? Má pupek jako sud.“

Schilling znal holku, která v přístavním baru čekala na kluka. Mávali na ni, Schilling s lodníkem. Neměla by chuť se s nimi napít? Pozvali ji nahoru. Zvedla se, uraženě udělala pár kroků k otáčecím dveřím. U východu se zastavila. Proč její mládenec nepřišel? Nahoře je upozornila, že je jen na návštěvě, aby si nedovolovali. Překvapili ji stovkou. Bylo to snadnější než prodávat v pokladně lístky do hvězdárny. Schilling znal taky slečnu, která si přivydělávala provázením cizinců. Italský rada, jehož manželku a děti potkala v hotelu Xaver v Brémách, ji pozval na večeři a pak do pokoje. Udělala mu, o čem se mu zatím zdálo. Děkoval jí. Tolik ještě nezažil. Za týden jí přišel dopis s tisícovkou. Mluvila čtyřmi jazyky. Udělal ji – pro obojí kvalifikaci – zástupkyní konzula u mysu Dobré naděje, kde sloužil. Tam ji námořník potkal. Nenáviděla muže. S každým dalším její nevole rostla. Schilling uznával, že holky jako Tanga nosí námořníkům štěstí. Škoda, že nesmějí na loď. Někdy jim přinese štěstí krysa.

Adlerovi se líbilo, jak se Schilling po cestě do umývárny kymácel. Jednou se námořník zmínil, že by měl mít v břiše trám, jako se dává podél středu dna dřevěným lodím, aby se nekymácely.

Když šla Tanga s osazenstvem ženské cely po dlaždicích chodby do společné umývárny a chytila rytmus, tělo, boky a prsa a nohy, představoval jsem si ji v manéži, s fanfárami: trumpety, bubny a heligon; slyšel jsem v duchu kopyta, běžící nebo tančící koně. Mrskání hřív, svištění žíní parádních ocasů u zadku převázaných stuhou. Nenapodobitelnou koňskou vůni. Smála se na mě. U koutků očí a úst se jí dělaly vrásky. Byl jsem hotov dotýkat se jí rukama, tělem, ústy. Vzbuzovala ve mně pocity, jimiž se chtějí množit lidi, kteří po sobě bytostně touží. Měla mokré, zplihlé vlasy učesané na pěšinku, hezká. Smála se důvěrněji. Její úsměv mě vyzýval. Vycházel vstříc. Jaké nemoci se bála? Nenosila štěstí sama sobě? Krysy nenáviděla. Při pohledu na bachaře Feingolda si vybavila vzpomínku. V koutě garáže blízko třídy Jungfertig spatřila v šeru o půlnoci umírající krysu. Nedokázala se už pohnout. Tanga se i dodatečně otřásla ošklivostí. Div se nepozvracela. Nemohla se pohledu na dokonávající tlustou krysu zbavit. Možná to byl ježek? Fuj.

Smála se nahlas, obličej pod studenou vodou. Přelévalo se to v ní jako vlny v řece: smích, obavy, zkušenosti. Obrazy a události. Naděje i zklamání, dozadu i dopředu. Lhostejnost, bezohlednost, přívětivost nebo drzost. Čím byla chvílemi hezčí, čím ne. To podvědomé. Na cele měla čas, aby šla nazpátek, je-li dálkou dvacet let. Byla jiná charakterem, vlastnostmi, představami. Líbila se mi na ní nevypočitatelnost. Dívčí záhada. Proč člověk udělá nebo řekne najednou něco jiného, než se od něj čeká nebo by sám chtěl. Nikdo nezná dobře sám sebe, řekla. Snad někdy – nad hrobem. Kdoví? Vracel jsem se k její rvačce s bachařem. O čem mluvili potom. Proč se s ním vybavovala?

„Umřu na svoje narozeniny,“ vysmívala se mu. Neřekla na které. „Dávám pořád ze stejného žejdlíčku. Hrníčky se můžou střídat.“

Dívala se na stromy, jak opadává listí. Smířila se s tím, že nikdo nemá nic napořád. (Ani koně.) Co na jaře kvetlo a v létě dozrálo, začalo na podzim krásnět a umírat a hynout dřív, než přišla zima. Strašil ji koloběh přírody? Pozorovala krajinu zvrásnělou létem, s doteky podzimu, prvního chladu. Už podruhé nás vzal bachař s profousem koupat se po večerce. Hodinu ženy, hodinu muži, ve spěchu v obou odděleních umývárny. Dívala se oknem na hvězdy, na nedozírnost noci. Když padala hvězda, usmála se, jako by se jí ulevilo. Nevěděla snad předtím, že nic – doslova nic – není nesmrtelné?

Obklopovala nás Magdeburská kasárna, okna a oblouky ve španělském slohu, vnější vězení v ještě větším vězení, v uvězněné, dobyté a pokořené zemi s uvězněnými a poníženými lidmi. Působilo na ni kouzlo hvězd. Jediné, čemu se nebránila a čemu se poddávala. Slyšela hlasy volnosti, stesku a smíření a zároveň vzdoru, opovržení a pokušení i nevinnosti.

„Myslíš, že někdo zabíjí hvězdy? To by nesvedli ani Němci. Hvězdy umírají samy.“

V očích měla strach z nemoci. Ty dva výprasky. Ponížení. Pohled, který říkal: „Tady jsem. S tím se nedá nic dělat. Někdo si myslí, že nemám srdce. Mám dvě. Leda bych se zabila.“ V její rodině, co ví o svých babičkách a příbuzných, se nikdo, až kam si kdo pamatuje, nezabil. Má zdravý a silný kořínek. Je připravená jít na svou pěst do konce. „Vím, co mám v krvi.“ Byla stejně dospělá jako dětská, jak to vytýkal Adler mně.

„Snad na to přijdeš ke čtyřicítce,“ řekl Schilling. „Dožene tě to.“

„Není to směšné, že tě každý pokládá za zločince, i když jsi ještě nic neudělal?“

„O tom uvažuješ? To bys mě dojala.“

„Stačí, že jsi ženská.“

„Proč?“

„Máš dvě nohy.“

„Ty, stará harcovnice? Mám taky dvě nohy.“

„Co můžeš mít, když ti všechno zakážou a nic nedovolí? Musíš se s někým loučit stejně rychle, jako se s ním seznámíš? Když tebou opovrhují dřív, než tě poznali? Podívej se na Němce. K čemu tě nedožene hlad, dožene tě strach, ještě než hnou prstem nebo prásknou bičem. Nemusejí hned střílet.“

„Se spoustou lidí se zase potkáš. Mezitím poznáš pár nových, například mě.“

„Myslíš, že existuje spravedlnost?“

„Mně by stačilo, kdyby existoval soucit.“

Adler mě zaskočil. „Proč myslíš, že to s ní bachař všechno hraje?“

Mlčel jsem. Mrzelo mě, když se mě na umývárce ani nedotkla. Jestliže jsem od ní neslyšel slovíčko. Myslel jsem na bachaře, jak ji zbil, nebo profous krátil na jídle. Pokud šlo o Adlera, upozornil mě znovu, že bachař může otevřít celu. Vytáhnout Tangu pod jakoukoli záminkou. Vyvolat ji na extra lékařskou prohlídku. Nebo prošacovat, protože se něco ztratilo. Falešně ji obvinit z čeho ho napadne. Má ji v hrsti jako hlavu na talíři. Může se s ní válet v noci na chodbě.

V bezesné noci jsem se dohadoval. Bál jsem se o ni. Říkal to Adler ze vzteku? Šla by s bachařem? Zařídil si Schilling, aby s ním mohla Tanga trávit pár minut na samotce?

V noci pršelo. Poslouchal jsem kapky. Představoval jsem si louže a krysy venku.

Ráno se jí bachař zeptal: „Podle čeho se u tebe pozná chlap?“

„Dodrží slovo. Nebojí se jiných ani sebe. Dovede se postarat o druhého. Ví, co je odvaha, síla a soucit. Zná hranici mezi tím, co si smí nechat a kdy už by se měl dělit.“

Mrkla na mě.

„Myslíš, že si někdy lidi budou rovni?“ zeptala se mě.

Byla – podle zlodějky Hagengruberové – dítě francouzské revoluce – volnosti, rovnosti a bratrství – aniž o tom věděla. Všechny lidi brala za sobě rovné. Byli jsme na tom stejně.

Spala už s bachařem, jak tvrdí Adler? Mohl si ji koupit? Dokázala se mu prodat? Co slevovala? Byla pro mě nečitelná. Jak dlouho jí trvalo rozhodnout se? V čem byla zdrženlivá?

Oceňoval bych, kdyby bachaře odmítla bez ohledu na následky. Chvíli měla v očích závrať. Konečně jsem pochopil, proč se odvolává na koně, nejen když neví kudy kam.

„Taková chonte,“ ulevil si Adler. (Chonte znamená židovsky kurva.) „Chová se, jako by se tu měla zdržet jen pár dní. To už sis fakticky nemohl vybrat líp. Jejímu noblesnímu charakteru se můžeš svěřit. Za chvíli ti bude říkat drahý příteli.“

„Stačí mi, že nešla s bachařem.“

„Jak to víš?“

„Vím to.“

„Nevíš nic.“

Málem jsme se porvali. V tu chvíli byl pro mě Adler taky kurva, ale ne kvůli tělu za peníze. Co věděl o nezvratné logice? Měl jsem na něj pifku. Byl to můj nejlepší kamarád. Měl jsem ho rád. Neměl bych za něj náhradu. Klidně by se porval. Snad – myslel si – bych po pár ranách vystřízlivěl.

Adler si mě na cele dobíral, jak musí být Tanga učená. Nevyhýbá se nikomu. Ujistil jsem ho, že ví podrobnosti, které jemu a mně s úspěchem unikly. S opovržením si odplivoval. Vypadal, jako by prskal nebo slintal. Utřel si rty.

„Jako například?“ poškleboval se.

„Jak se sestavujou transporty na východ nebo pracovní transporty do Německa.“

Věděla už, že sionisti ve vedení pevnosti chtějí chránit děti a mládež i na úkor starších, protože jednou – když přežijí a dospějou – budou vysušovat močály a zavodňovat pouště v zaslíbené zemi; nemluvě o válce proti Arabům, kteří už tam mezitím, co je Římani vyhnali, zapustili kořeny; za druhé by přistěhovalce chladnokrevně utopili v moři, stejně jako je likviduje Hitler. O pár masakrech se už ví. Komunisti ve vedení pevnosti také spoléhají v příští světové revoluci na mladé. Tak vedoucí sionisti i komunisti posílají, když už musí, na východ přednostně nemocné, starší a nejstarší. Mají čtyřčlennou komisi, Rakušana, Čecha a Němce a jednoho za ostatní národnosti, která v Centrální evidenci vybírá z každé skupiny úměrně k počtu lidí ze svých bývalých zemí, aby i to nespravedlivé bylo pokud možno co nejspravedlivější. Předstírání takové ušlechtilosti se posmívala. Občas žehrala na všeobecný židovský osud za posledních dva a půl tisíce roků. Něco tu o židovství a židovských dějinách pochytila, nejen na cele od Pauly Leventhalové.

„Na seznamech je to vidět. Kdo může, posílá transportem na východ ty druhé, aby nemusel posílat sebe.“

„Především je posílají Němci, ne?“

„Nechají to sestavit loutky v Radě starších a v Centrální evidenci. Zdejší zlatý důl. Lidokupci. Ti ušlechtilí, vzdělaní a všeho schopní.“

„Chceš snad říct, že nás dva odešlou, teprve až odtransportujou staré? To si ještě povíme.“

S Tangou se zapletl jeden z takzvaných teritorialistů. To byli židovští vedoucí, kteří chtěli před válkou, stejně jako budou chtít po válce, získat k osídlení jakékoliv území. Nevyloučili ani severní nebo jižní pól. Zkoušeli to s Madagaskarem. Francouzská vláda, která jim už málem přikývla, si to s ohledem na kolonie rozmyslela. Taky měli na mušce severozápadní Austrálii. Někdo Tanze říkal, že původní Židi pocházeli z Madagaskaru. Vrátit se tam by znamenalo uzavřít kruh. O takový koloběh nestála.

„Mám tě ráda,“ řekla mi jednou. „Mám taky ráda sebe. O ledaskoho se postarám. Musím se umět postarat o sebe.“

Byla tak nezištná, jak se stavěla?

Tanga spala s lidmi, kteří se štítili práce nebo jimž se po práci stýskalo. Profesor (kapacita na výzkum pavouků) jí asi dvacet minut šeptal o posvátnosti lidského života. Jakmile se prodlouží lidský věk, nebudou pohlavní ani jiné nemoci, hlad, nouze. Všichni budou bydlet v domech s velkými okny, v zimě vytápěnými a ve vedrech s větráním, s hezkým a užitečným nábytkem a zahradami. Lidi si budou rovni. Na celém světě zavládne demokracie. Z lidské povahy přijdou ke slovu ty lepší vlastnosti. Na Zemi je dost odvážných, aby toho docílili. „A dost šílených, aby se o to pokoušeli,“ řekla mu.

„To není utopie, má drahá. To je naděje,“ ujišťoval ji.

Měla kamarádku, která se v Hamburku dostala do kabaretu. Muži v ní viděli kousek masa, který si i se zbytkem položí do postele. Přestala o sebe dbát; podobala se loutce. Svěřovala se Tanze. Chtěla být v její kůži. Nechápala, že musí vyjít ze sebe, ne z těch druhých, kterým se prodávala. To nedokážu, stěžovala si ta holka. „Jaký je mezi námi rozdíl?“ ptala se jí Tanga. „Máš za sebou cirkus, koně,“ řekla kamarádka. „Víš, co byl život před válkou.“

Občas si Tanga připadala jako vrba, do které vyšeptávají lidi tajemství. Sluha na komandatuře jí svěřil, že si Němci pozvali z Tibetu tisíc mnichů, aby naučili elitní Waffen-SS kázni a sebeodříkání. Sluha se s ní scházel na vlastní nebezpečí. Nebál se, že ho přistihnou a obviní z rassenschande, prznění rasy.

Než se dostala sem, potkala v karanténě jeptišku z kláštera, který nacisti proměnili ve vyhlazovací ústav duševně chorých. Přijela ze zámku Hartheim. Ticho a bázeň v jeptiščině pohledu řekly Tanze hodně. Mohla být ráda, že ji poslali za trest sem. Vzpomínala si, o čem mluvila nebo naznačila s hrůzou v očích jeptiška ze zámku. V noci přijížděla a odjížděla nákladní auta. Nevěděla odkud, kam, s kým. Děti, ženy i muži. Slabomyslní výrostci. Němci. Z jeptiščiných náznaků se do Tanžiny duše vkrádala předtucha. Jak budou zacházet s nimi, když takhle zacházejí s vlastními lidmi? Lekal ji kult síly, který měl pro lidi s vrozenými vadami nebo nemocemi, které je sužovaly, ránu z milosti. Teorie o půdě a krvi, čisté rase. Viděli je jako ropuchy, které rozdrtí železnou pěstí. Nemohla se smířit s německým pocitem převahy nad ostatními, určenými buď ke kolonizaci, převýchově nebo k vyhubení. Četla si v Hitlerově knize Mein Kampf. Nevěděla, jestli se nad tím slepencem smát, nebo brečet. Jak mohli tvrdit, že míra jejich lásky k Německu se měří nenávistí ke všem ostatním?

O teritorialistech neměl Adler ponětí. Hecoval mě. S posvátností lidského života se můžu jít vycpat; i s Tangou a jejím profesorem. Tisíc tibetských mnichů jako instruktorů SS? Slyšel jsem o firmě Andersen-pohádky? Duševně choří ho lekali, to jsem věděl, když jsme courali v pevnosti kolem blázince v kasárnách Kavalír, kde byla dcera Theodora Herzla, zakladatele sionismu. Myslel na svou sestřičku a nádor na mozku, který se jí udělal ze dne na den.

„Jak tě znásilnil strýček?“ chtěl vědět námořník.

„Můžu ti spíš říct, co se mi tenkrát zdálo.“

Lámal jsem si potom hlavu, co mohl Tanžin sen znamenat. Pronásledoval ji muž v černých jezdeckých kalhotách a v zrzavých holínkách, svlečený do půl těla. V panice vylezla oknem; běžela k plotu a přes plot do pole. Utíkala, jak nejrychleji mohla, se zvednutou sukní. Za sebou zaslechla cválajícího koně. Náhle ho cítila pod sebou, mezi nohama. Nakláněla se dopředu, ke krku s hedvábnou hřívou. Mezi stehny vnímala horkost zvířecího těla a rukama a hrudí a rozkrokem šlehání hřívy, svaly a hladké maso pevného koňského krku. Kůň ztratil sílu; hřbet se mu prohnul, zhroutil se a splynul s tmavým polem. Změkl jako hadrová panenka, ze které se vysypou piliny. Cítila vlhko po těle i ve vlasech.

Adler měl taky uši. Neváhal mi říct, co slyšel o Tanze, když jsem s ním nechtěl hrát a vykládal jsem si karty, dokud mi nevyšly vedle sebe srdcová dáma a srdcový král.

Příští den jsem se Tangy na umývárce zeptal: „Je to pravda, že ti natloukly ženské v Hamburských kasárnách, než tě zavřeli, žes jim sváděla muže?“

To mi – podívala se na mě div ne s opovržením – nakukal Adler nebo Schilling? Nebo snad bachař Feingold? Z očí jí hleděly instinkty a vášně, které dráždily bachaře a profouse a které lidem komplikují život, tady a teď, stejně jako v džunglích před deseti nebo třiceti tisíci lety. Pokřivené touhy, city a zkušenosti a vášně nebo sklony, které si lidi odpouštějí i vyčítají nebo s nimiž se smiřují, protože si s nimi nevědí rady. (Jak si kdysi v Belgické 24 vzdychl Bobeček Máhler, vede to od mloků a ryb k člověku, a zase nazpět. Nemá to krásu, jen syrovost a bolavost chtění. Jestli je to touha, tak masa po mase.) Měla v očích, co znamená rozkrok – pro ni a pro ostatní ženy. Od hříchu a ponížení k bolesti a k umění, cesta desítek tisíc let od přírody ke kultuře, z pustin džungle a pouští do civilizace, k důstojnosti, volnosti nebo tajemství, které si nosila v houpavé chůzi, když byly všechny údy jejího těla v souladu, i pas, prsa a boky a zadek, nebo se opírala o veřej na cele nebo na umývárce a cítila se velice žensky v něčem, co chtěla a uměla, na rozdíl od jiných. Vnímal jsem, v čem byla obyčejná a jedinečná. Viděl jsem ji na umývárce, za přehradou do ženského oddělení, jak si prohlíží kalhotky a přičichává k nim, než si je oblékla nebo hodila do špinavého prádla. Nemusela se učit ve škole o gravitaci mužů kolem ženy a ženy kolem svého těla, jako se Země a hvězdy otáčejí kolem Slunce; o vnitřní síle těla; o magnetických polích rukou, nohou a klína nebo zadku či úst; cítila to v morku kostí. Asi zakalkulovala, jaké to – vedle všech výhod – obnáší nebezpečí.

Dotýkal jsem se šílenství. Měl jsem pocit, že chodím, letím nebo plavu mezi hvězdami, aniž bych se pohnul nebo ohlédl nebo něco řekl. Pocit, který mají lehce opilí těžkým španělským vínem. Opojení, v němž jsem ostře a zároveň omámeně vnímal svět kolem sebe, zemi pod sebou, dálku jako blízkost, a opačně. Viděl jsem tváře, postavy a oblohu s bílými letními mraky. Cítil jsem opojný oheň lásky. Touhu, abych se jí směl dotýkat, kde a jak se mi zachce, jako přítelkyně a ženy, aby mě vzala k sobě s čistým srdcem a báječným tělem. Podněcovalo mě její i moje mládí a touha a chtění, omamující hlas. Sliboval jsem jí nezlomnou věrnost a čestný vztah, poctivý život a vděčnost. I pouhá představa Tangy a myšlenka na ni mě dojímala k slzám. Ujišťoval jsem ji svou spolehlivostí. Odvolával jsem se na přátelství s Ervinem Adlerem. Sliboval jsem jí, že ji nikdy neopustím. Naše vzájemné osudy obdařím svou silou, mládím a odvahou, svou dávkou štěstí a upřímnosti, svým dílem opovržení ke všemu podlému, zákeřnému, s čím se budeme potýkat, vším nepřirozeným. Bude žít vedle mě a se mnou čistě, aniž by se musela nechat kupovat lidmi, jejichž choutky jí byly – i mně – odporné. Zapřahal jsem svůj hněv k jejímu a zdvoj a ztrojnásobil jsem jeho sílu. Cítil jsem v sobě mládí, sílu a čest, předurčení pro dobrý život, v němž je pro ni stejně tolik místa jako pro mě. Sliboval jsem jí, co jsem neznal, co dobrého je nám vzájemně souzené, a přál jsem si, abych ji přesvědčil. A cítil jsem v očích slzy pohnutí, jimiž, kdyby mě viděla, bych ji přesvědčil. Věřil jsem, že je stvořená pro jiný než prchavý život, ničemný i živený choutkami cizích lidí, vysvobozena od návrhů neznámých mužů, od ubohosti, kterou všem nabízí všednost. Vedle ní bych se jim vyhnul.

„Jsi romantik,“ řekla mi.

Cítil jsem něžné rozechvění. Opřádalo mě to nevýslovné, co jsem vnímal, když jsem byl sám a myslel na Tanžino kouzlo. Nemohl jsem říci, oč se cítím lepší než její předešlí muži. Mohl jsem se zaručit svým mládím, svou nezkušeností, čím jsem byl čistý.

„Byl bych rád lepší, než vypadám,“ řekl jsem.

„Skoro ti věřím,“ odpověděla.

Hledal jsem, co je správné a čisté. Pro co by dokázal člověk umřít, kdyby měl na vybranou. Svezlo se to na věrnost a nevěru, na sobectví a nezištnost, ohleduplnost nebo bezohlednost. Na faleš a oddanost. Přál jsem si ji v duchu očistit, vidět ji ve svém světle. Nebylo to daleko šílenství.

„Jsi ještě dítě,“ soudila.

„Víš dobře, co jsem a co nejsem.“

„Mladý.“

„A co?“

„Každý muž má tolik milenek, kolik si jeho žena zaslouží,“ řekla potom na umývárně.

„Máš svou násobilku,“ poznamenal Schilling.

Adler mi do hlavy nasadil podezření. Co má, nebo nemá Tanga s bachařem Feingoldem? Očernilo mi to její obraz, aniž jsem něco věděl. Ano? Ne? A co? K opojení a závrati se připojila Adlerova zlomyslnost a možná zkaženost Tangy. Hodiny jsem si kreslil nejrůznější situace. Jak to, že si nikoho nemůže člověk spočítat, odhadnout a prokouknout, na nikoho se spolehnout? Přivádělo mě to k nepříčetnosti. Co měla s bachařem, když jím opovrhovala? Co měl s ní, když ji ponižoval? Nevadilo mu, že měl manželku v sedmém měsíci? Nebo právě proto? Může – smí – žena v sedmém měsíci dělat, co muž chce? Manželka bachaře čekala dítě, držel ji doma. Svět, který jsem si přizpůsobil, aby se mi vešel do hlavy, se začal měnit. Lidi byli ještě nevypočitatelnější než předtím. Zahrnulo to bachaře i Tangu. Obestíralo mě to jako zatmění slunce. Síly, kterým jsem nerozuměl, jako jsem nerozuměl tmě, kterou ve mně vyvolávala noc. Je toho tolik, čemu se nedá rozumět a čemu možná nikdy nikdo neporozumí, jako hádanky vesmíru, hvězd, jak začal svět z ničeho a proč jednou zanikne, když pominu, kdo ho stvořil. Adlerovi takové úvahy nestály za to, aby ztrácel spánek. Lámat si hlavu mocí tmy? Jako bych chtěl pochopit rychlost světla nebo vzdálenost miliard světelných roků. Kolik je zrníček písku v poušti. Snad pro mě tma znamenala cosi, co nám kdysi v Belgické 24 vysvětloval Bobeček Máhler zemskou přitažlivostí, která už mimo naši planetu neexistuje. Proč? Nevíme. Nevědět byla Bobečkova cesta ze záhad. („Zatím nevíme.“ „Zatím“ byl Bobečkův dějinný optimismus. Nás možná zabijou, ale příští pokolení si pootevře dveře.) To nebylo nejhloupější. Bobeček slyšel, že je ve vesmíru ještě jiná síla, která polyká nebo ruší to, čemu říkáme zemská přitažlivost. To už bylo daleko. Vetřelo se mi to do myšlenek na Tangu.

„Jsi opilý?“ ptal se mě Adler na cele.

„Kde bych tu vzal něco k pití?“

„Vypadáš, mluvíš i mlčíš a chováš se tak.“

„Víš, co mi můžeš?“

„Ty mně taky.“

Čím víc jsem o Tanze slyšel, tím jsem ji měl radši. U Adlera to bylo obráceně. Prožila, na to, že jí bylo dvacet, zajímavý život. Poznala spoustu lidí. Byla na nejrůznějších místech, včetně Anglie, Švédska a Rumunska. Dovedla si sama se sebou poradit, aby v ní nikdo neviděl chudinku. Prošla si konkurencí ostatních. Na ulici se ocitla pomalu každá druhá. V tlačenici si užila naschvály, pomluvy a lži. Nakonec se uživily všechny. Měla sen, se kterým se svěřila Schillingovi. Jednou se provdat, pokud možno za hezkého člověka stvořeného pro čestný život, který by věděl jak se ohánět a nebyl skoupý na fenik, a byl by chytrý, uznale pozorný, mohla se s ním bavit o všem, co ji zajímá, a měli by spolu dvě nebo tři děti. Viděl by v ní, čím chtěla být, ne čím bývala. Schilling jí na to řekl, že to by musela najít pět chlapů. Kdo už je v tomhle světě tak čestný, i kdyby byl na začátku anděl? Ani kdyby ji miloval, řekl, nebyl by v stavu utěšit její choutky. Chtěla by začít zase jako panna? Chytat manžela na ušlechtilost a pěknou tvářičku, prsa, zadek a bříško, na ženské přísliby, které vzrušují a dráždí, jako rybář ryby na červy?

„Co chceš, abych na to řekla?“

„Abys uznala, kdykoli se na mě podíváš, jaký jsem kus.“

„Jistě, jsi kus,“ řekla.

„Tváříš se jako čtyřiadvacet starců z Apokalypsy,“ dodal.

Pět pro ni nebylo žádné stratosférické číslo. Od kartářky věděla, že pětka je symbolem člověka, pět prstů, pět smyslů, čich, hmat a sluch a tak dále, čtyři údy a hlava. Spojení mužského a ženského principu, svatby, vítězství duchovního principu nad hmotou. Předčítač v synagoze, jak je poučila na ženské cele Paula Leventhalová, je tora – ženich, stanovení Zákona na Sinaji, svatba Boha s vyvoleným lidem. Pěticípá hvězda, do níž je vepsán člověk, růže, réva a jablka a kdoule, pětidílné květy nebo listy, ideální proporce. Pětka znamená lásku i smrt. Proč? Tak se to říká.

Aby je Leventhalová neubila židovskými zvyky, vyprávěla jim o čínském umění. Umělci, například sochaři a malíři, byli za dynastie Ming, mezi čtrnáctým a sedmnáctým stoletím, označováni vojenskými hodnostmi. Pracovali ve jménu císaře v dílnách pod přísným dozorem. Za nedostatek píle a nadšení je popravovali. Zabilo to inspiraci, tvůrčí zanícení. Umělci ke své práci potřebují volnost a soustředění. Umění upadalo.

Napříště jim Leventhalová slíbila lekce z talmudu. Měla těkavou povahu. Přeskakovala. Tanga to brala jako pohádky. Zkazky pro děti před spaním. Občas se Leventhalová dala strhnout, zvyšovala hlas, skoro na ně křičela.

„Hysterko,“ napadla ji Tanga, aby snad křik nepřivolal bachaře.

„Kurvo,“ vrátila jí Leventhalová a dostala facku.

Tři dny jim o ničem nevyprávěla, než se čtvrtý den dostala k úvodu o talmudu.

„To by mě zajímalo, jak kojíš své vášně,“ napadla ji znovu Tanga. „Nebo nemáš žádosti? Napěchovala sis hlavu učeností, talmudem a židovskými zvyky a čínským a jiným uměním, takže ti na to mezi nohama nezbylo? Bůh ti je požehnej, svatoušku.“

Adler se připravoval – až nás propustí – ukrást sametovou záclonu v Hasičském domě, kde se pořádaly přednášky na libovolné náměty. Tady si přišli univerzitní profesoři a laureáti Nobelovy a jiných cen na své. Mohli si – skoro volně – pouštět pusu na špacír. Adlerovi to – až na přednášku o zvrhlém umění, jaké odsuzovali náckové – šlo jedním uchem dovnitř a druhým ven.

Líbilo se mi, že pořád čekala dopis nebo věřila, že když to bude nejvíc potřebovat, přijde nečekaně psaní i penízky.

„Jsem taky takový,“ přizvukoval jsem jí.

Schilling mě napomenul, že jsem moc přizpůsobivý. Se ženskýma rychle souhlasit se nevyplatí. Omotají si mě kolem prstu. Rády chlapa mění podle svých představ. Ve skutečnosti jsem si přál, aby si mě Tanga omotala nejen kolem malíčku.

Ptala se mě: „Jakou barvu máš nejradši?“

„Modrou? A ty?“

„Modrou, bílou a zelenou. Nebo červenou, žlutou a oranžovou.“

„Oranžovou mám taky rád.“

„Která ti nosí štěstí?“

„Modrá a bílá,“ řekl jsem.

„To jsou židovské barvy. Mně oranžová. Tříslová. Ale kdyby ses mě zeptal proč, nemám tuchy.“

Na cele mě Adler napadl, že nevím, jaký je rozdíl mezi dávat a prodávat. Přijímat a ztrácet. Vrátil jsem mu otázku, jestli by se nechtěl přeškolit na rabína. Může si ze svého dobře, špatně a správně a nesprávně udělat klacek. Mlátit jím lidi po hlavě. To se podle něj měla Tanga vidět očima bachaře nebo zlodějky Johanny Hagengruberové?

Adler mi vyčítal, že jsem pohádkář. Jako bych se narodil, abych měl na růžích ustláno. Slyšel, že jsou v Terezíně hypnotizéři z Berlína, Prahy nebo Amsterdamu. Zkoušejí ulevit starcům, když nejsou po ruce lékaři a jiné prostředky. Hypnózou jim naruší paměť, změní vzpomínky na to dobré, vyloučí to horší, aby jim ušetřili energii. Vsugerují jim netečnost, aby brali existenci tak, jak je. Taky je měli hypnotizováním přimět, aby si neoživovali to lepší, co v životě prožili, a nesrovnávali to se svým zdejším stavem. Asi jako by prostříhali film, který už viděli tolikrát, že ho znali nazpaměť. Dá se hypnózou dokázat, aby člověk, který hladoví, pocítil sytost? Aby se chudinky cítily sebevědoměji? Staří o něco mladší? Ohyzdní hezčí? Lze někoho hypnózou přimět, aby si myslel, že má v prázdném hrníčku kafe se třemi kostkami cukru, na talíři chleba, který už včera dojedl? Silnější srdce, zdravější játra, svěží nohy? Udělat ze strasti slast, z černého bílé? Ukázalo se, že to, co se hypnózou změní, není, oč usilovali.

Adler se nakonec, než nás zavřeli, do Hasičského domu dostal, protože chtěl ukrást tamější oponu-sametový závěs, aby si z ní nechal ušít kalhoty a kabátek, ve kterém by vypadal jako šašek. Slyšel, že hypnózou se některým lidem zhoršily bolesti hlavy a narušila paměť. Namlouvají si něco, co se jim v životě nepřihodilo. Lidi si dokážou namluvit dítě do břicha i bez hypnózy. (Vyslechl si přednášku o zvrhlém umění a bez vyzvání mě informoval. Věděli jsme, že Němci udělali zátah na místní kreslíře a malíře, odvezli je do Malé pevnosti a pálili jim nehty a bříška prstů, aby už nemohli malovat, a pak je poslali zpátky do ghetta.)

Tanga řekla, že v Německu je hypnóza na denním pořádku. Vymývají lidem mozky, aby se ze sta velkých lží stala polopravda. Kolik si toho lidi nechají namluvit?

Proti hypnotizérům měla protizbraň. Buď mají pravdu, nebo nemají. Jestliže ji nemají, není třeba se ničeho obávat. A není-li nutné se bát, v pořádku. Do ráje se stejně nedostanou. V pekle se potkají, aby si to vyříkali.

„Buď je člověku špatně, nebo dobře. Je nemocný, nebo zdravý. Spokojený, nespokojený. Je-li ti dobře, jsi spokojenější, tak na co se nechat hypnotizovat?“

Pak řekla: „Mě taky na policii hypnotizovali. Abych se přiznala, co jsem neudělala. Šlo o kufr.“

Vysmívala se, jak mysl podléhá tomu, co mají lidi mezi nohama nebo v kapse. Jinak by v Hamburku spousta holek umřela na úbytě.

„To nejvážnější má blízko k šaškárně,“ podotkla.

„Myslíš Hitlera?“ zeptal se Schilling. Čistil si zuby každý třetí den. Viklala se mu stolička. Pak kloktal. (Myslela na svého strýce z otcovy strany, esámana Karla.)

Smála se: „Kdybys ve mně chtěl vidět gejšu, zavázala bych ti tkaničky.“

Udělala dlaněmi gesto jako řezbář, který právě vyřezal sošku, nebo kameník, který ohladil kámen.

Dozvěděl jsem se, co je to gejša. Napůl umělkyně, společnice. Bavit a tančit. Poskytuje lidem služby a zábavu.

Schilling se zmínil o náhodě, která někomu určí úděl. Bachař Felix Feingold pro něj byl vyřízená veličina. V ženské cele viděl povalečky a příživnice.

Schilling se ušklíbl velkými rty v širokých masitých ústech s velkými zuby (přední nahoře vyražené, ty druhé zkažené, vytrhané) v obrovském obličeji k obří postavě. Přeskakovala mezi nimi vzájemnost. Žárlil jsem i na něj.

Profesor jí řekl, že jako nemůže pouhým okem zachytit neviditelné výbuchy ve vesmíru, zrození a zánik hvězd, tak nemůže postřehnout, co se děje ve druhém člověku. Je to neviditelné. Lámala si tím hlavu. Záhadami o nekonečnosti vrásky na čele. Vzdáleností mezi očima nebo mezer mezi zuby. Jakou rychlostí cestuje světlo od jednoho koutku oka ke druhému.

„Co nechci, nevidím,“ vysvětlila mi.

Schilling místo odpovědi říhnul.

Profesor jí recitoval básně anglického poety z roku 1661, kterému se ztratilo Slunce, protože mu Galileo vyvrátil, že se točí kolem Země. Vzdal se naděje, že by si znovu poskládal svět, který se mu rozpadl. Přišlo jí líto, že nebyl tak štědrý jako vzdělaný. Kdyby nemusel, nezaplatil by.

„Měl hluboko do kapsy.“

Jestliže by měla sestavit svoje voskové muzeum figurín, bolelo by nás břicho.

Lámala si hlavu, proč se muži chovají, jak se chovají. Co to je, co to způsobuje.

Představoval jsem si, jak jednoduché by pro ni bylo přestat se prodávat. Cítil jsem k ní lítost, obdiv i opovržení. Proč se neurazila a jen se vysmívala těm, co ji uráželi?

Proč člověk nemůže přestat s něčím právě tak, jako s tím začal? Jaké síly ho ovládají, aniž ovládá je? Je to otázka vůle? Jakou morálkou se řídí? Povahou? Sklony? Myslel jsem na Schillinga, který proslul na lodi i v přístavech svou vášní pro hazard. Hrál poker a ruletu v kasinech, kde zakotvili. Výplatu dokázal prohrát během minuty. Stejně vyhrát. Snad mu ani nezáleželo na tom, aby vyhrál, když neodešel ze hry včas. Od karetní hry jedenadvacet šel k ruletě a od rulety k pokerovému stolku. Holky se ho držely, dokud vyhrával. Jako otce svých dětí by takového karbaníka nechtěla. Nechala si od něj vyprávět, jak hrál v Hamburku i na mysu Dobré naděje nebo v Marseille. Rozsvítily se jí oči. Je málo hazardních hráčů, včetně těch nejšťastnějších, co si dokážou uložit vyhrané peníze do spořitelny. Nedají si pokoj, dokud zas neprohrajou.

Chvílemi jsem se bál, že Tanga onemocní a umře jako děti opilých rodičů. Napadla mě černá myšlenka, že bych to možná chtěl. Všechno by se tím vyřešilo. Lekal jsem se. Nevěděl jsem, že se myšlenkám, i kdyby to bylo na vraždu matky, kterou bych nikdy neprovedl, nedá zabránit. Nebo že se mi stýská po polodětské bezstarostnosti. Objevením Tangy se vytratila. To, před čím se schovávala. Co se nedalo předvídat. Co jí zároveň – občas – dělalo dobře: být středem pozornosti.

Tak asi končila jízdu na hřbetu koně, silná, zkušená a spolehlivá, uprostřed ticha a nakonec břeskné cirkusové hudby, fanfár a lesku, které se znásobovaly potleskem. Přesadil jsem si ji pod barevné šapitó hamburského cirkusu. Viděl jsem ji v duchu opakovat salto. Jaký strach musela překonat. Viděl jsem cirkusové vozy, tažené koňmi nebo traktory. Malé a těsné pojízdné hotýlky, maringotky, domovy, kde si to Tanga zařídila. Dosazoval jsem k vozům barvy. Kanárkově žlutou, sytě červenou a azurově modrou. Křiklavé vzory. Vnímal jsem temnější stránku Tangy, která se snažila oddělit smíchem nebo posměšky. Co si přála opomíjet anebo zapomenout. Odkrýval jsem i svoje temnější rysy.

„Udala tě prý žena nějakého hlavouna, žes pár nocí byla milenkou jejího muže. Platil tě jejím přídělem chleba. Říkala, že jsi démon.“

„To už mohla říct rovnou, že jsem Satanova sestra.“

„Co?“

„Úmluva, kdyby se ti náhodou chtělo umřít dřív. Mít za to o přehršli potěšení víc,“ smála se.

„Na to snad nepotřebuješ úmluvu s ďáblem,“ řekl jsem.

„Ne, jen sám se sebou. Svého ďábla máme v sobě.“

Zase mě zmátla. Díval jsem se na ni. Byla pěkná. Nesetkal jsem se s podobnou bytostí. Zdála se mi tak krásná, že jsem měl skoro slzy v očích. Věděl jsem, že se musím vzpamatovat. Byla vážná. Vypadala jako královna. Nebo zbožná po modlitbě.

„Chtěl bys vidět, jak se mi vyvinula prsa?“ smála se.

„Kdo už se nedomlouvá s ďáblem,“ prohodil jsem. Myslel jsem na její prsa a břicho. Nevěděl jsem, jak mám odpovědět. Byl jsem s ní vždycky s rozumem v koncích.

Viděla, kam se dívám.

„Někdo ne,“ řekla. „Ty asi ne. Já taky ne. Někdo ano. Rozhodne to za tebe, nebo s tebou: zabít, nebo nezabít. Zabít, nebo se nechat zabít. O tom jsme už mluvili. Opatříš si pěticípou hvězdu s hroty šestky. Číslo šest set šedesát šest. Jako bys napsal, že Satan žije. Chce se ti umřít dřív, než máš? Podáš Satanovi prst. Nůž, jed nebo provaz, skok z výšky, do vody, kámen kolem krku. Chceš to pro jiného? Někdy se domluví pár lidí najednou. Pak už jim stačí hrobník a krumpáč. Manželé, milenci, rodiny. Anebo se domluví hodně lidí – celé Německo. To už je z jiného soudku.“

Pořád se mi zdála tak hezká, vážná a moudrá. Vědma. Stírala hranici mezi nebem a zemí. (To mě u ní napadlo ještě později.)

„Slyšels už slovíčko orgie?“

V očích měla jinou otázku.

„Někdy děti vědí víc než dospělí. Instinkt. Pudy, se kterými jsme se narodili.“

Podívala se na mě. Dostávala do cely zprávy o stavu terezínské fotbalové ligy. V tom ji bral Adler na milost. Spala s fotbalisty, Elektrikáři, Kuchaři a Řezníky, hráči z Kleidekammer. Jeden čas si ji mužstvo Elektrikářů drželo jako maskota.

Fotbal nám ve věznici chyběl. Chodit na zápasy na dvůr Drážďanských kasáren nebo na Baštu III Schillingovi chybělo, jak hrál Hamburk, Berlín nebo Mnichov. Zdejší liga mu poskytla malou záplatu. To záviděl bachaři Feingoldovi a profousu Keplerovi. Nemuseli zmeškat ani utkání. Fandil mužstvu Zahradníků a Kleidekammer.

„Děti vědí, co starci,“ dodala. „Neumějí to říct. Holka ví, co má dělat. Ze které strany jí hrozí nebezpečí. Neumí to pojmenovat.“

Pak řekla: „Máš svou vlastní násobilku.“

„A co?“ vrátil jsem jí otázku. „Ty nemáš?“

„Docela ráda bych s tebou měla dítě. Je v tobě chuť do života. Energie, jaká vyzařuje z mužů. Mohla bych s tebou žít. Je to legrace mít tě nablízku. Zkusila bych to. Ptáš se, nač ti nemusím odpovídat. Ještě nevíš, že ženská je bezedná jáma, kterou žádný muž nevyplní? Ani víc mužů. Tajemství, které je připravuje o rozum.“

Zrudl jsem. Lekl jsem se. Poskočilo mi srdce. Vážně by se mnou chtěla mít dítě? Mohla by se mnou žít? Představil jsem si společnou existenci. Tělem mi projela radost zároveň s panikou. Kdyby mi pověděla, abych někoho zabil, zabil bych možná i sebe. Už mi řekla, že plním sliby a dodržuju slovo.

„Satan žije,“ ušklíbl jsem se.

„Nechala bych si udělat císařský řez.“

„Proč?“

„Abych zůstala těsná.“

Vyvolávala ve mně nadšení a hrůzu zároveň. Prvně mi někdo řekl, že by se mnou chtěl mít dítě. Nezáleželo na tom, že v pevnosti bylo zakázáno mít děti nebo otěhotnět. Věděla – právě proto –, že k tomu nemůže dojít? Šli bychom k rabínovi?

Dívala se na mě zblízka. Viděl jsem se v jejích panenkách. Měla modré duhovky. Úsměv nebo údiv, vlasy, čelo. Nemluvím o oddanosti. O sevřeném hrdle. O slzách v očích.

„To jsem tě tak dojala?“

„Ani ne,“ lhal jsem. „Poslouchám tě.“

Říkala, že nesnáší pánovité ženské, ačkoliv u mužů jí pánovitost chyběla. Neměla ráda holky, které se jinak chovaly k mužům a k ženám. Byla nevyzpytatelná.

Chtěla, abych něčemu rozuměl předtím, než mi to vysvětlila?

Hledal jsem v jejím hlase, pohybech, pohledu. Mhouřila oči, když se myla nebo česala, prohlížela si prádlo nebo zůstávala rozcuchaná. Stála s nohama ne docela u sebe. Hladila si boky, pas a prsa. Dlaní si zakrývala rozkrok. Dávala mi pocítit, co může. Překvapení, jaká jsem nečekal. Co vypadá jako dar, i když je to ztráta. Tajné chvění, touha a přání, shluk myšlenek a zmatení. Vzrušení, při němž klesá krev z mozku mezi nohy. Zahrnulo to pocit zadostiučinění. Zálohu na něco. Vnukávala mi pocit, že můžu. A současně jako bych stál na okraji propasti.

Vážně by se mnou chtěla mít dítě? Splňoval jsem její představy o muži, s nímž by se chtěla dělit, v dobrém i zlém? V čem si lidé důvěřují a v čem se na sebe spoléhají? Jaké bychom asi měli dítě? Přilnula by ke mně? Byl bych její partner, chráněnec nebo obojí?

Měl jsem chuť vyskočit, běžet, letět. Mlčet, křičet. Zmátla mě. Mluvila se mnou jako s dospělým. Věděla, jak mi zalichotit, dřív, než jsem to poznal sám? Hlasem jí pronikala bezstarostnost, která vystřídala strach z nemoci nebo ze smrti. Dlouho se smála. O chvilku déle, než se mi zdálo, že má důvod. Někdy skoro drsně. Jindy se jejímu smíchu dalo věřit.

Nebylo to poprvé ani naposled, co mě popletla. Mátla mě tím, co řekla jen na půl úst a zároveň myslela vážně. Co se mi zdálo směšné, a vzápětí naopak: co potvrdila, nebo vyvrátila. Proč by se mnou chtěla mít dítě? Jak nebo kde by se mnou mohla žít? Viděl jsem jinou Tangu než Ervin Adler, profous Kepler nebo námořník Schilling. Odlišnou od té, již v sobě spatřovala. Slévalo se to ve mně v proudu, který mě unášel, aniž bych věděl kam. Větru, z něhož se stala smršť. Víry, ve kterých jsem se točil až k závrati. Je člověk stvořen svou matkou a otcem, podruhé sám sebou a potřetí tím, vedle koho žije? Nebo s kým by rád žil?

Bachař se příští ráno Tangy na umývárně zeptal, jak se dostala ke svému řemeslu.

„Kdo by nechtěl dělat, co umí nejlíp?“

„Bylas někdy někomu věrná?“

„Měli jsme koně, který div neumíral touhou po společnici. Přivedli jsme mu klisnu. Byl bez sebe štěstím. Když to měl za sebou, už ho nezajímala. Na vedlejší louce stála náhodou kobylka. Přiběhl k ní a nepotřeboval ani vteřinu, aby znovu prokázal, že je hřebec. Tak je to s muži.“

„Co je pro koně nejdůležitější?“ couvl bachař.

„Jíst. Pít. Volnost.“

Vyprávěla o kočárku s párem klusáků, v němž ji jako holčičku vozil tatínek. Táhly ho dvě koňské slečny, štíhlé jako umělkyně na visuté hrazdě.

Smála se. Vedle Feingolda zošklivěla. Vyvolávala taky něco horšího v bachařovi. Trápily ho hemoroidy jako Plešouna Leoncavala v Belgické 24. Vnímal v ní, co ho pobuřovalo a lákalo. Podívali se na sebe. Tanga v jeho pohledu narazila na úzkost nebo vztek.

Řekla Schillingovi, že se Feingold bojí ženských. Možná i té svojí, sedm měsíců těhotné. Není tak silný v kolenou, jak se tváří. Dovede jen fackovat.

„Škoda že jsem tě nemohla pozvat do cirkusu,“ řekla mi. „Nebo projet se na koni.“

„Myslíš, že si chci zlomit hřbet?“

Stála na vlhkých dlaždicích. Pravda je na štíru s vězením. Přeskakovalo na ni, čím se provinily ty druhé. Přivírala oči. Na vteřinu vypadala jako uzlíček, slitina úzkosti odcházejícího sebevědomí.

„Nejvíc se ženské z maringotek ráno bavily, když viděly hřebce. Volaly na muže, aby se přišli podívat.“

Schilling se jí chlubil, co znal o velikosti gorily. Dala se mezi nohama poměřit špulkou černých nití, na rozdíl od velryby, která se množí zařízením velikosti děla, a co má kolibřík podle Schillingových pramenů desateronásobně větší než trup. Žralok má vzadu dvě ploutvičky.

„Není to ideál žen, aby to měl muž nahoře i dole?“ chechtal se Schilling.

Koně byli pro Tangu ztělesněním síly a jejího opanování. Navzdory tomu, co ženské tvrdí, soudila, je v nich (i kdyby se k tomu nepřiznaly) touha nechat se ovládnout. („Proč myslíš, že ženské vydrží hodiny civět na koně?“)

„Kdy jsi seděla prvně na koni?“ zeptal se jí bachař.

„Když jsem se ještě cítila jako muška,“ odpověděla.

„To už jsi uměla zvládnout koně?“

„Poprvé jsem měla pocit, jako by o mně kůň nevěděl,“ smála se. „Samozřejmě o mně věděl.“

Zamyslela se. „Přitahovala mě koňská vůně. Síla. Představa rytířů a kavalírů.“

„Koně jsou samá moucha,“ řekl bachař. „Mají plesnivou pokožku. Taky ti neřeknou, co všechno tě bude bolet, když se projedeš.“

„Až slezete,“ smála se Tanga. „Kůň vycítí, když na něj nestačíte. Pak si s vámi dělá, co chce.“

Napadlo ho, že si Tanga promítá do toho, co říká o koních, sebe.

„Co musí člověk umět a dělat, aby se mohl stát bachařem?“ usmála se.

Tanga ho zahrnula do houfu a současně ho z něj vyčlenila. Vysmívala se mu, aniž ji mohl usvědčit. Měl ji v moci, ale ne úplně, jen sekýroval. Věděl, že jednoho dne Tanga vyjde ven. Bude se mu chtít pomstít? Má známé v terezínském podsvětí? Zařídili už s profousem, aby ji Rada starších zařadila do nejbližšího transportu?

„Jednou mi ředitel cirkusu vysvětloval: Muž je odsouzený k tomu, co má. Pro ženu je to odměna. Někdy trest. Muž je odsouzený i k tomu, co nemá. Proč se netrestá sobectví, lež a neochota se zavázat, nedodržení slova a zrada, podlost a krádež, i vražda, a někoho kvůli tomu, co je příroda, denně prohlašujou za hříšníka?“

Adler bachaře nesnášel, jako nenáviděl profouse Keplera. Měli jsme to na šest neděl. Tanga o něco déle. Protože ji zbili, neměla výhled na zkrácení trestu pro dobré chování. To měli se Schillingem společné. Feingold a Kepler psali posudky.

„Tos řekla hezky,“ řekl bachař.

„Jak byste se dostal domů, kdyby vám neotevřeli dveře?“

„Co od tebe muži chtějí, kromě toho?“

„Proč si koně nelehnou, když spí? Proč utíkají ze stáje?“

„Řekni.“

„Ne, jestli jim nesete oves. Když dostanou vodu. Jsou chytřejší než ptáci. Jen s něčím nevědí kdy přestat.“

„U ptáků je hloupější samička, chytřejší sameček,“ blýskl se bachař.

Tanga si prohlížela bříška prstů a dlaně; v duchu hladila koňské plece. V očích měla lesk člověka, který vidí a slyší pohyby koně, dusot kopyt a cítí zvedat se a klesat mohutný koňský krk a fičí mu vítr kolem uší. Čichla si k dlaním, jako by zrovna pohladila koně, z něhož slezla. Měla v pohledu orosenou jitřní louku, na které s úsvitem mizeli koně. Zafrkala, jako by ji praštila do nosu koňská vůně.

„Ty něco cítíš?“ zeptal se bachař.

„Droždí,“ odpověděla Tanga. „Vy ne?“ dala mu přičichnout k rukám.

„Říkali, že jsi rozvedená.“

„S Německem,“ odpověděla.

Neřekla bachařovi o děvčeti s cvičenými papoušky. Bylo s nimi víc práce, než měl Erich Brüller s krocením bengálských tygrů, afrických lvů a indických slonů. Papoušci jezdili na mrňavém šlapacím kole, houpali se na miniaturní trapéze, metali kozelce na chromovém stole a vykřikovali sprostá slova. Dodávali jim je z Ekvádoru a Brazílie, z rovníkové Afriky. Museli je učit německy, aby vytlačili španělštinu a portugalštinu a lidé jim rozuměli.

„Koně jsou jako lidi: hloupější a chytřejší.“

Věděla, že bachař je už blízko tomu ji uhodit. Viděla mu to na očích, sevřených rtech a v pokleslých koutcích rtů. Bezděčně o půlkrok ustoupila.

„Uměla bys říct někomu ne?“

„Vám všichni říkají ano?“

„Tvoje bych slyšel.“

„Asi je nezaslechnete.“

Byla to rajská hudba pro moje uši. Pro mou duši. Chystal jsem se, jak to otluču Adlerovi o hlavu.

„Máš v sobě ďábla,“ řekl bachař. Zatím ji neuhodil.

„Není to tak s každým?“ zeptala se nevinně.

„Píšou ti ještě z domova?“

Záviděl jí, že ještě měla někoho v zázemí, komu mohla psát a kdo psal jí?

Modř v očích panenek Tangy se třpytila do stříbrna.

„Bude to můj nejsmutnější den, až tě propustíme. Vzpomínáš na domov?“

„Co mi říkali tatínek a maminka,“ uchechtla se Tanga. „Jak se štábní důstojníci báli kaisra Viléma Druhého, že smrděla celá ulice, když ho potkali.“

Snažila se nedat na sobě nic znát. Stejně se jí mohl bachař zeptat, proč se svět točí, hvězdy svítí a řeky odtékají s proudem. Nebo proč už se padesát nebo šedesát tisíc let rodí koně, původně velcí jako psi.

„Co dělá strýc, který tě znásilnil?“

„Je u vlakové policie. Kupoval mi průhledné šaty a krajkové prádýlko. Říkal mi plaváčku. Dostala jsem od něj průhledné červené kombiné s tečkami, černé punčošky a bílé trikotýnové rukavice k lokti.“

„Musela ses od koní hodně naučit.“

Bachařův vztek se teď kryl s její zlostí.

Tanze proplul po rtech pošklebek. Dovedla být drsná, což se mi nelíbilo. „Přede dvěma týdny jsem ještě měla dvacet marek,“ řekla.

„Jak to, cos udělala?“

„Roztáhla jsem nohy.“

Řekla mi: „Nechci být chudá. Každý ze všeho nejdřív okrádá chudáky. Tam, tady, všude. Na chudých se chce každý obohatit; je to nejsnadnější. Je jich nejvíc. Nikomu nevadí, že chudáci umírají první. Bohatí mají víc práv. Za přestupky je trestají míň nebo jim odpustí. Bachař měl pravdu. Měla bych vědět. Je mi už dvacet.“

„Já ne,“ odpověděl jsem.

„Ty asi ne,“ připustila. „Kdo už by se nechtěl svlékat ráno z hedvábného pyžama a oblékat do čisté vlny a večer tančit v podniku při lepší hudbě? Jíst nejchutnější jídla, pít nejstarší vína. Nosit zlaté řetězy kolem krku, zápěstí a u kotníků. Mít plný šatník. Oblékat se do šatů z nejlepších látek. Mluví o morálce a v duchu si hladí nacpaný pupek. Za pětník prospěchu by prodali i žíznivým pod nosem studnu. Jen aby dostali tintili vantili. Nikdy nekvíleli hladem. Napovídají o sobě spoustu lží, aby je nikdo neobvinil, že myslí na svůj prospěch, i kdyby ho platili neprospěchem všech ostatních. Pod kamennou tváří a vystrčenou bradou nejměkčí a nejteplejší prádlo v zimě, s dvojitou podšívkou, nebo kožich, když už to musí být oblečení pro všechny sezony, každé povětří. Semišové rukavice. Stříbrnou vycházkovou hůl.“

„Pro tebe novinka?“

„To není,“ usmála se. „Nechci být jako dva lidi. Mít dvojí tvář.“

Odsuzovala bachaře Feingolda, nad kterým profous Kepler držel ochrannou ruku, protože za něj udělal polovinu práce. Neměla ráda úředníky a policajty. V bachaři vyčetla aroganci a zároveň pocit viny. Bachař byla vysoká funkce. Arogance se napájela postavením. Pocit viny měl zdroj ve špatném svědomí. Nemusela nikoho usvědčovat.

Cítil jsem, jak se v ní ze stesku rodí zlost, ze zlosti nevole, z nevole nenávist a z toho všeho opovržení. Viděla před sebou svět, kterým pohrdala a po kterém toužila. Přála si něco uchopit, aby to zmačkala v dlani a odhodila a osvobodila se. Ani jsem nevěděl, co od ní bachař chce.

„Pro lidi jako Feingold jsem ocejchovaná. Feingoldů se holky bojí. Jsou hotovi tě bít pro nic za nic.“

Nechtěla vypadat uskřípnutá. Neměla ráda ufňukané ženské plné žluči. Vybíral jsem si, čím byla čistší. Co mi pomáhalo. Jak jsem si přál ji vidět.

Vyprávěla mi o koni z mnichovské stáje. Říkalo se, že má telepatické schopnosti. (Říkali mu Der Gescheite Hans.) Ztrácel se a nacházel cestu domů, když na něj podkoní usilovně myslel. Pojistili ho. Vyšetřovala to policie.

U koní oceňovala, co si dokážou domyslet a k čemu jim stačí signál.

„Adler četl, že kůň má menší mozek než želva,“ navázal jsem.

Chystala se – nedávalo mi to spát – nějak bachaři pomstít? Nevím, jestli věděla, jak ji zkoumám. Proč se bojím, aby se nesčuchla s bachařem. Čím se napájela moje žárlivost.

Věděla, co se dá prodat a koupit. Vlastnosti, ctnosti a moudrost i hloupost, lhostejnost a soucit. Na to nepotřebovala Adama Smithe Johanny Hagengruberové nebo Hegela Pauly Leventhalové nebo Sigmunda Freuda, Karla Marxe a Mojžíše, Buddhu či Krista. Co to zahrnuje. Právo, ložnici i střechu. Zahradu i plesový sál. Oddanost, nevěru. Sliznici. Nač jsou vždycky dva, i v čem chtěl být každý sám. Čím jsou lidi spolu. Čím jsou, když spolu nejsou. Proč. Na vše jsou zájemci, trh, nabídka a poptávka, cena. Zásada, která člověku pomůže, je ničemu se nedivit. Co je špatné a dobré oddělovala vlastní hranicí. Nejlepší byli koně – člověk a kůň – společný rytmus, který je propojil. Řetěz, kterým se dobrovolně ovíjela. Barvy jejího spodního prádla, z nichž měla radši bledě zelenou. (Včetně plavek, které si přivezla do pevnosti skrz karanténu a tranzity a transporty z Hamburku a používala je místo prádla. Nakonec nenosila žádné. V Odvšivovací stanici měli ve sklepě bazén, kde se dalo plavat. Ptal jsem se Tangy, jak často tam chodila.)

Zavřeli německého herce, který se s kdekým z uměleckého světa znal. Pracoval na poště a vykrádal balíčky, jako Johanna Hagengruberová a pošťačky před ní i po ní, které míšenci dostávali od rodičů nebo příbuzných a známých anebo které posílaly jejich árijské manželské polovičky, jež pro přijatelný původ nechávali Němci ve starých bytech, pokud nebyly přepychové a nelíbily se důstojníkům SS. Vyprávěl profousovi zkazku o Kurtu Geronovi, který si přivezl slávu z Říše. Pracoval tu pilně na svém úhoru. Povolili mu kabaret Karusel v podzemí Hamburských kasáren. Lísal se profousovi do přízně, aby se vyhnul peskování bachaře, který neměl rád slavné, co si chtěli někdejší proslulostí ulehčit. Nedalo se říct, že by to na něj neudělalo dojem. Zlodějů z pošty tady měl povícero. K čemu mohlo být dobré, že se s Kurtem Geronem znal už z předhitlerovského Německa? Potkal Bibi Andersonovou? Zarah Leandrovou a Marlene Dietrichovou? Herec o Geronovi řekl, že tu nevylezl před obecenstvo, dokud se nerozcuchal. Nic ho nepovzbuzuje tak, jako hrát si na mučedníka. Hercovy oči se tázaly: Proč má být Kurt Geron slavnější než já? Za co mě Bůh trestá? Proč zrovna mě?

Herec se jmenoval Elieser Weichsel. Trval na tom, že mu profous může říkat Eli. Všechny ujišťoval, že až ho pustí, počítá s nimi. Obviňoval Gerona z vlastností, které měl sám. Házel do vzduchu jména slavných mrtvých. (Z živých vybíral.) Jednou šel čurat s bavorským ministerským předsedou. Profous se Eli Weichsela zeptal, jestli Geron náhodou nehrál po boku německého divadelního a filmového herce, teď nacisty Emila Janningse.

Tanga ke mně šeptla: „Hráli spolu v Modrém andělovi s Marlene Dietrichovou. Jako první žena na sobě měla (a zahájila novou módu) dlouhé kalhoty. Dala si pojistit nohy. Štíhlá, útlá, s dlouhým trupem a s nohama s vláčnými svaly. Pro to mužské ji obdivovali ženské a pro to ženské chlapi. Říkalo se, že je podobojí. Její matka byla proti tomu, aby hrála. Chtěla z ní mít houslovou virtuosku. Bila ji přes ruce. Housle jí zošklivila.“

Tanga se dovedla před novým přírůstkem blýsknout. Kurt Geron, Emil Jannings, Marlene Dietrichová?

O všech slyšela.

Herci nechutnalo kafe z cikorky. Je v tom bróm? Proboha! Dával najevo, že je zvyklý na jinou stravu. Tangu zařadil pohledem. Kdykoli ji potkal, přivíral levé oko, jako by na pravém nosil monokl.

Tanga využila nařízení, že vězňové smějí psát domů. Sestavovala psaní, třicet povolených slov. V němčině se dalo spojit několik slov do jednoho. Nevěděl jsem, komu píše. Plavčíkovi, o kterém se párkrát zmínila? Pasákovi, který jí dlužil výplatu? Lidem z cirkusu Odeon? Předstíral jsem, že si jí nevšímám. Jednomu ctiteli psala, jak se jí o něm zdálo. Nemohla to odeslat. Mělo to víc slov, než bylo povoleno.

Rozhodla jsem se nebrečet, že jsem ztratila milence. Oblékla jsem ti nejdříve šaty. Jsem ráda, že máš hezké prádlo. Představovala jsem si tvoje tělo těžší. Vláčela jsem se s tebou přes pokoj. Pořád jsem o něco zakopávala. Co si pomyslí lidi, když mě s tebou uvidí na schodech? Zavolala jsem tvého přítele. Promiň, řekla jsem mu. Umřels mi v posteli, ačkoli jsem tě prosila, abys to nedělal. Musela jsem mu odpovědět na otázku, jestli jsi pil. Nebo tě bolelo u srdce? Ne, ne, nic takového. Měl ještě pár dotazů, které by tě urazily. Ptal se mě, jestli mi nevadí, že dávám své mládí staršímu učiteli, který má ze mě rozkoš, zatímco v mém případě se dá o plném uspokojení pochybovat. Neřekla jsem, žes mi to vynahradil. Odtáhla jsem tě zas na postel. Dívala jsem se na tebe a najednou jsem se rozplakala. Naposledy jsem tě políbila. Sbohem, má sladká lásko. Máš dobrého přítele, tolik se nevyptával. Koupila jsem si černé šaty a střevíčky s podpatkem. Opatřila jsem si černý závoj až do pasu. Vydala jsem se na hřbitov – už tě spouštěli. Byly tam starší i mladší ženy, některé s dětmi, žádná neměla muže. Byl to krátký, docela hezký obřad. Nejvíc brečela žena se dvěma malými dětmi, lidi ji utěšovali a začali se vytrácet. Stála jsem vzadu u stromu. Závoj mi vlál ve větru, odkrýval mě a zase zahaloval. Někdo se ptal: „Kdo je ta krásná tajemná dívka pod stromem?“

Připomíná mi to mého druhého strýčka Karla, který umřel v posteli své o pětatřicet let mladší milenky, o které maminka párkrát řekla, že se snad už narodila jako kurva. Znáš (nebo naštěstí neznáš) mé příbuzné. Radši nechci být záhadná a vznešená milenka s mrtvým miláčkem. Abych ti řekla pravdu, chvíli mi to dělalo starosti. Doufám, že tě moje psaníčko zastihne v nejlepší náladě a nelámeš si hlavu, jak se tvá milenka musí plahočit po podlaze s tvým tělem. Jsi roztomilejší živý, třebaže bys byl krásná mrtvola. Všechny kamarádky by pro tebe plakaly. Není hezké to vědět?

Tvoje krásná, přátelská milenka, které sluší víc tyrkysová než černá. Tvá kamarádka, já.

Herec po Tanze házel očima. Dělala, že si ho nevšímá. Byl teplý zářijový den. Modrá obloha, slunce. Vzduch voněl horami, dálkou. Vítr přinášel vůni z chmelnic, žitných polí a blízké řeky Ohře. Slunné dny do ní prosakovaly. Dýchala zhluboka, ústy, a usmívala se, bez příčiny. Byla na slunce propojená jako její koně. Myslela na to, jak koníčci prospívají. Uznávala, že i Němci mají rádi koně a psy. Skoro každý druhý člověk v Hamburku měl psa. Jistě měli rádi koně víc než lidi.

Vyprávěla mi o dusné noci. Tábořili s cirkusem na cestě do Vídně na Šumavě v Českém lese. Přišla bouře. Večer pustila koně na louku, uvázané je trápilo vedro a masařky. Spásali trávu. Najednou zahřmělo, blýsklo se a spustil se liják. Podívala se z maringotky. Koně zmokli, leskli se a blesky a hromy je děsily. Splašili se. Běhali přízračně tmou. Lesknoucí se těla, splihlé hřívy, hlavy na prodloužených krcích osvětlované blesky. Krása pobíhajících koní vyvolávala strach. Koním bouře naháněla hrůzu. Snad měli ve své koňské paměti bouře předků, praotce a prabáby zabité bleskem, vystrašené krupobitím, zmrzlé chladem. Trčela u okénka a dívala se do noci na mokrá zvířata.

Představoval jsem si, co viděla. Koně v dešti, ozářené blesky, zdivočelé a ustrašené hřměním.

Vybavil jsem si ji nahou, v bouři, zplihlé vlasy, krásný obličej a dlouhý krk a něžná ramena, dokonalá ňadra, do tvaru houslí prohnuté tělo v pase a v bocích, dlouhé štíhlé nohy s maličko rozšířeným a vybouleným rozkrokem nahoře, kde končí podbřišek, a stehna, lýtka a vysoké kotníky, bílá pleť s nádechem světle snědé, jak se chystá vykročit s pokrčenou pravou nohou v koleně, s malým kolenním jablkem, něžnými prsty a nepořádně ostříhanými nehty, do deště. Něžná, hebká a bezbranná. Cudná. Takhle mi popsala svou známou Markétku, na kterou kolegyně žárlily a trpěla tím, protože málokteré mohla věřit.

„Máš nekonečně dlouhé nohy,“ řekl jí Schilling. „To tě nemusí mrzet. A znám tě.“

„Díky bohu,“ odpověděla mu. „Měl bys vidět Markétku, její nohy. Bříško. Zbytek.“

„I kdybys neměla víc než ty svoje nohy jako eiffelovky, strčila bys ty druhé do kapsy.“

„Ne Markétku.“

„Doufám, že mi ji představíš.“

Opakovala, že občas i žena ženě připomíná dokonalost.

Zvala mě ke koním, ke krotitelům a artistům na visuté hrazdě nebo žonglérům a provazolezcům. Bylo to víc než rod, rasa, původ. To bytostné, čím mě uhranula. Koně, koně a zase koně. Hlas koní. Koně byli její škola, učení a náboženství, národnost, k čemu se hlásila a mimo co máloco uznávala.

Kdyby byla básník, básnila by o koních. Moci se podílet na stvoření, stvořila by první koně, teprve pak světlo, slovo a sucho pouště. Věřit, že modlitbou se dobere něčeho z toho, co si přála, modlila by se za koně, ke koním. Člověčí zákony by přizpůsobila koním.

„Čemu se směješ?“ zeptal jsem se jí, když se zubila a nemělo to důvod. Zdálo se mi, že se dotýká něčeho a přeskakuje to na mě. Cítil jsem své představy, opojení Tangou. Její tváří, očima a vlasy, tělem. Její vůní, v níž mi pot nebo voda, kterou si neotřela, připadaly jako perly a parfém. Poddávalo se to úměrně tomu, jak jsem se vzpíral.

Řekla: „Jsem chameleon. Věřil bys, že herec ode mě chce, abychom spolu napsali divadelní hru?“

Vzpomínala na jarní oblevu, plno bláta, dalo se chodit jen ve dřevácích vyráběných v bývalé jízdárně, kde pracovali židovští truhláři, tesaři a dřevosoustružníci a bývalí němečtí židovští důstojníci, bavorský generálmajor. (Druhý pracoval v sedlárně.) Byla párkrát načerno v mužských Hannoverských kasárnách, kde bydleli těžce pracující.

„Žádný člověk se nemiluje dvacet čtyři hodin denně bez přestávky. Můžeš žít klidně chvíli bez toho.“

Pohladila mě po zádech. Cítil jsem její dlaň a jejím prostřednictvím tělo, tělesnost a živočišné teplo, kouzlo ženského doteku a svoje tělo a duši. Čím to mělo blízko k výzvě nejvyšší autority modlitbou. Polkl jsem naprázdno. Vyrazilo mi to dech. Dávala mi svůj dotek jako dárek.

Stavěl jsem se dospělejší. Prakticky jsem ještě s nikým nebyl. Byla to moje první láska. První opojení. Touha. Svět byl moře. Tanga ostrov mé duše.

Řekla: „Člověk může existovat, když se má na co těšit. Nesmíš jim dovolit, aby v tobě zabili radost.“ V očích měla nespokojenost.

Měla sen. Začala otáčet na prstech tři prstýnky. Nakonec si je svlékla a házela do vody. Probudila se a měla holé prsty. Vykladačka snů na cele Hedwiga Dworzaková jí vysvětlila, že má Ausgespielt, dohráno.

„Ve dvaceti?“

„Nesejde na věku,“ soudila Dworzaková.

„Když jsem byla malá, měla jsem za to, že tatínek má ve všem pravdu,“ řekla Tanga. „Už si to nemyslím. Ne odtud a teď.“

Na zelený hřebínek v podobě plochého jablíčka si dala dopisní papír a hrála mi serenády. Naučil jsem ji pražskou verzi Lilly Marlene. O holce pod lampou, kalhotky dole, roztažené nohy. Zpíval jsem a Tanga to hrála se mnou. Zněl z toho stesk. Znala to správně, mé parodii se smála. Hitler řekl, že Češi jsou smějící se bestie. (Neodpustil jim, že mu zabili miláčka a zástupce, generála SS a hrdlořeza Heydricha.) Soustředila se, aby to znělo. Představil jsem si, kdy nebo kde a komu vyhrávala na hřeben valčíky.

Myslel jsem na to, co mě trápilo od pasu dolů a od pasu nahoru, čím k tomu přispěla. V čem se slévala úzkost a vábení. Ochota dát se svést, nádherné pokušení. Vzrušení, jaké jsem před Tangou neznal. Kolikrát jsem si přál, abych byl už starý, a nechtěl, co jsem si přál tenkrát? Síla, která stála i za nejmenším z přání a nedala se srovnat s žádnou jinou. Oheň, který hoří, aniž někoho ohřál, jen prohořel, než vzplanul novou silou. Chápal jsem lidi, kteří se tomu chtěli vyhnout. Vzpomínal jsem na kresbu na domě z boku Malé Karlové, kde to mnich nebo kněz s nožem v ruce odřízne a odhodí psům.

Usmála se. „Víš, proč přišla ženská na svět? Aby uváděla muže ve zmatek. A muž? Aby vzrušoval ženskou. Sliboval a neplnil, zklamal. Ráda bych věděla, jak to bylo v ráji. Jakým druhem jedu olízl had jablko, které podal Evě a Eva Adamovi.“

„To není moc legrace.“

„Dávám ti uměřené denní dávky, ne?“

„Jo.“

„Jednou je budeš dávat ty. Nějaké něžné Lucii, i kdyby měla být o padesát let mladší. Nebo Markétce. O něco, ale ne o moc starší.“

„Něco si poslechni,“ dodala za chvíli. „Evu svedl ďábel, ne had ani Adam. Satan byl ještě anděl; mimo svou tělesnost, jestli víš, co chci říct; přiměl ji, aby si hrála sama se sebou. (Odkud myslíš, že to lidi mají?) Aby se nezalkla milostnou touhou. Ne na každého se vyhrne tlupa lodníků, přístavních dělníků se svalnatými těly, silných a rozbouřených jako moře. S pohledy jako pávi. Mohutná ramena, svalnaté paže. Nadržení šťávami, které je mění v divochy. Ještě snesla svou čistotu, nedotčenost. Teprve potom svedla Adama. Dal se svést rád. Nudil se. Cítil se neúplný, prázdný, bujný. Nastal pád z kopce. Usadili se v jeskyni pod horou, na jejímž vrcholku byl ráj jako čtvrť, vesnice. Satan a Bůh spolu hráli, aby se obehráli, asi jako když hraješ šachy a přemýšlíš deset tahů dopředu. Třináct partií.“

Měla za to, že od té doby lidi cítí vinu, aniž se provinili. Měla často pocit viny, ještě než se něčeho dopustila. Stačilo, že by to mohla udělat. Měla rozpolcenou duši. Vymýšlela si.

Adlerovi to vrzalo. K čemu jí byly zkušenosti, když pokračovala v tom, co dělala? Třináct partií? (To už se trénovala na hru, co sepíšou s hercem?) Aby to nemohlo být nerozhodně? Kdybych se jí náhodou dotkl, můžu se rozloučit s existencí. Kopanou si už nezahraju. Sbohem, zdravíčko. Chtěl do mě nasadit podezření, které by mě rozleptalo?

Spala s pekařem, který jí zaplatil bochníčkem chleba, spisovatelem, který ji přesvědčil, v čem mezi nimi není rozdíl. Oba si berou odměnu za něco, co mělo být bezplatné: láska, chleba, slovo. Oba riskují, že to lepší, co nabízejí, nikdo nebude chtít. Mohou být rádi, vezme-li si to bezplatně. Kdo už neprodává, co by mělo být zdarma? Pekařům odpouštěl. Odjížděl transportem. Přemluvil ji, aby zapomněla, že krvácí. Zítra už pro něj bude pozdě. Řekl, že kdyby měl přežít, věnuje jí v románu pár řádek. Bude nesmrtelná.

„Přemluvil tě?“

„Nemusel.“

Představil jsem si je. Vířilo ve mně slovo krvotok.

„Mohli jsme se opláchnout nasbíranou dešťovou vodou.“ Pak řekla: „Jeden kluk kvůli mně přestal koktat. Zpíval, dělal věci levačkou místo pravačkou, maminka platila odborníky. Naučili ho v pěti chodit na hrneček. Koktat zapomněl se mnou.“

Výsměch byl její zbraň i obrana. Snad to byla trochu i maska, druh krunýře. Většinu takzvaných nedotknutelných věcí si podle ní vymyslely ženské. Při krvácení v dobách jeskyň je nezaháněli muži, protože se jich štítili, šly si odpočinout. Oddělit se, aby měly pokoj. Stavěla věci na hlavu. Feingold měl pravdu, když tvrdil, že jí není nic svaté, včetně Desatera, které pokládala za naruby obrácený výčet neřestí. Nejprve se toho lidi dopouštěli, aby se to mohlo zakázat.

Dívala se oknem a otevřenými dveřmi z umývárny na slunečnou oblohu.

Myslel jsem na její dopis kamarádovi, který neodeslala, protože byl dlouhý.

Koncem týdne si bachař na Tangu zase zasedl. Ráno, před odchodem do umývárny, ji vyvolal z cely.

„Pevnost se krášlí, stařeny drhnou chodníky, v kasárnách bílí a na třídách L a Q omítají domy. Čeká se komise Mezinárodního červeného kříže. V parku dělají hřiště pro děti a stavějí cirkus. Dovezli už hrazdy, šaškovské kostýmy a cirkusové koně.“

Přišel jí něco nabídnout? Neminula ji zmínka o koních. Zrychlil se jí dech. Roztlouklo se jí srdce.

„Chcete mi dát rejžák?“ zeptala se.

„Měli zájem o holku, která umí metat kozelce na koňském hřbetě.“

Adler mě ujišťoval: „Víš, co od ní chce.“

„Ještě jsi to nezapomněla?“ zeptal se bachař.

„Asi jako bych zapomněla dýchat, jezdit na kole nebo plavat.“

„Jak dlouho jsi necvičila?“

„Co jsem tady – dva roky. Rok předtím.“

„Bála by ses, žes vyšla ze cviku?“

„Mám pro strach uděláno.“

„Člověk zapomene i mateřštinu. Natož řemeslo.“

„Mám si zlomit vaz, abych to dokázala?“

Natahoval ji na skřipec. Mučil ji nadějí. Vydrželo mu to až do příchodu komise Mezinárodního červeného kříže v počtu jednoho muže. Muž-komise projel odpoledne v doprovodu esesáků v parádních uniformách pevností. Skončili v Kameradschaftsheimu u koňaku. Večer už Tanga věděla, že je po všem. Nemohla bachaři dokázat, co myslel možná vážně, aby si nahoře šplhnul. Neviděla koně. Jen čistě oblečené děti, které říkaly esesmanům: „Strýčku SS, proč máme zase k večeři sardinky?“

Sardinky žádné dítě v Terezíně už tři roky nevidělo.

Bachaře jsem už prokoukl. Prodíral se mezi ženami, otíral se jim o ramena, boky a prsa, dotýkal se jich. V očích měl spěch, rozjařenost a falešnou důležitost. Vzrušení mysli.

Připadala mi bezbranná. Nebylo to prvně, kdy jsem viděl, jak lidi, kteří nemohou polepšit druhým, jim pohorší. Proč jí bachař nabízel, že při vytírání očí komisi by mohla ukázat na koni, co ze své cirkusové kariéry nezapomněla?

„V životě ti dají jako koni do žlabu všechno dohromady,“ řekla mi večer na umývárce. „Otruby a zbytek. Cosi musíš, něco chceš a ledacos se vyskytne náhodou. Připomíná mi to čtyři dcery mého druhého německého strýčka. Kdybys chtěl velká prsa, je to Johana. Mohutný zadek Maria. Velikou pusu Katy. Kdybys nechtěl nikde nic, zbývá Zuzana.“

Pak řekla: „Co chce žena? Vždycky to za ni vyjadřují muži. Žena je pro ně Cena. Kořist. Nutnost. Odměna. Potěšení. Otrava. Všechno dohromady. Chce tě včas mít a zároveň se tě rychle zbavit. Málo je hodně, moc málo. Navíc by chtěli, aby tím vším byla láska. Na dlouho, když to ukazuje na krátce, na hodinu, v případě, že by to chtěla ženská napořád. Málo lásky je přitahuje, moc lásky odradí. Nemusíš se ptát, co chce žena. Jen co chce chlap. A vyjde ti, i co holka nechce. V čem se už zná a v čem se nikdy nebude znát.“

Pro mě to bylo moc. Nechtěl jsem, aby mě poučovala. Chtěl jsem ji milovat, pomilovat se s ní. Neměl jsem zkušenosti. Byl jsem pytlák, ne lovec. Trochu jsem se styděl, maličko bál. Čím je člověk vinen, i když nic neudělal? V čem zůstane nevinný bez ohledu na to, čeho se dopustil? Kolik trestů si vybereme do zálohy?

Vyčetla z mého pohledu, na co jsem myslel.

„Jsi smutný?“

„Ne,“ lhal jsem.

„Máme svůj osud, chlapečku. Nechci se stydět za nic, co dělám. Co nedělám.“

Přemýšlela o své někdejší jezdecké kariéře. Najednou byla blízko všemu, co bylo. V noci se jí zdálo, jak jezdí postupně na všech koních, na kterých v manéži rajtovala. Vracela se po Reprebahnu, hlavní třídě námořnické čtvrti St. Pauli s nejrůznějšími kabarety, nevěstinci a zábavními podniky, spojem mezi západním předměstím Hamburku. Byla pyšná na své hansovní město při Severním a Baltickém moři. Vzpomínala si na své první panneau, jezdecké sedlo, elegantní gardinu, závěs, za kterým hned za schody měla svůj salon v maringotce zařízené jako obývací pokoj, ložnice a konferenční a společenský sál, všechno na pár metrech.

Mohla se v duchu bavit s bachařem Feingoldem o hippickém (jezdeckém) umění, stejně tomu nerozuměl. O vysoké škole výcviku koně a jezdce ve všech druzích kroku a skoku, o římské jízdě, čikošské poště (jízdě čikošů, pastýřů koní, rychlých jezdců z maďarské pusty), parcifosní jízdě, voltižování, cvičení na neosedlaném koni, o domptérech, krotitelích. O pěti posvátných kobylách Mohamedových, čistokrevných arabských koních, narozených z pěti klisen, jež jediné z pětadevadesáti zůstaly naživu a donesly do Mekky zprávu o vítězství Prorokova vojska.

Vracelo se jí to v její dvacetileté paměti.

Od dívčích let ji zasvěcovali do hippologie, nauky o koních a studia koní. Znala záhy, než dostala raphangesty, rapy, černé koně, piaffe, pyšné vyšlapování koně na místě, na krátkou vzdálenost krokem nebo klusem.

Milovala krásu a přednosti koní. Zažila kirmes, bavorsko-rakouské veselice a venkovské hody na konci žní. Remonty, nevycvičené vojenské koně. Pouťové kejklíře, funabulisty a bankisty, kteří se přiřadili k cirkusu a sváděli ji. Věděla o Alessandru Guarreovi, slavném krasojezdci, vzoru všech krasojezdců, po něm majiteli jezdecké společnosti v první polovině devatenáctého století, o kterém slyšela kolem dokola od všech svých učitelů a cvičitelů.

Vzpomněla si, jak ji nutili udělat opičí skok, přemet dozadu, a div se nezabila. Na passage, španělský krok, při němž kůň v klusu ohýbá obloukovitě přední nohy. Na renvers, pohyb nazpátek klusem, levade, postoj koně na zadních nohou, na kaptiolu, vysoký skok koně.

A to hlavní, její trumfy, za které sklízela potlesk, nadšení a dostaveníčka s důstojníky: fricassé, salto dopředu, nebo opičí skok, přemet dozadu nebo s celým otočením těla v letu, nebo saut périlleux, salto pozpátku. A flip, přemet přes ruce nazpět, a flic-flac, přemet přes ruce dopředu.

Pamatovala si dobře. Příliš dobře. Obávala se, jestli by tohle všechno ještě dokázala, bez rozcvičení nikdo neriskuje, jak říkali starší cirkusáci, nevyhrává. Měla v povaze riskovat. Dělalo jí to dobře. Také mít bezmocného nepřítele jako bachaře Feingolda jí dělalo dobře. Vyšla ze cviku. Lidi jsou jen lidi. Byla pořád správná rajtknechtka, koňačka, správný trakhenský kůň, klisna, dobrý německý a vojenský kočárový kůň, přinejmenším.

A myslela si, v souzvuku se zvoláním anglického krále Richarda III., který v bitvě u Kresčaku, když pod ním zahynul kůň, křičel: „Koně, království za koně!“ Tenkrát prý slepý český král volal, že to Bůh nezahlédne, aby český král z boje utíkal.

Teď byla v židovském ghettu, v Terezíně, které daroval vůdce Adolf Hitler židům. Potěšpánbu. Pěkný dáreček. Z těch starých časů měla svůj trotteur, cestovní kostým, samá díra a záplata.

Připomenulo jí to courbette, skok koně s předníma nohama ohnutýma pod břicho. To nebyla zrovna finesa, jemnost. Spíš šarivari, hromadný výstup paňáců a klaunů, než se upravila manéž k dalšímu číslu.

Vyvstala jí před očima hra svalů na námořníkově těle. Muskelspiel. Měl ty správné bicepsy. Na to měl bachař krátké ruce. Chtěl držet námořníka na maringalu, řemenu na ohlávce, který přinutí koně ke správnému držení hlavy.

Zlodějka Hagengruberová večer, než usnula, vyprávěla o Styxu, řecké podsvětní řece. Uvedla, co by zajímalo námořníka, že pivo vynalezly ženy. V souvislosti se sytým jídlem, na které jejich muži čekali, a co od svých manželů po jídle chtěly, aby jim neusnuli u stolu. Mluvila o harmonii a kráse, které zdůraznil pro současníky i budoucí matematik Pythagoras, který věřil, že základem existence je číslo čtyři. Čínský učenec Lao-c’ tvrdil, že učení je jako veslování proti proudu. Ustaneme-li, jsme unášeni nazpět. Konfucius měl za to, že za opilost nemůže víno, ale opilec. Pro Herakleita platilo, že nevstoupí do žádné řeky dvakrát, protože všechno plyne, nic nezůstává. Za pralátku pokládal oheň, z něhož všechno pochází. Praenergii. A válka je otec nebo matka všech věcí. Boj protikladů, který udržuje svět v chodu: nemoc, zdraví, život, smrt, mír. Trpěl vodnatelností; zahrabal se do teplého hnoje, aby mu to vyhnalo z těla vodu, a sežrali ho vyhladovělí psi. A Sokrates, ošklivec s přísnou manželkou Xantypou a boxerským nosem, býčí šíjí a rukama jako lopaty, na konci svého bádání prohlásil, že ví, že nic neví. Miloval tělesnou láskou mladíčka Alkibiada, na kterého Xantypa žárlila. Tak to tenkrát chodilo. Neuznával jistoty, pokládal je za páru nad hrncem. Ke svazku muže a ženy měl obojaký postoj. Příteli, který chtěl radu před svatbou, měl říct, že ať se rozhodne jakkoli, bude litovat.

Nebyla, co si o ní myslel herec Elieser Weichsel. Nebo co o ní vyčetl v papírech gestapa a Rady starších profous Franz Kepler. Až později jsem si kladl otázku, jestli je člověk i to, co si o sobě myslí nebo co si o něm myslí ostatní. Přilepila se na něj pověst, která nebyla otiskem, co opravdu byl. Nebyl jsem sám. Musel jsem si zvyknout, jakkoli nerad, že v mém životě rozhodovali lidi, kteří mě ani neznali a nikterak jim na mně nezáleželo, a přece jejich slovo platilo.

„Chceme být o něco lepší, nemyslíš?“ usmála se. „Myslím, že zlé byly ty nejslabší holky v Hamburku, už v cirkuse. Ty nejošklivější. Učitelka Broderová. Silný člověk si může dovolit být slušný.“

„Se mnou nemusíš zápasit,“ řekl jsem.

„Zápasím sama se sebou.“

V pohledu měla, co možná nebyla láska, ale nebylo to špatné. Roztavenou a zase slitou zkušenost z cirkusu a ulice, bez ohledu na to, jestli jí je dvacet, čtyřicet nebo osmdesát. Rovnováhu, kterou jí Feingold záviděl. Čím se dobré a špatné vyrovnává, aby mohla usnout. Znala lidi. Neposuzovala je nejpřísněji, protože by nechtěla, aby šmahem odsuzovali ji. Její strach a stud se napájely podle barometru, jemuž nikdo nerozuměl.

Nemohla vyloučit hanbu a nestydatost druhých. Měla svou hroší kůži. Schopnost vidět i nevidět. Lámala si hlavu, co je pravda. Věděla, co je lež. Co je bolest, bezbolestnost, dobro, nebo zlo. Ticho, nedostatek klidu. Svou povahou zlidšťovala okolí malými slavnostmi bez lampionů. Popírala existenci všeho, co bylo horší.

K večeři jsme měli rybí polévku bez chuti. Na umývárně jsem se Tangy zeptal, jaká ryba to byla.

Znělo to, jako by svůj výsměch zpívala. Díky Tanze jsem cítil radost.

„Někdy si připadám jako ryba.“

„Proč?“

Hledal jsem v jejích očích pokračování nebo ozvěnu smíchu, který vystřídalo prázdno, strach z nemoci, transportu nebo smrti, zákmit, než přešel. Koutky úst se jí ještě zvedaly v úsměvu, oči zvážněly. V duchu potkala zlo s velkým písmenem. Ďábla.

„Co je lepší, když jezdíš?“ zeptal jsem se. „Hřebec nebo klisna?“

„Valach. Hřebce nemůžeš odhadnout, předvídat, co udělá. Klisna má cykly jako ženská. V cirkuse mají přednost hřebci. Dají se vychovat. Klisny jsou krásné. Tanečnice z jihu měla dvě dcery: Isabelu a Marabelu. Chodila jsem se na ně dívat.“

Dal jsem Tanze kousek sulcu. Měli jsme s Adlerem na L 218 kamaráda, který chytal na Baště III nad Sudetskými kasárnami vlaštovky a vrány do sítí na tyči jako motýly a dělal z nich sulc. Přinesl nám to v pátek, v návštěvní den, od tří do pěti. Jmenoval se Zdenek Pick, byl míšenec a bral Terezín jako vytržení z nudy. Párkrát mu vychovatelé vyhrožovali, že skončí v Domově pro těžce vychovatelné. (Tím hrozili i mně a Adlerovi.) Jeho tatínek zůstal v Praze s jeho křesťanskou maminkou, zakázali mu obchodovat s obilím. Žil z hotového. Psali mu dopisy, aby se nenechal zdolat okolnostmi. Aby myslel na své šťastné dětství, jako jsou oni v duchu s ním.

„Někteří ptáci jsou lepší mrtví než živí,“ otřela si hřbetem dlaně rty. „Víš, jak se řekne v tamilštině vrabec? Kurvi. Měli jsme tamilského krmiče. Měl v Madrásu pět set příbuzných. Přiženil se do Hamburku. Mají krásného chlapečka. Když jsem odjížděla, bylo mu dvacet tři měsíců. Jako z litého zlata, když zapadá slunce. Sameček gazely, když vbíhá ze slunce do soumraku a ze stmívání do noci. Ve tmě, když spí, je jako lité stříbro; na tvář mu padají paprsky měsíce. Vypadá jako svět.“

Nemusel jsem říkat, kam by jela, mít spolu dítě. Po odsezení trestu za otěhotnění, které prohlásila německá komandatura za hrdelní zločin proti snaze o očistu rasy, pojede transportem na východ. To čekalo i nás s Adlerem, ačkoli pro mladistvé to díky machinacím židovské samosprávy nebylo tak jisté jako u Tangy. Šlo o to kdy.

„Nežije a neumírá každý jen jednou?“ obrátila se na mě s úsměvem.

Opravdu ode mě chtěla dítě? Varovat ji byla pro mě záminka o tom mluvit.

„Je to slib?“ zeptal jsem se Tangy.

„Ne,“ odpověděla. „Nic neslibuju.“

„Tak proč to říkáš?“

„Napadlo mě to.“

Hlavou mi prošlehla ozvěna Ervina Adlera. V noci se jí zdálo o kanále v Hamburku, kde kotvila rybářská loď, pětkrát delší než cela. Lodníci seděli na palubě u hranatého stolu, hráli karty a zpívali. Stála u kanálu, dívala se na plavidlo a pak odešla a bylo jí líto, že se s nimi nedala do řeči. Křičeli na ni: „Pozdě v noci a brzy ráno.“ Dovtípila se.

„Jsi krysa,“ nechal se slyšet Bertram Otto-Heinz Schilling.

„Ty nemáš rád krysy?“ volala nazpět. „Co si z toho mám vybrat?“

„Nic nemám radši než krysu. S červenýma očima a malýma ušima.“

Hvízdal si. Špulil rty do srdíčka. Hvízdal si nápěv amerického šlágru Rum a coca-cola.

„Jak to, že si necháš líbit, aby ti někdo říkal krysa?“ chtěl jsem vědět.

„Námořníci nejsou proti krysám. Mají je na lodi jako barometr. Schilling měl pravdu: krysy mají červená nebo růžová očička. A nos, když někde hoří půda pod nohama. Jestliže odněkud běží krysy, vem nohy na ramena. Vědí to havíři v dolech, námořníci na lodi.“ Pak řekla: „Znala jsem v Hamburku výběrčího pokut. Říkal: třeba kapesní zloděj, ale musíš mít svou čest. Tvrdil, že džentlmen nejde na večeři, kterou by za něj někdo platil.“ Ptala se ho, proč za ní chodí. „Protože by tě moji rodiče nenáviděli,“ odpověděl. – „To je všecko, co tě na mně láká?“ – „Za to, co mi v životě udělali, víc nepotřebuju.“

Se Schillingem měli společné krysy, Hamburk, tělo a živočišné teplo. Mluvila o poslušnosti a neposlušnosti koní.

Franz Kepler si nechal instalovat ve služebním vězeňském bytě bubínek na piliny. Z někdejší jízdárny, kde byla teď truhlárna, mu vozili piliny pohřebními vozy. (Stejnými, které svážely – tažené a tlačené lidmi – mrtvé a zároveň rozvážely chleba.) Složili to pod okna Tanžiny cely. Vůně pilin jí připomínala pach koní a manéže.

„Proč si nevysype mozek?“ ptal se Schilling.

Volal na Tangu, že holka jako ona, s chromou levou rukou, praštila kamaráda, námořníka, podpatkem střevíčku, protože jí nekoupil v St. Pauli pivo. Podpatek byl dlouhý devět centimetrů. Odvezla ho sanitka. Špička kramflíčku byla ze solingenské oceli.

„Kdyby mi zavázali oči a postavili přede mě deset chlapů jako ty vedle sebe, poznala bych tě,“ řekla Schillingovi. „Druhý jako ty neexistuje.“

„To ti tak voním?“

„Víš, co mi…“

„Povídám, že jsi krysa. Máš růžový očička. Tělo jako proutek. Jsi vychrtlá krysička.“

„Mohla jsem být baletka.“

„Popelka by se ti nelíbila?“

„Krasojezdkyně na dvou koních taky není k zahození. Je to lehčí než na jednom. Nesmí se od sebe vzdálit.“

„V Rusku jsem viděl trojku; trojspřeží.“

„Měli jsme trojku v cirkuse. Vzpomínali v mokrém Hamburku na ruskou zimu. Ožili, když jsme jeli do Švédska.“

Pískat uměl. Řekla mu, že by se tím uživil v kabaretu. V hamburském kabaretu vyhrál hvízdáním perníkové srdce a vázu. Mohl se na jevišti nechat obsloužit zpěvačkou. Potřeboval pět minut. Všichni mu tleskali. Zaplatili mu, aby už příště nechodil; má víc šťáv než se dá vypít. U zpěvačky si udělal oko. Lodníci mu záviděli.

Řekla, že muži se liší, třebaže jsou stejní. První, co na nich rozlišuje, je chuť a vůně kůže. Nemluvě o tom, že někteří mají jemnou a jiní hrubou. Také vůně ženské pleti se mění, jednou za měsíc, do několika vůní. Dodala, co má pokaždé jinou vůni a chuť podle toho, co muž naposledy jedl, česnek nebo brambory. Poznala, kdo měl k večeři ryby. Co je sladké, hořké nebo trpké. Bušilo mi srdce. Konečně jsem se nadechl a vydechl. Mluvila dál, ačkoli jsem rudnul. Snažil jsem se tvářit, jako bych to už dávno věděl.

„Holka je barometr. Pro někoho je lepší začátek, pro jiného konec. Cesta. Pro něco se stane muž částí ženy, stejně jako ona pro něj. Něco je podstata ženy, cosi podstata muže; co si vzájemně dají a vezmou. Měla jsem kamarádku, která trápila mužské. Čím víc ji chtěli a potřebovali, tím hůř. Byla jak řemen. Řekla, že nemůže, protože neměla od rána nic teplého v žaludku, a jindy, že má plné břicho. Pak se vdala za někoho, koho vůbec nechtěla. Narodila se jí hluchá holčička.“

„To není legrace,“ řekl jsem.

„Krásná holčička. Začala slyšet nebo se vycvičila, že vnímá, jako by trochu slyšela.“

„V noci se mi zdálo, že jsem s tebou.“

Zase jsem zrudl. Viděla, že je snadné mě zahnat k okraji. Propast těla a duše.

Adler se tvářil, jako bych se proměnil ve skvrny na prostěradle.

„Jeden můj společník umdléval, ještě než začal,“ vzdychla si. „Nabral dech, jako když se topí, nakonec ztichl. ‚Na co myslíš?‘ zeptala jsem se ho. ‚Na smrt,‘ odpověděl. ‚Ta přijde, i když na ni nebudeš myslet,‘ pověděla jsem mu. ‚Mysli na mě. Nechceš se vrátit?‘ ‚Nevím,‘ řekl. ‚Je to jako svěrací kazajka.‘ Ještě neumřel a už nežil. ‚Chtěl bys trochu čaje, mám tady sušené lipové květy?‘ Omluvil se. Odešel. Někteří lidé umřou dřív, než si pro ně přijde zubatá. Ve všem je ďábel. Někdo mi říkal, že i bibli napsal ďábel. Nebo se na ní alespoň podílel. Existuje prý několik verzí nebo nezařazených kapitol. Nakonec se alespoň úryvky dostanou na světlo.“

Svět jí byl pro smích, aby jí nebyl pro pláč. Díval jsem se už jejíma očima. Objevilo mi to pár věcí. Bylo to zajímavější i přehlednější. Kdo jiný než ďábel dopustil, co se dělo. Nejenom s námi. Satan měl plné ruce práce. Nikdo mu nebránil. Jak jí říkal její profesor. Kdo si vymyslel kolonialismus, imperialismus, nejrůznější náboženství, islám, křesťanství, židovství, sionismus, socialismus, komunismus a nacismus, když ne ďábel? Profesor obvinil učence z univerzity, že byli, jsou a zůstanou bezmocní a lhostejní k ďáblovu dílu. Neuznávají jednu pravdu, jako by bylo pravd dvanáct do tuctu, každá stejně dobrá, donekonečna. Lidé toho zvládnou málo. Předcházet? Napravit? Morálka je jen jedna, nebo to není morálka.

Držel jsem se toho, co řekla o bibli a ďáblovi.

Podíval jsem se na ni. Mohl jsem se vsadit, že si vymýšlela. Vzpomněl jsem si na výzvu herce Eli Weichsela, aby spolu sepsali hru, a na dopis příteli, který neodeslala.

„Andělským silám obětujou lidi sotva jehně, ďáblovi třicet prasat.“

„Tam už jsme byli,“ odpověděl jsem. „Doufám, že nebudeš chtít, abych věřil v ráj, hada a jablíčko. Ve všechno, oč se opíral rabín Cytron.“

„Ne, ani v to, že ráj je lepší než peklo. Někdo mi říkal, že docela na začátku byli jen muž a žena. Neměli jména. Nebyl u toho had. Žena na sebe nemusela svádět, co na ni svedli potom.“

Poslouchal jsem. Hlídal jsem si zraněnou pýchu? Viděl jsem její zkušenosti jako pyramidu. Základ, strmé stěny a kameny a vrchol. Chodby se schody uvnitř a hrobky. Co není vidět.

„Tos chtěl slyšet?“

Nazítří jsem se nemohl dočkat, až ji uvidím. Hleděla na mě vyspalýma modrýma očima.

„Dej si na čas, chlapečku, s dětmi se nechci zahazovat.“

Popsala mi klisnu, když jí přivedou hřebce. Ještě než se k ní přiblíží, odkapává z ní hlen jako kapky krve nebo vody na kámen. Plesk, plesk, plesk. Je mokrá jako v dešti. „Jakmile vyvrhne klisna svůj počet hříbat, vyschne.“

Stalo se něco s bachařem? Nechtěl jsem ji zbytečně podezřívat. Byla většina toho, co mi napovídala, bubliny?

Řekla: „Kůň neznásilní klisnu. Čeká; měsíce, roky; když ho klisna připustí, je to v době, kdy v ní dozrálo vajíčko. Je to signál. Hřebec udělá, co smí. Naznačí-li klisna, že ne, je to ne. Stejně tak pes. Radši odběhne k jiné feně; znásilnit ženu dokáže jen člověk. Je to lidská výsada. Zvířata se neznásilňují.“

Jestliže hřebec neznásilní klisnu, není to proto, že by nechtěl; nemůže. Klisna, když nechce, běhá dokola, vrtí ocasem, aby zakryla nebo ztížila a znemožnila přístup. Jestliže čeká hřebec na ano klisny, je to nutnost, se kterou se musí smířit. Za porušení jejího ne by platil. Žíně ocasu, kterým se klisna zakrývá, jsou tvrdé a ostré jako struny. Stačilo by, kdyby se ohnala.

„Hodila by se mi zelená koňská deka, kterou jsem přehazovala své poslední klisničce přes hřbet,“ vzdychla si Tanga.

„Mně možná s tebou.“

„Je ti v noci zima?“

„Někdy.“

Myslel jsem na to, co se stalo, nebo nestalo s bachařem. Nezapomněl jsem, co mi vyprávěla o holce z rodiny artistů na obřích šlapacích kolech. Jakou práci jí dalo, aby přestala nenávidět sebe a všechny ženy místo bratranců, co „to zkusili dovnitř“. Aby se nemusela bát ráno probuzení. Než se osmělila chtít.

„Chtěla bych někoho, kdo by mě žádal, abych mu přísahala.“

„Třeba bys toho litovala.“

„Je hodně těch, kteří si myslí, že to nejkrásnější, co mám, je touha, kterou vzbudím u muže. Řídím se vlastní touhou. Hodně radosti, kterou mi poskytuje tělo, je v hlavě. Některá žena to nemá. Mám kamarádku, které se o tom jen zdá. Nikdy k tomu nedošla. Má v hlavě zmatek. Alespoň jí to není líto. Co oči nevidí, srdce nebolí.“

Myslel jsem na bachaře, co jí udělal. Jestli bych prostřel koňskou zelenou houni anebo bychom se jí přikryli. Zalamovala si klouby. Praskalo to. Lámala krysám vaz. Myslel jsem na Schillinga.

„Mezi holkou, která jezdí na koni a která na koni neseděla, je rozdíl.“

Viděla, jak jí visím na rtech.

„Děvče, které jezdí od dětství, si to nese jako rytíř brnění, zápasník svaly, střelec přesné oko. Od pasu dolů je silnější než ostatní ženy. Má sevření v kolenou, které znali předtím koně.“

„To mám vědět?“

„Ještě jsem vdaná. Třeba už nebudu. Kdo se dlouho nevdá, zůstane sám. Jestliže sis dodneška nepostavil dům, už ho nepostavíš.“

Pak řekla: „Někdy to na mě dolehne. Zdá se to k nevydržení.“

„Nevypadáš na to.“

„Klamu tělem. Zakazuju si přemýšlet o tom, kolikrát jsem spadla na pusu. Zažila jsem i zlomené prsty, namoženou páteř. Málem zlomenou klíční kost. Kdo už ve svém povolání na něco nedoplatil?“

Mlčel jsem.

„Pár lidí mi řeklo na rozloučenou: Přijeď, kdy chceš. Budeš vítána. Pár lidí si ke mně přišlo. Horší je zlomená stehenní kost. Když se kůň lekne a vzepne a sletíš. Jednou jsem spadla. Ruka se mi zachytila v oprati. Kůň mě vláčel kolem manéže. Nakonec jsem se štěstím ruku vyprostila, naskočila a jela dál, a ještě jsem udělala salto.“

Díky Tanze jsem věděl, že koně se vylekají jako lidi. Rádi plavou. Co s nimi dělají vůně, pachy květin a stromů a lidí. (Vyprávěla mi, že její maminku přestala bolet hlava, když si přičichla k heřmánku nebo k růži, k oleji z oliv, nebo si vypila skleničku červeného vína; a rozbolela ji, když si přivoněla k něčemu, co jí připomnělo, nač chtěla zapomenout.) Když se koně páří, podobají se námořníkům, kteří se po dlouhé plavbě vracejí z moře a rozběhnou se po krčmách v přístavu. Všechno, co jsem kdy slyšel nebo si představoval, přicházelo ke slovu. Moje přítomnost i minulost. Co teprve mělo přijít, otěhotnělo světem Tangy. Byl větší než svět, po němž jsem chodil. Točil se rychleji, k závrati, a současně pomaleji, abych ho stačil přehlédnout a vychutnat a litovat.

Měla v sobě to všudypřítomné a všeobjímající, i neprovdaná. (To tajné, nepopiratelné a všepronikající, co mají ženy.) Pocit matky, kterým se žena podobá světu. Čím připomíná slunce, hvězdy a moře, vzduch, stromy a skály. Nesmrtelnost. Koloběh člověka. Zákon.

„Některý kůň je peklo už od chvíle, co ho klisna vyvrhla, až do dne, kdy umře,“ řekla.

Na vycházce kolem bývalé jízdárny, kam nás vedli a kde ji jako magnet přitahovali truhláři, se jí připletla pod nohy krysa.

„Kde jsou koně, budou krysy.“

Schillinga k jízdárně nevzali. Byl za trest na samotce. (Zmlátil všechny, co ho chtěli svázat, včetně zřízence Montagu Spurlocha, který se snažil zůstat vzadu.)

Zdálo se mi divné, že starší muži potřebovali její služby víc, než jí mohli nabídnout. („Bez peněz do hospody nelez.“)

„Většina lidí má starosti jako já. Ti bohatší jezdí na ryby. Chudší se rvou s osudem. Máme strach, že zůstaneme sami, bez toho, co máme nejradši.“ Smíchem odsouvala, co ji dělalo smutnou. Bachaři Feingoldovi řekla, že zvíře, starší i mladší, má nejradši svěží travičku a čerstvou vodu.

Viděla koně brečet.

„Nebrečí jen želvy?“

„Proč myslíš, že se říká krokodýlí slzy? Krokodýl tě sežere, i kdybys byla jeho sestra nebo tatínek. Sežere maminku anebo vajíčko budoucí sestry a potom pláče. Taky pes pláče.“

Tanga znamenala pro hodně lidí splnění tajných žádostí, které proměnila ve skutečnost. Pro některé lidi znamenala beztrestný strom poznání. Radila hostům, pokud byli ženatí, aby si to nechali pro sebe; z přiznání nic dobrého nekouká. Není dobré ponižovat svou ženu. Žádnou ženu. Mezi nohama jsou všichni slabší.

Adlera to nefascinovalo. Co jsem si hodlal namluvit? Narodit se Tanga jako muž mohla být rabín? Má za ušima. Pánbůh jí dal pohlednou tvářičku, správně rostlé tělo. To všechno přejde, dal se slyšet. Škoda. (Adler dovedl být roztomilý.) Měla roupy. Věděla, že bez svobody se dá žít. I když upřou člověku právo na to, co má, může ještě existovat. O starcích jsem od ní neslyšel špatné slůvko.

„Už nejsem panna.“

V návštěvní den přišel milenec za svou zavřenou milenkou, ošetřovatelkou, která zašantročila příděl margarínu pro nemocnici. Zaslechli jsme s Tangou, o čem se bavili. „Tvoje všechno je moc a všechno je málo,“ řekl dívce, „změnila ses.“ „Dříve stačilo, co bylo. Všechno, nebo nic. Jsem tak špatná?“ chtěla vědět. „Nemělas to dělat,“ řekl mladík. „Jsem jiná,“ řeklo děvče. „Potřebují si od sebe odpočinout.“ Přišel zas příští pátek. Vynadal jí jako předešle. Řekla, aby už nechodil. Tanga byla na její straně.

Zmínila se o rodině, která nastoupila ve třech na jeviště: matka, dcera a otec; maminka v ruce klec s myškami; dcera ji otevřela; tatínek vytáhl za ocásek jednu, vyzdvihl ji do vzduchu, aby obecenstvo vidělo, že je živá, žádný švindl a klam, pištěla a kroutila hlavičkou, než otevřel pusu a spustil si ji do krku – a chrup, bylo po myši.

Bylo mi z toho špatně.

Tanga se smála. „Myslíš, že se to děje jen v Hamburku? V Číně jedí krysy jako pochoutku; měkoučké masíčko. Holka, která sloužila v pajzlu v Malajsku, viděla, jak kuchař uřízne opičce vršek hlavy a hostovi naservíruje ještě za tepla mozeček. Z ratlíků dělají polívku; mastné fleky a psí trup plují navrch. Znám ratlíky ze stáje. Chytají krysy, sami ne o moc větší. Lidi jedí hady, mouchy a brouky, s medem nebo několikerým druhem olejů, i se včelami. V Orientu jedí jako pochoutku placentu.“

„Co je to?“

„Kolíbka, ve které si hovíš v maminčině bříšku a se kterou tě vytáhnou.“

Nic jsem neříkal.

„Dneska se mi zdálo o medu. První byl bílý, druhý zlatý. Slévaly se v jeden, oba sladké. Starší muž mi ho lil na břicho.“

Zase jsem mlčel.

„Jak říkají Němci: I černá slepice snáší bílá vejce. Schwarze Hühner legen auch weisse Eier. Otec říkal: Lieber eine Laus im Kraut als gar kein Fleisch. Lepší veška v zelí než zelí bez masa.“

„Mám radši, když mi vykládáš o koních.“

Vyprávěla mi, jak jeli s cirkusem Odeon po jižní Francii a plážích v Saint-Tropez, kde se ženy i muži opalují nazí nebo polonazí a nikdo se nepozastavuje, koupou se tak všichni. Holka ze souboru ekvilibristů povzbuzená tím, co viděla, se na další štaci šla koupat nahá a potrestali ji. Pokuta se rovnala ceně plavek.

Přišlo jí to k smíchu. Rozevírala nozdry jako běžící kůň. Vzpomínky na cirkus Odeon a cesty jí připomínaly ztracenou volnost. Vyvolávaly jí na rtech úsměv a současně smutek. Dívala se jako kůň, zároveň dovnitř i ven. Leskly se jí oči. Pootevřela rty.

„Když to nemám, můžu vzpomínat.“

Taky jsem už věděl, že koně mají čtyřicet zubů (klisna třicet šest) a čich a pronikavý sluch a dobře vidí. Musí točit celou hlavou, ne jen očima, snadno ztrácejí chuť k jídlu, když onemocní.

Srovnávala se před Schillingem s kobylou, matkou novorozené klisničky, kterou jí vezmou, aby jí dali injekci nebo naordinovali lék, a nechtějí, aby se do toho matka míchala. Když je klisna v ohradě, zpanikaří, zapře zadní a běhá nervózně kolem. Vyhazuje hlavou a bělmem v očích prozrazuje strach. Utíká v krátkých rychlých přestávkách k bráně a vydává jemňoučké ržání, vyhazuje zadkem a točí se dokolečka. Vydá při tom tolik energie jako závodní kůň na dostizích, ale nikam se nedostane – je zavřená. V ohradě – koralu – znervózní, protože je bezmocná, vyděšená. Když ne tohle, co může ještě Schillingovi napovědět, jak si připadá zavřená?

„Dotkneš se síly, ze které se rodí hvězdy. Těch tajemných míst.“

Měla za to, že její i moje tělo se mnou mluví, jako mluvím očima s nimi. „Jsme oba posedlí tělem.“

Už poněkolikáté jsem v její přítomnosti zrudl.

Adlerovi se z toho chtělo zvracet. Tanga pro něj byla kurva, ne kurtizána anebo kokota vyšší třídy, zjemnělá vydržovaná žena, které jeden muž platí byt, druhý prádlo a třetí vybranou, vydatnou a povzbuzující stravu. Dostává kytice růží, voňavky a dárky. Sledoval, co to dělá se mnou. Tolik zaslepenosti nezažil. Říkal o ní, že páchne slivkami, zvratky a potem, když se mi zdálo, že Tanga se mnou vítá jitro, protože jsem otevřel oči ze spánku, voní dálkou, sluncem a cirkusem Odeon. Její otec, Ervin Gross, narozený jako dvojče s bratrem Siegfriedem, po prvorozeném bratru Horstu Grossovi a před strýcem Karlem, pracoval také u koní. Cela znamenala nehybnost, sedm kroků napříč. Vracely se mi Tanžiny pohyby, hlas, nevyvratitelné znaky ženy. Podle Adlera si moje ctižádost zasloužila víc než získat přízeň a tělo Tangy. Nebo nechci vidět, co vidím, a chci vidět, co nevidím? Mám chuť být tři sta šedesátý pátý v pořadí, jako je dní v roce? Nestálo by za to, spočítat si, co chlapů ji mělo už od patnácti?

„Jde tu fáma, že ses vyspala s unterscharführerem,“ obvinil jsem ji.

„Pomohlo mi, že pil šnaps. Riskoval víc než kousek sulcu, dvě deka margarínu a deset deka cukru. A co je ti do toho? Jsi snad moje maminka nebo tatínek? Dostal by provaz za rassenschande.“

„Tobě by uvázali kolem krku barevnou stuhu?“

„Ke zdi můžeš jít jen jednou.“

„To by se ti chtělo?“

„Nakonec?“

„Co na něm máš? Jsou to vrahové.“

„Jen se mě neptej, jestli to mám radši nad nebo pod nepřítelem.“

Kam mě dovedla, jako do místnosti s otevřenými dveřmi, z níž vedly další dál a pak to šlo ještě dál. Všude něco nového. Zastavilo se to na stupnici mezi drsností a jemností nebo výsměchem? Otevřel jsem si dvířka k něčemu, co jsem nechtěl? Tehdy mě prvně napadlo, zda bych dokázal Tangu nenávidět. (Jako to asi přišlo na mysl tolika jiným, nejenom Adlerovi.) Adler utrousil, že i vrahové mají oblíbené souložnice. Den ode dne jsem byl zmatenější. Ne otrlejší. Adlerova věcnost se mi zdála nespravedlivá.

Připomenula se mi její víra v ďábla. Pod vězeňskými hadry nosila černé bavlněné punčochy. Ptal jsem se, kde s unterscharführerem byla. Na Baště III, kam se po setmění nesmělo? U něj v bunkru, kam zavírali politické vězně a členy Rady starších, kteří se provinili? Nebo vyhnal lidi z cimry a zůstal s ní na kavalci? Za pár dní jsem se dozvěděl, že jí dovolili obývat komůrku pod půdou. S přeháněním se dala nazývat garsoniérou. Kůlnu. Lepší o to, že kromě slamníku Tanga haraburdí neměla.

„Jsou jako žena, která se svléká před slepcem. Mohou všechno.“

Mlčel jsem. Nechtěl jsem vědět víc.

„Na Q 414,“ řekla, ačkoli jsem se neptal.

To bylo od srpna 1942 sídlo SS Lagerkommandatur Theresienstadt, se sklepy a úzkými celami pro jednoho muže, který mohl jen stát a sotva dýchat, anebo vedle, kde vyšetřovali a vězeň viděl mučicí nástroje a odkud šli lidi na Malou pevnost nebo na východ, pokud je neutloukli a nevynesli na márách. Některým vypálili oči.

„V bunkru?“ chtěl jsem se přesvědčit v naději, že mi to vyvrátí.

Moc k smíchu mi to nebylo. V uších mi zněla ozvěna Adlera, podle kterého byla Tanga nevybíravá jako ostatní. Bez skrupulí, citového zaujetí, ohledu na někoho nebo něco, včetně sebe, kromě předpokladu, co za to dostane; s každým, kdo má zájem a na nic se neptá, včetně jména, adresy. Vrah takovou ženskou nemůže odradit. Nedivil by se, kdyby ji někdo zabil. Řekla někdy někomu ne? Pro Adlera byla samicí ze stáda, nepotřebovala jméno, nebo ji nemusela maminka učit mluvit, dvounohé a dvouruké polozvíře, přecházející ze tmy do tmy, z neznáma do neznáma. Adler rozlišoval hodnotu člověka podle schopnosti říct ne, aby se nepodobal zrůdě, pro kterou mezi ano a ne není rozdíl. Napomenul mě, abych o ní nemluvil jako o bajadéře. Stačilo, že spí se svým případným vrahem, jistě už vrahem jiných. Stačí jí instinkty, jako feně. Radši jsem se ho neptal. Měl jsem dát Adlerovi za pravdu?

„Jsem asi velká husa, co myslíš?“

Čekal jsem na její pohlazení po zádech. Věděl jsem, čím ve mně vybuzuje oddanost psa, možná koně. Cítil jsem její dlaň. Čelem a hrudí se mi prohnala vlna krve, horko. Vděčnost a zadostiučinění. Věděla o tom? Pronikl mě pocit blaha a rozněžnění, které by nezvrátila ani smrt. Měl jsem radost ze skutečnosti, že jsem ve vězení, protože jinak bych přišel o Tangu. Nikdy bychom se neviděli. Cítil jsem radost a úzkost. Adler nechápal, jak se můžu zamilovat do někoho, koho neznám. Tam, kde mě hřálo u srdce a kolem břicha a hrudi, vnímal led a tmu a mrazení. Tíhu omylu. Ubohost existence.

„Vždycky hledáme jeden druhého, nic jiného jsem zatím nepoznala,“ řekla. „Nebyla jsem muž a tys nebyl ženská. Dovedeme si to představit, ne?“

Překládal jsem si to do svého jazyka.

Mluvila o tom, kolik manželů si přeje, aby jejich žena umřela; a kolik manželek sní o tom, že jejich muž co nejdřív zahyne; někdo, aby mohl být s jiným, jiný, aby měl, co měla odlišná žena nebo jiný muž. Je to veliká lež, že všechno, co je, má svůj účel, včetně mužů a žen. Tanga se smála. Rodina je semeniště zrady. Viděla a zažila svoje. Můžu jí věřit. Žádná podlost není ve válce manželů dost velká. Dokonce i když je neviditelná.

„To mě tak nezajímá,“ lhal jsem.

Ve skutečnosti mě o ní zajímalo všechno. I její měsíční krev. (Čemu říkala krvotok.) V duchu jsem se tiskl rty, tváří a zavřenýma očima do jejího mezisvětí, hlubiny, ze které se rodí děti. Touha, ze které se rodí dychtivost a chtění a úcta a přátelství, a láska. V čem se žena podobá moři s přílivem a odlivem vln a měsíčního světla a stínu a jeho odvrácené straně, kterou neuvidíme. Zdroji radosti. Velké soukromé slavnosti. Zajímali mě její milenci, zákazníci, rodiče, německý strýček (možná ne tak oblíbený, jak si myslel Adler), který ji znásilnil. Její druhý strýček, esáman Karl. Přál jsem si vědět, jak, co, kdy, proč. Galerie otázek. Jaký člověk byl plavčík, se kterým chodila? Jmenoval se Ernst. Učitel, jemuž neodeslala dopis. Proč ji muži vyhledávali. Proč se jí svěřují jako kněžce, důvěrnici nevázané mlčenlivostí. Měla zkušenosti s Čechy, Rakušany a Francouzi, Řeky, Italy a Španěly. Neptal jsem se na všechno.

„Všichni stojí o pohlazení jako ty. Přicházejí alespoň pro ‚někdy‘, když je trápí ‚nikdy‘.“

Byl jsem její ozvučná deska? Její tvář mi připadala krásná, povaha skromná, její občasný stud andělský. Někdy vypadala jako dívka z kláštera. Leželo mi v hlavě, co říkala, že má právo dělat si se svým tělem, co chce. Nedovolit nikomu, co nechtěla. Její tělo byla ona. Její duše byl cirkus. Koně. Lidi, které potkala, poznala. Co se stalo, jako hezoučké cirkusačce Lucii, kterou znásilnili bratranci a která se musela vzdát kariéry na obřím šlapacím kole. Chtěl jsem si myslet, jako Adler, že každý člověk, s nímž jde, z její duše sloupne kousíček jako z cibule, až nezůstane nic? Vešel se její osud do několika životů? Měla víc zkušeností, než mohli bachař a profous pochopit?

Znala báchorku řeckého mudrce, který tvrdil, že původně byli muž a žena jedno. Jako hermafroditi, které ukazovali v Hamburku v cirkuse Odeon. (Její pětadvacetiletá známá.) Nikoho k sobě nepotřebovali. Měl na ně žárlit místní bůh a rozřízl je na dvě poloviny. Tak se stali mužem a ženou. Háček. Jeden bez druhého už nemohou být soběstační. V koutku mozku jim zůstala marná touha po celistvosti. Proto se cítí tak osaměle?

Lidi – Adler, bachař Felix Feingold nebo profous Franz Kepler – připisují holkám, které se živí jako Tanga, vlastnosti, které mají sami: podvádějí. Pokud šlo o nevěru, mohli se dívat do zrcadla. Přáli si, aby o nich ostatní pěli chválu. Zaplétali se v síti.

Adler se ofrňoval. Libuju si v pohádkách? Slyšel o nymfě proměněné v krávu. Chci, aby mu z toho otekly nohy, jak se říkalo o otcovrahovi, co měl dvě děti s maminkou a radši se připravil o zrak, než by se tvářil, jako by se nic nestalo? Byla pro něj víc Němka než židovka, stejně jako Schilling. Do rukou se mu dostaly noviny, které si námořník přinesl v batůžku do věznice. Obrázek jednotky Waffen-SS se standartami Deutschland, erwache. Trubač Leibstandarte SS Adolf Hitler. Přehlídky tatíků jako Himmler a Hitler. Umrlčí lebky na čepicích. Fotografie organizace SS Lebensborn, Domu matek, ošetřovatelky s kočárkem, ve kterém leželo batole, narozené zdravé německé svobodné matce, oplodněné vybraným vojákem z Das Schwarze Korps. Nová ušlechtilá rasa. Částečně jí to přišlo k smíchu, přebíhal jí mráz po zádech. Ztrácela přehled. Je normální a zrůdní jsou oni, nebo oni normální a ona neschopná pochopit? Tmělo se jí před očima.

Tenkrát, když se Adler dostal do Hasičského domu, aby se zmocnil sametové záclony na kalhoty a kabátek, nebo dokonce plášť, slyšel dovolávat se podobných báchorek. Narodili jsme se do světa, na kterém nemůžeme nic změnit, takže si alespoň podhrabáváme půdu pod nohama. (Poznámky o falešném hrdinství Adlera nezarazily, aby záclonu strhl, sroloval a odnesl do L 218, Domova mládeže, kde jsme před i po trestnici bydleli.)

„Není náhodou levoruká?“ chtěl vědět.

Nazítří dal bachař Tanze tři facky. Nechápali jsme, proč se nebránila.

„V míru bys dostávala elektrické šoky,“ řekl.

Styděla se. Cítila vinu?

Potřebovala mi to vysvětlit: „Jsou lidi se smyslem pro slušnost a lidi bez.“

To bylo všechno.

Schilling to viděl jinak: „V každém je zlo. Čeká na příležitost. Dobro umřelo. Nezabili ho jen Němci. Ti byli první.“

Cukalo mu ve tvářích, u koutků úst, na spáncích. Zlo a zbabělost byly pro něj bratři jako Bůh a ďábel. Vyprávěl vtipy. Proč vydrží manželství starce a dívky déle? Manžel mezitím umře. Chacha.

Cokoli bachař udělal, pomohlo Schillingovi rozumět. Kdyby bylo zlo splašený kůň, odpovídal kočí za to, aby koně ukočíroval. Měřil povahu Tangy; jak vidí důstojnost druhého. Je k postavení, cítění a stavu ostatních lhostejná? Většina lidí je. Ksindl. O Němcích (kteří ho ze svého středu vylučovali) si udělal obrázek. Mezi lepším a zlým v člověku barometr ukazuje spolehlivě – vztah k životu toho druhého. (Udělej mu, co nechceš, aby udělal tobě.) Jinak by Němci neposílali na jatka statisíce a miliony vlastních lidí. Pro Hitlera je ochota vojáka umřít měřítkem oddanosti Německu. V případě nechuti si nezaslouží žít a Německo existovat.

„Jsi na tom dobře,“ řekl jí Schilling. „Jsi z míchaných vajíček.“

„Nejsme všichni?“

„Jak to myslíš?“

„Už to, že máš maminku a tatínka, jsi ze dvou lidí. Míšenec přinejmenším těch dvou.“

Schilling se vracel na loď, k plavbám po moři. K lekcím, které plavba, loď a posádka námořníkovi uštědřuje. Nikoho nepodceňovat, nepřeceňovat. Kamarádství. Solidarita. Co se děje po výkřiku: Muž přes palubu! V moři plném žraloků, v ledové vodě. Měří jinak. Dával přednost zkušenostem. Na moři se každý ztratí a zase najde, v širých dálavách i v sobě. Moře a loď, lidi od kapitána po plavčíka – se vším, co pro něj znamenali.

„Máš to dobré, jsi mladá,“ řekla Tanze na cele stará zlodějka. Ošetřila jí modřiny. „Měla by sis vážit mládí.“

„To by mě udělalo starou,“ odpověděla Tanga.

Zlodějku to zarazilo.

V noci jsem myslel na Tangu. Věci, které se mi s ní spojovaly. Strach, bolest a odvaha, láska, odpuštění a pomsta, vášeň, kamarádství. Nemělo to konec. Rozprostírala se jako čínský vějíř. Bachař se mi zdál nemocný.

Proč by si měl člověk vážit mládí? Ještě moc nezažil? Všechno na něj teprve čeká? Pojem „vážit si“ mi byl cizí a směšný, jako Adlerovi. Odvaha se rovnala nevážit si skoro ničeho, včetně vlastního života. Někde ve mně byla uložena míra, podle které jsem měřil ty druhé a sebe. Být lepší, když jsem mohl být horší a nebyli na to svědci, mi přinášelo uspokojení. Cítil jsem se silnější. Rád bych se s tím býval byl svěřil Tanze.

S Adlerem jsme hráli na cele karty o sirky. Stálým používáním se zápalky i listy karet ztenčily. Mezitím jsme probrali hlasy a vůně Felixe Feingolda a Franze Keplera, nos zlodějky Kohenové. Věznice byla škola. Nic, den, noc, nejpodružnější zážitek, nepřišlo nazmar. Bachař a profous si počínali jako vladaři v království. S inspekcemi si věděli rady. Vězňové byli ovce. Za tři neděle se pro nás z lidí mimo věznici stali mátohy.

Adler bral věznici jako normální. Svět byl vlnobití. Jedna vlna ho vynesla nahoru, aby se mohl nadýchat, druhá s ním zametla. Padal a lapal po dechu. Něco prohrál, něco vyhrál. Staral se, jako Schilling, o to, co bylo tady a teď. Včera ani zítra ho nevzrušovalo. Včera bylo umlkající ozvěna. V kartách se soustředil, jako kdyby šlo o život, a ne o sirky. Zvykl si dávat pořád někomu sbohem a bral to lehce. Bylo jen teď. Naučil se ztrácet lidi, jako se ztrácejí věci. Každým transportem kdosi odjel, řekli si na shledanou, které se nemělo naplnit, stiskli si ruce a mizel jeden za druhým, než se ghetto vylidní a Němci si tu udělají cvičiště jako za vlády Marie Terezie a pak jejího syna Josefa. Z truhlárny zase bude jízdárna, z Magdeburských opět malá pěchotní kasárna a z kasáren Kavalír, kde jsou blázni, znovu pekárna, která jako za císaře Josefa napeče sedmdesát tisíc bochníků chleba denně. Adler věděl o námořníkově sklonu k hazardním hrám a obdivoval ho jako já Tangu. Básnil nahlas, co by udělal v bunkru s esesáky dostat se jim na kobylku. Postavil by je hlavou proti zdi a střílel, jako to dělají oni, bez mrknutí okem, až na to, že první kulku těsně vedle, aby viděl, jestli by dělali do kalhot, jak se posmívali svým obětem. Jako když se v cirkuse noži obsekává ženská v plavkách, jak o tom vyprávěla na umývárce Tanga.

Hrál jsem s Adlerem jedenadvacet a byl jsem rád, že je můj kamarád. Myslel jsem na Tangu. Otrávilo ho to.

Vyhrával už pětatřicátou sirku.

„Dávají nám do kafe bróm,“ řekl.

„A co?“

„Třeba ti to pomůže.“

„Stejská se ti po fotbale?“

„Víc než po mamince.“

To nebyl vtip. Maminka Ervina Adlera byla po smrti. Adler byl informován o stavu terezínské ligy. Vypočítal mi výsledky a možnosti. Co ho mrzelo, že zmešká. Mistrovské zápasy Elektrikářů s Kuchaři, Kleidekammer proti Řezníkům. Fotbalová liga byla most mezi tím, co bylo, je a bude. Němci si libovali, jak snadno nás utáhnou na nudli. Na dvě hodiny se dalo předstírat, že není válka. (Fotbal a Ghetto-swingers.) Na kopanou se neplatilo vstupné. Kdo dřív přišel, seděl na lavicích kolem dvora, nestál a nemačkal se na balustrádách. Počítali jsme dny, kdy stihneme zbytek ligy. Fotbal přijela nafilmovat pražská Aktualita. Svět se divil, jak nás Němci hýčkají. V zábavě a za větrem. Na východě, západě a na jihu a severu zuří válka a židi si hrají kopanou. (A jaké jim dal říšský vůdce město!) Chodili jsme na zápasy kvůli kopané, holky kvůli urostlým klukům. Děvčata obdivovala nohy fotbalistů. Za mužstva hrály předválečné ligové hvězdy. (Taussig z Čechie, Olda Ekstein z Meteoru VIII, Pavel Aule Mahrer z mužstva Teplice-Šanov, Ignác Naci Fisher z Hakoah Wien, Schrötter a další, esa.)

„Nic jiného než žena a muž neexistuje,“ opakovala Tanga. „Zeptej se kuplířek.“ Mlčel jsem. „Nevěř nóbl lidem,“ doplnila.

„Ty snad máš ve svém okruhu vznešené?“ tázal se Schilling.

Měl jsem radši, když mi líčila své koňské miláčky. (Ředitel cirkusu Odeon si vymyslel, že by mohla řídit v manéži trojku. Bral ji s sebou na dražby koní. Do středisek, kde chovali a prodávali koně, na závody, výstavy a přehlídky vojenských koní. Znala ženu, která vlastnila čtyřicet čistokrevných plemenných koní.) „Jsi jako medúza,“ říkal jí ředitel. „Smějou se v tobě žlázy, všechny svaly.“ (Řekla mu, že je v ní ďábel. Flirtovala s pojmy ďábel, smrt nebo kalamita.) Nejomletější pojmy při konverzaci, aby řeč nestála, jsou bolest, utrpení a smrt. V lepší společnosti nebo ve vybraných časopisech nebyly košer.

„Minulý měsíc, první pondělí, přijel z Hamburku baron, kterého jsem znala. Přestupoval cestou v Berlíně. Kufry mu nesli dva urostlí haupsturmführeři Waffen-SS. Předplatil si kupé první třídy a apartmá ve zdejším Grandhotelu Berlin, aby se ubytoval i s novomanželkou Gerdou von Hoffmeister. Zjistili, že Terezín je pevnost, strohé posádkové město. Grandhotel by tu nenašli. Pro ně existuje, co si zaplatí. Čím víc to stojí. V nejmenším jim nevadí, že výběrčí předků, po kterých zdědili majlant, sahali až na dno kapes těch nejchudších, aby si mohli potomci dopřát. Vypadali jako profesionální taneční pár na lodích. Slíbili jim pokoje s terasou a dvěma koupelnami, s výhledem do parku. Manželství se jim tady rozpadlo do třetího čtvrtka. Mluvila jsem s ní. Manžel ji prodal za dvě porce chleba bývalému šoférovi.“

„To sis vymyslela?“

„Jako lidi, co se živí psaním báchorek? Přizpůsobili se. Mohla být ráda, že ji prodal a nepronajímá ji.“

„To si tu takhle vyřizovali účty, manžel, ona a řidič? Jak ji prodal šoférovi? To řekl: Tady mám novomanželku, a když mi dáš porci chleba, margarínu a cukru, můžeš si s ní dělat, co chceš?“

„Někdo jí dal mou adresu. Daly jsme si schůzku před Hasičským domem. Šofér s velkýma rukama a mohutným hrudním košem je tady víc než baron s pěstěnými nehty. Než běhna, která si přidala von před Hoffmeister. Přenechala jsem jí svou místnůstku s postelí na dvě hodiny. Slíbila mi podíl. Budil ji křik. Stěžovala si na bubínky. Kdoví, co bude do devíti měsíců. Dala mi svou porci margarínu; nechce – ze zásady – nic zadarmo. Nóbl lidi neumějí překonat hlad. Zmalomyslní. Všichni se vzdáváme, abychom přežili. Člověk pod tlakem i sám sebe. Jako by sis ukrajoval kousky srdce a namlouval si, že ti doroste, až se změní podmínky. Někdy jsou žena a muž k sobě krutější než hlad. Čeho se jim nedostává, je stud. Pokoru si pletou s drzostí. Z některých ženství vyhřezne jako hnis z rány. To bych nechtěla.“

„Ještě tu je?“

Vyvodil jsem, o čem přemýšlela. Schilling ji obvinil, že si hraje.

Tanga se smála: „Chceš si potřást rukou s šoférem nefalšovaného barona? Kasal se, že by byl rád žena. Na hodinu, vrátila jsem mu to. Objevil by, co neví. Někdy chlap závidí ženské i to, čím se cítí těžká. Být chvíli žena porozuměl by i sobě.“

Hypnotizovala mě tělem, slovy, pohledem. Břitkými postřehy. Dvojím, trojím, sterým významem slov. Co vyzařovalo tělo. Měla i ve slovech tělesnost. V pohybu, dechu a přivření očí.

Co řekla o bolesti v kříži? Vrátilo mě to k Belgické 24. Volpi někde vyhrabal, že umění líbat vzniklo z nutkání kousat. Lidi se dřív kousali, až jim tekla krev, než se líbali. Jako koně. Vracelo mě to do říše zvířat, Tangy. („Nedivil bych se,“ řekl Adler, „kdyby pila šťávu, kterou se množí koně.“ Snad si to představoval.)

Díval jsem se na Tangu, do jejích modrých očí, na veliká ústa, nos. Měla dlouhou tvář jako Greta Garbo. Měl jsem jí povědět o rabi Cytronovi, jak nám vyprávěl v pátek večer o Adamovi, k němuž přišla v ráji zvířata a klaněla se mu, než je odehnal a vymluvil jim, že je stvořil? Měla chvíle, kdy jsem si o ní myslel, že dokáže všechno. A jindy, že je šílená.

„Doufám, že příště tu Gerdu von Hoffmeister už nepovedeš za ručičku,“ řekl jsem.

„Ať si pomůže sama,“ souhlasila. „Víš, holka jako já má nevýhodu i v tom. Vidím lidem do duše. Víš, co myslím. Na některé vlastnosti a sklony mám nos. Jen Feingold si myslí, že mám klapky na očích.“

„To vážně věříš, že Satan spadl z nebe a udělal díru do středu země, kde je teď peklo?“

„Věřím, že spadl, ale zůstal na povrchu. Smíchal se s lidmi. Z některých se stali baroni, Gerdy von Hoffmeister. Z jiných řidiči, pěstitelky a pěstitelé plemenných koní, nevěstky, z dalších pradleny, Waffen-SS, tibetský mnich. Musíš si je roztřídit. Lidi, sklony a vášně. Šílenství, ticho a křik. Shon a ještě větší shon. Co v lidech nemůže stárnout, staré už od začátku.“ (O tom se vybavovali se Schillingem, o německé společnosti Ahnenerbe, která se pídila po stopách předků, kteří ještě nepoužívali písmena, ale runy.)

„Některé vášně tě ničí,“ řekla. „Jiné musí být učiněné blaho,“ smála se dál. „Jinak by se jich lidi báli. Byla bych chudší než kostelní myš.“

Přešla na cirkus. Před Tangou a po ní měli číslo klauni. Líčila mi, jak tiše našlapují sloni. Opakovala, že Hitler sliboval všem německým dívkám manžela. Doporučoval Němcům, aby jedli hrách a kyselé zelí, budou nejzdravější v Evropě. Taky mi řekla, že Hamburk kdysi patřil Dánům. Možná že se připojí po válce k Anglii. V Hamburku se mluví jinou němčinou než v Berlíně.

V duchu viděla Hamburk, věže, radnici a vodu, třídu Jungferstieg, kde si chtěla koupit anglické boty, třikrát dražší, než jaké nosila. Nemohla si je dovolit. Ocitla se na vykřičené ulici Rapperbahnu. Na rybím trhu v neděli do deseti. (Rybář – prodavač, kterého už znala, obr – stál na bedně s víkem a pohoršoval sousedky úhořem, kterého si přidržoval mezi koleny, poznámkami o délce, tloušťce a síle. Neprodával žádné nudle. Elegantními oblouky rozhazoval tresky, makrely nebo pomeranče a banány mezi váhavé kupce, kteří se nemohli rozhoupat.)

Schilling se zmínil o svlékací scéně tanečnice v kabaretu v ulici Velké volnosti. Nakonec shodila to poslední. Schilling vydechl úžasem i rozčarováním. Hleďme, jak si zahrává s lidmi příroda nebo doktor: od pupku nahoru to byla žena se dvěma velkými ňadry, od pupíku dolů muž. Pod plnou hrudí měla mezi nohama plnou míru. Před kabaretem se hádala holka, které zákazník vyčítal, že ho nechává čekat. Ptala se, jestli by náhodou nechtěl vlastní harém. Taky ji nezve obratem do Café Kondi na kremroli Sarah Bernhardtové a na grog s arakem. Po hádce odcházeli do podzemní garáže.

„Hlava mi šla kolem,“ dal se slyšet Schilling. „Zdravil jsem lidi, které jsem neznal, a nevšímal si známých. Za maso si počítají málo, flaška přijde na sto marek. Místo rumu, když ti dají židli hned u jeviště, podávají obarvenou minerálku. V chabém osvětlení se to ztratí.“

Vybrala si ho při vystoupení tanečnice. Udělala to s ním na jevišti. Vyhrál terno. Byl tam stokrát a na všecko zapomněl. Tohle si odnese do hrobu. (Zapomněl, že už to Tanze říkal?)

„Byla to zpěvačka? Tanečnice-chlap?“ zeptala se Tanga.

„Měla prsa. Na chlapa to nevypadalo.“

Občas se na Alsteru dívala na labutě a kachny, na hotel Čtyři roční období na levém břehu a hotel Atlantik na protějším. Odtamtud ji vyhnal strážník. Policii neměla v lásce.

„Ty stará žalářnická kryso, muselas být pěkná mrcha,“ utrousil Schilling. „Buď ráda, že ti to zatrhli.“

„Když to tak chceš vidět.“

„Proč ne?“

„Kdo říká, že mi to zatrhli? Jsem na pracovní dovolené.“

„Dovedla ses narodit.“

„Nejpřitažlivější ženský si to neuvědomujou,“ vrátila mu to Tanga.

„Co je pro muže válka, jsou pro ženu nohy,“ řekl Schilling.

„Riziko, když se narodíš jako ženská.“

„Neplač, nejsem kapesník.“

Dotázal se: „Ženská?“

„A co je mužskej?“

Nevyjádřila se dvakrát vybraně. Měřila si ho od paty až k hlavě. Muž? Svaly a pohyby. Někdy chvastoun. Spěch, aby dostal svoje.

Užasl jsem. Byla otevřená. Také námořník byl otevřený.

V očích měl moře, ryby a lodě. O nich na samotce snil, když se nerval s bachařem Feingoldem a jeho posilami. (Magnusovi vyrazil dva přední zuby.) Chodil k holkám jako Soňa Inge Grossová, zvaná Tanga. Oba neměli v lásce policii, trestnice a vězeňský personál. Také jemu vířily hlavou nápady. Drze se rozhlížel. Na Tanze, od pasu dolů i vzhůru, mu neušel milimetr.

„Zajímají mě dásně,“ řekl námořník.

„Němci musí mít zaběhaný pořádek,“ řekla. „Život jako krabici, do které se leze žebříkem pro všechny. Vědět v pondělí, co bude v úterý, a ve středu, co přijde ve čtvrtek. Pokud táta v pátek nevěděl, co bude v sobotu, a v sobotu, co ho čeká v neděli, ztrácel rovnováhu. Kdyby si v pátek, kdy matka pekla buchty, nebyl jistý, že k nedělnímu obědu dostane pečené vepřové kolínko, konec. Měli to nalinkované jako na ministerstvu války.“

Feingold jí řekl: „To svoje umíš dobře.“

„To umí kdekdo,“ odpověděla mu. „Jako jezdit na kole. Jednou se to naučíte a už nezapomenete.“

Záviděl jí i námořníkovi minulou volnost. Veselý život. Věděl o tom málo. Pouštěl uzdu fantazii, pověstem.

„Říkali ti Die Schwarze Loreley? Jak jsi na tom byla s doktory?“

„Beze mě byli bez práce. Se mnou taky.“

„Chodilas po hotelech?“

„Sklepníci mě už znali. Věděli, co mám ráda. Ryby a lusky. Jako předkrm husí jatýrka nebo plátek huspeniny podávaný v trojúhelníku.“

„To sis žila.“

„Báječně.“

„Líp než já.“

„Ach, jistě, spravedlnost je zákonem veškerenstva,“ smála se mu Tanga, aniž jí dál odpovídal.

Šli jsme nazpět do cel. Povedlo se mi jít padesát kroků přes dvůr bez přestávky vedle ní.

„Rabín mi řekl, že bych se měla víc modlit. Proč ne, odpověděla jsem. Kdyby to mělo ten správný účinek. Viděl moje papíry. Mohli o mně napsat, co se jim zlíbí. Mě k tomu nepotřebujou. Jako by někdo mohl být, jaký se jeví v písemnostech. Nemusí tě znát.“

„Nevěříš rabínům?“

„Kancelářským krysám, ředitelům škol a státním úředníkům. Jako oni mně, to někdo bude dělat jim. Boží mlýny.“

„Kdyby sis chtěla doplnit znalosti o ďáblovi, můžu ti posloužit,“ zkoušel to bachař. „Skrývá se ve všem, co je slabé. Nejsou ženské?“ Mlčela. „Kdo ovládá mužské? Ďábel nebo ženská?“

Tanga se mu vyhnula pohledem. Bachařova pozornost jí lichotila.

„Ženská připomíná kočku,“ dodal bachař. „S tebou si přede a mazlí. Poodejdeš a už o tobě neví. Drápne tě, zničehonic. Nemá stud nebo čest. Jen pýchu. Drží se opodál, nadutě a povzneseně. Vteřinu ano, druhou ne. Co bych musel znát, abych uměl pohladit kočku ve správnou chvilku?“

„Všechno se to rodí z ženy, ne z muže.“

Mně Tanga řekla: „Kočka, ženská a ďábel jsou pro Feingolda z jednoho fládru. Div mě neobvinil, že roznáším mor jako ve středověku krysy. O krysách a o kočkách říká, že jsou vtělením ďábla.“

Bachař se jí ptal, je-li pravda, že se ďábel skrývá v dutinách stromů uprostřed lesů, v opuštěných staveních, v tůních, močálech a slepých ramenech řek, nemluvě o moři. Hledal v Tanze bezuzdnost. Cítil se silnější, čím slabší byli ti, s nimiž jednal. Udělal jí přednášku o ďáblových útulcích.

„Jak ztrácí ženská čest?“ zeptal se.

Podívala se na něj.

„Nedívej se, jako bych ti sežral dědečka.“

„Ďábel je, kdo vás ovládá proti vaší vůli,“ řekla. „Jako by mu váš život patřil.“

„Jak se dívají holky na to, co děláš?“ dorážel bachař.

„Pár holek znásilnili,“ řekla. „Soudce je odsoudil. Vzrušovat muže je zločin. Rozptyluje je to a odvádí od práce a soustředění. Svedou to na nás. Proč nosíš krátké sukně? Ukazuješ výstřih? Necháš vítr, aby ti zvedal šaty? Nepotkala jsem soudce, který by byl k holce spravedlivý. Nemůžeš se strojit, jak chceš. Co je jim do toho, jak krátké nebo dlouhé sukně nosíš? Jestli máš prádlo. I kdyby holky chodily po štrandu nahoře bez. Mám chuť dělat soudce sama.“

„A neděláš to?“

„Ve svém příštím životě bych byla ráda soudcem. Uznala bych každému, na co má právo.“

Schillinga pro změnu spráskali dva a pak další dva židovští bachaři. Méně než dva páry by ho neudolaly. Byli to boxeři vycvičení v asijské obraně. Odnesli si víc podlitin než námořník. Schillinga obklopil pach krve. Nesedělo mi to.

Schilling se Tanze na umývárce posmíval. Nevzal by ji na palubu, ani kdyby se mu ukazovala nahá ve vysokých botách a polévala se voňavkou. Přítomnost holky na lodi přivolává zrůdy noci, mořské obludy. Námořník zůstane bez úhony, jen když se při plavbě nedotkne ženy. Jinak ztratí mužskou podstatu. Stane se svým ženským protějškem. Tanga si ho dobírala. Proč se muži bojí svých ženštějších stránek.

„Myslíš, že nosím v zimě ženské spodní kalhoty, aby mi nebyla na palubě zima?“

„Nikdy jsi to nezkusil?“ smířila ho smíchem. „Co v přístavu na severu?“

„Pochutnal bych si na tobě jako na ústřici.“

Vyprávěl jí o žralocích, jak táhli za lodí. Vyhýbal se jim i pohledem, pro pověru, aby se neutopil. Drželo se ho štěstí, když zahlédl létající rybu. Dobrou náladu přinášejí delfíni. Krásu, vážnost i tajemství a autoritu vzbuzuje moře. Nemá začátek ani konec. Nekonečný kruh, od obzoru k obzoru. Nikdy se neplavil na lodi, která narazila do jiné. Nebo na skály. Věřil, že delfíni jeho loď chránili. Ptala se ho, jestli se bojí žen ze strachu, aby si nebyli rovni.

Přestal se česat a mýt a snad i jíst; špatně spal; rozdával věci. Nedokázal se soustředit. Rval se s každým, kdo mu přišel na oči. Už ho ze samotky nepustili. Kde se v něm brala nezkrotnost? Divoká síla, kterou nechtěl spoutat. Energie, že ji nikdo nepřemůže, ani on sám. Lze ji jen ubít – společně s ním. Byl o to rvavější, čím víc se ho snažili zkrotit. (Mohli jsme si ho pak s Tangou oba přibližovat jen vzpomínkou, stejně jako mnoho jiných. Ztratili se. Už je nikdo neviděl.)

„Je to výhoda, když se nemusíš loučit,“ řekla. „Nenávidím loučení. Jako maminka holky z kabaretu nenáviděla stříbro.“

Za rok jsem se dozvěděl o námořníkově osudu. Bertrama Otto-Heinze Schillinga deportovali na Malou pevnost. Přijel pro něj náklaďáček z Waffen-SS. Čtyři chlapi jako hrom v zelených polních uniformách. Vezli ho ve svěrací kazajce. Pořád ho bili.

„Musíš mít svou čest jako Schilling,“ řekla Tanga.

Srovnala ho s pobřežními skalisky.

Přes den jsem se učil pro Tangu německé šlágry, které jí budu zpívat a které si pohvizdoval, než ho odvezli, Bertram Otto-Heinz Schilling. Nedal se zkrušit. Z Malé pevnosti se ještě nikdo nevrátil, kromě malířů. Opálili jim bříška prstů a nehty. Nikoho z nich nenapadlo kreslit. Greuelgeschichten, hrůzostrašné historky. Postarají se, aby se žádné židovské pracky, které by kreslily protiněmeckou propagandu, neodvážily.

„Když jde o to, kdo s koho, musí ohledy stranou,“ řekl Franz Kepler.

„Zkus jim dát uniformu a uvidíš, jak se vybarví,“ řekla Tanga. Souhlasila se Schillingem. Feingold a Kepler v Terezíně ovládli pravidla hry. Domohli se kariéry a úspěchu. Pokud měli čest, vzdali se jí jako horkého bramboru. Ztráceli tvář. Zbytek charakteru. Nakonec se vzdali sebe.

Proč Adler říkal, že Tanga už má po sezoně? Neměla, u mě. Znala – jako Schilling – kromě bachaře, profouse a jejich společníků, pár lidí, kteří by se přidali k Hitlerovi, kdyby jim to dovolili. Měli štěstí, že o ně nestál. Díky otci a matce znala obě strany. Bylo jí směšné, jak se esesáci zapřísahali věrností. Vyhlašovali si nejpřísnější tresty. Dávali si meče, dýky a prsteny s umrlčí lebkou, které nemohli koupit ani prodat. Prsten nesměl padnout do nepovolaných rukou ani za cenu smrti. Klaněli se Vlajce krve, Blutfahne, jako nejsvětější relikvii. Deutschland, erwache. Německo, probuď se! To německé se podobalo lícové straně Měsíce. To židovské rubu.

„Čest znamená neuhnout, i kdyby tě měli zabít,“ řekla Tanga. „Co musíš, nesmíš. Kdo jsi. Na co říct ne.“ Na adresu bachaře utrousila: „Lepší chvilka trapnosti než si tři měsíce vyčítat. Dokud jsi mladý, dělá ti radost i to, co bylo včera. Až když lidem přibudou roky, zdá se jim všechno marné.“

„Je ti teprve dvacet.“

Šla hlouběji, než jsem dosáhl. Nestála o to, vyjít s kdekým. Nevzdávala se sama sebe. Za cenu, se kterou se spokojili druzí, jimiž pohrdala.

Malá pevnost měla pověst. Stačilo vyslovit jenom její jméno a lidem šel mráz po zádech. Její blízkost nikomu nepřidala. Chodili pracovat do fabriky vyhloubené v kopci. Myslela na Schillinga.

„Kdy se vdáš?“ zkoušel to bachař.

„Až se oteplí,“ odpověděla Tanga.

Adler se vyjádřil, že mi změnila osobnost. Podle něj to vzalo rychlý spád. Lekala ho moje dychtivost. Co mě vzrušovalo. Zdálo se mu, že blednu a hubnu.

„Vypadáš jako čáp,“ dal se slyšet. „Váží jen půldruhého kila.“

Taky mi sdělil, že osmdesát tisíc včel – jeden úl – váží tři kila.

Z ženské cely jsme slyšeli zlodějky Kohenovou a Hagengruberovou. Hádaly se o druhy sýrů. (Sýr neviděly dva roky.) Hagengruberová tvrdila, že jako mladší dávala přednost kořeněným.

Adler měl z kurev strach; jsou často nemocné. Odpověděl jsem mu, že kurva je jenom slovo. Může tomu říkat „nájemná žena“, je-li tak útlocitný. Nebo si k tomu připočítat manželky, které si vzaly manžele pro peníze, a milenky, které vyměňují tělo za peníze, jídlo a věci. Za neurčité bezpečí. Schilling vyprávěl, proč jisté herečky ze všeho nejraději hrají kurvy, navíc mírně nebo víc přiopilé. Protože v každé je kousíček kurvy. Jen se to vždycky nedostane ke slovu.

„Já že jsem cimprlich?“ křičel na mě Adler, až se v okénku dveří cely ukázaly bachařovy oči. „Abych ji snad neurazil?“

Adlerovi uběhla dlouhá chvíle, pokud jsem s ním mazal karty. Dělal jsem mu to kvůli. Rozčiloval se, abych vrátil do hry červenou srdcovou královnu a srdcového krále. Zapřísahal se, že po válce ze mě bude vymáhat dluhy z karet do posledního pětníku. Korunu za každou sirku.

V noci jsem se chvěl jako koně v mrazu. Třásl jsem se chladem a rozkoší. Skoro bych raději umřel.

Nazítří jsem řekl Tanze: „Říká se o tobě, že lžeš, a spousta lidí na to má důkazy.“

„A kdo lže, ten krade,“ vrátila mi. „Jen hlupáček nelže. Ještě větší hlupák nic neukradne.“ Smála se. „Jsem ženská. Mám se nechat bít? Dávat něco za nic? Myslet si, že jsem horší, jen proto, že to o mně někdo říká?“

„Myslíš, že budeš mít děti?“

„Když jsem je neměla až doteďka, už ze mě maminka nebude.“

„Jsi ženská,“ řekl jsem.

„Ještě jsem nebyla matkou. Přišla jsem o to. Už je mi dvacet.“

Vzpomněl jsem si, co řekla, když ji potřetí zbili a sebrala se z toho, že všechno je komedie, vratký domeček z karet. Přijímá nevyhnutelné. Co jí také zbývá?

Vyprávěla mi, jak z cirkusu v Hamburku udělali nacisti sanatorium pro raněné, které přivážely vlaky z východní fronty. Potom skladiště pro motory do ponorek. Přijely tanečnice a zpěvačky z Prahy. Zpívaly špatnou němčinou Mé tělo je ptáček. Lítal, kam se mu zachtělo. Já jsem ten ptáček a ty moje tělo. Tančily pro posádky námořníků z ponorek, kteří se vraceli po několikaměsíční plavbě, nasycení zabíjením ze zálohy, vyhladovělí po zábavě. Znal jsem ji už tři neděle. Osahal jsem v duchu její břicho, prsa a klín, líbal jsem ji na ústa a ruce a bříška prstů, vnitřky dlaní. Vedl jsem s ní rozhovory. Až přišel můj den. Dívala se mi na umývárce tři vteřiny do očí. Pošeptala mi, abych za ní přišel, jestli si v noci dokážu otevřít celu. Otevřít potom z chodby její celu bude už snadné. Popsala mi kavalec, kde leží. Žasl jsem. Jak zevnitř vytáhnout v mé cele petlici, která je na dveřích zvenku? Podplatit bachaře bylo vyloučené. Čekat, že zapomene zatáhnout petlici, nepravděpodobné. Stáli jsme proti sobě. Voněla sladkým potem. Dostal jsem závrať. Šílel jsem blahem. Vířila ve mně radost. Cítil jsem plnost, kterou cítí zamilovaní. Byl jsem po dlouhém běhu před cílem. Svítily mi oči, bušilo srdce. Byl jsem šťastný, jak může být člověk příslibem. Ervin Adler se snažil mě odradit. Viděl, co si ráno vybírala z vlasů.

Konečně, myslel jsem si. I pouhý pohled na ni, ozvěna jejích slov, ve mně vzbuzovaly požár, z něhož sálala rozkoš vyvěrající z touhy. Raději zemřít než se nepokusit o nemožné. Cítil jsem vnitřní trhání opředen sítí očekávání. Viděl jsem svou zlatou mušku. Sbíral jsem v sobě sílu a odhodlání, jako bych se chystal na zápas s jejím ďáblem. Doufal jsem, že tuší nebo cítí mé zanícení. Něco musím vymyslet. Jediné, co mi nechybělo, byla odvaha. Předsevzetí pokusit se k ní dostat. Musím. Mé tělo je ptáček. Lítal, kam se mu zachtělo. Já jsem ten ptáček a ty moje tělo. V duchu jsem se usazoval na její lůžko. Vyzvala mě, abych si k ní přilehl. Laškovala se mnou. Tiše, aby nikoho neprobudila. Příjemně mě překvapilo teplo jejího těla. I pouhé představy ve mně rozněcovaly milostný oheň, na který jsem byl připravený. Přál jsem si shořet. Vnímal jsem, jak je něžná, přichystaná přijmout mé tělo, nejprve objetím. Dny mého dvoření přinášely ovoce. Usmívala se na mě zblízka. Cítil jsem její dech, jako vdechovala Tanga můj. Nechápal jsem, jak bych bez ní mohl žít. Líbala mě. Budu na tebe hodná, šeptala a přitáhla mě k sobě a pootevřela stehna, abych cítil její teplo. Chceš pusinku? Všechno? Pojď, udělám ti, co chceš. Přísahal jsem jí beze slov věčnou, věrnou a neotřesitelnou lásku. Dokázal jsem naráz, k čemu jsem se tak dlouho chystal. Přiblížil jsem se k cíli svých tužeb. Nadešel okamžik mého vrcholného štěstí. Podařilo se mi, co jsem zatím nesvedl a čemu by nikdo, počínaje Ervinem Adlerem, nevěřil. Škoda, že zatím jen v představě.

„Pojď ke mně,“ slyšel jsem ji v duchu.

„Udělej, co chceš,“ pokračovala. „Vezmi si mě.“

Vzala mě oběma rukama kolem krku a přitáhla k sobě. Dojímalo mě to. Ujišťoval jsem ji svou láskou každým dotekem.

„Už nejsem jen černá ovce,“ řekla.

„Nosíš mi štěstí,“ řekl jsem.

„To bych chtěla.“

Mé tělo je ptáček. Lítal, kam se mu zachtělo. Já jsem ten ptáček a ty moje tělo. Byl jsem tou říkankou posedlý. Neustále jsem si ji opakoval. Mé tělo je ptáček. Lítal, kam se mu zachtělo. Já jsem ten ptáček a ty moje tělo.

„Jsi smutný?“

„Ne.“

„Vypadáš.“

„Nejsem.“

„Chtěls mě tolik?“

„Víc, než můžeš odhadnout.“

„Máš chtivé oči.“

„Ano,“ připustil jsem. Divíš se? dodal jsem v duchu. Víš, kolik jsem kvůli tobě proplakal, prosnil nocí? Dnů? Myslel jsem na svůj smutek, na marnost vůle, přání.

„Máš mě. Jsem tvoje. Se vším všudy. Vem si mě. Vezmu si tebe.“

„Napořád?“

„Napořád.“

Nebyly to jen oči, jimiž jsem ji hltal. Objímal jsem ji chtivýma rukama.

Moje představivost neměla meze. Ještě jsem nebyl u cíle. Odevzdávala se mi jako zbožní Bohu. Velký duch lásky a chtění, touhy a bolesti těla od pasu dolů mě vyslyšel. Teď Adler spatří, co neuvidí, jak doufám. Naplnila mě úzkost a slast očekávání, roztoužení, předtucha plnosti, příslib. Čím duše bohatne a tělem prochází energie množení. Závdavek na příští zadostiučinění. Záloha na výhru; předtucha vítězství. Mlhavá tečička, z níž čas, který uplyne od této chvíle, vytvoří kouli. Meteor. Obrys dosud neobjevené planety. Nový – můj – svět. Pár kroků.

Navázal jsem na to příští den.

„I nejlepší koně mají blechy,“ smála se.

Na umývárce musela přeskočit louži. Při tom si zvedla sukni. Nadzdvihla si blůzu. Viděl jsem její bříško, pupíček, stehna až nahoru, téměř kousek škvírky, mušličku. Zatmělo se mi před očima.

V noci jsem čekal, až Adler usne. Vítr hvízdal a přinášel z dálky neznámé zvuky, útržky křiku, střelby a houkání vlaku, planetu, kterou předtím nebylo vidět; zaslechl jsem hlasy, které jsem předtím neslyšel. To, co nikdy nikdo neuvidí. Co nemá jméno. Tajemství dosažitelné hlubiny ženy. Myslel jsem na Schillinga. Jak lidi jsou a najednou nejsou. Kam se ztrácejí, do jakého lidského nenávratna. Co všechno přichází a zase se propadá do tmy. Znamenala kočka na lodi nebezpečí, protože si někdo myslel, že je to za zvíře přestrojený ďábel? Dovedl jsem si představit, jak by si Schilling na Tanze v přístavu pochutnal. Jako námořníci z německých ponorek na českých holkách. Co by mu připomínalo ústřice, chobotnici a škeble, mušličky nebo bradavky pijavic, sliznici ryb s vodnatýma očima. Vyplázla na něj Tanga schválně jazyk, když na ni naposled křičel lichotky přestrojené za drzosti? Co z ní udělalo ženu pro všechny lidi a sezony? Věřila, že má právo dělat si se svým tělem, co chce, za všech okolností? Nestříhala si nehty v neděli, aby se neodevzdala moci, kterou má ďábel nad lidmi, co si v neděli stříhají nehty? Stříhat si je v sobotu znamená štěstí, dalekou cestu. Ve čtvrtek zdraví. V pátek peníze. Nehty na rukou i na nohou se v jeden den stříhají jen mrtvým.

Byl pátek, noc na sobotu. Měli jsme za sebou návštěvní den. Zdenek Pick nám přinesl deset centimetrů maličko načichlého turistického salámu, který dostal od rodičů z Prahy. Tři měsíce na cestě a dva týdny na poště. Pátky si Bertram Otto-Heinz Schilling vystříhal z kalendáře, jako třináctky. Zůstal tu jeho otisk, ozvěna, opar. Myšlenka. Vzpomínka. Ozvěna křiku v chodbách. Jeho smích, zpěv nebo řev. Rvačky, po kterých se věznice zdála tišší, spořádanější i nudnější. Zrušil souznění, které měl s Tangou. Jiné, než měla se mnou? Nevyjížděl nikdy na moře proti slunci. Pozvala by mě Tanga, kdyby Schillinga neodvezli na Malou pevnost? Zvala snad předtím jeho? Nebo bachaře Feingolda? Nebo dokonce bachař ji? Nemohl jsem nic vyloučit, ani potvrdit. Žárlil jsem na Schillinga, i když už tu nebyl, a možná už nebyl ani živý? Malá pevnost vrhala zlověstné stíny, šířilo se z ní temnější tušení. Adler mluvil o prodejném ženském mase.

Trvalo mi to nekonečnou řadu dní. Za cigaretu jsem si opatřil dlouhou jehlu, jakou se šijí režné pytle. Rozžhavil jsem ji nad plamenem svíčky, kterou jsem vyměnil s Adlerem za svoje polobotky. Provrtal jsem postupně otvor do třípalcových dubových dveří s kováním zvenku. Mravenčí práce. Adler nechápal, co dělám. Dírou po jehle jsem protáhl černou knoflíkovou nit, kterou jsem předtím vyměnil se Schillingem za svou druhou košili, než ho odvezli. (Říkal, že košile je pro kamaráda k narozeninám, až ho pustí, ale udělal si z ní kapesníky.) Nit jsem při cestách na umývárku přivázal zespodu k petlici, aby nebyla vidět, ve chvíli, kdy jsme museli stát před celou, abychom vyšli společně. V noci stačilo zatáhnout u pantů dveří za konec nitě, aby vytáhla petlici, a měl jsem otevřené dveře. Teď dál! Jen výjimečně zavíral profous Kepler na klíč. První etapu jsem měl za sebou. Byl jsem se sebou – docela – spokojený.

V jednu z půlnoci, na svoje šestnácté narozeniny, 29. června 1943, jsem konečně stál v ženské cele, která připomínala nevětranou konírnu, když dlouho prší a vzduch zkysne a ztěžkne vůní droždí. Cítil jsem staronové rozechvění na okraji propasti. Opojení, v němž jsem byl připraven obětovat všechno, až k sebezapření a sebezničení; už se nedalo ustoupit. Ani bych nechtěl. Cítil jsem se čím dál tím víc v transu. Krev mi stoupala do hlavy. Vnímal jsem pach špíny, potu a hmyzu. Připomenulo mi to novou šedesátiletou zlodějku, kterou přivedli do cely v potrhaných kamaších. Bylo tu dusno, jiný vzduch než v naší cele s Adlerem; výrazná vůně ženských těl; nestřídaného prádla; zetlelých koňských houní. Vdechoval jsem ústy. Hořel jsem zevnitř. Zároveň jsem se chladnokrevně rozhlížel. Cítil jsem neurčité opovržení k ženskému davu, k lidem jako šedesátiletá kradařka v kamaších. Potlačil jsem myšlenku na její prádlo, špínu a pach.

Za hradbami pevnosti zněl vlak. Ženy chrápaly, sípaly a šeptaly ze sna. Zavřel jsem za sebou dveře cely, než půjdu dál ke kavalci vpravo dole, po špičkách, abych našlapoval tiše, přestože jsem neměl boty ani dřeváky. Přišel jsem bos. Slyšel jsem svůj hlas, ačkoli jsem mlčel.

V duchu jsem se Tanze omlouval, že mi to trvalo dlouho. Zároveň jsem se vytahoval, že jsem to dokázal. Odpověděla mi, že od koní se člověk naučí trpělivosti. Trvá to tři až sedm let, než dostane člověk od koně, na co čeká a do čeho vložil čas, trpělivost a sílu. Kromě závodních, jedno, dvou a tříročků, od kterých žokejové a jejich majitelé a nájemci nechtějí než běh dopředu, s klapkami na očích.

Vracela se mi ozvěna jejího hlasu. Co už mi svěřila, jak kamarádky, když neobstály v manéži, šly do hamburských kabaretů a co pak dělaly. (Jedna žena a několik mužů, anebo naopak; žena s židlí, s koněm, s hadem. To, co se pije na jevišti při vyvrcholení muže jednoho z aktů ze sklenic jako zhoustlé vlažné víno. Jedna žena a pět mužů – nebo ještě víc skleniček.) Ženy to mají jednoduché, říkala mi. Muži všech věků hledají v ženě studnu věčného mládí. U mladých, ještě dětí, dospívajících a dospělých v tom jednom místě. Co opěvoval a pil řecký pohanský bůh Dionýsos. Stárnoucí ženy jsou opředené předsudky, podle kterých jsou chladné dávno před čtyřicítkou jen proto, že nerodí děti, a kdyby ještě porodily, pak dítě bude vypadat jako stařec nebo stařena, s šesti nebo sedmi prsty na jedné ruce, se slabomyslnýma očima a slepým mozečkem, a ženy ztloustnou, zhrubne jim hlas, narostou bradavice a vousy, k nerozeznání od starců, a pokud ještě krvácejí, zemřou na vředy nebo rakovinu. Na to jsem nechtěl myslet. Překonával jsem nedočkavost, která mohla můj noční výlet zmařit. Ještě jsem neměl vyhráno. Očima jsem pronikal tmou. Zároveň jsem v duši slyšel zpěv a v hlavě tlak jako na našich zlodějských výpravách do německých zahrad za kočkami, do německé kuchyně na fašírku nebo do sklepů komandatury na uhlí nebo na brambory. Vzrušení rizika, cenu nebezpečí. Váhu vteřiny. Délku každého kroku. Dráždivé očekávání, tvrdošíjnost, s jakou jsem chtěl dosáhnout, pro co jsem přišel. Kdybych se uměl modlit, prosil bych, abych byl úspěšný těsně před cílem, abych oklamal všechny, kteří mi nepřáli, aby můj – možná nízký – úmysl dostal posvěcení spravedlivých, kteří si svůj záměr zaslouží, aby můj hřích měl punc svatosti.

Nadzdvihl jsem cíp pokrývky. Najednou jsem cítil, co přichází k mladým mužům dřív, než by mělo. Dotkl jsem se ramenem pochrupující ženy, kterou jsem v šeru neviděl, bříškem prstu, pak dlaní. Pohladil jsem ji po tváři. Byla porostlá chmýřím, u úst skoro knírkem. Chraptivý hlas nepatřil krasojezdkyni. Spletl jsem se? Popletl jsem si postele, lidi, místa? Znovu mi stoupala do hlavy krev, polilo mě horko, zima.

Probudil jsem nejstarší zlodějku v obnošených šedých kamaších, v nichž spala, s pánskou vlněnou punčochou, protože měla astma, omotanou kolem krku, kterou ukradla v kovárně u stájí a dostala za to týden. Stařena zachraptěla: „Geh weg, du kleiner Dreck.“ A: „Nevidíš, že chci spát? Musím spát.“

Byl jsem poslední, kdo jí v tom chtěl bránit. Zlostný stařecký hlas přerušil přidušený smích Tangy na protějším kavalci nahoře vlevo. Stařena zvedla ruku s roztaženými prsty jako netopýr.

Už zase chrápala. Vedle ní ležela vykladačka snů Helga Dworzaková, která sny vykládala jako hlas vyšší síly, vidiny noci a vzkazy duše, které luštila údajně podle klíče z kabaly a talmudu, aby každý sen nesl poslání, dal se vyložit v číslech a mohlo se jím řídit během dne a dál.

V dálce zněl vlak v protisměru. Polilo mě zahanbení, zlost a bezmocnost. Zoufalství. Snažil jsem se zachovat chladnokrevnost. Napadlo mě tisíc možností. Připomnělo mi to zlomek vteřiny, jak se Tanga na umývárce posmívala mužským, kteří hledají ztracené mládí. Nebylo mi nic platné, že jsem byl mladý. Neměl jsem čas na zuřivost. Nechtěl jsem se taky dostat do svěrací kazajky. Nebo se nechat ztřískat Felixem Feingoldem. Dělaly se mi mžitky před očima. Viděl jsem se už v duchu v Malé pevnosti nebo předčasně v transportu na východ. Nezbývalo mi než co nejrychleji ustoupit. Bál jsem se, abych o něco nezakopl, a ještě se nenatáhl jak dlouhý tak široký a neprobudil celu. Prodíral jsem se tmou k východu, po paměti. Dosáhl jsem dveří s velkým štěstím, zatím bez úhony, jen mokrý.

Zavřel jsem ženskou celu zvenku na petlici. Na chodbě jsem si vlezl do popelnice a přikryl se víkem, protože vyšel profous Franz Kepler. Nesnažil jsem se zachránit svůj charakter, spíš pověst a bezpečí. Zabránit hladovce za trest a ztížení a prodloužení trestu. Utíkal jsem zesměšnění a samozřejmě i dalšímu postihu. Objevil jsem slabost i sílu svého charakteru najednou. Touha muže po ženě se řídí jeho povahou i její povahou, sklony, okolnostmi; není to samo o sobě. Je to vrozená nutnost muže se množit. Cítil jsem se pokořený a ponížený slabostí a rizikem všech mužů, zesměšněný, ubožejší než ubohý. Obklopila mě tma. Temno, kterému jsem najednou rozuměl. Ta nelítostná drsnost přírody, osudu, bůhvíčeho, kterých jsem se bál a které člověk nepřemohl, jen poněkud zreguloval. Z přednosti se stal nedostatek, z výsady bolest. Z triumfu zoufalství. Z vítězství porážka. Něco ve mně přestalo fungovat. A cosi jiného se prodíralo na světlo. Na vteřinu jsem měl pocit, jako bych vystoupil sám ze sebe nebo se vzdával sám sebe, z touhy po dosažení, a zase se vrátil, už jiný než na začátku. Pochopil jsem přitažlivost ženského těla, která vyvrací a popírá odpor k štítivějším stránkám povahy. Cely byly zavřené. Profous zkontroloval petlice a vrátil se do ubytovny ke své mladé ženě.

Do rána jsem neusnul. Nebyla to nespavost. Proč se lepší spojuje s horším? Odvaha, zbabělost a úzkost a pohrdání a touha a podlost a chtění a nechtění a opatrnost a hrůza a proti nim něha, touha po sblížení, se proplétaly v nejneočekávanějším sloučení. Smysl pro humor na jedné straně narazil na urážku. Byla to temná soutěska, kde se nemohly ty nejprotivnější vlastnosti navzájem vyhnout. Náhle jsem cítil, v kostech, krvi a srdci a svědomí, že člověk je slitina toho všeho. Styděl jsem se. Bál jsem se sám sebe, svých sklonů, své slabosti. Už nikdy nebudu, co jsem byl ještě před chvilkou. Budu – jen proto? – nenávidět ženy a mstít se nebo už nebudu žádné věřit? Budu je chtít ponížit tím, čím muži vědomě i podvědomě pokořují ženy, žádostmi a neobvyklým vymáháním? Vešlo se to do zlomků vteřin. Dospěl jsem, jako bych se spíš vracel, než vykročil dopředu? Něco si se mnou zahrálo, aby zabilo mou hravost? Moje včerejší bezstarostnost už mi nepomáhala. Neprošel jsem žádným posvátným hájem. Láska prodejná, šálivá a proradná se mi vyhnula. Nastražila mi past, jámu, do které jsem se svalil. Děvka, shrnulo se mi to do jednoho pojmu. Už jsem v duchu nelíbal Tangu ze strany na bílá prsa a dál, donekonečna.

Ervin Adler se tvářil, že spí. Chrápal. Bylo ve mně kus dítěte, kus muže, aniž bych to dokázal rozlišit. Nepomohly mi lékařské knihy Viliho Felda, ta poslední, Dokonalé manželství od Van der Velda. Slyšel jsem úpění duše. To, s čím budu dospívat a na co nezapomenu. Co se přesunulo od pasu dolů a od pasu nahoru do vědomí. Co člověk buď podceňuje, nebo přeceňuje, a málokdy odhadne. Co mu jen s obrovským štěstím vyjde. Povzbuzení a pád? Láska a nenávist? Začátek a konec světa? Prohra? Rozčarování? Základ příští pomsty? Nekonečnost ponížení? Nebo jen smůla? Něco, nač časem zapomene, jako když člověk zvlhne a uschne a mnohokrát si to vynahradí? Čekal jsem, až pojede ranní vlak.

Adler se převracel na čpavkem načichlém slamníku.

„Co teď,“ zamručel a zase spal.

Odcházející noc odkryla nápisy na zdi u kavalce. Jen šest neděl, četl jsem v předjitřním světle. Proč? Jsi volná. Miluju tě až do smrti. K. Někdo vydlabal do stěny španělské přísloví: Není tělo, které by vydrželo sto let bolesti, ale není bolest, která by vydržela sto roků. A vedle: Nevěřte Buberovi. Není tak původní, jak se tváří. Krade chasidům. Modré oči, prvotřídní mozek a ješitná nátura, zlodějská duše. Asi pozdější nájemník kavalce vyryl pod to: Není sám. Vyřiďte Elimu W., že není světec ani dobrák, ale svině. Jeho bývalý kamarád A. L. Styděl jsem se za svůj stud. Na stropě jsem četl výpisek z bible. Pusť svůj kousek chleba po vodě, nastane čas, kdy k tobě přijde.

Zněl mi v duchu hlas a smysl slov stařeny v kamaších. Trefila se do černého. Vrátilo se mi pudové opovržení některými ženami. Vytlačilo úctu k ušlechtilosti jiných jako zápas dvou démonů.

Nic jsem nepotřeboval tolik jako čas, odstup, trpělivost. Nemohl jsem usnout. Adler byl před časem na přednášce, kde se dala ukrást uvolněná prkna lešení podpírajícího strop. Doslechl se, že německo-česko-židovský spisovatel Franz Josef Kafka trpěl nespavostí a díky tomu si rozmýšlel a vymýšlel své povídky o absurditě všeobecné existence a dopisy, které předem napsal na papír z pojišťovny, kde pilně a svědomitě pracoval, aby neumřel hlady. (Snad jen později bych vyměnil neschopnost usnout za chytrost, když ne moudrost, nebo za sílu a za štěstí.) Platí to na to, co člověk dělá správně, i na to, co dělá špatně? Na dobré i zlé? Spravedlivé i nespravedlivé? Je všechno jako kousek chleba puštěný po vodě? Je jisté, že k němu připluje nazpět? Byl bych radši, kdyby ke mně už, rozmočený a rozplizlý, nepřišel. Viděl jsem v duchu běhat po podlaze krysy.

Ráno při cestě do umývárny jsem odpustil Tanze, Soně Inge Grossové, kterou jsem zbytek noci nenáviděl, protože se na mě usmála.

„To je všechno?“

„Lituju.“

„Mám tě rád,“ řekl jsem.

„Co ví dítě jako ty o lásce?“ řekla chabě, váhavě a neurčitě. Jako někdo, kdo už při vyslovení ví, že udělal chybu.

„To by ses divila.“

„Něco tuším,“ řekla. „Tak mi to promiň.“

To znělo určitěji.

Dodal jsem si znovu odvahu.

Na cestě zpátky z umývárny do cel mi Tanga řekla: „Odpusť, vážně. Je mi to líto. Udělala jsem chybu.“

Odpouštět je dar velkorysých. Taky většinou odpustila. A byla to někdy opravdová vina, nejen záminka nebo falešný důvod. „Nejsem tak špatná, jak mě v tuhle chvíli vidíš. Počkej pár neděl, až mě pustí. Zbavím se vyrážky, blech a vší. Trochu krvácím. S výtoky to není tak příjemné. Chceš mě čistou a voňavou, ne? Dostaneš, co chceš. Ach, vy muži.“

„Přísahej!“ Slyšel jsem v sobě znásobenou ozvěnu pojmu muž.

„Přísahám,“ odpověděla, jako by vyslovila svou poslední vůli. V očích měla běžící koně. Dálku i blízkost. Leskly se jí. Proboha, napadlo mě, snad se nerozpláče. Byl jsem v stavu v tu vteřinu umřít.

A usmála se jinak než svým bláznivým smíchem. Ukázala mi svou lepší tvář. „Všichni ještě potřebujeme maminku.“

V duchu jsem si představil, co by jí řekl Schilling.

Neslyšela ode mě jedinou výčitku. Nemohl jsem jí moc vyčítat. Ale nebylo to odpuštění. Byla to bezradnost. Zklamání. Pocit hanby ze mě nevymizel. Vyvážila to – po svém, velice žensky.

Narodilo se ve mně nové očekávání. Příslib. Vidina, která mi už dopředu všechno vynahradila. Až na spodní proud pochybnosti. Světlo, tma, tma, světlo. Bílá tma, černé světlo. Chtění? Asi nejen to. Také mně se skoro chtělo plakat. Jak říkal Schilling, než ho spráskali, svázali a odvezli, v každém chlapovi je slabina, kterou zdolá jen velká přesila nebo ženská, i kdyby vážila pouhých pětatřicet kilo. Nikdo se nevyzná v ženě, i kdyby měl mozek jako Mont Blanc.

Byl jsem rád, že mě nekompromitovala dvakrát.

Pak řekla: „Neber to vážně. A neber vážně nikoho, kdo se sám bere vážně.“

Dívala se jí z očí nemoc? Strach? Čím jí přeskočilo? Byla vážnější. V pohledu měla prorocký smutek. Pak na mě přimhouřila oči, abych jí věřil. „Tělo je jen tělo,“ ujišťovala mě beze slov. A nevěděl jsem, jak na tom spolu jsme. Pusť svůj kousek chleba po vodě, přijde čas, kdy k tobě přijde? Byl jsem s Tangou zase, kde jsem začal. V té nekonečné bílé tmě, kde sídlí touha. Čím člověk otupí láskou jako slepec, který jen vnímá a nic kolem nevidí. Pohladila a poplácala mě po zádech jako mladého koně po pleci. Propojila mě na světlo a tmu, které nosila v sobě jako lampu, již ze sebe vyjímala a zase zhasínala a skrývala. Bylo to tisíc let tmy, tisíc let světla, jako když mě prvně pohladila po zádech. Zatmělo se mi před očima. Všechno, čím žena připomíná vesmír, hvězdy, měsíc. Slyšel jsem její přísahu prve. To neznámé tajemství, jež ještě nikdo neodhalil. Co pro nás zjemňuje drsnost světa. Bezbranná, cudná a prohnaná ušlechtilost. Požehnání a prokletí, hořkost a slabost. Poetická síla ženy a jejího rozkroku, té nádherné tajemné škvírky, bílých, boubelatých ňader, krása ženského těla, její bytosti, prsou, tváře a zadku, všech štěrbin, její nekonečné tělo a duše.

„Natrhám pro tebe, až porostou, kopřivy. Udělám ti špenát.“

„Díky,“ řekl jsem zdvořile. Nepřikládal jsem tomu velkou váhu. Uvidíme, myslel jsem si.

Zlodějka z pošty, Johanna Hagengruberová, udělala po večeři na ženské cele přednášku o ďáblovi, latinsky, jak doplnila, diabolus. Ztělesnění zla. Nepřítel mravnosti, řádu a klidu a zákonů člověka. Jeho obraz – řekla – by našly v kostelích, svatých knihách a ve starých náboženských a lékařských spisech. Má zvířecí rysy; patří mezi démony. Představuje se jmény Ďábel, Čert nebo Satan, Lucifer, Belzebub anebo Beliah. A dál.

Tanze šel mráz po zádech. Odkud zlodějka Hagengruberová věděla tolik o ďáblovi? Byla snad jeho vtělení nebo posel? Hagengruberová viděla ďábla v podobě okřídleného anděla. Sváděl a pokoušel Evu v ráji jako černý pták velikosti havrana nebo krkavce, s myslí opice napodobující pánaboha, silou lva a lstivostí baziliška. Rohy na hlavě, špičaté uši a ocas zvířete, pařáty, s koňskou nohou, s drápy na předlouhých prstech, s netopýřími křídly. V černé, zelené nebo červené barvě. Pekelného mstitele hříchů, pohlcujícího hříšníky při posledním soudu po kusech nebo najednou. Někdy se jevil jako svatoušek s lidskými rysy a tělem.

V Orientu viděla Hagengruberová ďábla jako démona s podobou satyra. S roztaženýma rukama připomínal ukřižovaného, jako velké písmeno T, symbol smrti. Lucifer, v překladu z latiny Jitřní hvězda, jak se dočetla, byl původně světlonoš, než se stal vládcem temnot. Knížetem podsvětí. S tím si mniši, kněží a rabíni vyhráli. Ďábel, padlý anděl, protivící se Bohu, vyvolal válku mezi silami zmatku a řádu, a mezi božím městem Sionem a Babylonem, dobrem a zlem, temnotou a světlem. Dobývá neustále anděly chráněné v opevněné pevnosti boží. V Lipsku je zpodoben na chrámové malbě jako anděl s tmavou pletí. Je symbolem pokušení. Někdy viděli lidi ďábla jako ropuchu nebo ženskou. Fuj.

Na tom Hagengruberová skončila. Mluvila k Tanze? Ďábla následuje každý nebo každá, které pokouší k nepravostem a našeptává hříšníkům nejneřestnější myšlenky.

„Jsem dobře vychovaná,“ řekla zničehonic, ačkoliv o tom nebyla řeč a nikdo se jí neptal.

Setkala se Hagengruberová s ďáblem nebo ho slyšela, když vykrádala na terezínské poště potravinové balíčky přicházející do ghetta od příbuzných, které ještě nedeportovali, nebo árijských známých, kteří se nebáli? Když jedla cizí chleba a karamel, který si někdo utrhl od úst, aby ho mohl poslat?

Co je ďábel, ptala se řečnicky Hagengruberová. Hněv, pomsta a slabošství. Nevěra, pokušitelství a věrolomnost. Závist, nestálost a nesvárnost. Lenost. Lakota. Zbabělost. Hagengruberová to měla seřazené. Seznam neřestí. Rozmařilost, bujnost a necudnost. Podlost. Zrada. Ďábel v sukních. Pýcha. Nahatá dívka před zrcadlem ověšená šperky. Žena se psy. Snad vdova.

Řekla: „Zkušenější mezi vámi má učit, bavit a dojmout.“

Snažila se hlasem vyvolat dojem, že je posel dobrých sil, také – svým způsobem – andělská bytost.

„Dobrou noc,“ okřikla ji Tanga.

Něco jí na výkladu Hagengruberové nesedělo. V noci se jí zdálo o kočičím ráji. Koťata mňoukala a hrála si s klubíčky vlny. Jedna z koček kouřila fajfku. Měla krémovou barvu, skoro kakaovou. Kočky tu měly prolézačky a hrály si a užívaly. Starala se o kocoura, kterého nakopl kůň. Vlekl za sebou nohu. Chvíli se zlobil, že si ho nevšímala. Pak jí odpustil. Mazlil se s ní. Měla tam černé kočky s chlupy s pruhy podélně, ne jako zebra. Šedivě bílou s dlouhými černými vlásky. A strakatou, krémové barvy, s tmavě zeleným klubíčkem. Hrála si s ním tak dlouho, až ho rozmotala a upletla z něho svetr.

Sousedka s ní zatřásla, že nemožně chrápe. Tanga zaklela. K čertu!

Hagengruberová měla v hlavě učenosti, které vyčetla, jako Leventhalová. Chovala se, jako by jí to povyšovalo. Mluvila s nimi výsměšně, jízlivě, kdekoho popichovala; pohazovala hlavou jako mladice, ačkoli jí bylo padesát. V přítomnosti bachaře a profouse ztrácela rozvahu. Už za to několikrát vyfasovala pár facek. Na cele byla popudlivá a netrpělivá, div ji neranila mrtvice. Tvářila se, jako by ďábel pro ni už neměl tajemství a její chytrost ho už dávno ošálila. Kladla si otázky, na které sama odpovídala. Připadala si moudrá jako Šalomoun. Ačkoli na poště vykrádala balíčky (nacpala si jejich obsah do podprsenky nebo do kapsy na šňůrce zavěšené na bocích a spuštěné nad kolena mezi nohama pod sukní), tvářila se a rozkládala jako mravokárce a nejpočestnější dáma. Chlubila se, jak se před transportem do Terezína zbavila dluhů. Tady začala nový život. Hluchá a slepá k námluvám nebo vlastním milostným hnutím. Tanga ji v noci přistihla, jak se dráždí. Pomluvila, koho mohla, včetně Tangy. Tvrdila, že se Tangy klienti a milenci záhy nabažili a poslali ji k čertu. Proč by jinak Tanga zůstala ve svých dvaceti na ocet? Byl by blázen, kdo by se snad s ní chtěl oženit. Jednou ji Tanga při pomlouvání přistihla. Vrazila jí pár facek. Hagengruberová červenala a bledla. Po facce zfialověla.

Čekal jsem, až Tangu pustí, protože nás s Adlerem propustili dřív. Den, kdy mi splnila, co slíbila, byl třináctého. Třináct je moje šťastné číslo. Ne pro Adlera. Slyšel, že třináctka je symbolem smrti. Nahání lidem strach. Je oparem posmrtného života. Přesahuje dvanáctku, čísla dvanáctinné soustavy, kosmického řádu, zvěrokruhu a koloběhu, kruhu života. Dvanáct měsíců, hodin dne, dvanáct hodin noci. Dvanáct úrod stromu života. Třináctka je neblahá pro svůj přesah pozemského bytí, vymezeného dvanáctkou a co dvanáctku obsahuje. Rabín nám v Belgické 24 kdysi vysvětloval strom života podobně jako strom poznání. V křesťanství je symbolem vykoupení, po hříchu Adama a Evy i symbolem smrti. To Weltfeind Flusser alias Černý Pepe prohlásil za blbost. Kromě toho znal rabín Cytron ještě studnu života. Ta Adlera zajímala. Připadne-li třináctka na pátek, je to zaručené. Byl jsem třináctý. Podruhé osmnáctého. Podle židovské legendy rabína Cytrona znamená osmnáctka život.

Už neměla vyrážku. Trochu mi vadilo, že byla zvlhlá vlhkostí druhých, ale kdo už dostane v životě hned napoprvé to lepší? Jak se měl člověk v Terezíně chránit před prachem, špínou a blátem? To by musel chodit po ulici svlečený a hned po příchodu do kasáren projít vodou.

Tanga měla pro sebe díky prominentním známostem tu místnůstku na půdě, kůlničku s vikýřem ve střeše. Vešel se tam slamník a židle místo stolu. Sehnala pivní soudek jako druhou židli. Za dobu, co seděla v base, sem nalítaly mouchy, okřídlené potvory a nalezli pavoučci občas velcí jako bříško palce. Ještě neuklidila. (Bylo by to eldorádo pro profesora, který zkoumal pavouky.) Přišel jsem a z trámu na babím létě visel zažloutlý javorový list; houpal se jako zlatý plátek. Odráželo se na něm slunce, v noci měsíc. Stačil vánek, zakýval se a zašuměl. V židovských stájích si Tanga opatřila podkovu se sedmi otvory. Přibila ji dvěma hřebíky hroty nahoru pro štěstí a proti nočním můrám.

Den nato jsem potkal Tangu na třídě L s Plešounem Leoncavalem před katolickým kostelem, jehož věžní hodiny chodil natahovat v doprovodu unterscharführera SS jednou týdně kostelník ze sousedních Litoměřic. V Terezíně odborný učitel Leon Baeck řečený Plešoun Leoncavalo z Belgické 24 zchátral, protože neuměl krást, jen lhát. A pak jsem ji viděl zdravit se s Vili Feldem. I v Terezíně vypadal, jako by vystoupil z rolls-royce nebo šel do kasina anebo na burzu. Člověk, který se seznámil s mnoha lidmi a kterého také už hodně lidí zná. Zdravili ho na ulici známí i neznámí, jak mi později řekl, lidi, které v životě neviděl. Jak se máte? Děkuju, skvěle. Pracoval s železničáři. Později jsme s Adlerem dostali práci na kladení kolejí, s pneumatickou vrtačkou a na výkopech. Potkával jsem ho častěji. Vili Feld se řídil heslem pražských obchodních známých: Vypadej anglicky, mysli židovsky.

Stačilo se s Tangou projít před uzavírací hodinou po korzu na třídě L. Znala důvěrněji víc lidí, než bych spočítal. Dala se do pucu. Dáma z lepší společnosti. Jak říkal jeden z jejích starších, stále vitálních přátel, pan Norbert Auerbach, syn slavného otce s americkými zkušenostmi, fešák každým coulem, nobel geht die Welt zugrunde. Mohla se přinejmenším pět dní v týdnu navléci každou vycházku do jiných šatů, včetně kostýmku s černými krovkami kolem ňader, maličko vytlačených vzhůru, aby byly vidět svrchu. Taky boty musela mít z prominentních zdrojů, Transportleitung, kde se vykrádali kufry nově příchozích. Potkali jsme otce se synem. Otec jí představil potomka, křestním jménem Ernesta. Potomek se s ní už znal. Tatínek znal jejího manžela ze školy. Oba byli v rozpacích. Začal mluvit o spolužácích před třiceti lety. Vycítil jsem tajemství, na němž se podíleli všichni tři. Znala je asi jen Tanga. Vina nevinných? Nevyjevené drama, v němž hrála úlohu, ve které hrajou tu hlavní ženy a přihrávají muži – všech pokolení? Nechtěné tajné drama? Otci bylo padesát, synovi šestnáct, jí dvacet. Smála se na oba. Otec vyprávěl anekdotu. Jaký je rozdíl mezi Angličanem a Židem? Angličan zmizí bez rozloučení. Žid se rozloučí desetkrát a neodejde. Konečně se dokázali utrhnout z místa.

Tanga mi pomohla pochopit neviditelný nekonečný řetěz, který spojuje všechny muže a ženy. Až na to, že neřinčí, když otec a syn vykročí, a aniž měli tušení, potkají náhodou na ulici tutéž ženu. Stačí vteřinka, aby si odpustili. Nebo sto let, aby si neodpustili? Svěří se jeden druhému? Nebo naopak nikdy? Smíchá se to do neviditelného kelímku, trapnost a žárlivost, pohoršení a pokrytectví. Rodinné tajemství. Jako když alchymisté kdysi vyvařovali z rtuti, olova a holubího peří zlato a vyšlo jim ještě méně olova a rtuti, zlato v nedohlednu. Nic, co by někoho urazilo. Otec si oprašoval kabát. Tanga si párkrát roztržitě přešlápla. Hodiny na kostelní věži ukazovaly šest. Otec měl starodávný šosatý kabát z Německa nebo Francie.

„Ještě před třemi roky bych vás pozval na oběd,“ loučil se otec.

Tanga se smála: „Na žárlivost musí být přinejmenším tři.“

„Znají tě tu jak falešný pětník,“ řekl jsem.

„Proč by se měli manželé prosit o kousek kůže, pohlazení a oddané oči, když to dostanou jinde bez prošení? Ať si ženy nedělají iluze o síle slibu, zákonného svazku a kousku papíru nebo půltuctu společných dětí. Muž se dlouho neprosí. Leda na opuštěném ostrově. Která žena už je dost chytrá, aby znala muže? Bez toho nechce žít nikdo moc dlouho.“

„To se mě zatím netýká,“ odpověděl jsem.

„Ještě nevíš.“ Začala se smát. „Lžeš.“

„Nelžu.“

„Dej mi pusinku.“

„Tady a teď?“

„Máš odvahu?“

Rychle jsem ji políbil.

„Víš, jakou mi nabídli práci? Vyrábět umělé kytky. Na svatby nebo na pohřby v Německu. Zapřáhnou nás, neárijce. Árijci si to budou v Německu na hřbitovech užívat.“

„Vezmeš to?“

„Taky můžu jít loupat slídu do mesršmitů, junkersů a heinkelů a do dřevěných baráků na baště.“

„Co je ti milejší?“

„Co myslíš?“

„Nevím. Pak mi to povíš.“

„Mám se jít pást?“

Věděl jsem, že měla život přede mnou a vedle mě a bude ho mít po mně. Nemohl jsem jí radit nebo doporučovat, co má, nebo nemá. Co bych rád viděl, co radši ne. Stejně si nedala nařizovat. Měl jsem opět zmatenou duši jako předtím ve věznici. Nedovedl jsem si představit, že bych jí odpustil zradu. Ale byla to zrada pro někoho, kdo to měl za denní chleba? Nebyli, ani jsme si nemohli být rovni. Bylo mi šestnáct, Tanze dvacet. Naše zkušenosti byly nesrovnatelné. Chtěl jsem, aby skončila, kde začnu? Nebo naopak? Ohromila mě, kdy se jí zachtělo, naposled náhodou.

„Hodně ženských loupe slídu do německých letadel na okýnka do kabiny. Anebo pracují v inkoustárně. Sypou pro německé vojsko do plátěných pytlíků inkoustový prášek. Vypadají jako mouřeníni. Kdybych byla švadlena, mohla bych šít uniformy.“

„Do kdy se musíš rozhodnout?“

„Hned. Bachař mi vyhrožoval, že mě pošle do Malé pevnosti jako pradlenu, abych se viděla se Schillingem.“

Měl Feingold tak dlouhé ruce? Nedalo se to vyloučit.

„Za jeho posudek bych moc nedala. Podlost je mu vrozená. U Feingolda alespoň víš, kdo proti tobě stojí. Ty nejhorší udavače jen potkáváš. Neznáš je. Víš, co jim přeju.“

Ve věznici se šuškalo, že bachař si zavolal posily. Spráskali Schillinga pro podezření, že by mohl zorganizovat povstání vězňů. Němci si poradili. Transferovali vězně na Malou pevnost. Židovská věznice v Drážďanských kasárnách nebyla Sing Sing, Ďábelské ostrovy nebo Alcatraz, přelidněné žaláře někde v São Paulu. Tady se bachař Feingold nemusel bát masakru. Nebo profous Franz Kepler, že by ho zlodějky z ženské cely znásilnily.

Těžko předpokládat, že na Radě starších o tom někdo nevěděl. Schillingovi vraceli, čím je ohrožoval. Nebojácností nebo bojechtivostí jim nezaimponoval. Byl nebezpečím pro jejich vězeňské kariéry.

Tanga si nedělala iluze. Kdekdo se snažil vřadit mezi takzvané nepostradatelné. Vyhnout se transportu. Zaprodali by babičku. Pár lidí bylo úspěšných. Museli se vzdát zásad.

Vyprávěla Schillingovi, jak si lékaři v Hamburku vybírali prostitutky za pokusné králíky. Zkoumali na nich nejrůznější co, jak a proč, vztahující se k ženskému tělu. Ve staré Číně věděli o výměšku, který během deseti vteřin zahubí semeno. Šťastnější se vyhnuly zákroku. Zkoumali v Číně, kolik může mít nebo má žena v poměru k muži vyvrcholení? Jak dlouho trvá? Jaký je mezi nimi rozdíl?

Schilling jí doporučil, aby šla po válce v Hamburku studovat medicínu. Nebo by ji bavilo právo, otázky spravedlnosti? Spíš, jak ho opravila, nespravedlnosti.

Jestliže jí nepřelámou kostičky jako jemu, půjde zpátky k cirkusu. V nejhorším jako pokladní.

Nedělala si iluze. Naučila mě, že ve vztazích je těžší vidět, čím jsou, ne, co by si přála.

Pro Tangu byl instinkt kompas. Vycítil jsem, v čem se opírala o cosi hlubšího než zkušenost. Neuměl jsem to pojmenovat. Některé pudy ochabují, jiné jsou nepotlačitelné.

Ve věznici se rozvinula diskuse o sionismu, Židech s velkým začátečním písmenem. Profous Kepler soudil, že koexistence s Araby není možná. Kdokoli bude mít navrch, bude chtít dominovat.

„Jedna strana vyvraždí druhou,“ usoudil. „Řešení, dokud život jednoho nemá pro druhého cenu, není.“

Za noc a den s Tangou mi došlo, že vyhlídka na něco neznamená záruku a výjimka neslibuje pravidelnost. V černých punčochách, v průhledné zelené blůze a umytá a učesaná, s vlhkými vlasy, vypadala Tanga dobře. Šli jsme se před západem slunce podívat do stájí na koně z Lidic, které Němci vypálili, muže postříleli (ženy odvlekli do koncentračních táborů a některé árijsky vyhlížející děti poslali do německých rodin a zbylé zaplynovali) pro podezření, že příbuzní havířů a zemědělců byli v anglickém královském letectvu. O koně se v Terezíně starali židovští kočí. Jednoho, starého Poppera, jsem znal. Dva belgičtí brabantští těžcí tahouni, pinzgauer a rhineland a schleswig a malý hnědý hucul. Tanga se dívala na koně, koně na ni, rozuměli si beze slov. Zmizela z nich umíněnost mladých zvířat. Pět minut nemluvila.

„Tenhle mladíček je z Kladrub; to je místo, které bys měl znát,“ ukázala. Hladila koně po plecích. Hrála si s hřívami. Líbala je na vlhké tlamy.

„Koně jsou smutnější než lidi.“

V očích měla modrou oblohu a pastvinu, na níž se prohánějí koně, po nikom pozůstalí. Vyhladit vesnici? Mě k sobě pustila jako do ohrady plné koní. Směl jsem být jedním z nich. Než jsem s ní zůstal sám.

Proč korzoval s Tangou na hlavní třídě L Plešoun Leoncavalo, bývalý odborný učitel Leon Baeck z Belgické 24, mi vypadlo na Via del Corso v Itálii v ten pátek odpoledne, kdy jsem se k tomu vracel, v říjnu 1950, z paměti. Úvahy, proč se s ní zdravil Vili Feld a co bych z toho mohl vyčíst, mi vyplňují některé noci. Ty mi zabírá Vili Feld i bez Soni Inge Grossové, Tangy. Podobají se první lásky jedna druhé i v tom, čím se od sebe liší? Podobají se – jak se vyjádřila Tanga – jedno druhému a druhé třetímu milostná psaníčka? Těla mužů pro ženy a těla žen pro muže, než převáží duše, jak tvrdil pan Platon zlodějky potravinových balíčků z pošty Johanny Hagengruberové? Odlišují se vzpomínky i tím, čím se podobají? Je láska druh propojení člověka s člověkem, aniž by potřebovali řeč? Dorozumívají se i navzdory slovům, třebaže se jimi zároveň znásobují? Je láska jako znaková řeč hluchoněmých? Běh jednonohých? Let bezkřídlých? Výsada šťastných? Přišla – jednou – řeč na V. F. Dostalo se to ke psům.

Tanga řekla: „Se psy je legrace. Jsou kamarádští. Neznám psa, který by zradil. Jistě jsou i výjimky. Muži mají psy radši než ženy. Kdyby ses mě zeptal proč, musela bych ti říct, že radši kontrolujou jinou bytost než ženu. Za sebe dávám přednost koním. Muži mají rádi navrch. Rádi řídí, kudy se má ubírat vztah mezi dvěma lidmi, mužem a ženou.“

„Ženské nechtějí mít navrch?“

„Muži mají rádi, když přijdou domů a zavolají a pes jim okamžitě přiběhne k nohám a olízne ruku. Měla jsem psa. Chránil mě. Měla jsem i kočku.“

„Adler chytá německé kočky. Já taky. Pochutnáváme si na nich.“

Vzhlédla. Dostalo se to jinam. V. F. nebyl jediný, o kom nemluvila. Nabyl jsem dojmu, že jí na tom, co v ní bylo ženské, záleží víc. Kdoví, co si myslela o tom, že Adler zabíjí a pojídá kočky. Neodežene mě to od stolu? Co kdy měla, nebo neměla s Vili Feldem? Nebo on s ní? Odkud a jak se znali? Terezín byl malé město. Všichni jsme se potkávali.

Měla v sobě nervózní energii koní, se kterou si jezdec občas neví rady. Jako se kůň nervozity zbaví akcí, strnula někdy jako kůň uprostřed závodní dráhy. Nemělo smysl ji pobízet nebo utěšovat.

„Když zacházíš s koněm, nesmíš překročit čáru.“

„Jakou?“

„Mezi tím, co máš a smíš.“

Dívala se na život jako žokej v závodě na dostihové dráze. Produkci v manéži cirkusu Odeon nebo v cirku Eminent, kde pracoval u koní její německý otec. Někde ve stínu číhala nemoc. Naučila se s tím žít. Její přítomnost mě vzrušovala, jako opíjí likér. Nevysvětlitelná, výrazná síla, půvab, tajemství ženství, prožitek, pro který nejsou slova. Pokušení, to mladé i ve stáří. Co sbližuje beze slov známé i neznámé, jako si jsou blízko bratr bratrovi, dítě matce nebo syn otci. Zázračný, viditelný i neviditelný dotek, jímž se lidstvo množí a muži a ženy milují.

Chodil jsem s Tangou už týden. Udělal jsem chybu, že jsem chtěl vědět o jejích předchozích známostech? Bylo by lepší nechat to ve tmě. Žárlil jsem. Roztrpčilo mě to víc, než jsem čekal. Vybavil jsem si, co říkala, že každá žena by byla ráda alespoň hodinu denně kurvou. Nebo přišla řeč na to, proč herečky s oblibou hrají kurvy. Mohou vyjádřit, co se sluší jinak skrývat. Sbíral jsem s ní své milostné zkušenosti. Byla první. Vše, co je poprvé, se do nás vryje jako přikázání do kamene. Pršelo. Terezín se proměnil v nejmokřejší místo v Čechách. Byl bych se Tanze taky rád pochlubil minulými známostmi. Ještě jsem nebyl tak daleko. Maličko mě tím znechutila. Spravilo to, až když jsem ji chránil před deštěm. Oblévala nás voda. Tiskla se ke mně, zkřehlá a mokrá. Cítil jsem, jak se třese. Hlavu držela na mém rameni. Vnímal jsem jen chvění. Měla pevné tělo, štíhlá, na svých vysokých nohách, drkotala zuby. Bylo sladké být jí tak blízko, silnější než ona. Nemohli jsme mluvit, tak pršelo. Svírala rty a třásla se chladem. Vnímal jsem to, jako bychom se líbali. Pak jsme odešli k ní, rychlým krokem, skoro během. Pršelo a setmělo se. Cítil jsem se vedle ní šťastný nepochopitelným, radostným druhem štěstí. Láskou. Zahrnovalo to neznámou, rozechvělou úzkost, která přeskakovala z ní na mě. Miloval jsem ji, aniž jsem o tom musel přemýšlet.

Po setkání s Vili Feldem jsem si s ní zahrál na: „Řekni tři věci, které bys neudělala, a tři, kterých by ses radši vyvarovala. (Zkoušel jsem, jak daleko se s ním dostala?) Máš na to deset vteřin. Teď!“

„Neodprodala bych koně koňařům, které nezajímá nic než prachy a kterým jdou koně z ruky do ruky. Nikomu, kdo by s ním zacházel špatně, krmil ho hůř a podstrojoval mu míň než já.“

„Co dál?“

„Nezabila bych nikoho, leda bych musela. Snad ani Feingolda s Keplerem. Nebo možná ty dva. Za to, co udělali se Schillingem. Nešla bych do postele s ženskou, i kdyby mi zaplatila. Neošidila bych, koho mám ráda. Nechtěla bych ležet nemocná a s bolestí.“

Pak řekla: „Už tě taky napadlo, čím to je, že lidi, kteří mají ve všem smůlu a nic jim nejde, žijou dlouho, a lidi, kterým jde všechno na ruku, natáhnou bačkory dřív, než řekneš švec?“

„Myslíš, že do tebe uhodí blesk?“

Ptala se – sebe sama – desetkrát denně, jestli se jí ještě drží štěstí. Přestala se divit, že nás obklopuje tolik neštěstí. „Vlastně žiju dlouho,“ řekla. „Dvacet let!“ A potom: „Neříká se, že optimisti žijí déle?“

Myslela na Schillinga. Na Malé pevnosti byl každý už ve chvíli, kdy překročil práh a zmizel za hradbami, víc mrtvý než živý. Slyšeli jsme věci, ze kterých přecházela hrůza. Představil jsem si, jak ho mučí. Nebo ho ubili, obra Schillinga. Nechali ho ukamenovat spoluvězni, což se tam běžně provozovalo? Tak šel asi mráz po páteři Tanze. Radši by si překousla jazyk než to dát najevo. Vážil jsem, co měli společné, se všemi rozdíly. Záležitosti, o kterých nemluvila.

Jednou se poprala s podkoním, který nepoznal, že její hřebeček onemocněl. Nechal ho žrát seno s trusem. Dala mu facku. Nelitovala, že jí podkoní facku vrátil, dvakrát tak silnou. Upadla do sena. Koně bez rodokmenu, kteří už nemohli v cirkuse pracovat, prodávalo vedení Odeonu obchodníkům s koňmi bez ohledu na to, co se s koníčky stane. Cirkusoví koně a koně vojenské jízdy jsou na tom poměrně slušně, pokud odevzdávají výkony, jež se od nich očekávají, a nepopuzují obecenstvo. Ale co je s nimi potom?

„To už víš sám, ne?“

Pamatoval jsem si, co mi o koních řekla, jako jsem znal trasy Schillingova nákladního parníku Neptun.

„Nebyla bych důvěrná s nikým, koho z té duše nechci. Nenechala bych u sebe nikoho, kdo by chtěl zlomit mou vůli.“

Myslel jsem na to, kde její vůle musela končit. Byla tak pyšná na svoje tělo, jako si někdo chrání duši? Byl jsem zamilovanější, a proto i bezradnější, bez ohledu, jak nedospěle nebo otrle jsem s ní mluvil. Zvykal jsem si na strasti zamilovaných. Souhlasil jsem s babičkou Olgou, že nic není zadarmo.

„Nepřiznala bych se k ničemu, abych si ulevila a zničila při tom pět rodin. Nikoho bych neudala. Křivě nesvědčila. Nenařkla. Víš, jak jsem na tom se sliby.“

Znal jsem české přísloví: Slibem nezarmoutíš. Nechtělo se mi to překládat. Ledacos jsem ani přeložit neuměl.

„Jsme jako zvířata,“ ulevila si.

Roztáhla ústa. Smála se dlouho. Myslela na své hříšky? Koho napálila? Kdo ošidil ji? Co si slibovala od toho, co přijde? Čeho se bála?

„Je mezi námi víc udavačů, než si myslíš,“ řekla.

Hrála mou hru podle svých pravidel. Odpovídala mi oklikou. Nezeptal jsem se jí, co si myslí o Vili Feldovi. (Taky patřil k lidem, na které nezapomněla, ačkoli se viděli letmo. Nepletla si nadbytek mužství s elegancí. Věděla. Se silnými je lepší být silná. Slabých potkala hodně. Neuspokojených svými ženami nebo milenkami víc.) Měla ráda muže silné jako koně. Žárlil jsem na něco, na co jsem ani neměl? Proč byl Adler ve vztahu k Tanze tak drsný? Vyvolávala v něm cosi opačného než ve mně? To pudové, čím opovrhoval a co mu ztělesňovala? Co mohl mít Adler společného s Feingoldem? Byl jsem – pro cosi – i rád, že už neměla Schillinga blízko?

„Nešla bych k doktorovi, leda bych ležela na smrtelné posteli a nemohla ho už poslat pryč,“ smála se. „Jaké jsou tvoje tři?“

V jejích očích se objevily otazníky. Je možné, že jsem Plešounu Leoncavalovi nepřál, čeho jsem se bál u Vili Felda? Co s ním dělaly hormony. V. F. zapřahal do kočáru svých záměrů ženské jako tažné koně. Kráčel bych v jeho šlépějích, kdyby mi to dovolila?

Položil jsem na židli na její půdičce tři nezralé kradené hrušky. Může z nich uvařit kompot?

„Na svíčce?“ zeptala se mě. „Vydržíš být vzhůru?“

„Máš hrnec?“

„I s dešťovou vodou. Natrhala jsem kopřivy.“

Řekla, že jí tu chybí hodiny, kuchyňské hodiny se světle modrým okrajem, jako měla v Hamburku. Odhaduje čas podle světla. Měla tu staré noviny a tři knihy v němčině. Pohlednice Istanbulu a Brém.

Nemohl jsem si dělat iluze. Nakolik Tanga, Soňa Inge Grossová, opětovala, co jsem k ní cítil? Poprvé v životě jsem pochopil, že láska znamená velkolepost a přízemnost, ušlechtilost a úzkost, porozumění, nedorozumění z nedočkavosti a trpělivost donekonečna. Pro co jsem neměl jméno. Všechno, co je člověk. Vylučuje, s čím nepočítá? Nebo naopak? Asi jako když si v duchu desetkrát řeknu ne a výsledek je ano? Obráceně?

„Je to směšné, co mě spojuje se Schillingem,“ řekla. „Je se mnou neustále. Cítím jeho rebelie. Jeho nezkrotnost. Bezstarostnost. Ponornou řeku. Nechtěla bych se s ním dostat do války.“ Pak řekla: „Jestli mě máš rád, nebuď smutný. Chci tvoji radost. Dám ti svoji.“

Když ještě byla doma, s otcem a matkou, zmoudřela svým napolovic židovským původem, nebo naopak? Co z ní dělalo Němku?

Na Vánoce seděla rodina v cirkusovém voze. Rozdávali si dárky. Otec ji vzal za ruku a odvedl do kouta. Čekaly tam na ni vysoké jezdecké boty z červené teletiny. „Bála ses, že nic nedostaneš?“ Četl jí myšlenky. Styděla se. Její Achillova pata. Byla drzá i plachá. Nevěděla, čím se cítí napůl vinná. Nezapomněl jsem, co se říkalo o té druhé holce a za co se styděla.

Přál jsem si být jí blízko. Opojovala mě, čím mě poznamenala. Tak lidi vnímají víno. Vytýkal jsem si každou mezeru, kdy jsem jí nerozuměl. Jistě jsem pro ni znamenal na pár týdnů druh kamarádství, blízkosti, o jaké stála. Nevím, jakou to mělo úroveň. Z jakého tajemství je spředen svazek mezi mužem a ženou? Proč člověk miluje někoho, koho nezná? Co ho spojuje s někým, komu ani nemůže rozumět? Tajný a neslyšný tlukot srdce. Co oslazuje cizí tělo, kterého se toužíme dotknout, jako hladoví psi dychtí po kosti. Proč má člověk za to, že nedosáhne-li svého, udeřila jeho poslední vteřina? Přál jsem si – nepřestajně – ji obejmout, líbat, dělat jí děti, aniž se narodily. Nic jiného pro mě nemělo význam. Neznámá síla mě s ní spojovala jako řeka břehy, vzduch zemi s oblohou. Posedlost, sladkobolné nutkání. Neokázalá velikost člověka. Čeho může smrtelník dosáhnout. Nabídla mi sardinky. Nevadilo jí, že jsem si vzal z čerstvě otevřené krabičky polovinu. Rybičky dostala od židovského vedoucího, který je zase dostal od nacistů za služby. Nacisti rádi naznačovali, že nikdo z nás na tom není stejně. (Věděli, že všechny čeká konečné řešení.) Rádi viděli, jak se žereme mezi sebou. Stálo jim to za pár portugalských, norských nebo dánských sardinek. (Neobtěžovala se u toho člověka dotazem, za jaké služby. Stačilo jí, že nikoho nezabil. Zbytek ať si vyřídí se svým svědomím.)

Tanga mě měla ráda jako své nejlepší koně. Ti pro ni i v Terezíně zůstali měřítkem. Bylo to dávno, co se naučila žít s koňmi, a dlouho, co už s nimi nežila. Srovnávala moje nohy s nohama hříbat, dvouročních hřebců. Hříběti rostou ze všeho nejdřív. Když se hříbátko pase, má kvůli nohám potíže. Musí je roztáhnout, aby dosáhlo na trávu.

Poznala, že vedle ní hubnu. Měla pro mě, co jsem chtěl. (Čemu se posmíval Schilling. Pochoutky srdce. Odmítl by je na moři, nikdy v přístavu. Ervin Adler se jich hrozil. Měl za to, že si je nacvičila u koní. Kdoví, za jak dlouho se projeví následky.) Pokud šlo o cestu na východ, nemohla vědět – to nemohl nikdo –, kdy v Centrální kartotéce vyberou její kartičku a ona si sbalí svých pět švestek. Trestaní měli v transportech přednost. Existovaly příslušné žebříčky. Kdo mohl, chtěl tu zůstat. Všude to mohlo být horší. Nakonec lidé, jak se Terezína báli, se tu drželi, když už tu byli, zuby nehty. Rozdávala svršky a cetky jako předtím Schilling, než ho židovští bachaři a potom čtyři hromotlukové SS zmlátili, spoutali a odvezli na Malou pevnost. Slyšela, že tam esesáci nařídili vězňům, aby u zdi nádvoří ukamenovali odsouzeného spoluvězně. Pokud budou házet vlažně, ukamenujou je taky. Německé ženy a dcery přihlížely.

Vyprávěla mi o kamarádce, která chodila ke hluchoněmým a slepým do ústavu. (Taky o holkách, co přicházely na poslední noc k odsouzeným k smrti. Jedné kladl odsouzenec k popravě sekerou otázku: Dá se věřit, že láska je silnější než smrt? Nevím, odpověděla ta holka. Co neudělá člověk z lásky, soucitu nebo přátelství? Nemůže ho to ponížit, ať je to cokoli s kýmkoli. Zkouška, jakou podstupují ženy. Šel dát hlavu na špalek a smál se a zpíval, protože měl se ženskou to poslední.) Kdoví, co všechno je láska? Jak se lidi chtějí vymknout všednosti a ubohosti.

„Jen co tě neponíží, je pravá rozkoš. Ryzí půvab a dar. Slavnosti, které poskytuje žena, tobě i sobě.“

Líčila mi různé náklonnosti.

„Divil by ses. Včetně zrcadel. Slov, které rádi vyslovují, a ještě radši poslouchají. Nezáleží na vychování.“

„Kdy se ti zdají sny?“ ptala se mě. „V noci? Mně se zdají i ve dne. Když jím vstoje jako kůň. Vykračuju si po Jungfernstieg třídě v anglických střevících a chodím na kafe do barů.“

„Mně možná taky ve dne,“ odpověděl jsem. (O tobě, dodával jsem v duchu.)

„Utrácím nebo rozdávám peníze, komu se mi zachce. Ani v noci nepřijdou zkrátka.“

Byl jsem rád, že se smála. Ještě jsem nedovedl říci, že kdo miluje, souhlasí.

Chodili jsme s Tangou na procházku na Baštu III, ke komínkům nad kasárenskými místnostmi. Ve vysoké trávě se tulili milenci. Spadnout by znamenalo se zmrzačit nebo zabít. Vysoká tráva voněla a šuměla. Stačilo si lehnout a zmizet. Tráva jí připomínala koně. Přála si, abych jí říkal Inge. Tak ji oslovovala maminka. Soňo jí říkala, když se na ni zlobila. Propojila mě s matkou. (Ne s otcem, o kterém se v mé přítomnosti už nezmínila. Stejně jako vypustila své árijské německé strýce.)

„Máš mě rád?“

„Co myslíš?“

„Proto?“

„Inge,“ řekl jsem.

Smála se.

„Asi mě miluješ.“

„Nevím, co to je.“

„To nemusíš.“

„Jsem s tebou.“

„Chybí ti odvaha?“

„K čemu?“

„Když se musíš rozhodnout.“

Líbilo se nám v trávě. Miloval jsem ji. Byl jsem hotov pro ni nebo s ní zemřít. Byli jsme na čerstvém vzduchu. Málokdo se sem odvážil. Nebál jsem se, že spadneme. Zůstával jsem na okraji, abych ji chránil tělem. Přál jsem si, aby padala a mohl jsem ji zachránit. Plakala by, kdybych spadl, zmrzačil se nebo zabil? Byli jsme blíž a blíž okraji.

„Bojíš se?“

„Nechci se zabít. Co kdybych do tebe strčila?“

„Chytil bych se tě.“

„A strhl mě s sebou?“

Vychutnal bych si tu poslední chvíli, myslel jsem si.

„Jsi blázínek,“ řekla.

„Nevíš, kolikrát jsem to chtěl.“

„Co?“

„Víš co.“

„Asi vím, blázínku.“

Mlčel jsem a líbal ji.

„Musíš být rozumný.“

„Nejsem?“

Rozněcovala mi duši.

„Co chceš víc?“

„Nic. Všechno. Tebe. Sebe.“

Skoro jsem při líbání omdléval.

„Nechci být opuštěná.“

„Nejsi.“

„Bojím se toho.“

„Stýskalo by se ti?“

„Už jsi dospělý.“

Rozpalovala mi krev. Slovy, doteky a vůní pokožky, dechem zblízka. Jak se nechala objímat a líbat. Tiskli jsme se k sobě úzkostlivě jako dvě zvířata.

„Věříš na předtuchy?“

Byli jsme blízko u kraje.

„Někdy mám nepěkné tušení. Třeba východ není jen smrt. Nebo ne pro všechny. Co člověk nezná, ho straší. Co bude? Se mnou, s tebou, Schillingem, s námi všemi?“

Napadlo mě, oč by to bylo snesitelnější, kdyby nás to potkalo společně. Stačilo se skulit přes okraj.

Vnímal jsem, jak ji miluju. Nechtěl jsem myslet, na jak dlouho. I hrozba smrti byla s ní přijatelnější. Byl jsem v stavu se pro ni obětovat. Byl jsem šílený. Dívala se na mě velkýma, lesklýma očima, tmavšíma šerem. Cítil jsem, co mám, na rozdíl od ostatních. O čem neměli Ervin Adler nebo Feingold tušení.

U komínku, v trávě, odhalení, jak je pánbu stvořil, nedaleko nás, leželi dva nezletilí. Zaznamenali jsme je až nyní. Neslyšeli náš šepot, jako jsme si my nevšímali jich.

„Je to syrové maso,“ řekla dívka. „Proč to ode mě chceš?“

„Je to krása,“ šeptal chlapec.

„Není to správné,“ řekla dívka.

„Je to dobré i správné,“ řekl chlapec. „Neboj se.“

„Bolí to,“ šeptalo děvče.

Svítil na ně měsíc. Dole pod nimi chodili lidi. Zakrývala je vysoká tráva, kterou už zváleli. Dívka ležela blíž k okraji. Nespatřili nás. Neviděli by nikoho. Dívka měla hlas, jako by někdo umřel.

Tanga mi později řekla, že ten kluk jsem mohl být já. Myslela na to, kolik lidí se snadněji rozloučí, protože se zbaví starostí jeden o druhého. Byl to už třetí transport na východ od začátku září 1943. Do konce měsíce zbýval týden.

„Není to napořád,“ řekl chlapec. „Nejedu na konec světa.“

Tanga pak řekla: „Lhali si. Lež z lásky je pravda.“ Chtěla říci, že je to tak i obráceně. „Je to vždycky slast i strast. Jestliže miluješ, máš dovoleno lhát. V dobrém. Chceš-li někoho utěšit.“

Vrátili jsme se s Tangou do jejího podkroví. Rychle se stmívalo. Od hor vanul chlad. Objala mě, jako chce milenka zahřát milence, matka dítě. Vrátil jsem jí objetí. Nechtěl jsem se podobat dívce ve vysoké trávě. Hřáli jsme se jako dvě veselé děti.

Jednoho dne mi řekla, že mě provede pouští ke břehům oceánu. (To řekla doslova.) Auf, auf, ihr Wandersleut, zum Wandern kommt die Zeit.

Dívali jsme se do tmy okýnkem ve vikýři. Myslela na tu holku a já na toho kluka na Baště III. Řekla, že láska je silnější než my. Nechtěl jsem se už vyptávat na její milostnou minulost. Bral jsem si na pomoc rozum. Věděl jsem, co se stane. Měl jsem ji v hlavě, v podbřišku, v duši.

„Jsem s tebou,“ řekla.

Mlčel jsem.

Usmála se. Proběhla jí hlavou ozvěna.

Zazpívala mi: „Schön ist die Welt, drum, Brüder, lasst uns reisen wohl in die weite Welt, wohl in die weite Welt. Wir sind nicht stolz, wir brauchen keine Pferde, die uns von dannen ziehen. Wir reisen fort, von einer Stadt zur andern, wohin es uns gefällt.“

Vyslovovala slova, abych rozuměl. Viděla, že se mi to líbí. To bylo, co chtěla. Napít se z kašny nebo studny, kde teče čerstvá voda. Přezpívala mi ještě Tři lilie, o jezdci, který je utrhl. A kdyby dneska umřela, bude zítra mrtvá. Ich habe einem Kameraden. Tu zpívali v Kameradschaftsheimu na komandatuře SS na konci Dlouhé ulice. Slyšeli jsme je s Adlerem na L 218. Německy to znělo, jako bychom to zpívali sami. Einen besseren findest du nicht. Tanga byla první, kdo mi řekl, že je to pohřební písnička. Nezněla tak.

„Co z tebe bude, když tě nechají?“ zeptala se.

Chtěl bych být pilotem.

Adler snil o své osobní bugatce, o kterou by se dělil s Caracciolou. Jezdil by závody v hedvábných ponožkách, aby cítil akcelerátor bříšky chodidel.

Ptala se mě, kam bych ji vzal na výlet. Na severní pól, odpověděl jsem jí.

Překvapilo ji, co jsem věděl o Američanovi Robertu E. Pearym, admirálovi Byrdovi nebo Floydu Bennetovi, kteří se dostali k pólu vzduchem, v třímotorovém fokkeru v roce 1926. Tam moje vzdělání končilo; ještě jsem věděl o ruském osmimotorovém letadle Maxim Gorkij, které se zřítilo hned při prvním letu.

Slyšela o Charlesi Lindberghovi. Přeletěl Atlantický oceán z Nového Yorku do Paříže. Unesli mu dítě. Přijali kvůli němu přísné zákony proti únosům. Pohladila mě v klíně. Smála se, co připomíná kormidlo.

„Proto chce každý kluk být letcem?“

Pak řekla: „Jsi jako mladý kůň.“

Nedovedl jsem jí odpovědět. Bylo příjemné si představovat, jak letíme, Tanga a Adler mě nechají pilotovat. Na ostrov Bali. Kolem zeměkoule; se zastávkami. Adler by se staral o kuchyň za letu. Než nás zavřeli, chytil kočku, udělal ji jako pečeného králíka na vlastním tuku (nebylo ho moc). Cítil jsem dotek její dlaně. Překrásné vzrušení, něžnost, souhru všech nervů, jedinečné schopnosti člověka odevzdat se druhému, dát, co dostávám, nezištné sebevědomí, záchvěv, kterým počne u pramene řeka, rozpařená duše, lechtání podobné jemnému polibku. Čím přetéká duše. Točila se mi hlava. Letěl jsem. Dotýkala se mě, kde jsem byl nejcitlivější. Neodvažoval jsem se dýchat. Její obratnost se ve mně měnila v radost a pocit neuvěřitelného štěstí. Slyšela, jak jsem vzdychl, skoro zasténal.

„Jsi cítit strojním olejem,“ řekla Tanga.

Ještě jsem nevěděl, že v tom druhém milujeme i to, co milujeme v sobě.

Byli jsme v letadle. Držela kormidlo a nechal jsem ji pilotovat. Mělo to půvab, který už jsem znal. Bylo příjemné, jak jsme si rozuměli. Nejvyšší druh bezstarostnosti. Volný pád. Co si čteme v duších beze slov.

Vzpomínala na salta na koni, kterému říkala Fiasko?

Objímalo nás hlubší porozumění, mimo slova, v pohledech, dotecích, v pocitu. To neviditelné, co se děje, aniž bychom hnuli řasou. Krásné, něžné a družné, co nepotřebuje slova. Čím se milenci sytí, i kdyby jim kručelo v žaludku. Čím jsou bohatí, i kdyby neměli pětník. Cítil jsem její bezuzdnost.

Pohladila mě po tváři, pak bříšky prstů objela obočí a spánky za koutky očí. Měl jsem dojem, že sním. Hladila mě celou dlaní. Cítil jsem její ruce všude, jak pomaloučku a velice něžně a zároveň pevně mapovaly obrysy mého těla, rukou, břicha a nohou. Políbila mě na ústa, pak na koutky úst, potom na krk, lalůčky uší a sklonila se do klína. Cítil jsem její dech. Slyšel jsem svůj, jak se zrychloval. Zaslechl jsem bušení srdce. Zase ze mě vyšel hlasitý vzdech jako zasténání. Odpověděla mi úsměvem. Ještě jsem vnímal její ruce na vnitřní straně stehen. Očekával jsem v předtuše plné úzkosti, co bude dál, současně s obavou, aby se nestalo, čím by se to přerušilo, se zavřenýma očima, neschopný myšlenek nebo slov. Vzápětí hladila moje stehna z druhé strany. Dělala to pomalu, beze spěchu, a současně s něhou a naléhavostí, kterou to probouzelo. Cítil jsem, jak se ztrácí hranice mezi tady a teď, čemu se říká věčně nebo nekonečně. Vlastnosti usínání, spánku a probouzení. Opřádalo mě horko. Po těle mi naskakoval pot. Připadal jsem si jako ve snu, při plném vědomí, které mě zároveň opouštělo. Vzala mě, kde jsem ještě nebyl, do říše úzkosti, rozkoše a strachu a slasti. Šel jsem s ní, kam to vedlo. To jediné, mimo svět. Vzdával jsem se polospánku a současně s vědomím každého pohybu, dechu nebo stenu. Cítil jsem vděčnost k jejím dlaním, prstům, bříškům prstů. K ní. Měla teplé ruce. Jistě věděla, co dělá. Pro mě to bylo poprvé. Měnilo to Tangu pro mě i mě v někoho, kým jsme předtím nebyli. Neřekla slovo, chvílemi ani nemohla. Měl jsem sevřené hrdlo. Už jsem ani nezašeptal. Vnímal jsem, jak se mi derou do očí slzy. Tohle jsem ještě neznal. A takhle jsem ještě neznal Tangu, Soňu Inge Grossovou. Přicházelo a opřádalo mě to jako tichoučké zemětřesení doprovázené chvěním půdy, snad v samém středu Země. Výbuchy sopky, předcházející vyvření ohně a žhavé lávy, které zpřevracejí půdu hluboko pode mnou. Opíjelo mi to duši, aniž bych polkl něco jiného než sliny. Pronikala mnou její ústa, tělesnost spojená s mojí. Úžasný příslib, v němž ten druhý pro nás udělá, co si nemůžeme poskytnout sami. Nezištná a štědrá touha, ve které se proměňujeme ve vzájemnost. Chtění, kterému už nic nebrání, aby splnilo oběma, co si mohli přát. Tu první i poslední žádost. Všechna přání mezi tím. Co se možná podobá věčnému spánku nebo polovědomí, o kterém člověk ví, jako by věděl, že umírá, ale ještě žije a zůstane živ, ale už mu na tom nezáleží. Co se rodí z lásky a rodí lásku. Jestliže někoho milujeme a ten druhý miluje nás. Co je věčné, i kdyby to trvalo pár vteřin.

Co bych bez Tangy, Soni Inge Grossové, nepoznal. Dech jejího těla. Ruce a ústa. Čím v tu chvíli byla a čím nebyla nikým jiným.

Vdechoval jsem její chuť, její vlhké teplo. Čím budu opilý už jednou provždy. Slyšel jsem, jak polkla.

Utopili se v tom všichni, kteří byli přede mnou nebo snad přijdou po mně. Bylo to panensky čisté, definitivní. Vrchol všech vrcholů, okraje ráje, který nemá střed.

Vylučovalo to, co mohlo rušit. Vstupoval jsem do říše slasti, v níž všichni ohluchneme, oslepneme a oněmíme a jsme šťastní.

Byla to říše těla, obou těl, tělesnosti, bez které by nebyl na Zemi život. Život, jeho nesmrtelná část, to věčné, co si od začátku do konce v sobě neseme. To základní a nejkrásnější, z čeho vyrůstá láska a co se stravuje samo sebou jako oheň.

A pak mě převedla pouští a mohl jsem otevřít oči až na břehu moře. Vynahradila mi, co se stalo v její cele.

„Pojď ke mně,“ řekla. To bylo všechno, nebo se potom do toho vše vešlo.

„Jsi silný,“ dodala. „Jsi dobrý.“

Pak řekla: „Pomoz mi.“

„Ty mně,“ šeptal jsem.

Styděl jsem se, že mám v očích slzy. Dojímalo mě to. Nebyl to pláč. Bylo to pohnutí na dně duše jako horký pramen uprostřed lesa nebo skal, v závitech tajných oddělení mozku, v konečcích nervů, přijímací a vysílací stanice naladěná na to vzájemné, něžné a báječné, dobré. Na to čisté. To místo v nás, které si neseme v paměti do konce naší pozemské existence. Co nám připomíná, kdo jsme. Čeho se přidržíme, když se rozpustíme ve hvězdném prachu, v potravu červů. To nesmrtelné, dokud žijeme.

Poprvé v životě jsem cítil blaho, které pociťuje děťátko v lůně maminky. Okamžik zrození za hranicí prázdna obklopené teplem, dojmem světla uprostřed tmy, života na pomezí nicoty. Tajemství člověka i zvířete, které dostalo rozum, aby si uvědomovalo a vracelo v paměti k vjemům, s nimiž se setká.

Byla to krása, o jaké jsem nevěděl. Splynutí a oddělení muže a ženy. Hranice, za kterou končí, nebo začíná bolest. Radost a stesk. Dosažení a odliv. Nedovedl jsem to později Adlerovi věrně svěřit ani vysvětlit. Nevysvětlil jsem si to sám. Cítil jsem život, jeho nejhlubší smysl.

„Jak je ti?“ zeptala se.

„A tobě?“

„Jsem spokojená. Jsi dobrý,“ opakovala. „Lepší milenec, než jsem čekala.“

„Cos čekala?“

„Už ani nevím,“ lhala. „To hlavní je, žes obstál.“

„Myslíš?“

„Vím. Vidím. Cítím.“ Usmála se. „Slyším. Je to ve mně.“

„Je to pro mě poprvé. Nevím, jaké je to pro tebe.“

„Jako bych ti dala, co dostávám.“

„Je to krása.“

„Tělo.“

„Všechno,“ šeptal jsem. „Ty a já. Svět. Nebe. Věčnost. Čistota.“

Potřeboval jsem ji obejmout.

„Jsi něžný a silný,“ řekla.

„Jsi čistá. Ta nejčistší, co znám.“

Stulila se ke mně. Přivřela oči. Cítil jsem její řasy na tváři. Chvěla se? Nebo jsem se chvěl já?

Pronikalo mě to nesmrtelné. Chtěl jsem to znovu, vrátit se. Co se stane s mužem uvnitř ženy. V té tajemné, vlahé hlubině, kterou nikdy neuvidíme. To nejdružnější, pro co nemám slova. Spojení, které se může jen prožít, ne sdělit nebo zprostředkovat. Chvění, pohnutí a úzkost, které nikdo nemůže poznat za druhého. Podobalo se to paprskům slunce, měsíce a hvězd, jejich odvrácené strany. Sluníčko, které v sobě má žena. Teplo, jaké vyzařují matky. To ženské, co nemá jméno. Co vrací muži dětství a to dětské, co se v něm mění v muže. Zázrak života.

„Jsi moje první,“ řekl jsem šeptem jako omluvu za nezkušenost.

„Myslíš, že to nevím?“

Pak řekla: „S někým je to i pro mě poprvé.“

Neznělo to jako lež.

„Smaže to všechny před tebou. I kdyby to mělo být jen chvíli, co jsme spolu.“

„Nevadí mi to,“ lhal jsem.

Napadlo mě, kolik jich bylo. Kdo to byl.

„Vím, že je to pravda,“ řekla. „Lidi si myslí, že v tom okamžiku umírají. Když budeš mít chuť, můžeme si to zopakovat. Za chvíli i po válce.“

„Budu chtít.“

„Přání otcem myšlenky?“ usmála se.

Nerozuměl jsem. Nechtělo se mi myslet na čas. Co začalo a musí skončit. Na to, že za pár hodin budeme každý na jiném konci světa. Ani jsem nevěděl, že se podobám bachaři myšlenkou nebo závistí na její minulý volný život. Na to veselé v její existenci. Jestli to tak bylo.

„Máš hezké tělo,“ řekla Tanga.

„Díky.“

„Všechno. Všude. Povedl ses mamince.“

Chtěla, abych jí řekl něco o své matce, která z mého života tak brzy zmizela? Jestli byl někdo z nás dvou krásný, byla to Tanga.

„Ty ses jí povedla.“

„Někdy tomu skoro věřím.“

Zrudl jsem a doufal, že to nepostřehla.

„Holka jako já je dobrá, jen když je s někým,“ řekla. „A když není tak dobrá, nezáleží to jen na ní. Musí ji chtít. Stejně jako já. Doopravdy chtít. Chtěla jsem tě.“

Položila si hlavu do mého klína. Hladila mě tváří, řasami, rty, kde mě nikdo předtím nehladil. Dotýkala se mě způsobem, pro jaký jsem neměl srovnání.

„Není to jen chvilkové.“

Dívala se, jako by předtím byla zvíře a polidštila se. Musela vědět, na jak krátce jsme spolu.

A potom, když se do mě vracela síla: „Bude z tebe chlap k pohledání.“

Vzpomněl jsem si, co řekla v umývárce Schillingovi, že štěstí je krátké. Má konec. Schilling jí odsekl, že nečeká na štěstí, aby si vychutnal kousíček masa, tu teplou štěrbinu, ze které se rodí děti. Nebo na bolest, aby si neliboval, když mu nic nechybí.

„Doufám, že nebudu těhotná. To by se na cestu nehodilo.“

Vnímal jsem neobjevenou sílu, kterou cítí otcové. Možnost zplodit dítě. Bylo to stejně nové jako v mém životě Tanga. Co se vedle ní se mnou stalo.

„Rodit je být jednou nohou v hrobě,“ řekla.

Pak: „Chtěl bys mě znovu?“

Pohladil jsem ji oběma rukama. Necítil jsem se vyčerpaný. Povzbudilo mě to. Dokázal bych to? Tenkrát asi ano.

„Mám na sobě ráda tvoje ruce.“

Mlčel jsem.

„Na co myslíš?“

„Nevím. Někdy na to, jestli přežiju. Nechce se mi myslet, jak mě někde na východě zabijou. Odkrouhnou každého, kdo se jim nehodí. To je většina lidí jako ty a já. A pak na to, co budu dělat, když to přežiju.“

„Vrátíš se do cirkusu?“

„Myslíš, že bych dostala angažmá?“

„Proč ne?“

„Leda jako šatnářka nebo uvaděčka. Uklízečka. Krmička zvěře. Pradlena.“

„Proč?“

„Byla bych už stará. Musíš mít tělo jako proutek. Denně cvičit alespoň osm hodin. Jinak to v tobě usne. Ztloustneš, zkornatíš, zlenivíš.“

„Co budeš dělat?“

„To je ta otázka,“ usmála se svým uličnickým úsměvem, který přiváděl bachaře Feingolda k šílenství, protože mu připadal sebevědomý a drzý. Nevyjmenovala mi pár možností? Líbila se mi její nevážnost. Připomněla mi tu moji. Neříkal Adler, že jsem šašek?

Pak řekla: „Jsme zvířata i krotitelé v jámě lvové, jak se říká. Den ze dne, z hodiny na hodinu. Víš, čím si lámu hlavu? Jak budu stará, až se dostanu ven.“

„Do Vánoc to skončí.“

„I kdyby mě pustili zítra. Bude mi padesát. Sto padesát. Tisíc.“

Bylo uprostřed noci. Leželi jsme nazí, osvětlení měsícem a hvězdami.

Řekla: „Muži by si přáli, aby žena viděla to, co mají, v hezčím světle. Ženy jsou z toho vystrašené. Napadne je: dobře, že to nemám, ale zároveň: taky bych to chtěla.“

Naslouchal jsem v sobě hlasu, který zní, když je pravdivý. Nebyl jsem jediný muž, kterého poznala. Tak jsem to nesetřel? Nevymazal? Byli v ní neustále přítomni všichni? Nebo jen někteří? Kdo?

Napadlo mě, s kým nebo kde byla, co jsem ji neviděl. Pár dnů. Zasvětila mě, jako se zasvěcují děti. Cítil jsem celou dobu její dlaně na zádech. Tiskla mě k sobě. V jednu chvíli mi zaryla nehty do kůže. Vzdychla. Škrábla mě po délce zad. Pak mě nechala oddechnout.

Musela vnímat mou nedospělou dospělost nebo dospělou nedospělost. Svěřovala se mi.

„Muže znepokojuje, co určuje míru pro malé a velké. Vidíš jednoho, znáš všechny. Nezáleží na velikosti.“ Smála se. „To největší může být malé. Někdy nevíš, jestli muž přichází nebo odchází. S někým máš strach. Nechápeš, co tě vábí. A někdo se narodí všelijak. Víš, kde myslím. Je to hádanka: chvíli zvrásněná tvář starce, za okamžik svěží pleť dítěte. Nejhorší je, když to má někdo jako fialovou husí kůži nebo vrásky a pihy.“

Vybíral jsem z jejích slov.

„Musíš mě milovat,“ uznala.

Myslel jsem na Ervina Adlera nebo bachaře Feingolda. Co by za to dali, slyšet Tangu. Mít ji vedle sebe. Říkal jsem si, že by ani nemusela být tak otevřená. Bral jsem ji, jaká byla. To pro mě přijatelnější.

„Ani Bůh, ani ďábel nemůžou dostat, co chtějí,“ řekla zamyšleně. „Teta z Brém říkala: Co uděláš pro druhé, to ti udělá dobře. Co děláš jen pro sebe nebo na úkor druhých, tě spojuje s ďáblem.“

Dívala se do tmy v horách za hradbami pevnosti. Smích se jí ztratil. Včera se bavila o štěstí, dnes o ďáblovi. Viděla ho ve ztemnělých horách?

„Je to vždycky souboj ďábla. Den ze dne. Každou noc.“

A nakonec: „Máme to v sobě – ty a já, všichni: anděla i ďábla. Jsme to my.“

Díval jsem se s ní do noci. Bylo chladno.

„Říká se, že Satan sedí pohodlně uprostřed pod rodinným stolem. Nemusí se snažit. Má přehled, co se jí, co kdo říká, dělá. Kolik má kdo peněz. Jaké nosí boty, šaty. Co si v rodině tají. Vidí ti do talíře i do postele. Vyšeptává rady: musíš obětovat menší pro větší. Na nikoho se neohlížej. Na tebe taky nikdo nedbá. Lidi jsou pro sebe. Nikomu na nikom nezáleží. Měň zásady. Proč by ses jich držel? Žádný kompromis není dost velký, když je ti ku prospěchu. Hlavní je uspět. Lhát? Šidit? Kupředu! Obstát! Uspět! Zabij, zdědíš. Teta – sestra otce – měla v kuchyni na kuchařce červenou nití: Grüss Gott, tritt ein, bring Glück herein. Fünf sind geladen, zehn sind gekommen, giess Wasser zur Suppe, Heiss alle willkommen! Říkala, že mám oči jako dvě hladové díry. Ďábel ti dokáže namluvit, že ztratíš jen kapičku krve, aby ses nebál, že vykrvácíš. Z cizího krev neteče. Ber, ber, ať nic nezmeškáš. Duše? Podle Hagengruberové je to výmysl básníků. Nikdo ji neviděl, neosahal. Byl bys hloupý, kdyby sis nebral, nechtěl, když všichni berou a chtějí. Proč bys neměl mít, co mají druzí? Víc nábytku, víc peněz. Brát si, co si berou. V číslech je všechno. Ďábel je doktor, chce ti dát pokusnou pilulku, která tě má vyléčit, ale zabije tě.“

Nechtěl jsem, aby myslela na nemoc. Co to je, co rozhoduje, co se z člověka stane, prostitutka nebo učitel, bachař nebo sběrač nebo omývač mrtvol, hráč, námořník, ponocný nebo krysař, profesor, zloděj, truhlář nebo pekař, předseda Rady starších, cokoli, co může člověk v životě dělat, aby utěšil Tanžinu tetu? Zvážněla.

„V Hamburských kasárnách dneska křičelo dítě na matku, proč je přivedla na svět. Jako by za to mohla, že mělo hlad, žízeň a strach. Nesla matka vinu za pevnost, nacisty, osud? Maminka se rozplakala. Dostala hysterický záchvat. Zapřísáhla se, že i kdyby mohla, už nechce a nebude mít děti. (Ani by nesměla.) Znala jsem čtrnáctiletého kluka, který si přál, aby sestru, kterou vždycky chtěl, radši neměl. Nemusel by se dělit. Záviděl své nenarozené sestřičce, že se vyhnula světu, kde už byl. Někdy je ďábel žíně v husté koňské hřívě.“

A ještě: „Prodáme se ďáblovi za kapičku krve.“

Potom: „Měla jsem známého u Waffen-SS. Zdravil mě: Du alter Bandit, du lebst noch? Někdy je ďábel přátelský, přinejmenším zdvořilý. Když to sečtu, ještě mi lichotí, že o mě mají zájem.“

Nevím, jestli se tím chlubila, utěšovala nebo si to – přece jen – přibližovala, protože se tomu zároveň vzdalovala. Bylo by jí líto nebýt půl židovka a napůl Němka? Vyměnila by si totožnost, kdyby jí to ďábel nabídl? Vzdala se své půlky? Neměla by radši árijské papíry? Nebylo pohodlné být židovka.

Připomněla mi, co řekla posledně: „Někdy ti bere ďábel vůli. Ne hned duši. Některé části mozku, kde cítíš bolest, výčitky, porozumění. Věrnost, i sobě. Nechá ti bezcitnost. Lhostejnost. Nezájem. Bezbrannost.“

A nakonec: „Chlapec z márnice v Ravelínu II si stěžoval, co mu tam včera zase navezli mrtvol. Polovina jsou sebevrazi. Zase jsou skvrny na slunci.“

Nechal jsem ji dívat se do tmy. Viděla ďábla? Kde, s kým byla?

Najednou jsem pochopil, že být s ženou, není jen to, být v ní, ale s ní, potom, to stejně důvěrné a trvalé. Otevřenost, se kterou se lidi otevírají jeden druhému.

„Víš, co mi říkal včera kabalista? Smí se studovat až nad čtyřicet. Aby ti to nepopletlo hlavu. Podle kabaly je duše i ďábel v číslech. Ptala jsem se ho, jestli má strach umřít. Ne, měl hrůzu, že zůstane sám, když tolik lidí odjíždí. Nebo si zvykne být sám. Naučil se ztrácet lidi, jako se ti utrhne knoflík, vypadne klíč z kapsy, založíš věc. Podle báby, co mi četla z dlaně, se dožiju pětaosmdesáti, řekla jsem mu. I když nechci, závidím mrtvým. Víš proč? otázal se. Znají odpověď. Co když ne? Ne. Už vědí, co je, co bylo, co se snažíš rozluštit. Na čem už nezáleží. Nemohou to živým sdělit. Ďábel chce smazat rozdíl mezi zabít a dát se zabít. Vím, že kdybys musel, zabil bys taky, řekla jsem mu. V sebeobraně musí člověk zabít. Zabila bych, i kdyby někdo ohrožoval mou kočku, psa, koně. Když umře kůň, mám pocit, že nastal konec světa. Než se zas cosi seběhne. Svět se pro mě rodí nejenom s každým novorozencem, i s každým hříbětem. Cítím to v morku kostí. Nosil kabalu jako šaty, které chrání lidi, co nechtějí zabít, nemají rádi krev, nesnesou bolest, utrpení nebo smrt, vlastní ani cizí. Zabít se sám je podle něj mezi hloupostí a moudrostí, činem a zločinem. Ďábel miluje smrt. Nezamiloval se do smrti jako Němci. Řekla jsem mu, že ďábel je každý, kdo zabije. Ne z nenávisti, bez důvodu. Ne z odvahy nebo z ryzí vášně, bez příčiny. Kdo udá. Zaváže se policii, že bude udávat, ne protože mu druzí nevěří, ale naopak. Dítě otce, manžel manželku. A když se jim na to náhodou přijde, lžou, že to tak není nebo že manžel tím chtěl manželku zachránit od bludů. Odpověděl mi, že někdy musí i Bůh brečet. Veselí lidé šíří radost, zlí na zlo zajdou. Nemám tolik trpělivosti čekat, řekla jsem. Ať se jde se svou kabalou vycpat. I s čísly.“

Mluvila do tmy, ke mně a k sobě. Myslela na koně. Znala esesáka v Hamburku, který říkal, že proti ohroženým nic nemá. Nevlastní teta jeho vzdáleného bratrance měla židovské příbuzné. Kdyby mu dali rozkaz pokropit z kulometu deset tisíc obřezaných napěchovaných na hřiště AC Hamburk, postřílel by je bez váhání, včetně svých příbuzných. Meine Ehre heisst Treue. Má čest se nazývá věrnost. „A to byl jeden z rozumnějších. Tak si vyber!“

Dala mi nahlédnout do komnat své duše. Měl jsem dojem, že jsem tam vstoupil.

„Kde je hlad, tam je ďábel. Kde se ti vysmějí, cokoli říkáš, jako bys lhal nebo si vymýšlel, překrucoval pravdu nebo je chtěl podvést, ošidit, okrást. Kde je bída, hlad a zima. Lidi umírají na nemoci, které se už před válkou daly vyléčit, tuberkulózu, spalničky a chřipku, španělskou chřipku. Máš ho v sobě jako noc, hory a dráty a hradby, pevnosti. Ty i já. Když si pleteš domýšlivost s pokorou. Když si tě někdo pronajme jako zvíře nebo věc, a necháš se. Zradí-li tě, podvede, obelstí. A necháš si to líbit. Co nenajdeš v ďáblově knížce, se skrývá ďáblovi pod pasem, jak říkala brémská teta. Ale i kdyby ses mě zeptal, kde je anděl, řekla bych ti, že to jsi ty i já.“

V očích měla ticho a křik a nehybnost i pohyb, jakým se měří běh hvězd, prach na cestě, po které už nikdo nešel, život a smrt, sestry, které požírají čas jako nezkrotné hladové zvíře. Záležitosti, které jsem mohl tušit. Nemoc. Její soukromý čas, který ubíhal pomalu nebo rychle podle toho, o čem uvažovala nebo mluvila anebo čeho se bála a s kým mluvila. Zakrývala to smíchem, historkami o cirkuse.

„Ty a já,“ řekl jsem.

Zadrhávalo mi vedle ní v hrdle. Cítila v sobě to andělské, co jsem v ní vycítil já? To čisté?

V noci se jí zdálo o koních, už tak vyhublých, že je klisny odmítaly. Nejhorší sen, jaký měla. Vychrtlí, žebra pod kůží rozpoznatelná, slabí, že by ani nevyskočili na klisnu. Neptal jsem se, jestli si dala sen vyložit. Koně s nemocnou kůží jako zpuchřelé lano. Často jsme si rozuměli beze slov. Jindy se obalila tichem, kterému jsem nerozuměl. Byla z vteřiny na vteřinu jako za zdí, jiná, než jakou jsem ji poznal v cele. Zdálo se, že zná svou pravdu, jindy ji hledá v tom, jak s lidmi mluví. Neřekla mi, kde je její nejdál. Kam až může dojít. Co odděluje ženu od muže i tím, čím je spojuje? Pralátka, ze které jsou utvořeni? Čemu jsem nerozuměl. K čemu jsem se vracel.

Mluvila o hříbatech, jako mluví ženy o dětech. Měla klisničku, která dostala průjem. Musela ji omývat.

„Víš, co je směšné?“ zeptala se mě, když se vařily v hrnci na svíčce kopřivy, ze kterých nasekala špenát. „Jak se chce každý dožít smrti, jako by ani to nebylo jisté.“

Divil jsem se.

Smála se. Někdy to byl rozverný smích. Smála se jako kluk. Jindy to byl výsměch a škodolibost nebo drzost. Opravdu se smála jako muž. Dobírala si sebe samu. Posmívala se svému strachu z nemoci. Týden, měsíc byly dalekosáhlá budoucnost, na které se dá stavět. Co bázeň nemohla změnit anebo uspíšit. Ve výsměchu druhým byla síla, kterou si uvědomovala. Výsměchem se znásobovala. Jako se asi lidi kdysi, jak tvrdil Bobeček Máhler v Belgické 24 (k radosti Weltfeinda Flussera, žháře už od narození), znásobovali ohněm, proudící řekou anebo větrem, schopností pokládat lidi, zvířata a věci nebo živly za něco, co lze posměchem oslabit, zpřístupnit a nakonec porazit; zbavit hrozby, která sídlí v neznámém. Ve všednosti. V tom, co se tolikrát opakovalo, že by se spíš mělo mluvit o opotřebení, byla její síla.

Co měla na mysli, když řekla, že je to jinak?

Neříkám, že Tanga byla voda a já oheň nebo obráceně. Setkání s Vili Feldem, k němuž jsem se vracel, aniž jsem jí to řekl. Byl to v tu dobu – i dodatečně – můj mentor, vzor z hřiště na Hagiboru, kde vyhrál běh na patnáct set metrů, přeskočil laťku na 172 centimetrech a hrál fotbal, spojku na pravém křídle, a vypadal, že dokáže – i u ženských –, co chce. Připomněl mi neviditelné kanály mezi láskou a zradou a chtěním a morálkou. Měl jsem to s Tangou na dosah ruky. Stačilo přehrávat si její výraz, když jsme se s V. F. potkali, a má snaha dělit se zmizela. Byl bych schopen někoho zabít, jako si vyřizoval Weltfeind Flusser svůj účet na psech? Najednou, aniž někdo něco řekl nebo se něco změnilo, byla scéna plná krve. Platily jiné kódy než včera. Každý den si mrzačíme duši. Krájíme neviditelnou řeznou ranou duše těch druhých. Šupiny zmrzačené ryby v neznámém moři.

Byl jsem rád, že se to dostalo při kopřivách, dušených na špenát, k životopisům koní, k manéži. V cirkuse měli fakíra, který hrál na harfu dvěma kobrám. Neslyšely hudbu. Tančily podle pohybů Indova těla, paží a hlavy. Prozradil trik Tanze. Díval se na ni tmavohnědýma šedesátiletýma očima, v nichž měl vzdálené rodiště, ves, kterou viděl v duchu, vyprahlou sluncem, zmučenou hladem, plnou hadů a tisícileté ubohosti, předsudků o věrnosti žen a hranic, na nichž pozůstalí manžela upalovali vdovu.

„Jsou tři druhy ženských,“ utírala si Tanga rty hřbetem dlaně. „Některé jsou na sto procent ženské, jiné jsou jen ženské a ty třetí půl ženské a půl chlapi. Musí být důvod, proč to příroda takhle zařídila.“

„Myslíš, že to nebylo vždycky příjemné?“

„Možná že ne.“

„Jak to?“

„Asi jako že každých deset minut vyhladovíš nebo se tváříš jako šťastné štěně. Jednou hledaly v hádce ženské v cirkuse, v čem jsou na tom holky líp. Tělesně, i když nesou na svých bedrech tíhu a osud všech kultur a ras. Ne každá ženská stojí o to, aby se narodila jako muž, ale nevadilo by žádné z nás mít volbu. Prsa jsou krásná věc. Když moc běháš, překáží ti, občas bolí. Nemluvím o bolestech v kříži. A nemusíš drhnout podlahu. Muži mají choulostivější části těla. Bojíš se o ně. Ženy jsou přizpůsobivější, trpělivější. Muži – většinou – netrpěliví. Je to v nich od přírody. Čím mladší, tím netrpělivější. Starší jsou na tom líp, ale mají méně energie. Nejraději by zůstávali vespod. Jako lovci na čekané. Ženské si nevyberou. Všechno, co žije, se narodilo z matky.“

Dívala se na mě. Neměl jsem rád její pohled, ve kterém leželo obvinění, aniž je vyslovila. Měl jsem na svědomí něco, o čem ani nevím. Dívala se na lidi, jako by byli most, po kterém přecházela, když se nečekaně zbortil. Nedorozumění, které se jmenuje žena a muž.

Najednou mi něco vadilo.

„Máš studené ruce,“ řekla.

„A co?“ odpověděl jsem.

„Studené ruce, láska na jednu noc.“

„Kdes to vzala?“

„Říkal to námořník, co se vrátil ze Santa Cruz, z Bolívie. Lodní inženýr. Bolívie ztratila moře ve válce s Chile. Narodil se ve Valparaisu. Říkal, že chudí jsou tam strašně chudí, a bohatí už jen tím, že něco mají mezi tak chudými, vypadají bohatší.“

„Proč ses nevdala?“

„Vdávala jsem se v sezoně desetkrát denně. Nemusím se modlit, abych našla muže.“

„Pamatuješ si je?“

„Některé.“

„Nenašlas nikoho nastálo?“

„Jsem ještě mladá.“

Napadlo mě, co říkal Schilling, že by to měla napravit pěticí, kterou by si pěstovala dohromady. Harém naruby. Pojistku proti zklamání. Vyhnula by se rozčarování. Dívala se, jako by v duchu někde za mnou viděla prince v šatu protkávaném zlatem na bílém koni.

Koncem srpna 1943 jsem přinesl Tanze prstýnek s tyrkysem. Vypadal jako modrá obloha ve slunném dni, která se odráží v říčním proudu. Navlékla si ho na prsteník a potom na malíček. Zeptala se mě, kde jsem ho štípnul. Byla na prstýnky pověrčivá jako na květiny. Kytky, které člověk dostane, nemá dávat, aby nikomu nepřinesl smůlu. Dárek z lásky, prstýnek, korále nebo náramek, také nosí štěstí jen tomu, kdo je původně dostal. Kradené věci přinášejí smůlu. Nemůžeš udělat radost nikomu ukradenou radostí někoho jiného. (Na tom ztroskotají i ti, jejichž dnešní sláva se dotýká hvězd.) Sdílet radost je možné jen dáváním (i když taky trošku braním).

„Nemusíš se bát,“ řekl jsem. (Bylo by dobré, kdyby to tak bylo.)

„Tos mi koupil?“

„Vyměnil.“

„Tyrkys znamená nezištnost, ne? Je to kámen prosince. To bych žila alespoň do konce roku. A že tě nikdo neotráví, myslím jedem. Rozhodně to není kámen ďábla.“

„Voda, samá voda.“

„Pro někoho je tyrkys svár ostychu s touhou. Budou se o mě propříště ucházet boháči? Nikdo už mi nepohne žlučí. Nedotknou se mě výčitky ani hrozby. Díky.“

Zvlhly jí oči? Měla radost.

„Přihořívá,“ řekl jsem. Napadlo mě, jaké asi dostávala dárky. Nebo které nedostala.

„Myslíš, že měl ďábel matku?“

„A možná dceru nebo dvě?“ zmohl jsem se.

Podívala se na mě. Vyměnil jsem prstýnek za patnáct deka margarínu s francouzskou židovkou z Lucemburku, manželkou židovského pianisty z Berlína, který se jmenoval Berlínský. Přijeli „lázeňským“ transportem do Terezína – Theresienbad. Věřili gestapu víc než sobě. Manželka klavíristy se jmenovala Aida. Vypadala jako Arabka, s černýma očima a hrubou olivovou pletí. Vyučovala zpěv. Věděla hned, pro koho prstýnek chci. Získala ho kdysi v Jeruzalémě, ve staré čtvrti, kde kupovali stříbrné šperky pro milenky a ženy křižáci. Nazítří mi Tanga líčila, jak jí prstýnek připomenul mou maličkost. Nechtěně škrábla hosta, jednoho z těch, co jí nabízeli manželství, asi aby nemuseli platit. Netušil, kdo ho to vlastně drápl na choulostivějším místě. Mohla mi potvrdit, že se mu to nelíbilo.

„Sundala sis prstýnek z prstu?“

„Ani náhodou.“

Líbilo se jí, že jsem jí daroval šperk. Mně se nelíbilo, že jsem nebyl – v tom ohledu – jediný.

„Když jednou holka přijme prstýnek a navleče si ho, nesmí ho sundat. V prstýnku je tajemství, které nezná ani dárce, ani obdarovaný.“

„Tak kdo ho zná?“

„Nikdo.“

„Židovské holky nosí prstýnky na ukazováčku,“ řekl jsem, když si ho navlékla na malíček.

Říkala to i Paula Leventhalová na její cele.

Vzal jsem Tangu na kabaret Harryho Hamba, Ernsta Morgana a Hanse Hofera na půdu Hasičského domu, kde zpívali šlágr Es ist Serviert. Je prostřeno. Vybavila si šašky v cirkuse, v plandavých úborech sešitých z pestrobarevných čtverců, trojúhelníků, kosoúhelníků a kulatých záplat, s plstěnými klobouky a potrhanými rukavicemi bez prstů. Věděl jsem, že by si to se mnou pár lidí rádo prohodilo. Vedle ní jsem se cítil. Byla feš. Byl jsem rád, jak jí to slušelo. Pěkně se vystrojila. Červenou sukni, modrý kabátek, bílou blůzu s francouzskými krajkami, červenou kabelku z hovězí kůže se stříbrnou přezkou a červené sportovní polobotky od zástupce vedoucího Transportleitung.

„Jsi na mě pyšný?“

Pak řekla: „V cele jsem měla dojem, jako by mi někdo stál za zády, chodil se mnou jako stín a lepil se na mě nebo se mi díval přes rameno a hlídal mě. Mám stále pocit, že mě střeží neviditelné oči, ruce s bičem a řetězy, připravení mě zabít.“

Byla pyšná. Bála se lidí, kteří ji chtěli pokořit. Měla strach z ponížení. Pohrdala bachařem Felixem Feingoldem, protože ji bitím pokořil. Necítila se tak silná, aby si to mohla dovolit.

Poslední dny pobytu Tangy v Terezíně jsme žili v její kůlničce na půdě, než jí přijde povolání do transportu. Věděla, že pojede za trest jako vybrané zlodějky v ženské cele. Sahala si na prsa jinak než předtím. Hnětla si je, jako by nevěřila, že je má. Napadlo mě, že taky nemoc je ďábel. Spočítal jsem si, čeho se vzdala.

Adler mi chtěl namluvit, že mi to říkala, abych ji litoval. Začala mít sny, každou noc stejné, takže je číslovala první, druhý a dál. Ve snu číslo jedna jí někdo bral slova z úst. Zaměňoval je za jiná, s odlišným významem, kterým vyvracela, co původně vyslovila. Žertovala o vážných věcech. Vyprávěla mi o Hamburku, orientálcích, na které si zvykla, jako si oni zvykli na Evropany. O starých lodích, kam zatékalo a kde bydleli lidi bez domova v těsných, rezem sežraných kajutách. O krysy tu nebyla nouze. Mluvila o pravdě, nemluvila o lži. Nemohla už spát ani jíst jako předtím. Slyšela se, jak křičí, nebo se viděla utíkat; nevysvětlené, nepojmenované. Zdálo se, že slova ji odmítají, stejně jako Tanga odmítá je. Opouštěla ji energie. Nemohla se soustředit. Nečesala se ani nemyla. Vypadala pod psa. Slova ztrácela schopnost vyjádřit, co jí leželo na duši. Zamykala. Pokud někdo zaklepal, neotevírala. Plnila se tichem jako potopená loď vodou. Drolila se jako skála ve větru na prach. Cítila sucho v ústech; sílu, která jí krade dech od úst. Nepamatovala si, co chtěla říct.

Chtěl jsem ji vzít na procházku na baštu, do vysoké trávy, kde jsme slyšeli ty dva mladistvé, aby se provětrala. Co na ní bylo svěží, zdravé a krásné, chřadlo.

Ve druhém snu viděla ptáky, kteří na ni útočili v hejnech. Ve třetím se z ní stal modrobílý papírový anděl, který se proměnil v ďábla. Ptala se, kam letí. Do pekla, do ráje? Anděl-ďábel se tázal jedněmi ústy, co si myslí, že pro ni bude lepší. Měla by se rozhodnout a nečekat.

Řekl jsem jí, že když mi byly čtyři nebo pět, anebo snad už šest, mohl jsem si poručit, co se mi bude zdát, pohádka, dobrodružství, a zdálo se mi to, kolikrát jsem chtěl. Znal jsem holku z Hagiboru, které se také zdály sny na objednávku. Neptal jsem se Tangy, co její číslované sny mají znamenat, protože jsem nechtěl, aby mi řekla, že jsou o transportu na východ. (Chtěla vědět o té mojí holce z Hagiboru, kterou mi svedl Vili Feld, Ruth Winternitzové. Utince se říkalo Ťuhýk. Učila se modistkou. Měla ňadra trochu jako Tanga, jako veliká jablka. Přišla do Prahy z Maďarska. Pod záminkou, že zápasíme, jako se perou kluci, jsem občas cítil její ruku mezi nohama a nebránila se mi, když se mé dlaně – jakoby omylem – dotkly jejích ňader.)

Měl jsem rád Tanžin sen pětku. V něm se její tatínek zapletl s gangstery. Bylo jí devět. Vzal ji na procházku. V parku jim znenadání zastoupilo cestu pět mužů. Vzájemně se pozdravili. Prosil je, aby ho nezabíjeli. Má rodinu. Zeptali se ho, jestli zná pravidla. Už nemusel odpovídat. Prostříleli ho každý pěti kulemi. Ji nechali odejít. Šla pět kroků pomalu, pak utíkala až domů. Celou dobu neřekla slovo.

„Když se nebráníš, zabijou tě. Kdo střílí rychleji, žije déle. Němci se naučili vyhrát, ještě než vystřelí. Prahu dostali bez jediné kulky. Naženou ti hrůzu. Namluví ti, co ti nepatří, protože si na to dělají zuby. Jaké je tvoje místo. Žádné jiné. Slibujou, aby tě nachytali. Nesplní. Udělej to a to a dosáhneš toho a toho. Čím víc lžou, tím jsi nejistější a víc se bojíš. Přimějou tě, aby sis představil nedozírné následky.“

„Měl jsem kamaráda, německého a židovského míšence. Říkal, že nás Němci zabíjejí, protože se bojí.“

„Je to možné.“ Pak řekla: „Zabíjení je pozvedá z bezradnosti. Nacházejí v něm totožnost, kterou buď neměli, nebo ztratili. Zastírá jim zbabělost. Jsou malí. Chtějí být velcí a mocní. Vyvádí je z úzkosti. Ze všeho, co jim připadá beznadějné. S první kapkou krve se jim vrací sebedůvěra. Zabít znamená vyřídit protivníka provždy. Konečné řešení. Zdá se jim možné uchvátit svět. Dovolávají se svědectví mrtvých, které zbavili života. Jsou šťastní, asi jako jsou supové nebo hyeny. Úspěšní jako jedovatí hadi. Podlost je jejich ctnost. Mají to hluboko. Dostává je to vysoko. Přáli by si cítit se jako rytíři. Hodně lidí z podsvětí vstoupilo do SS a do SA jako můj strýc Karl. V uniformě se cítí povýšení. Kasta. Oslovují se šaržemi jako šlechtickými tituly. Mají za to, že v souboji muže proti muži stačí jeden Němec na sto jiných. Ve skutečnosti vraždí v přesile sto na jednoho. Opíjejí se tím, co je v nich kruté. Vychloubají se množstvím. Nakonec Schilling taky.“

Přestala mluvit. Dívala se k horám.

Věřila, že námořník je ještě naživu? Nechali ho u zdi na třetím dvoře ukamenovat spoluvězni za účasti žen a dcer esesáků? Měla přes místní Waffen-SS spojení na Malou pevnost? Naučila mě neptat se, co sama neřekne.

V šestce se provdala Tanžina maminka za německého barona. Měl přepychové auto. Kupoval mamince prsteny, náramky a náhrdelníky a staral se o Tangu, jako by byla jeho. Učil Tangu počítat a vyptával se jí, jak žije. Chtěl, aby se naučila hrát na kytaru a psala mu dopisy. Maminka se smála. „Kdo si vezme barona, snídá, obědvá i večeří jako baron.“ Baron Tanze radil, aby se šetřila. Vzal ji s maminkou na projížďku autem třídou Jungfernstieg u jezera, kolem kaváren a drahých obchodů v podloubí z jedné strany a přístavištěm s parníčky z druhé. Výlet jim překazil anglický nálet.

„Angličani nalétávají v noci, Američani ve dne.“

Ve snu číslo čtyři jela Tanga ve služebním vlakovém voze noční krajinou, jako by projížděla sama sebou. Rodiče s bratranci se objímali a neostýchali se před ní. Náhle vlak vykolejil. Vyhodilo je to do vzduchu. Dřevo praskalo, třísky lítaly, do vagonů vnikala voda, zaplavila kupé. Hřmělo a blýskalo se. Pět mužů, kteří měli na starost vlak, se šlo podívat, co se stalo. Vlak narazil na bílý útes. Za útesem leželo město, které lehlo popelem. Jako holka viděla obrázek takového vlaku v maringotce Erika Brüllera, krotitele tygrů, který si ho přivezl ze zájezdu do Mexika.

Pozorovala večer, zvlněná údolí, hory. Červánky zrudly a zfialověly. Rozpouštěly se ve větru, v přicházející noci. Tanga si vzdychla. Večer umíral. Zároveň se dotýkal jiné než lidské smrtelnosti. Večery tu byly krásné a teskné. Zvlněná krajina připomínala rozbouřené moře. Na polích dozrávala úroda, stromy a louky obtěžkaly deštěm. Podnebí bylo vlhké. I v létě se připomínaly uplakané jaro a podzim. Často pršelo. Přírodě to prospívalo víc než lidem. V dešti se dobře spalo. Nechávala se ukolébat pravidelností kapek. Na spánek se připravila krátce. Umyla se u studny na dvoře a spala, jak nejdéle mohla. Zánik všeho ji v převráceném smyslu uklidňoval. Něco jí našeptávalo, že na tom jsou všichni a všechno stejně. Když byla na půdičce sama, chodila v podprsence a v kalhotkách. Připomínala mladé hospodyně, které jsme viděli v Belgické 24 v oknech přes ulici, když myslely, že nejsou nikomu na očích, nebo jim na tom nezáleželo, šly pro vodu či něco vylévaly. Tanga vypadala ve spodním prádle dobře. Chvílemi se jí vylévaly z prádla kousky těla. Hezká prsa, boubelatý zadeček. Štíhlá, ne hubená silueta. Byla na své tělo pyšná, měla je ráda, a navíc mu byla vděčná. Tělo ji drželo nad vodou.

„Nic netrvá věčně.“

Měla v pohledu jinou zkušenost, odlišný čas. Nemohl jsem se jí nasytit. Usmívala se. Nemohl jsem se vynadívat, když se svlékala, zůstávala svlečená nebo se oblékala. Věděla o tom. Skoro čekala, že se budu dívat. Nebo se svlékla rychle, jako by závodila. Svlékala i oblékala se s půvabem, který vzrušuje, jak to umí žena. Byla krásná jako svěží jablko, hruška, rovná jako bříza, bílá a svěží a čistá, mladá.

Adler už mohl těžko říkat, že mi popletla hlavu a zamiloval jsem se do kurvy. Chtěl jsem od ní víc? Myslel jsem jen na to, od rána do večera. Stále jsem se jí nedokázal nabažit. Plnila mě radostí jako déšť okapy vodou, stékající s jemným šumem na dvůr.

„Jsi jako kůň,“ řekla.

Dalo mi to právo srovnat se s Schillingem?

„Jsi jako Adler,“ odpověděl jsem. „Pro toho je taky všechno už po sezoně.“

Podívala se na mě. Pak vyhlédla vikýřem do šera.

„Nespěchám,“ řekl jsem. „Nemám snad ještě celý život před sebou? Fůru času.“

Mezi koněm a člověkem nacházela Tanga podobnosti. Koně a lidi jsou stvořeni ze stejných vnitřních šťáv, říkala mi. V hřebci, stejně jako v muži, se soustředí základní instinkty – jako střelný prach v náboji. Ze všeho nejsilněji a ze všeho nejdřív k tomu, dostat a shromáždit co nejvíc samiček. Hřebec žije pro jediný účel: rozmnožit se. Zabírá to všechen jeho čas: když běhá, stojí a krmí se nebo pije. Dovoluje mu to spát jen zlehounka, aniž se vzdal v nejmenším, co je na jeho území, i když odpočívá. Snaží se hledat, chytit a udržet si tolik klisen, kolik jich může najít. Hnací síla, kterou mu dala příroda, aby se množil a koně nevyhynuli, mu nedopřává odpočinku. Hřebec může mít ve svém panství dvě, tři nebo dvacet klisen, ale jediná, která mu uniká ve vedlejší stáji nebo na sousední louce, ho znepokojuje, dokud ji nedostane nebo se neztratí z okruhu jeho smyslů, očí, uší a čichu. Jediná klisna kdekoli na dosah rozněcuje v hřebci plamen, který nemůže uhasit, i kdyby chtěl. V tom je podobný muži. Nebo muž hřebci. Je to oheň, který nezhasíná, smála se. Hoří bez úlevy, požírá sám sebe, celé dny, noci, v jeho představách. Může ho přitlumit, nechat plameny planout nizoučko, vyhnout se jim nebo vyhýbat dlouho, ale kdykoli může, propukne se silou, která se napájí z původních zdrojů. Shoří v něm. Muži pomáhá rozum. Musí. Ale jeho rytířské výpravy se podobají slídění a pachtění koně. Muž to doplní, zakryje a zatlačí přechodně do pozadí jinými potřebami a odlišnými zájmy: o jídlo, peníze a postavení, rodinu, ctižádostí a bojem o moc a snahou obstát a přežít – ale touha muže svádět, dostávat, dobývat, rozmnožovat se, často aniž se doopravdy rozmnožil nebo chtěl rozmnožit, z něj neodchází. Stačí se podívat na starce, když vidí dívku. Najednou se usmívají. Mají radost. Poskočí jim srdce. Zasvítí jim v očích.

„Záhady těla,“ prohodila Tanga. „Proč? Nikdo to neví a všichni to vědí i bez učení. Nezáleží to na zkušenosti. Kdoví, jak to všechno je. A láska? Přijde a odejde. Jako šumivý bonbon ve vodě. Naplní se a zmizí v rozloučení nebo přátelství. Víš sám, jaké je to se štěstím. Je většinou krátké.“

„Jsi chytrá.“

„Radši bych byla silná.“

„Jsi silná.“

„Radši bych byla šťastná.“

„Někdy jsi, ne?“

„Ještě radši bych byla dobrá.“

„V něčem jsi.“

„Jak to víš?“

„Musíš mi věřit.“

Taky mi řekla: „Co dělá muže mužem, není samo o sobě krásné ani ošklivé. Asi jako lokty, uši nebo palce u nohou. Je to i odvaha, odpovědnost. Charakter. Spolehlivost. Mužnost, jak jí rozumějí ženy. Chtění, když ho dokážeš zkrotit. Nebo prosadit. Možná víc, o čem nevím.“

„Děkuju.“

„Kolik máme ještě času?“

„Stačí ti noc?“

„Už je noc,“ obrátil jsem se k ní.

Mluvila do tmy. „Nemusíš se ptát, čím to platím. Sama sebou. Poddávám se ráda.“ Pak řekla: „Všechno se dá koupit. Mně stačí postel. Tlukot srdce.“ A nakonec: „Má kamarádka v cirkuse se ptala, kam se z ní ztratila holčička, které stačila cukrová vata. Měla už břicho, vypouklý žaludek. Bylo jí dvacet čtyři. Klaun ji svedl ve čtrnácti. Zmizel s jiným cirkusem. Nebo změnil zaměstnání. Už umřel. Dva a půl roku žila se ženatým. Vrátil se k manželce. Podlehnout je snazší než zapomenout. Cenu si nestanoví každý sám. Žijeme dva životy. Někdo tři, čtyři. Dokud existuje.“

Pak řekla: „Posbírala jsem si tě, za pár procházek, nocí a dnů, bříšky prstů. Stál jsi mi za zády. Nic jsi za to nechtěl. Jen mě.“

Nakonec řekla: „Není toho málo, co jsem dostala. Co jsem dostala?“

Neodpověděla si.

„Můžeš počítat na roky i na vteřiny,“ řekl jsem.

Dívala se mi do očí. Viděl jsem se v jejích panenkách, zblízka. Mohl jsem rozeznat i pěšinku ve svých vlasech. Byla hezčí, i neučesaná. Její rysy zvláčněly, oduševněla. Druhá Tanga, kterou jsem v ní vytušil první den v káznici, když ji přivedl zřízenec Montagu Spurloch profousovi a bachař Feingold ji popostrčil plácnutím do boubelatého zadečku do ženské cely a přidělil jí kavalec.

Něčím jsem ji přiměl, aby se nad sebou zamýšlela. Napadlo mě, že by mohla být učitelkou.

„Dostáváme, co dáme,“ řekla. „Žena, kterou muž zklame, nevěří. Lidi rádi slibujou, o čem už dopředu vědí, že nesplní nebo zapomenou. Překvapí mě, když pro mě někdo něco udělá. Lidi musí být sobci, aby obstáli.“

Uvažoval jsem, kdy se, co dělá muže mužem, zdá ženě dobré. Mnoha chybí uznalost. Měla oči jako unavení koně. Nečekala, že udělají pro ni, co udělala pro jiné?

„Nikdy není pozdě prožít zbytek dětství.“

Měl jsem rád její hlas. Pochválil jsem jí vlasy.

„Připomínáš si na mně to zvířecí?“ usmála se. „Myslím na koně. Mám ráda chloupky. Hřívu. Porost. Srovnej to s lidmi. Dotkneš se někoho a máš pocit, že se dotýkáš světla, všech lidí a všichni tebe. Dotekem jsme stejní, ne?“

S něčím se vyrovnávala. Snad chtěla něco smazat? Jistě ne cirkus, koně.

Třetí zářijový týden dostala Tanga povolání na cestu na východ.

„Máš mě ještě rád?“ zeptala se. „Brzy se mě zbavíš. Budeš za vodou.“

Podpírala si prsa, jako by je přidržovala děťátku. Bradavky se jí tyčily jako články malíčku, svíčičky. Musel jsem myslet při pohledu na Tangu na děti, které nehladoví a nežízní, nebo na milence a manžely, kterými proniká napětí, jako by prsa ženy byla nabitá teplem a elektřinou. Poslední večer se mi Tanga schoulila v náručí. Opakovala, že jsem dobrý milenec a že si to v první chvíli nemyslela. Přál jsem si vložit všechno, co je v té chvíli tělo, do jejího klína a vzít si její klín jako ústa, která se vlhce dotknou mých. Bylo to víc, než co jsem dosud znal i co jsem neznal, domov, rodiče, náboženství nebo počestnost, hřích, vina a kajícnost nebo vzpurnost, zadostiučinění. Vytlačilo to všechno. Porozuměl jsem Tanze, proč je ráda, že se lidi rodí a umírají – všichni. Jediné, co jí zůstalo. Podobala se volné a zkrotlé divoké klisně. Měla teskné modré oči a dívala se na mě a zároveň někam, kam jsem neviděl. Chápal jsem, co měla na mysli, když řekla, že by radši byla dobrá než chytrá. Její duše. Zestárla rychle. Ne v obličeji, v těle, v něčem nevyslovitelném, neurčitém, co vydalo na sto nebo sto tisíc let.

Myslel jsem na to, jak je zvláštní, když druhý člověk pro nás může být tím, co chceme a potřebujeme, protože to většinou nejde, stejně jako nemůžeme být pro ty druhé, co by chtěli a potřebovali nebo si zasloužili.

„Mám ráda podzim, ale nemám ráda zimu,“ řekla Tanga. „Včera mi žena vedoucího bloku řekla, že na světě jsou jen dva druhy žen: slušné a kurvy. Nic mezi tím.“

„Cos jí na to odpověděla?“

„Co jsem jí na to měla povídat? Tak to nevidí sama.“

Neřekl jsem už nic. Vikýřem přicházela na půdu vůně dozrávající hořčice, která se sem dostala kdoví odkud a odnímala si potravu z trávy. Někdy to vonělo po seně, chmelu a vlhkých houbách nebo po spadaných jablkách. Připravovala zase špenát z kopřiv.

„Lidi si se mnou rádi spojují slova oplzlost, smilstvo, zvrácenost,“ usmála se. „Bojí se slova družnost. Uznání. Obávají se správných slov. Zacházejí i se slovy jako s prostitutkou. Jako by slova neměla duši. Tak dokážou zacházet i se sebou.“ Pak se na sebe podívala: „Jsem jako kuře,“ řekla.

Díval jsem se, jak připravuje kopřivy. Nasypala do hrnce sůl.

„Měli jsme v Odeonu koně s bezedným žaludkem. Jedl tím víc, čím byl starší. Stál cirkus hodně peněz. Půjčili ho na zimu do jízdárny a už tam zůstal.“ Pokračovala: „Koně jsou jako zhýčkané děti. Když jsem jim nedala zrní, jen seno, čekali, že to dohoním ráno, a strkali do mě tlamou. Zkušenosti jsou k ničemu, když nakonec nevím, co je dobře a špatně. Ani pro tebe, ani pro mě.“

„Viděl jsem z okna, když jsme jezdili s Ervinem Adlerem načerno vlakem jednu nebo dvě rychlíkové stanice, než přišel průvodčí, devět koní. Bělouš uprostřed louky – hlavu na dlouhém krku, spásal osení; břicho mu viselo a chvílemi vrtěl zadkem. Připomínal mi ženskou, která ví, že je pěkná, i když už nemá pružná prsa a bříško a vrásky a už šediví, protože je krásná i tím.“

Tanga si přitáhla mou hlavu a políbila mě na ústa. Měla nastoupit 23. září v půl sedmé ráno k vlečce u Hamburských kasáren. Zeptal jsem se na jejího tatínka.

„Maminka říkala o tatínkovi: Byl to čestný člověk. Víš sama, co udělaly ty prokleté karty.“ Potom řekla: „Nebojím se. Jsem zmatená.“ A nakonec: „Neodlišujou se kudrnatými nebo kadeřavými vlasy, vypouklým čelem a malou nebo špičatou bradou, anebo protože jsou světlovlasí a světloocí, málo nebo moc chlupatí. Odlišujou se tím, co mají za vypuklinou čela a snad ve vypuklině srdce nebo v předivu duše. Jak můžou věřit, že ti stačí narodit se s modrýma očima a plavými vlasy, abys byl lepší? Všecko je vzhůru nohama. Lež, pravda a vina, nevina. K čemu člověka odsuzují. Jak si ho přivlastňují jako kus země. A jindy, když mi přineseš prstýnek, věřím, že člověk je ještě něco jiného.“

„Jo,“ připustil jsem. „Cvok. To ti už mohla vysvětlit maminka, ne?“

„Bála jsem se maminky.“

„Proč?“

„Měla jsem strach, že mě do sebe vtáhne, jako mě ze sebe vytlačila. Neměla mě moc ráda. Nebo se neuměla vyjádřit. Bylo to na ni moc. Cítila se sama, ztracená.“

Na dně dlouhého smíchu jsem slyšel tajemství; vinu, kterou si přinesla z Hamburku; ozvěnu rodičů, dětství a starých známých; mužů; co kdy udělala, pokazila nebo získala; pozornost, o kterou stála; neviditelné vlastnosti a neznámou nemoc, ze které měla strach. Viděla matku, matčino tělo, jako vězení nebo past? Klec? Co se jí v hlavě pomíchalo? Nezahojené jizvy? Klisna a koně, se kterými slavila krasojezdecké úspěchy, než se dostala do hamburského podsvětí? Mezi prodejné maso? Volání a odpověď? Čím na lidi útočila a bránila se? Předzvěsti loučení? Jistotou, že nic – doslova nic – nemůže trvat?

Potkalo to Ervina Adlera, když mu zemřela sestřička. Vili Felda, když se mu ztratila malá sestra a už ji tu nenašel, protože děti v transportu, kterým přijela, odjely rovnou na východ. Jednou mi řekla: „Kůň tě učí nezištnosti. S ním jsi jako maminka s dítětem. Víc než o sebe se v manéži i mimo ni bojíš o koně.“

Cirkusová ruleta. Zažila koně v říji, kdy bylo těžké je ovládnout. Kdy koně měli čas na chov.

„Koni musíš věřit. Zároveň vědět, co ustojí. Jakou dráhu, rychlost, dobu. Na co mu zbývá dost síly. S čím se dokáže vyrovnat. Všichni stárneme. Lidi i koně. Každého zmáhá to jeho. A každý se musí naučit to svoje. Jinak jdeš do kolen. Kůň i ty.“

Poslouchal jsem ji.

„Koho bys chtěl mít u sebe, až budeš umírat?“ zeptala se.

„Na to máme fůru času,“ odmítl jsem.

„Ještě jsem neměla nezletilého milence.“

Nebyla v ní špetka záludnosti. Myslela na kobylku, která vyrazila většinou správně, na povel, ale někdy odskočila brzy nebo nečekaně. Pak šla do kolen.

„Nezasvěcovala jsem děti.“

Věděl jsem, čím jsem vedle ní a s ní (a v ní, jak se vyjádřil Adler) dospěl.

Najedli jsme se. Uměla udělat špenát z kopřiv jako ze špenátových listů. Věděli jsme, čím znásobuje chuť hlad.

„Nic není jisté, jen to, co není,“ řekla. „Ani to ne.“

Chtěla povědět něco jiného. Místo toho se usmála. Pohodila hlavou jako kůň. V noci na dnešek ji napadlo, že nic, nikoho, ani sebe samu nezná. Dala si vlasy za ucho. Obklopil nás její dvojí svět. Vydělovala se ze všeho, co bylo jednoznačné; s čím se dalo zúčtovat, čeho jsme se dotkli a na co jsme dýchli. V jejím pohledu bylo cosi mateřského a bezradného. Nemusela mluvit, jak se z upřímnosti stane faleš, ze spravedlnosti krutost a z pravdy křivda. Vězela v tom až po krk. Co se nám ztrácelo pod nohama? Uznala by, že má pravdu i její ďábel? Žádná pravda není? Jen si cosi o něčem smíme myslet?

„Ind, který měl v cirkuse na starosti kobry, mi ukazoval, jak hadí mláďata v nebezpečí bere hadí matka zpátky do sebe, aby je chránila. Ale nežere je (jako třeba vlčí samci vlčata, když je vlčice pustí blízko). Hadi umírají po západu slunce. Když usekneš hadovi hlavu, žije. Den po smrti mu ještě tluče srdce. Hadi cestujou v páru. Kdo jednoho z nich zabije, toho sameček nebo samička uštkne.“

Díval jsem se na ni.

„Když je pod mrakem, čeká lidi dobrá cesta,“ řekla.

„Jak jsi přišla na to, cos řekla o matce? Čeho ses bála? Doufám, že tě to přešlo.“

„Když jsem se dívala na klisnu a hříbě, vždycky se mi to připomnělo. Přála jsem si co nejrychleji vyrůst. Muži se toho bojí. Můžu říct, kdy. Nejdřív by si do tebe vlezli. Pak jsou rádi, že můžou ven, přesvědčit se, že jsou volní. Nejdřív by chtěli být děti. Pak jsou nepříjemně dospělí, mimo kouzlo. Cítíš v nich spěch. Možná že jen když se oddělí od ženy, můžou existovat jako muži.“

Po chvíli: „Představ si, že by koně chtěli od lidí, co lidi od koní.“

„Spíš si představuju, že bych chtěl od Němců, co chtějí od nás,“ usmál jsem se. „Nevím, jestli bych byl milosrdnější. Nebo jim předvedl, co mě naučili. S koňmi je to jednodušší. Jako když jsi mi řekla, žes krmila hřebečka cukrem a panenskými renetami.“

„Nesmím se nechat rozházet. Kdykoli jsem si myslela, že už mám o všechno postaráno, to hlavní v suchu, jsem za vodou, stalo se, co mi to vyvrátilo.“

„Jsme na tom stejně.“

„Měli jsme v cirkuse člověka, který silou vůle ohýbal hřebíky. Věřil bys tomu?“

„Ne.“

„Mohl přejít pětadvacet metrů po žhavém uhlí bosýma nohama.“

„Rychle?“

„Ne, pomalu. Namočil si předtím nohy do ledové vody.“

„To si mohl udělat z chodidel roštěnku.“

„Holkám nevadilo, že je muži bili. Snad si myslely, že jim to patří. Chceme se podobat mravencům, myším, mšicím?“

Ještě řekla: „Nikomu by víc pokory neuškodilo.“

Dýchlo to končinami, z nichž přicházela. Komu skládala dal a má dáti? Jak si mohla myslet, že ji matka do sebe vcucne, právě tak jak ji vytlačila? Domýšlet se o strachu někoho, s kým byla, že v ní zmizí jako v nějaké pekelné díře? Jako by její tělo, sliznice a stehna byly srázy černé bezedné jámy? Myslel jsem na její krásné lůno. Báječnou mušličku.

„Většina lidí mi nerozumí.“

„Třeba se ráda hádáš.“

„Někdy. Máš pravdu. (Není tak špatné mít nepřítele. Pokud tě nezabije.) Ne teď.“

Díval jsem se v měsíčním světle do tváře Tangy. Viděl jsem tisíc tváří, jak se v ní otiskl každý člověk, se kterým kdy byla, mluvila nebo spala, co od ní chtěl a jak to chtěl a co chtěla sama; koho ošidila a kdo okradl ji; komu co dala a co kdo dal jí; bílou pleť dívky, ze které se stala předčasně žena, a zároveň vrásky stařeny, kterou už možná nebude; to obojí a trojí, ještě dětské nebo svěží u koutků úst, když jí poklesávaly, dospělé. Čím přitahovala a odrazovala. Hravost, břitkost a drzost i bodrost a družnost a škodolibost. Od začátku do konce, od pasu dolů, od pasu nahoru. Krása a ošklivost, ozvěna doznělých výkřiků. Čemu si přála čelit a současně vycházela vstříc. Co zakrývala i odkrývala. Jakou úlohu si přisvojila a jakou jí vykázali ostatní. Záblesk slávy nebo uznání. Co zapomněla a zároveň si připomínala. Představovala si koně? Cirkus Odeon? Kabaret, kde navštěvovala přítelkyně z manéže? Tu holku, která to dělala s oslem? Co bylo na gestapu, v karanténě? Potom? Lidi, s nimiž pekla? Měla kůži jako broskve s vyrážkami, mateřskými znaménky a pihami i jako pergamen; oči barevné stuhy, přestřižené na koncích a zúžené do štěrbiny pod velkými oblouky obočí jako ptáci. Vlny v řece. Démanty probleskující tmou. Už neměla uhry. Ve tváři duši. Únavu dvacetileté. Čím lidi ve válce stárnou. Co mění i děti ve starce. Co poznají z toho, co by radši nevěděli, i kdyby je čekalo padesát let.

„Je ti špatně?“ zeptal jsem se.

„Je mi dobře,“ odpověděla. „Proč? Myslíš, že tě chci špenátem otrávit?“

Pak řekla: „Mám v srdci a duši mír.“

Potom se otázala, jestli si chci před jídlem umýt ruce.

Nalila mi do dlaní vodu z hrnce. Stékala do kbelíku u okna. Oplatil jsem jí to stejným způsobem.

„Mám dny. Chvíle. Nikdo to nepozná. Vím o nich. Pamatuješ, jak jsem podrápala Feingolda?“

Vybavil jsem si bachařovo natržené ucho. Její umíněnou zuřivost. Neklid. Měla opravdu v srdci a duši mír? Nebo si to spíš přála? Vybavil jsem si její „Přání je otcem myšlenky“.

Měsíční světlo ji měnilo nebo doplňovalo. Cosi v ní vyvolávalo. I válku viděla očima koní. Kavalerie, které potřebovaly desetitisíce, statisíce koní. Měla představu o šťastných a nešťastných koních.

„Včera zmlátili u kovárny fízla z Holandska,“ řekl jsem.

„Dobře mu tak. Nesnesu udavače. Můj kamarád viděl na gestapu část své osobní složky. Našel, kdo ho udával: nejlepší přítel, učitel a manželka, sestra, sestřenice. Přál si, aby ty papíry radši neviděl. Proto mu je ukázali. Řekli to dobrovolně, ze strachu, pod nátlakem? Mohlo to být falešné. Nebylo.“

Tanga si v měsíčním svitu upravovala hřebíkem nehty.

„Krotitel Brüller četl holkám z ruky. Podala jsem mu dlaň. Podíval se na mě. Tebe budou muset utlouct. Jinak bys žila do sto dvaceti.“

Vyprávěl jsem jí, jak se Adler vydrží dívat na vodu. Co mu to připomíná. Vyvolává. Na co ho voda propojuje. Jak se dorozumívá sám se sebou a se světem prostřednictvím vody v dešti, řece a jezeře, v louži, jako ona prostřednictvím koní.

Pochází člověk z ryb, které měly ploutve, z nichž se vyvinuly nohy a ruce?

„Taky žena je voda,“ řekla. „Krev je voda. Láska je voda.“

Měla dlouhé prsty, i když ne vždycky nejčistší nehty. Luster Liebling alias Černý Pepe rozhlašoval, že kdo má hezké prsty (a měl na mysli milostenku Kirsten Novakovou), má všechno krásné. Podle starého Flussera – hadry, kosti, kůže – zase, kdo si spočítá zuby před cestou, přivolává smůlu. Měla oči jako živé modré moře. Lesk, na kterém odplouvají lodi. Upravovala se. Obočí, řasy a chloupky. Vypadala líp než pod dozorem bachaře Felixe Feingolda a Franze Keplera. Připravovala se na cestu.

„Jsou schopní stáhnout z tebe kůži zaživa.“

„Jsi hezká.“

„Doufám. Hodně to pro mě udělalo.“

Ačkoli v ní v tu setinu vteřiny bylo i něco nehezkého. Kus propasti. Zmarněné dny a neznámá budoucnost. Výbuch vzdoru, tišina odevzdanosti. Co v ní přicházelo ze tmy. Bolest a tíha ženy. Hezká a ošklivá – proč? Zrovna teď? Kde je hranice? Dno? Čím byla neúplná a celistvější než moje představy o ní. Žena, kterou sceluje a polidšťuje ženství, skoro marnivá, šťastná sama sebou. Čím se vyjadřovala tělem, slabost měnila v sílu a sílu ve smysl existence. Když jí bylo devět, pocítila, co nezapomněla. Lehla si uprostřed dne do postele, protáhla si prostěradlo mezi nohama a třela je o sebe. Jako holka se podezírala, není-li šílená.

„Myslíš, že se utěšuju, když si myslím, že v určitém smyslu jsou všechny ženy kurvy?“

„Jednou jsem se porval, když do toho kluk v ústavu zahrnul matku.“

Myslel jsem na její kůži, na pokožku na rukou a prsou ze strany, kde byly hladké a měkké. Na svaly na stehnech.

„Musí tě nechat zestárnout, aby to odešlo. Máš toho v sobě hodně. Kdy a kam se to najednou ztratí?“

„Máš hezké nohy.“

„I mezi?“

Měl jsem rád, když mluvila takhle otevřeně. Dovedl jsem si představit, jak se vyjadřuje za jiných okolností.

„Hlavně,“ zmohl jsem se na odpověď.

„Díky. Co dál? Stehna? Kolena? Lýtka?“

„Víš sama.“

„Myslíš, že to tam bude důležité?“

„Na to bych vsadil krk.“

„Co je důležitějšího než můj krk?“

Uvítal jsem, že se smála. Být praktický znamenalo mít na sobě co nejvíc, kdyby jí vzali kufr. Naše vzájemnost byla trychtýř, kterým se vše prolévalo.

Vzdychla si: „Není legrace vydělat si na chleba.“ Bylo to poprvé, co jsem ji slyšel litovat, čím je.

Na okamžik vypadala jako kůň, o kterém mi vyprávěla, že zastavil v manéži, jako by viděl před sebou zeď, která tam nebyla; když ho vyvedli ze stanu, postavil se u skutečné zdi, o kterou narazil. Nemohl se odlepit: zešílel.

Vyprávěla mi o slepých koních. Jak odevzdaně čeká kůň na smrt.

Rozepnula si šaty, horní dva kostěné knoflíky, a odhalila ňadra. Neměla na sobě prádlo. Šaty jí spadly až k pasu. Byla v tom pýcha, s níž mladá žena ukazuje tělo. Zatajil se mi dech. Pocítil jsem úžas, úctu a dychtivost. Nebyla v tom nestydatost. Byla bílá, něžná a bezmocná. Krásná, čím a co tělo dívky vyvolává a jak se to k ní vrací v tom druhém. Nechala spadnout šaty až dolů. Byl v ní prazákladní půvab ženy, jejího těla. Vyvolávala ve mně plachost a divokost zároveň.

„Když miluješ, vidíš ty lepší stránky, slepý k těm ostatním. Jakmile začneš počítat ty slabší, láska odchází. Než odumře nebo se promění. V lepším případě v kamarádství.“

Byla sama sebou. Na cele řekla zlodějce z pošty Hagengruberové, že v lidech je vše dané už dopředu: smysl pro kamarádství, družnost a čest. Odvaha, chování i válka. Prolhanost, podlost a hrubost. Zákeřnost. Záleží na tom, co si člověk vybere a pak s tím udělá.

„Máme možnost volby,“ řekla. „Vždycky.“

„Těžko říct.“

„Čas,“ řekla. „Co je těžší? Snad dálka.“

„Víš, co říkal rabín v Praze, v Belgické 24? Nejdál je od srdce do kapsy.“

„Schilling se mě ptal, co je těžší. Smířit se s tím, že dneska už nejsem, kdo jsem byla, čím byl můj otec, matka. Čeho jsem se vzdala. Cirkus. Jaro, léto a podzim a zima, domov a nebe, vítr a cukroví. Tak nebudu zítra, co jsem dneska. Nikdo se nevrátí, kde byl.“

Mohl jsem přísahat, že ji budu milovat do smrti. Pro mě se nezměnila.

„S lágrem to nemá co dělat. Možná že bych i bez tábora byla, co zrovna jsem. Tábor ti nezmění povahu, jen otevře okna nebo dveře, které zůstávaly pod zámkem. Předvede ti nové možnosti, i kdyby jejich souhrnem byla nemožnost. Tak lidi odcházejí od sebe, od těch druhých, čím a co byli. Čeho se vzdali, včetně sebe. Okno, kterým k tobě vletí, nebo odletí, cos nečekal, neznal. Najednou uvidíš, s čím jsi neměl co dělat. Svůj charakter, to lepší, nebo horší. Co v tobě už bylo, jen se nestačilo projevit. Nepotřebuješ dalekohled nebo zvětšovací sklo. Co dokážeš udělat, sobě, těm druhým, co ne. V čem jsi neobstál. Jako by se od tebe odlepil stín. Už nejsi, cos byl doma.“

„Nejsi ráda?“

„Jsem i nejsem. Musela bych být barvoslepá. Myslím na to, co je člověk. Měli jsme v cirkuse zvěřinec, v neděli odpoledne tatínkové vodili děti. Máme v sobě, co mají zvířata. Čity, lvi a tygři, hadi, sloni a ptáci, hyeny, supové a chameleoni, papoušci, opice.“

Co z nich v sobě měla Tanga? Mouchy, červy a moly? Tygřici s drápy?

„Bachař za sebou nechává sliz, profous smrad,“ řekla. „Viděla jsem zblízka jeho mimino. Vonělo. Škoda, že nebudu mít děti. Moje batole by takhle vonělo. Je to vůně lásky. Čím tatínkové včetně Keplera čichají k zadečkům svých děťátek. Stačilo přivonět k tomu jeho škvrněti.“

Pak řekla: „Čím víc jsem bachaři dávala najevo, jak jím pohrdám, tím opatrněji se mnou zacházel.“

To se mi nezdálo. Pokládala za projev úcty, kolikrát ji spráskal?

„Jsem seznam lidí, se kterými jsem se potkala. Schillinga nezapomenu.“

„Na toho nikdo nezapomene. Máš pro něj slabost?“

„Dá se to tak říct. Nežil dlouho, viděl hodně.“

A nakonec: „Naučila jsem se utěšovat tím, co opakovala moje židovská matka: Není růže bez trní. Neměla bych strašit děti, myslím.“

„Nedělej si se mnou starosti.“

„V Hamburku jsem měla kamarádku s milencem. Pobrečela si u mě. Viděl jen sebe, ne ji. Potíž, kterou lidi mají, když se k sobě dostanou. Necítí, co vnímá ten druhý. Ten chlápek si myslel, že ji miluje. Potřeboval někoho milovat. Obdivoval se, když zmužněl. Vydržel se na sebe hodinu dívat. Přitiskl jí tvář do klína a plakal. Byla jen ozvučnou deskou, rourou, kterou k ní mohl. Než se vyprázdnil. (Promiň.) Snad je to silnější než oni. To nejprostší je nejsložitější. Nemělo by to být tajemství.“

Potom řekla: „Chtěla bych být zdravá, silná ženská, jako je Schilling chlap. Být sobě i jiným užitečná. Mít štěstí jako on.“

Nakonec řekla: „Ten chlápek, co tu holku rozbrečel, miloval, co nebyla celá ona. Lichotil jí. Nikdy to pro jiného neudělala. Byla plachá, nervózní. Miloval ji způsobem, kterému nerozuměla. Chtěl ji, když s ní nebyl. Snad se mu splnilo přání a uvadlo, co ho k ní přivedlo. Třeba ho něčím postrašila. Nebo postrašil ji. Je to bludiště. Bylo by hezké, kdyby si dva, co si myslí, že se chtějí nebo milují, rozuměli. Psal, že by ho mohla změnit. Vyplnit, co je v něm prázdné. Nikdo ani neví, co je láska. Čím je každý obnažený i pod kůží. Začátek i konec. Ďábelské rohy, jehněčí srst. Jsme ještě lidojedi. Svítání a soumrak, den, noc. Můžeš si vybrat. Básníme, když na to dojde.“

Pak se zeptala: „Jak se ti líbí má podprsenka?“

„Líbíš se mi s ní i bez.“

„Láska je hladovění i sytost. Někdy myslím na staré panny. Ptám se, jestli opravdu trpí.“

Lámal jsem si hlavu zmatkem, kterým se prodírala.

Dívali jsme se z okna, jak mizí poslední den. Měsíc se skryl za mraky. Město, domy a ulice obestřela tma. Nebylo už vidět obrysy hor, kraj, který voněl lesy, chmelnicemi a loukami a pryskyřicí.

„Podzim,“ řekla.

„Přišel rychle,“ řekl jsem. „Deště, vítr.“

„Podzim je krátký,“ řekla. „Zima je dlouhá.“

„Vím, že máš radši léto.“ (V žaláři se o tom vybavovala s bachařem Feingoldem.)

„Bojím se zimy. Těším se, až se spolu budeme opalovat.“

Vystavovala ňadra. Boky. Bříško. Musela vědět, že je pěkná.

„Je mi, jako bych už nebyla,“ řekla. „Umřeš a víš, že nemůžeš umřít podruhé. Máš to za sebou.“

Myslela na ďábla.

„Už se mě nemusíš ptát, jestli je, nebo není. Dá ti pocítit, že nejsi. Vnukne ti, že jsi byl, ale už nejsi, i když dýcháš, chodíš a mluvíš. Chce tvou duši. Vezme ti práci, kterou máš rád a se kterou se cítíš užitečný, protože můžeš dávat, když si bereš; pak dům, kde ses narodil, rostl a žil; potom jméno. Práva, za která lidé bojovali. Na život, svobodu, na štěstí. Aby sis dělal, co chceš, a žil, jak a kde chceš. Aby tě nenutili, do čeho se ti nechce. Aby ses vymazal z rejstříků, které by ti potvrdily, že existuješ. Aby ti nikdo nemusel skládat účty. Vezme ti, co má cenu, včetně židle, stolu a postele. Abys ztratil cenu i pro ty druhé. Zmizel z očí těm, co tě znali. Aby si taky museli myslet, žes byl, ale už nejsi. Aby se nemuseli stydět, že ses vypařil a život jde dál. Vytrhne tě z kolektivu pod záminkou, že jsi byl pro sebe, sám sebou, aby ostatní náhodou taky nechtěli být pro sebe, sami sebou, i když ještě mají jméno; pod záminkou, že čistí a chrání ty druhé. Popře tvou existenci, jako bys chtěl ještě předtím, než ses vypařil, víc, než ti patří, a zabíral místo, kam nenáležíš. Nakonec v tobě začne rozkládat vzpomínky, ve kterých se to odráželo jako obraz v zrcadle; už to není zrcadlo; je to skála, o kterou to naráží a rozbíjí se, i s obrazem, který byl, a už není. Jsi jako tabulka skla roztříštěná na tisíce střepinek. Nedá se slepit. Jako bys mohl jít do kopce stejně rychle jako z kopce. Cítíš se jako děti s nevyléčitelnou nemocí, kterým zakážou chodit do školy, aby nenakazily ostatní, a druhým dětem zakážou, aby si hrály s nemocnými. Nebo jako dospělí, s nimiž se v zájmu společnosti zachází jako s prašivými. Udělá z tebe nulu, ozvěnu, nic; někdejší volání, které umlká, až ztichne docela. Aby ses cítil jako někdo, komu vzali tvář, duši a svědomí. Abys věřil, že peklo je lepší než ráj, když je to jejich peklo; špatné je dobré a nesprávné správné a nespravedlivé spravedlivé. Nemusí ti pít krev jako upír. Počká, až vyhladovíš, umdlíš žízní, únavou z vyčerpání, napětí a osamění. Abys klesl na kolena a lezl jako žebrák, člověk bez páteře. Někdo sundal vizitku ze dveří, že už tam nebydlíš, i kdyby ses nepohnul z místa. Vyškrtl tě z telefonního seznamu, roztrhal tvou policejní přihlášku nebo občanskou legitimaci. Pohřbí tě bez hrobu. Spálí tvůj křestní list, domovskou přihlášku. Vezme ti rodiště, domov a vlast a čas, abys nevěděl, co přijde od úsvitu k soumraku a od setmění k rozednění. Abys měl ze všeho strach. Všechno ti znechutí. Zkreslí minulost a zpochybní, co má teprve přijít. Abys neměl nikde stání a nikam a na nic se už netěšil. Vezme ti právo věřit, že jsi, to, co děláš, je tvoje možnost; že ses narodil, a proto máš právo žít. Chce ti udělat i z nejhoršího života prolhaný ráj, aby tě mohl vyhnat i z něho. Kdo může zakázat, aby se o tobě mluvilo, aby ti kamarádi a kamarádky psali, abys psal jim, aby se o tobě vědělo, jako se ví o veverce v parku, o špačkovi na větvi, jako bys už nebyl, než právě ďábel? Nevymaže se to ani tím, když o sobě tvrdí, že je anděl. Jako nezruší zloděj krádež, i když ji prohlásí za nacionálně socialistickou revoluci. Má tisíc roušek, které vydává za něco, co není. Má vždycky pravdu, i když přiznává, že lhal; lže, i když říká pravdu. Krádeži nemůžeš říkat dar, krutosti soucit a lži pravda nebo zlu dobro, když se nechceš spojit s ďáblem. Nemůžeš rozdat práva jedněm, vzít je ostatním. Vyhlásit zákon, aby platil pro jednoho a netýkal se všech. Vrah nedokáže, že zachraňuje život, i když to opakuje od rána do večera, v novinách, v rádiu nebo ve zvukovém týdeníku, před soudem, na sociální péči, magistrátu, na vyhláškách. Snad to musí každý prožít na vlastní kůži, aby věděl, o čem je řeč. Možná že to nejde zprostředkovat, abys někomu ušetřil chyby, zkušenost, oběti. To už nevím. Všechno si to podává ruce. Kradou, lžou a balí se do nových zákonů, aby udrželi, co nakradli, a obelhali tě a možná i sebe podle těch starých.“

Řekl jsem: „Rabín Cytron v Belgické 24 mi dal číst knihu. Začínala slovy: Nic nového pod sluncem. To nejtěžší nejsou skály, bolest ani čas. Nejtěžší je najít pravdu.“

„Snad znají pravdu koně.“

„Ber to jako dřív.“

Už nemluvila o rodičích a příbuzných, kromě strýce Karla, který se zvětšil uniformou esámana, a strýčka, který ji znásilnil, když byla malá. Popsala mi, jak ji strýček svlékl, že půjdou spát. Vyzdvihl ji k sobě, aby jí dal pusinky na obě tváře na dobrou noc. Při tom se jí dotýkal, vstoje, opřený o almaru. Viděla hranu šatníku a zeď a láhve zavařeniny, které nahoru na skříň naskládala teta. Chvíli si myslela, že strýček si ji přidržuje zdviženou nohou. Byla to jen jedna z mnoha záležitostí, které se s ní táhly jako červená nit, a nemohla pro ně být ani dodatečně nešťastnější. Měla bratrance v divizi SS Germania a jako Luster Liebling, alias Černý Pepe, tatínka sturmmana SS na východě v Einsatzgruppen. Bál se, aby mu nepsala. Příslušel k tankové jednotce s jasně růžovým označením a umrlčí lebkou na výložkách. Pamatovala si jeho černý baret s vyšitou orlicí. Na uniformu rákosově zelené barvy. Někdy mu z čiré škodolibosti chtěla poslat z terezínského ghetta srdečný pozdrav na otevřeném lístku, třicet povolených slov, s podpisem, aby bylo zřejmé, že je to z lágru a že je sestřenka Inge Grossová.

„Nemusíš mít strach,“ řekl jsem.

„Není to strach,“ zapalovala svíčku. „Narodíš se jednou, ale podívej, kolik druhů smrti se pro tebe chystá. Nedivím se, když si to někdo chce udělat sám.“

Slyšeli jsme letět nad střechou holuby. Pleskali křídly a vrkali v letu. V noci i holuby, vítr a zšeřelá mračna obestíralo tajemství.

Nenapadlo mě ani ve snu, že by mohla myslet na sebevraždu. Neřekla slovo. Snad se jí zdálo, že toho už pověděla příliš. Co se v ní nastřádalo.

Myslela na Schillinga, na jeho obratnou nemotornost. Co jí odkázal. Vzpurnost. Nebyl polovičatý ve štěstí ani v neštěstí. Znamenal pro ni nekonečnost moře, nepokořené lidi. Sílu, která se ztrácela. Nákladní parník Neptun s uhlím, dřívím nebo municí. Brázdí vlny bez Schillinga jako kdysi s ním. Nikdo není nenahraditelný. Myslela na svůj a Schillingův osud. Připomínal jí odraz v měsíční kouli. Co stravoval plamínek svíčky; daleké plavby, ptáky nad pobřežím, zrníčka písku, která umlel nezměřitelný čas. Naději, kterou pro ni obnovoval, než ho odvlekli a asi už ubili. Co se zdálo důležité, dokud byl blízko. Co se vypařilo, když zmizel. Osm Schillingových sourozenců, o kterých mluvil, čtyři sestry a čtyři bratři. Představovala si je u jednoho stolu, devět dětí, s rodiči jedenáct krků. Otec a matka rozdělují chleba, polévku, brambory. Položidovská rodina bez náboženství.

Myslela na to, že koně pro ni zůstanou představou volnosti jako holub představou letu. Obloha, kůň, pevná země. Nemá strach umřít; bojí se, aby ji nezabodli, nezaškrtili anebo aby ji pomalu nestrávila nemoc. Napadlo ji, že by – stejně jako muž s ní – mohla zemřít při milování. Pamatoval jsem si dopis, který napsala plavčíkovi nebo pasákovi. Citovala německého tatínka, který měl za to, že židovský vliv přesahuje počet lidí, kteří jím dosahují prvenství v tolika odvětvích, až se to jednoduchým lidem jeví nespravedlivé. To už byla vymrskaná písnička. Viděl to jako pavučinu, která se rozprostírá nad světem, nejhustěji v Německu. Sám sebe jako mušku, která se do ní chytí. Nechytil se manželstvím s židovkou?

„Můžu ti říct, když v někom žije Samson,“ ozvala se Tanga. „V Schillingovi. Dokážu si to představovat dlouhé hodiny.“

Co chtěla, abych odpověděl? Smála se svýma chladnýma, chytrýma modrýma očima. „Nemohli ho dost spráskat. Mohli ho jen zabít.“

„Jak se jmenoval tvůj poslední kůň?“

„Faust.“

Srovnávala mě s koněm? Měla na mysli kavalírství, které si vymyslel člověk, ale jež zvířata dostala od přírody? Na čas, který ubíhal a nikdo neměl možnost ho zpomalit nebo zastavit bez ohledu, co přijde ráno? Podle rabína Cytrona byl čas řeka, která teče od pramene k moři; vše se sbírá, sčítá a nikdo nic neodečte. Je bez délky, váhy a vůně, začátku a konce. Zahrnuje, co bylo, je a co bude, a už není, všechno dohromady, co znamená teď. Myslel jsem na Samsona. Co v příběhu bylo o Dalile a zradě, síle a bezmoci nejsilnějších, ale už ne o síle slabých.

Svíčka hořela; chvílemi se plamene dotkl vítr, rozechvěl oheň, zatímco knot zůstal nehybný.

„Chybějí mi moje zvířata. Vůně vlhké země,“ řekla.

Dívala se přes svíčku do tmy. „V Africe, když je klukovi třináct, musí zabít lva, aby dokázal, že dospěl a je muž. Naštěstí žena nemusí porodit lvici, aby dokázala, že je žena.“

Poslední noc měla Tanga ráda moje tělo a svoje tělo, stejně jako jsem měl rád její a svoje tělo. Její kůže zjemněla, na prsou, břiše a zádech. Její tělo zkrásnělo. Tvář zněžněla nocí. Byla hebká, přitažlivá a sladká. Voněla čistotou. Dotýkala se mě rukama, dlaněmi a bříšky prstů. Každý chloupek, vráska a důlek na ní byly teplé, něžné a přátelské. To lepší, čím může být jeden člověk pro druhého i pro sebe. Hnětl jsem její ňadra a hladil jí boky. Řekla, že jsem taky hezký. Odpověděl jsem, že mi to ještě nikdo neřekl. Podívala se na mě od pasu dolů. Pohladila mě. Poznamenala, že mám pokožku jako samet. Motýlí křídla. Bříško jejího prstu. Bok jejího prsu. Podotkl jsem, že jsem rád, když si to myslí, i kdyby to nebyla pravda. Je to pravda, ujistila mě. Nemusím děkovat. Muž se nevidí, jak ho vidí žena. Věděl jsem, co měla na mysli. Nebylo to vše, ale co by všechno bylo bez toho? Muž se vidí i jinak, než jak ho vidí ostatní muži.

„Díky.“

„Neděkuj. Taky bych ti musela děkovat.“

„Víš, jak to myslím.“

„Nejsi už tak docela nezletilý.“

„Asi už ne.“

„Svítí ti oči.“

„Tobě taky.“

Pak řekla: „Tak to má být.“

„Proč jsi chtěla být sirotek?“ zeptal jsem se. „Nebo sis tak připadala?“

Ani to nebylo, o čem jsem chtěl mluvit.

„Víš asi. Když se člověk i jako dítě cítí sám. Když tě rodiče ani moc nepostrádají a odkážou tě ve všem všudy na sebe.“

Vážili jsme se na vahách, kde nikdo není lehký ani těžký. Bylo to, co nám zůstalo, kromě naděje, která je většinou to nejprolhanější, co zbývá. Povolání do transportu vymazalo předcházející položky, asi jako se řeky vlévají do moře. Jaký je rozdíl mezi odjet s nemocí nebo bez?

„Je ti dobře?“ ptala se.

„Jako bych se modlil. Znovu se rodil. Stvořil svět, pevniny, oceány, to velké i to nejmenší, zrníčko písku, kapku rosy. Co je víc než tělo, snad duše, ale i tělo, já a ty.“

Tělo, touha a duše dosáhly rovnováhy. Cítil jsem, v čem a proč je to víc než my dva. Nestalo by se to, nebýt oba tady, takhle a teď. Chtění a touha, dvě slunce, vycházely a zářily současně. Miloval jsem Tangu Inge Soňu Grossovou a Tanga Soňa Inge Grossová milovala mě. Podobala se východu i západu slunce. Jako by ho člověk viděl jedním okem vycházet a druhým zapadat. Nebyla šílená, ani na chvilku. Šílené bylo to kolem ní.

„Miluješ mě?“

„Miluju tě.“

„Proč?“

„Nevím proč.“

„Ani já.“

„Ty a já,“ šeptal jsem.

„Ty a já,“ odpověděla.

Chvěla se ve mně ozvěna.

„Jsi čistá.“

„Nevím.“

„Krásná.“

„Ty jsi také krásný,“ opakovala.

„Jsme neopatrní,“ řekl jsem šeptem.

„Nevadí. Chci, aby ses cítil dobře.“

„Cítím se nejlíp, jak jsem se kdy cítil.“

„Neopatrnost je ctnost svobodných. Když si nenecháš navléct svěrací kazajku.“

„Bál jsem se, že nebudeš chtít.“

„Chci.“

„Nebo že nebudeš moct.“

„Když chci, můžu. Je to i obráceně.“

Přeložil jsem si to do svého jazyka. Chce-li, může, nechce-li, nemůže. Měl jsem klíč k její vůli, povaze, sklonům.

„Neměl bys mě tak obdivovat.“

„Jsi nádherná. Dobrá.“

Zklidněla. Nerozuměl jsem, proč. Pamatoval jsem si, jak se rozzuřila, když ji spojoval bachař Feingold s tou holkou s mezkem. V modrých očích měla výraz člověka, který nepodceňuje ani nepřeceňuje svou sílu, schopnosti a páky, kterými může změnit směr. Vyzařovala z ní smělost. Čistota a vůle. Kdybych vzal deset prstů a chtěl vyčíslit, čeho se bála, kromě toho, o čem jsem si myslel, že je nemoc, sotva bych našel, co bych mohl pojmenovat. Pochopila dřív než ostatní, s nimiž chodila do školy, a s dětmi cirkusových umělců, že ne všechny zapletence se dají rozmotat. Hlídala si, co neměli bachař, profous ani Montagu Spurloch. Vybočila z toho za dobu, co jsem ji znal. Neviděl jsem ji rozčílenou, kromě okamžiku, kdy se vrhla na bachaře. Nevypadala, že by ji něco trápilo déle, než dovolila. Pokud mluvila o cirkuse, o koních, nebo dělala narážky na svůj pobyt na ulici, připomínalo to moře, které vymílá skály na pobřeží dávno proměněné v písek. Minulost. Dějiny pro ni začínaly tím, že otevřela ráno oči. Zapomínala, co bylo včera nepříjemné. Nemluvila o tom. Musel jsem si domýšlet, co v duchu vidí nebo zavrhuje. Dostala průpravu jako cirkusačka. Schillingovi řekla, že ví, co by ji sežralo zevnitř. Nakonec se musela smířit s tím, že je napůl Němka a napůl židovka. Přijala osud. To silnější, než jsme sami, s čím se buď smíří, nebo narazí. Stala se součástí světa, do kterého se narodila.

„Na to, že je mi dvacet, to musí stačit. Budu potřebovat budík, abych nezaspala.“

„Vzbudím tě.“

„Spím jako na vodě. Mám hodiny v hlavě.“

„Zůstanu tu s tebou.“

Rozuměli jsme si. Klid se do mě přeléval jako voda řeky do druhé; tma mezi hvězdami; jako si rozumějí sourozenci. Měla strach, že do rána zešediví? Byli jsme na jedné vlně. Bylo to na nás, na ní a na mně.

„Je to jedna jedna,“ řekl jsem.

„Co?“

„Ty a já.“

„Podle toho.“

„Beru to jako fotbal.“

„Hraješ?“

„Za mužstvo L 218, s Adlerem; předtím jsme kopali za Dror a za Baštu III. Na jaře jsme ve finále dorostenecké ligy porazili Arsenal a kluky z Domova pro těžce vychovatelné.“

„Kdybych tu zůstala, šla bych se na tebe podívat.“

„Byla bys naše fanynka.“

„Chtěl bys?“

„Rád.“

„Amen,“ zasmála se.

Šla si na poštu ověřit, jestli jí někdo z rodičů, příbuzných anebo starších kamarádek nepsal. Minuli jsme ženská kasárna, zvaná Hamburská, kde byla fronta na polívku. Museli jsme obcházet chodník až ke kolejím. Potkali jsme pohřební káru se starými lidmi; nacpali je na plošinu, kočár omotali provazy, vypadal jako pojízdný ring. Drželi se křehkýma rukama otlučených ozdob a zpuchřelých lan. Vezli je na shromaždiště, aby si ušetřili noc a nemuseli je svážet ráno. Čtyři dospělí táhli za oj, čtyři tlačili a po dvou se opírali do kočáru po stranách. Tucet lidí jako koní.

Pozdravila je. Nikdo jí neodpovídal, byli unavení. Lidé, kteří už neviděli, jejichž sluch odešel, měli ve tvářích hrůzu. Nechtěnou, přihlouplou lhostejnost, odplývající existenci, která ztratila smysl, stará píseň, ze které se vytratila melodie, nebo tanec, při němž tanečníkům ustrnuly nohy.

„Takhle bych nechtěla vypadat,“ řekla Tanga. „Už se ani neslyší.“

Šli jsme pomaleji, než těch dvanáct odtáhlo a odtlačilo kočár. Tváře starců připomínaly nerozluštěné tabulky orientálních jazyků, kterým nikdo nerozumí, začátek a konec dějin, úpadek, kterým končí svět, jak ho znala Tanga a Schilling. Připomínali dávno vyhynulé, jejich otisk.

Slepota a hluchota starců způsobila, že oněměli. Jejich trest se zdál být v tom, že ještě nezemřeli. Odjedou transportem na východ. I kdyby ještě žili, už umírali. Málokdo z nich by dokázal vylézt z dobytčáku po svých, až dorazí na místo konečného určení.

„Nebudu takhle bezmocná,“ řekla Tanga. „To nechci.“

Na poště ji čekal korespondenční lístek od matky. Tanga potvrdila podpisem, že převzala zásilku. Matka psala, že otec je na srazu, pracovní povinnosti cirkusových umělců. Z cirkusu je obvaziště. Oba strýcové jsou na východní frontě. S ní, matkou, je všechno v pořádku. Totéž doufá o ní, Soně Inge.

Pošta sem šla dva měsíce. Kdoví, co se od té doby stalo. Lístek byl zaplněn razítky vojenské cenzury. Na známce byl Hitler s knírkem a obvyklou patkou, v zelené barvě; na pohlednici vojenští koně. Hledala mezi koňmi s děly v pozadí, co matka chtěla obrazně vzkázat, aby nic nezmeškala.

„Matka ví,“ řekla. „Čeká, kdy ji pošlou za mnou. Otec si oddychne. Škoda, že tu už nebudu.“

Měli jsme za sebou dvacet tři dní září, což znamenalo taky dvacet tři nocí nebo kousíčků nocí. Listí se už zbarvilo. Za hradbami velké terezínské pevnosti voněly louky a lesy a hory podzimem a deštěm, předzvěstí zimy. Z kostelů v okolních vesnicích se jako předtím ozývalo zvonění, které oznamovalo, že se rodí děti a umírají starci, vdávají se děvčata a ženiši slibují věrnost až za hrob v chudobě, v dostatku, ve válce a míru, ve zdraví i v chorobě, dokud je osud nerozdělí. Byla to pravda i lež. Povolání do transportu byla ruka, kterou podává člověk osudu proti své vůli. Cesta na východ. Transport. Polibek smrti. Zdála se mi mladší. Skoro nevinná. Zkažená i čistá. Ještě tu poslední noc jsem se Tangy mohl zeptat na Plešouna Leoncavala nebo na Vili Felda – zítra už bude pozdě. Z důvodů, kterým ještě pořád nerozumím, jsem se nezeptal. Snad ze studu, který člověku radí, kdy je lepší neznat než vědět. Nebo proč cena znát přesahuje hodnotu informace?

Tanga byla hezká. Věděl jsem už, že krása ženy může dojmout. Taky blízkost. Chvílemi jsem skoro plakal pohnutím. V očích měla vyrovnanost a vášeň a umění obejmout i nemoc, které se bála. Cítil jsem v ní sílu (kterou jsem pociťoval potom jen s Kůstkou, Hankou Kaudersovou), co bylo hlubší než hloubka, vyšší než výška. Co začalo pohledem, slovem a dotekem tváře a těla, proniklo duší a vymklo se všemu, co je nízké a spoutané, a připomnělo hory a jako kopce v dáli se dotýkalo oblohy. Měl jsem dojem, že mě hladí nebe, po němž klouzal můj zrak, a moje ústa líbají oblohu, průzračnou a nedotknutelnou bleděmodrou pavučinu, do které se chytala oblaka.

„Ve škole jsem se učila, že pocházíme z ryby nebo z opice,“ řekla. „Z čeho vznikly ryby a opice? Cítím, že život nezačal rybou ani vodou, ale kamenem. Bůh nás stvořil z kamení, prachu a času. Bude pršet, čtyřicet dnů,“ řekla. „Viděla jsem v okapu pod vikýřem žáby. V cirkuse odhadoval Erik Brüller počasí podle chování zvířat: šelmy cítily bouřku první. Ptáci přestali lítat. Stačilo pozorovat koně.“

Cítili jsme noční mlhu. Vůni mlhy. Přál jsem si, aby ráno nepršelo. Vítr rozháněl mraky. Naplnil mě pocit pýchy, když zduřela mezi nohama, jako by jí natekly rty. Pasoval jsem se na muže. Už jsem věděl, co a kde má ráda. Tím, co se stalo jednou, včera, před chvílí, nemám zajištěné pro příště nic.

Mluvila měkkou hamburskou němčinou, o koních. Viděla je v duchu před sebou, jak se honí a páří, lesklí, beze studu, který rušil Ervina Adlera. Myslela na to, kdo a co a kde je ďábel?

„Nač myslíš?“

„Čím je člověk malý a co ho zvětší.“

„Na co ještě myslíš?“ chtěl jsem vědět.

„Jestli jsi větší o vše dobré, co uděláš. Nebo čemu zlému zabráníš. Je-li to vůbec možné.“

„Nechceš být rabínem?“

„Docela ráda.“

Ještě řekla: „Co možná žije, i když to zemřelo, jestli víš, co chci říct.“

„Říkáš toho víc, než abych ti rozuměl.“

„Posloucháš mě?“

„Snažím se ti rozumět. Musím o tom uvažovat.“

„Jde to i beze slov.“ Pak řekla: „Dívala jsem se na louce za cirkusem na hřebce, jak se rozběhl proti zadku klisny, tryskem. Skočil, narazil na ni – slyšela jsem duté plesknutí – a nic.“

„Co se stalo?“

„Ztratil šavli.“

Cítil jsem z ní únavu. Tmu. To zmatené, o čem mluvila na přeskáčku. Neúplnost. Nebyl to pouhý strach. Co neuměla nebo nechtěla pojmenovat. Čím byla sama i uprostřed lidí. Dojem, že na ní ulpěly cizí záměry. Tolikrát o ní rozhodovaly blbkyně, zlá a hloupá učitelka ve třetí a páté třídě, Ivy Broderová. Co se do ní vracelo z dálky. V její tváři byla plnost, která přichází zevnitř. Zralost, kterou má žena. Vítání i loučení, začátek i konec.

„Doufám, že z mé klisničky neudělají polního koně. Nenechají ji táhnout dělo nebo nosit tlustého oficíra v zablácených botách. Skončila rychle své krátké koňské dětství. Jakmile nemají generálové čím krmit mužstvo, začnou porážet koně. Nejdřív nemocné, pak zdravé.“

„Který byl tvůj nejoblíbenější kůň?“

„Hřebec s širokým, plochým hřbetem, poklad. Jmenoval se Tycho de Brahe po dánském astronomovi. Dalo se mu věřit. Kůň tě zlepší, stejně jako ty můžeš zlepšit koně. Věděl, co má v manéži dělat, kde se držet v kruhu pravidelným krokem. Najednou začal kulhat. Na nohou mu naskákaly boláky a puchýře. Musela jsem si vzít mladého koně. Nevěřila jsem mu, protože měl bělmo v oku. Neměl vyrovnanost starého hřebce. Bála jsem se, že klopýtne, zastaví se nebo sebou škubne, když dělám salto, a zmrzačí mě nebo zabije. Vím, co to je, když není vyhnutí. Nemáš v manéži jinou možnost.“

Postavila svíčku na obrácenou sklenici na trámu pod vikýřem, aby nebyla zvenku vidět a neporušila zatemnění.

„Kdoví, kolik koní už zabili.“

„Zabíjejí radši lidi než koně.“

„Doufám, že než zabili moje koně, pár lidí si na nich zlámalo vaz. Moje klisnička byla ještě panna. Štíhlá, rychlá a půvabná jako arabská princezna. Dokážu si představit, jak by ji chovali beduíni jako hříbátko ve stanu na kobercích a krmili velbloudím mlékem. Dala jsem jí jméno: Tanečnice z jihu. Učila jsem ji nosit ohlávku od prvního měsíce.“

Tanga měla výraz, jako by se chystala na cestu kolem světa, podívat se, kde a jací koně se prohánějí. Na cestu kolem Měsíce. Dívala se na hvězdy. Vyzařovalo z ní, čemu lidi kolem ní nerozuměli. Žena schopná dát víc, když se mohla rozhodnout sama. Za sebe věděla, co dokáže rozdat. Věděla o podstatě ženy a podstatě muže víc, než co jsem předtím i potom slyšel. Co dělá ze zvířete člověka a vrací ho ke zvířeti.

Hvězdy se zdály bílé. V německém kasinu za dřevěnou ohradou v parku hráli Pochod císaře Franze Josefa. Buď vídeňští hudebníci, nebo rakouští esesáci. Kdykoli se otevřely dveře, vyrazily ven hlasy, hudba. Důstojníci se bavili. Noc zčernala a tichla. Bylo to hlučné ticho plné významů, zlověstnosti.

„Ztratili už skoro sto divizí,“ řekl jsem.

„Víš, co mi řekl major wehrmachtu? Že mám zvířecí magnetismus.“

Dlouho se smála. Nevypadala na to, že ráno odjíždí. Napravovala si klouby. Sedm prasknutí. V duchu se jí vrátila divoká noc, kousek rána. Muž v soukenném kabátě s výložkami majora wehrmachtu s pevně přišitými knoflíky.

„Už to není pravda,“ řekla.

Zacházela se mnou jako rovný s rovným. Měl jsem vedle Soni Inge Grossové, Tangy, tu poslední noc dojem, že líp chápu, co se s lidmi děje, proč jsou, jací jsou; kde se ztrácí a znovu objevuje smysl věcí. Jen pro Ervina Adlera byla Tanga od začátku do konce prodavačka kousku masa. Jaký je rozdíl mezi běhnou a fenou, kterou očichají a do které se vylijí všichni psi z okolí? Pro Adlera jsem se podobal člověku, který by si nechal, kdyby to od něj chtěla, naplivat do úst. (Když ne něco jiného.)

Z důstojnického kasina hrála trubka. Napadlo mě, že v tu chvíli se taky Tanga v duchu viděla se zdejšími německými důstojníky, o nichž si asi nemyslela, že jsou jen zbabělí. Věděla, že dovedou bojovat, i když už ztratili sto divizí. Chybělo málo, aby mezi nimi tančila a zpívala. Trochu záviděla českým děvčatům, co smějí nabídnout námořníkům z německých ponorek, když se vraceli ze tmy cizího moře a vraždění. Znala pár českých holek, zpěvaček a tanečnic, které nabízely německým námořníkům zábavu a osvěžení po dlouhém vodním půstu. Hamburk byl mezinárodní město. Nemusely se ani namáhat překladem z jednoho jazyka do druhého. Německy se naučily rychle. O tlumočení se jim postarala těla.

Viděl jsem v plameni svíčky, jež se krátila, že myslela na lidi, kteří na ni zapomněli, jako zapomněla na ně. Chtěla si představit ztracené tváře, včetně matky a otce, bratranců a sestřenic, někdejších děvčat z kabaretu? Židovka po matce, árijka po otci jako Luster Liebling, Mischling des ersten Grades. Mohli si to oba strčit za klobouk.

„Jestliže přežiju, vymažu je z paměti.“

Nezapomněl jsem na to.

Měla sen o sobě. Stála vedle ní jiná žena, které si předtím nevšimla. Měla štíhlou, plnou postavu, vysoká, s hustými dlouhými černými vlasy. Svůj nos viděla ze strany a zároveň zepředu. Ještě se neviděla tak pěkná.

Rozlila se v ní spokojenost, zároveň zklamání, že si sama sebe nevšímala. Její dvojnice mluvila s někým jiným než s ní.

V dalším snu, který navazoval na první, ji někdo znásilnil. Neměl tvář. Na konci snu to byl otec. Lekla se. Probudilo ji to.

„Pamatuješ si, jak se udělalo loni v září v noci světlo?“

„Proč?“

„Říkalo se, že něco vybuchlo na Slunci. Potom šel transport.“

V očích se jí mihla neurčitá vzpomínka a současně s tím síla ji přemoct. Přál jsem jí, aby na východě potkala koně. Nebo ve druhém životě, ve který věřila jako v ďábla, se stala koněm. Měla v očích blikotání svíčky, světlo a touhu pohladit hedvábnou plec, vlhké pysky a vdechnout nasládlou vůni koňského potu a dechu. Musela slyšet v duchu odfrknutí své ztracené klisničky, Tanečnice z jihu. Ržání, zkreslené dutou prostorou stáje. Blížila se půlnoc. Za chvíli kasino ztichne. Důstojníci a jejich společnice půjdou spát, aby oficíři ráno vstali k transportu čerství. Povinnost je povinnost jako rozkaz rozkaz.

Noc se přehoupla přes půlnoc. Adler se může smát do roztrhání těla moudrosti nebo pověrčivosti kurev. Házet je do jednoho pytle. Anebo tomu, jak někdo ještě věří, že peklo je v sopkách, z nichž šlehá oheň a valí se žhavá láva. Tanga si začala zpívat. Chybělo jí to z kasina. Znala šlágry orchestru Petera Kreudera. Pár jsem se jich naučil od Schillinga: Deine Rosen, die blühen. Končili s Lilli Marlene. Stesk šlágru byl opravdový. Kolem Tangy se všechno a všichni zdáli opravdovější. Týkalo se to i mě.

Mohl jsem si myslet svoje, jako si to budou asi až do konce času myslet lidé, dokud se bude svět otáčet. Tanze nevadilo, že jí zpívají nacisti. Ve čtyřicátém roce – ještě před Terezínem – jsme chodili do baru Orinoko načerno s Ervinem Adlerem, Weltfeindem Flusserem a Lusterem Lieblingem, než v jedenačtyřicátém zakázali Němci židům jakákoli rozptýlení a ještě později Čechům tančit na veřejných místech. Jazz a swing jsme si užívali na náměstí tady u stánku Ghetto-swingers s Frickem Weisem, který po četníkovi posílal do Prahy svá hudební aranžmá kamarádům v kavárně Vltava a – jak jsem slyšel – byl v tomtéž transportu jako Tanga.

(Šel dobrovolně se svým tatínkem, který měl brýle, a z rampy v Auschwitz-Birkenau rovnou do komína.)

Měla v očích, čím žila, nebo jí bránilo v životě; druhy ponížení, jimiž prošla; břímě, které nesla, aniž věděla, jak dlouho je unese; nahotu, kterou prodávala i dávala; obnaženost, v níž nebylo vzrušení a postrádalo krásu, důvěrnost nebo totožnost, kterou si každý chce ověřit na sobě i na druhém. Hranici studu, kterou od sebe odsunula tak daleko, aby se jí už nedotýkala. Měla v očích otázky, ne pro mě, ani už pro sebe. Co ji potkalo. Lstivost, svou vlastní i tu, jíž musela čelit, vinu, nevinu a vzdor. Čím byla. Čím přežívají ti nejsilnější, nejbezohlednější i ti nejpoddajnější a nejpřizpůsobivější, dokud mají štěstí. Poslušnost, to zvířecí, co si objevila ta holka, když se předváděla na jevišti s oslem, v hledišti byla tma a na ni mířily reflektory jako v divadle. Čím a jak člověk přijímá, čemu se nemůže vyhnout. Včetně zrady těch druhých, i zrady na svou adresu. Spánek, který si té noci upřela.

V pohledu měla i volnost, kterou měli její koně, jejich čistotu nebo nevinnost, lze-li to tak povědět, odpustitelný druh hltavosti, chtít urvat něco, o čem si myslela, že jí patří. Paměť, která ji dráždila i zrazovala, stín nebo kouř, oheň. Měla modré oči nevinné jako dítě. Možná uplakané, ačkoli jí nestekla slza. Bylo těžké si připustit, že nebyla dítě, ani nevinná, jen zasněná, s výdrží zvířete a povoláním i pověstí, které si po cirkuse zvolila.

„Umíš si poradit,“ řekl jsem.

„Myslíš?“

„Dal bych ruku do ohně.“

„S něčím.“

Vzápětí jsem pochopil, proč vynechala nevinu.

„Viděl jsem, cos udělala bachaři Feingoldovi. Nejsi tak bezbranná.“

„Zuřivost ani zlost nejsou ty nejúčinnější zbraně. Udělala jsem mu ještě něco jiného. Co jsem mu neudělala.“

Předstíral jsem, že pomíjím, co řekla. To bylo, co jsem si přál slyšet.

„Rychle odpouštíš.“

„Tak se jen tvářím, chlapečku. Neodpustila jsem nikomu, nic. Nic nezapomněla. Odvezu si to na východ. A z východu, jestli je ještě cesta zpátky, nazpět, odkud jsem přišla. Do Hamburku. Kdekoli budu, třeba do Ameriky. Co se ve mně sbírá. Není to nejlepší inspirace; normálně by se mi z toho udělalo špatně. Ne proto, že bych byla tak dobrá. Nechci být špatná. Vzala jsem si k srdci, čím se řídí ti vytrvalejší: Účel světí prostředky. Každý na vlastní pěst. Po nás potopa. Ale nemám to ráda.“

V očích jí zajiskřilo. Dělala si výčitky, o nichž mně ani Schillingovi a nikomu neřekla? Naději vyměnila za smíření, víru, kterou měla její maminka, za odevzdanost. Čím otupěla? Měla pocit, že ji už prostoupilo zlo jako ty její ohyzdy, učitelku Ivu Broderovou ve třetí a páté obecné, koňskou handlířku Bethany a Frau Mussol a asi tucet dalších, ty nejošklivější ženské, v Hamburku i tady.

„Myslíš, že ti oškliví jsou špatní kvůli své ohyzdnosti, anebo je to šerednost, se kterou se narodili, která z nich dělá zapšklé?“

„Ráno je tu vždycky takhle chladno,“ řekl jsem.

„Cítím v sobě prázdno. Východ to nevyplní. Museli by mě vycpat.“

A nakonec: „Chtěla bych být sebevědomá, jako jsou oni. Chladnokrevná jako oni. Krutá jako oni. Zneuctít všechny jako oni.“

„To by bylo zbytečné. Škoda námahy.“

„Čím to je, že se cítím sama? Čím víc chce být člověk sám sebou, vystoupit z řady, vystrčit hlavu nebo bradu o kousek výš nebo dopředu jako Schilling, platí za to. Cena je osamělost. Má to jiná pravidla, než když žiješ v houfu, pár lidí pohromadě. Nebo se tak člověk už narodil, jako osamělé zvíře, opuštěné i mezi ostatními zvířaty? Připomínají mi to boxeři v ringu. Nestraší tě to jako mě?“

„Jsem mladší.“

„Jsi jehně. Tím, že jdeš párkrát s holkou, nedospěješ.“

„Radši bych byl tygr.“

„Jednou budeš.“

„Doufám.“

„Cítím se nahá, jako když na mě sahá smrt.“

„Prašti ji přes pracky.“

„Cítíš, jak páchne?“

„Nepřeháněj.“

„Nechci,“ usmála se pro sebe. „Ptá se mě, jakou mám cenu. Jakou mělo cenu žít? Byla jsem většinu života chudá. Ne úplně chudá. Snad jsem měla občas víc, než potřebuju. Maminka je na tom líp, má alespoň náboženství.“

„Jsi hezká. Ledacos tím dokážeš. Umíš jezdit na koni. Starat se a cvičit koně.“

„Myslím na to, co si tam budu brát na sebe.“

Mlčel jsem.

„Viděla jsem na špičce katolického kostela, tady na náměstí, oheň. Nebo to o půlnoci světélkovalo. Je to atmosférická elektřina, jak mi vysvětlil blokeltester. Světélkuje na hrotech věží. Říká se tomu Eliášův oheň.“

Za chvíli řekla: „Koně. Budu se snažit nějaké najít.“

Nelhal jsem. Byli jsme si, čím si mohou být dva lidé. Co se na ně nalepí falešného. Chvíli jsem čekal.

„Jsem jako Schilling,“ ozvala se. „Je mi jedno, co přijde. Nemůžu se už dočkat, až budu na druhé straně.“

„Čeho?“

„Kopce, moře nebo jámy, kterou nás nechají vykopat. Můžeš si domyslet.“

Věděla víc než já nebo Ervin Adler?

„Tady za trámem mám v dehtovém papíru srolovanou tisícovku,“ řekla, když se svíčka zmenšila a knot prodloužil, takže hořela rychleji. „Chci, abys to věděl.“

„Vem si ji s sebou.“

„Nechám si ji tu, kdybych se vrátila. Koupila bych si po válce koně.“

„Tisíc marek se ti může hodit.“

„Chtěla jsem ji poslat matce. Nebo otci. Tomu plavčíkovi.“

„Vem si ji s sebou do transportu.“

„Nechám si ji tu jako talisman. Na koně.“ Usmála se. „Jak říkala maminka: Nichts zu haben ist ein leichtes Leben. Nic nemít je lehké živobytí. Snad mě to přivede nazpět.“

Usmála se: „Brüller měl na maringotce napsáno: Můžeš se řídit mou radou, už ji nepotřebuju.“

Musela vědět, že lidi, kteří zůstanou, prohledají půdu, už proto, zda nenajdou kousek zapomenutého jídla. A pak, ještě důkladněji, to prohledají lidi, co se sem dostanou, až tu už nikdo nebude. Bude to nová zlatá horečka.

Cítil jsem pohnutí, které předchází loučení.

„Můžu se s tebou přihlásit dobrovolně,“ nabídl jsem se. „Vždycky jim chybí někdo do počtu a mají pod palcem někoho ze svých lidí, kdo by tu rád zůstal.“

Stoupala mi krev do hlavy. Bušilo mi srdce. Snažil jsem se zachovat navenek klid.

Nevím, jestli na to čekala (nebo mi proto řekla, že hadi cestují jen v páru) anebo jsem to navrhl pozdě. Viděl jsem se v jejích panenkách. Svíčka už byla tak malá, že vosk zalil sklenici po vnějších stěnách. Stíny se prodlužovaly.

„Koně nepáchají sebevraždu, hošíčku,“ řekla Tanga. A potom: „Víš, taky kůň je schopen lásky, o které se některým lidem nezdá. Je pro sebe, ale nechce být sám.“ Pak: „K tomu, co ti říkal tvůj přítelíček Adler tenkrát v cele o včelách, ti musím něco povědět. Cestovali jsme s cirkusem Slovenskem. U lesa najednou zatemnily maringotku a kus louky včely. Hledaly v lese duté stromy. Za chvíli se zešeřilo ještě víc. Přišla bouře, jakou jsme nezažili.“

Hledal jsem v duchu, proč mluví o dvojím zatemnění.

Čekal jsem, že se zmíní jako minule o umíněnosti koní, kdy hryžou uzdu, zpěnění sklánějí prudce šíji v cvalu nebo se otírají o zděnou nebo dřevěnou ohradu, aby to jezdci ztížili nebo se ho zbavili.

„Jsi hezká,“ řekl jsem zase.

„Tak mě vidíš.“

Byla krásná ve tváři a plností v těle, která je dopřána ženám. Nemusela se už dívat do zrcadla, aby zjistila, že není. Řekla mi, že člověk se dokáže darovat z mnoha důvodů: soucitu, pochopení a z opojení, z povinnosti, touhy a z přání, nemá to konec. Ale jen s někým se dívá do zrcadla a vidí toho druhého. Modré kroužky ve svých duhovkách. Pohlédne do zrcadla a vidí ve stejném okamžiku sebe. Ty druhé ze sebe smaže, jako by se omyl a zmizeli. Dívala se na mě jako na člověka, kterého ze sebe nesmaže.

„Nelituju ani vteřiny,“ řekla. „Miláčku.“

„Miláčku,“ odpověděl jsem.

Ještě nikdo mi neřekl miláčku; ještě jsem nikomu neřekl miláčku. Nikdy to neobsahovalo tolik jako k ní a od ní. Znělo to jako z jiného světa. Spojení a krása duše a těla. To vysoko a nízko. K čemu později zveme ty, které máme nejraději, i když už nejsou.

„Snad si vzpomeneš,“ řekla. „Je to asi směšné, jsem poměrně mladá. Dvacet let. Nebo už tolik. Každý na to myslíme. Musí to přijít ke všem. Chtěla jsem umřít v klidu. Žádné poslední pomazání. Vzlykající děti u lůžka umírajícího. Mír. Kdo by stál o mou zpověď?“

Pak šeptala k sobě: „Naděje, která nemá šanci, není pravá naděje.“

Vyvřelo to ze dna její duše. Měla hlas člověka, který nelže, ani sobě. Věděla, jak chutná bolest.

Ve spáncích mi proskočila myšlenka, jakou jsem neměl. Cítil jsem k ní tolik. Připadal jsem si tak vysoko, že už zbývalo jenom sestoupit. Věděl jsem, že se to nemůže opakovat. A napadlo mě, že by stačily dvě pilulky cyankáli. Už by to nesestoupilo níž. Zůstalo by to, kde to je: vysoko, na mrtvém bodě. Sám bych to neudělal. Byla ve mně bázeň, se kterou jsem se narodil. Úcta k životu, probuzená a posílená bezcenností člověka, kterou představili Němci. Asi by to neudělala ani Tanga. Byl to zášleh myšlenky, ostré světlo, hluboká tma, řez středem mozku, mezi spánkem a probuzením, co přichází k milencům v nemožné situaci a přejde stejně rychle, jako to přišlo. (Někdy, dodal jsem v duchu, později.) Byl to jen zlomek, zákmit myšlenky.

Ve tváři jí seděl výraz lidí, kteří překračují hranici, nejprve ze slov a potom v čase a na území, které si představovali. Cesta do té druhé tmy, o které mluvila. Víc než pouhá představa. Snad prapodstata člověka i to, jak přišel na svět a jak z něho odejde? Co někdo nezná, neví a nikdy nebude vědět? To tvořivé a to zničující, co v člověku žije jako bratr a sestra.

Měsíc svítil modře. Cítil jsem, co přichází. Nevysvětlitelná síla, kterou mají hvězdy, aby se držely a kroužily, kde svítí osud, aby se naplnil, a řeky, aby tekly, slunce hřálo. Tanga mě držela jako žezlo. Tvář jí zkrásněla. Zušlechtila ji něha, oddanost. Zase jsem cítil vzrušení a pohnutí. Měla v sobě něco jiného, než co z ní udělalo, zač ji měli. Co přirovnával Adler k veřejnému záchodku. Ozvěnu strýčka, otcova bratra, který jí přinesl v kapse cukroví a líbal ji na tváře a ústa a na oči a nakonec na zadeček, když tatínek odešel a maminka se ještě nevrátila z práce.

„Jsi jako klisna,“ řekl jsem.

Hladil jsem jí bříško a podbřišek rukama, tváří a konečky prstů. Hebkou pleť nízko u začátku nohou a na vnitřní straně stehen.

„Jsi velký,“ řekla.

Pootevřela rty, jako by našla v trávě jahody a připravila se, že je sní. Náhle jsem už nezáviděl vlakům a lidem v nich, horám, kytkám a ptákům, stejně jako jsem záviděl stromům, hlíně a trávě, vysoké modré obloze, vlání teplého větru. Tušil jsem, co přijde. Připadal jsem si jako strom a zelené i zralé jablko na nejvyšší větvi.

V její tváři – jako v mojí – se rozlil výraz blaha. Snad jenom dítě, které saje matčino mléko, pociťuje a vyjadřuje tváří takovou rozkoš. Klid, který ho odděluje od všeho, co ruší. Zavřela oči a její obličej se podobal sladkému zvuku, aniž se kromě několikerého jemného cuknutí hnula.

Připomínala jasný živý obraz, život v jeho nejlepší podobě. Nejzazší důvěrnost. Byla krásná a něžná. Vyrovnaná a odpočinutá. Ještě jsem v takové kráse její tvář neviděl. Vyzařovala z ní radost, spokojenost a ticho nasyceného batolete. Dospělost dívky, která se proměnila v ženu. Zázrak a odkryté tajemství ženy.

Vzala moje tělo do úst a vypila, co ve mně bylo. Čím si přála mě povzbudit. Objevit mi, co neznám. Dát mi, co mi ještě nikdo nedal. Křičel jsem láskou.

„Polib mě,“ řekla potom.

Slyšel jsem z toho bolest, se kterou se ženy rodí. Slast, kterou oplývají. Čím se pokořují a co jim zároveň zvyšuje sebevědomí. Ticho, křik a oddanost, kterým nikdo nerozumí, ani ony samy. Volání duše, která se sytí tělem, tělem z těla. A smích, pláč a sílu, které jsou jen v ženách a kterým vyplňují touhu druhých. Něco, co mě uspávalo i probouzelo, stejně jako to uspávalo a probouzelo Tangu. Cítil jsem se jako obléhaná a dobytá pevnost. Chtělo se mi smát, zpívat, křičet. Pocítil jsem náhlou ubohost, triumf a nesnesitelnost tělesnosti. Touhu dotknout se duše. Vnímal jsem, co ve mně i v ní bylo čisté a nečisté. Co je čest ženy a čest muže. Co od sebe chceme a co si poskytujeme. Proč. Co je láska, když už dopředu zahrne loučení. Nedovedl jsem si to vysvětlit. Cítil jsem její citlivá místa, její duši, svoje tělo, svoji duši. Chtěla, abych ji políbil.

Nemohl jsem říct nemůžu a nechtěl jsem říkat, že nechci. Neštítil jsem se jí. Byl bych radši, kdyby uplynula věčnost v setině vteřiny nebo kdyby mi řekla, abych vykrvácel a vypil svou stříbrnou krev. Cítil jsem nerovnost, kterou jsem nechtěl a bez které bych byl chudší. Jinou nemohoucnost, než které jsem se právě dotkl.

Usmívala se, ale v jejím úsměvu sedělo cosi hořkého. Připomínala mi den, který se ztrácí v soumraku, a soumrak, který spolkl úsvit. Silnou ženu a vyčerpaného muže. Ptáka, který letěl vysoko a topí se v deštném mraku nebo v proudu vlažné řeky. Co je a mizí. Co už nikdy nebude. Nehmatatelná ozvěna. Zanesenou a vyčištěnou studnu.

„Dej mi pár vteřin,“ řekl jsem.

Proč, ptala se pohledem.

„Jsem jako puklá skála. Jako jsi říkala, že jsi zmatená a nevíš proč,“ šeptal jsem.

Vybavil jsem si, co říkal Schilling o příboji, který se rozbíjí o skály.

„Ještě se mi to nestalo. Ještě mi to nikdo neudělal.“

Mlčela.

„Jsem někde, kde jsem ještě nebyl.“

„Dobře,“ řekla. „Mám tě ráda.“

„Vím, co je krása.“ Dodal jsem: „Co je úžas.“

Otírala si ve světle dohořívajícího knotu ze rtů slinu, ze které se stala nit. To byla ta její stříbrná, bílá nebo žlutá krev. Bílý kaviár. Chvěl jsem se ještě jinak nahý než na slamníku Tangy. Měl jsem v klíně pocit otevřené rány, citlivé na sebemenší dotek. A zároveň jsem se cítil jako její všemocný koňský bůh.

„Ještě nikdy, nikomu,“ šeptal jsem. „Nikdy od nikoho.“

„Není ti dobře?“

„Proboha.“

Usmála se.

Políbil jsem ji.

„Lásko,“ řekla. „Chutnáš jako mateřské mléko. Nasládle, s odstínem hořkosti. Jako vyzrálý hrozen vína plný šťávy obohacené sluncem a tělem. Míza deroucí se na jaře do větví. Vším, co dává život a sílu. Jsi šťastný člověk. Máš co rozdávat.“

„Už nemůžu umřít jako ještě před chvílí. Už by mi to nevadilo.“

Pořád měla na rtech úsměv s kapičkou hořkosti. Znovu jsem ji políbil.

„Chceš, abych si myslel, že smím všechno?“

„Co všecko?“

„Ještě jsem to nezažil, přísahám.“

„Znám to,“ řekla. „Noc nebo okamžik, kdy bys chtěl umřít.“

Myslela na muže. Co jim objevila.

„Objímej mě, jak mě držíš, co nejsilněji,“ řekla. „Probudils ve mně chuť tě okusit. Je to dobré. Je to jednoduché proměnit touhu nebo chuť ve skutečnost s někým jako ty. Mám tě ráda, i když se v umývárně svlečený do půl těla vykláníš ze dveří, abys odhadl, jaké bude počasí.“

„Taky tě mám rád.“

Krev se ve mně rozproudila. Přebíral jsem si, co mi řekla.

„V takové chvíli se ve mně probouzí sopka,“ přiznal jsem. „Jsi horký pramen tryskající vzhůru. Docela dole. Stydím se ti to říct.“

„Mám to jednodušší,“ řekla. „Stačí mi mazlit se s tím kouskem těla. Být také šťastná. Za sebe, za tebe, za oba.“

„Je to expres. Řítí se do tmy. Nedá se vyskočit. Ani nechci.“

„Chtěla jsem.“

„Jsi tělo i duše. Život,“ šeptal jsem. „Co ti potvrzuje, že žiješ.“

„Ano?“

Nabírala dech. Cítil jsem se prázdný naplněním, jaké jsem neznal.

A pak jsem šeptal: „Připadám si jako list, když padá ze stromu. A strom – kořeny, země, ze které roste sto tisíc roků. Čím jsou stromy. Potřebuju ještě pár vteřin.“

„Je to prý krev,“ řekla.

„Dík.“

„Je to s tebou na třikrát? Tři vlny. První, druhá, třetí. Jako když se vylévá živé moře.“

„Nevím nic.“

„Jako když přijdeš a už neodejdeš.“

Neřekl jsem ani teď, že ještě nemůžu. Potřeboval jsem to něčím oddělit. Vdechl jsem omluvu do hlasu, pokud ne do slov, aniž bych žádal o prominutí, a zároveň jsem se omlouval. Přál jsem si ji mít blízko; být jí blízko. Připadala mi odvážná, čistá. Naplňoval mě údiv, úžas a vděčnost. Jiné uznání než polibek na rty. Nenašel jsem slova, abych jí řekl, že se cítím jako tma, když do ní vtrhne světlo, a světlo, když zhasne; vítr, když se zvedne a promění ve smršť a náhle ustane; vyčerpání; noc, která polyká den, a den, který zhltne ranní hvězdy; muž propojený na čas, skály a zvířata, na všechny muže a ženy, i jako žena, děti, ještě než se narodí. Co je stejně blízko zrození jako pocitu smrti, dozadu, až k začátku světa, a dopředu, kde skončí, a nikdo neví proč. Nemá to konec a začátek; proud v čase. Nemohl jsem se dotknout ničeho, ani sebe. A bál jsem se, aby se mě kromě na těle nedotkla Tanga tam, kde jsem se cítil rozevřený.

„Zabila bys mě,“ šeptal jsem. „Všechno je ve mně nádherně mrtvé. Cítím se jako unavené zvíře. Když do mě vleješ a odebereš mi sílu, kterou mám, když ji vydám.“

Slyšela, jak prudce dýchám. Cítil jsem, že se usmívám ozvěnou blaha.

„Jsi slabý?“

„Na chvilku.“

„Jsi muž.“

„Doufám.“

„Máš dobré tělo,“ dodala.

Byl jsem šťastný.

„Už nejsi nezletilý.“

Cítil jsem slavnostnost, skoro velebnost. To největší a nejnižší. Měl jsem pocit, jako bych se rozpouštěl ve vesmíru a zároveň zůstával celý.

„Nesmím se tě dotknout?“ usmála se.

Věděla, co je ve mně mrtvé, aby to znovu ožilo, a proč by se mě neměla dotknout. Bylo to blízko šílenství. Cítil jsem blaženost, kterou cítí muži. Co dávají, berou a obětují a dostávají ženy. Obestřel mě klid, ve kterém se rozpouštějí starosti, nervózní a neurčitá úzkost přicházející odnikud, co se může zvrtnout, zlověstné stíny, které si lehají na děti i starce. Pavučiny, do kterých se chytají všichni. Neměl jsem z ničeho strach a přál jsem si, aby to přeskočilo i na ni. Cítil jsem se volný jako letící ptáci a klidný jako starci, kterým se naplnil život, a současně jako dítě, na které všechno čeká. Dalo mi to sílu a současně jsem se cítil unavený. Pronikl jsem tajemstvím života.

„Člověk musí mít štěstí, jak umře,“ řekla.

„Proč to říkáš?“

„Abys věděl, že si to myslím. Už si nedělám starosti. Komu člověk skládá účty? Svému svědomí? Cítím se s tebou jako kytka, která se pro někoho otevře a pro jiného zavře. To máš za to, že jsi řekl, jak se se mnou cítíš, když je ti dobře, jako by ses modlil.“

„Je mi dobře.“

„Chtěla jsem, aby ti bylo dobře.“

„Idealizuješ si ji,“ řekl později Adler.

„Ani jsem ti nepověděla, jak se pohřbívá kůň. Máš tři možnosti. První je vykopat jámu, přinejmenším dva metry, šest stop. Měli jsme v Odeonu koně, který zemřel, když mu bylo dvacet. Klisna, jmenovala se Brunhilda. Na koně je to vysoký věk. A byl to veliký kůň. Druhá možnost je dát ho řezníkovi, aby ho rozkouskoval, z masa udělal krmivo, z tuku a kůže škvarky na polívku a kosti rozemlel na prášek pro zahradníky a hnojivo na pole. Třetí možnost je, co jsme udělali s Brunhildou, protože se přihlásil správce lovecké firmy, abychom mu klisnu přenechali pro smečku čtyřiceti hladových psů. Poskytovali honicí psy na lov lišek nebo divokých kanců. Byla u toho jedenáctiletá holčička klauna a plakala. Klaun Bergmann jí řekl: ‚Mysli na psy, jak se jednou dobře najedí, ne na koně. Ten už to má za sebou.‘ Nevím, jak si to vzala k srdci, ale přestala brečet. (Klaun Bergmann neměl koně rád. Bál se zvířat, co byla větší a silnější, snad všeho, co mělo čtyři nohy. Nabídla jsem mu jednou projížďku, aby nemusel chodit pěšky, a řekl, že nemá nic proti projížďce, jen proti koni. Tvrdil, že koňské blechy roznášejí dětskou obrnu. A že si chce chůzí procvičit tělo, ne aby se procvičil kůň. Ve skutečnosti měl strach, že ho koně nemají rádi, proto je vyškrtl ze svých oblíbenců.) Byla to kaštanově hnědá klisna s bílou lysinou na čele. Umřela na srdeční záchvat. Když vidíš takového koníčka v cirkuse, nemáš tušení, co dalo práce naučit ho, co umí, skákat skrz obruč, běhat správně, jak to potřebuješ. Když umírala, zápasila o život s koňskými duchy; nechtělo se jí zahynout. Kopala kolem sebe, slepě a bezmocně, dlouho. Porazila v předsmrtné křeči kopytem košík s ovsem.“

Odmlčela se. Nechtěla asi taky dlouho mluvit o pohřbech.

„Koně nemůžou dávat jednoho na druhého,“ řekl jsem. „V Praze na Starém Městě je židovský hřbitov, asi dvanáct pater. Můžeš si představit, co udělá hlína a kamení za stovky let. A pořád se propadá. Nikdo se asi nevyzná, jaký kámen kterému kostlivci patří. Na začátku války tam chodili kluci a holky dělat, co nemohli jinde, aby je nikdo nerušil. Němci na hřbitov nešli. Báli se židovských mrtvých. Jediné místo, které nechali na pokoji.“

„Ani když v Praze zabili Heydricha?“

„Slyšeli jste o tom v Hamburku?“

„Napříč Německem se truchlilo. Jeho vdova už šilhá po novém ženichovi. Mluvilo se o Švédovi.“

Představovala si, jak se na sebe mrtví tlačí, mladší na starší a starší na ještě starší, na pražském hřbitově, který neviděla a asi neuvidí. Byla ráda, že koně jsou na tom líp? Myslel jsem na tři možnosti koní. A kam si Tanga poveze dotek, kterým jsem se v ní otiskl, pro mě navždy.

„Nevím, co mají v srdci koně. Ani bych nechtěla vědět, co má v srdci člověk. Můžeš mi věřit.“

„Proč?“

„Něco jsi ve mně vyvolal.“

Neodpovídal jsem.

„Nelišíme se tolik od zvířat. Nikomu na nikom nezáleží. Někdo odjede nebo umře, ztratí se ti z očí a vadí ti to a zároveň už nevadí, nebo nesmí vadit. Život jde dál. Než to postihne tebe, zařadí tě do transportu nebo umřeš. A pak to zase vadí i nevadí druhým, kteří tě přežijou o hodinu, den, transport. Než se to tu vyprázdní. Nezůstane tady živá duše. Dovedu si představit, jak tu esesáci budou tančit svoje tanečky, až se to vylidní. Budou to mít Judenrein. Nebude to ani tanec nad hrobem. Nemáme hroby. To si přáli: liduprázdný svět, aby ho zalidnili sami. Snad je ta půlka, co mi koluje v žilách po mamince, už zbytečná, nikdo o ni nestojí. Moje židovská krev. Představuju si to jako říšské svatby. Vybraný esesáček si bere svou – někým – vybranou Brunhildu. Kolem křepčí Ehrenführeři. Za devět měsíců se narodí rasově čisté děťátko. Německo bude plné Domů matek Lebensborn. Slyšels o slavnostech Waffen a algemeine SS ve znamení Černého řádu Heinricha Himmlera pro svatby a křtiny? Rituály, které vyhrabali ze zapomnění? Toho už nebudu svědkem. Ani bych nechtěla.“

Myslela na něco jiného?

„Byla jsem na válečné svatbě. (Na křtiny už jsem to nestihla.) Místo rabína nebo kněze Ehrenführeři, obersturmführeři a poddůstojníci a mužstvo. Na stole zdobeném dubovými listy a liliemi obraz Hitlera ve zlatém rámu. Místo křtitelnice, kříže anebo kadidelnice drží obersturmführer standartu s hákovým křížem a vítěznými runami. Pokud jsi Němec, musíš se naučit tu prastarou abecedu znaků. Runami se dovolávají společného ducha, horlivosti a nadšení, i hrobů a mučedníků. Wolfangel, vlčí hák, podle nich odhání vlky od lidských obydlí. Díky runám by si měli vojáci připadat jako bozi války, vůdcové, příbuzní. Jeden esesák, dokud nevěděl, že jsem židovka, mě učil runu štěstěny a úspěchu, blbec.“

Pak řekla: „Můj druhý bratránek z otcovy strany, rasově neposkvrněný už od roku 1775, je bubeník u černých uniforem. Má na ramenou po každé straně vlaštovčí hnízdo a připadá si jako maršál. Kdyby mohl, dal mě postavit ke zdi, když mi bylo čtrnáct.“

„Příbuzné ti nezávidím.“

„Kdoví, jaké příbuzné máš a nevíš o tom.“

Políbila mi ruce na hřbety dlaní.

„Jak se jmenuje tvůj druhý bratranec?“

„Heini. U příležitosti zimního slunovratu, Julleuchter, dostal hliněný svícen, kterým si svítili staří Germáni.“

Asi jsem uhodl, na co myslela.

„Co bych dělal, kdybych se narodil jako Němec?“

„Chtěl bys mě zavraždit.“

„Mohlas mít oba rodiče čistokrevné.“

„Myslela jsem na to před chvilkou.“

„Co bys asi dělala?“

„Učila bych německé děti ve školce runy.“

Staroněmecké písmo, které si němečtí vojáci vyrývají na zbraně, aby zničili nepřítele, jako její nejstarší předkové z tatínkovy strany. Znaky. Runa štěstí a úspěchu. A runa, která znamená koně, protože je stejná jako velké M. Chvástali se, že jich znají všech čtyřiadvacet, tak zvaný starý futhark, abecedu. Každá runa zaříkadlo. Tajemství, které znají jen zasvěcení.

„Jak vypadá ta runa štěstí?“

„Říkal Heilszeichnen. Má to na prstenu SS s umrlčí lebkou. Dva blesky u sebe, těsněji než na výložkách. A vedle šipku nastojato, se dvěma ploutvičkami nebo opěrami dole. Věřil, že dokud ten prsten bude nosit, bude prospívat ve všem, na co sáhne.“

„Vysoká šarže?“

„Praporčík. Čekal, nebo se mi chlubil, že ho udělají stabsscharführerem, der Spiess, kopiníkem, podle středověkých vzorů. Šel do podrobností, abych věděla, že mě nepokládá za obyčejnou kurvu. Věnoval mi sponu s runou, která odrazuje vykradače hrobů. Byl samá disciplína. Mluvil se mnou, jako by uděloval rozkazy. Škoda slov. Místo bičíku nosil, aby se podobal důstojníkům, hůlku, o které tvrdil, že je ze dřeva jabloně, aby byla magická, z plodonosného stromu. Věštil mi všechno dobré, asi abych mu tolik nepočítala. Bodnul se skoro ve všem. Doufám, že ho jeho runy zavedou na východní frontu. Toho se bál. Zamlouvaly se mu víc Paříž, Brusel a Amsterdam nebo Kodaň. Civilizace je pro něj užít si. Proč myslíš, že válčí?“

Chvíli jsme mlčeli.

„Zvykám si,“ řekla.

Jak řekl o pár měsíců později komandant Rahm, když nechal židovskýma rukama zazdít vchody do katakomb až na jeden, a vyvstalo podezření, že to jsou plynové komory, aby se odbourala der Deutsche Reichsbahn, cesta a vagony do Auschwitz-Birkenau už za frontou: „Ušetříme vám hodně bezesných nocí, šedivých vlasů.“

„Němci jsou mistři světa jak zvrátit tvůj život vzhůru nohama, abys neměl, cos měl, a nebyls, číms byl, abys vůbec nebyl a svět se stal Judenrein.“

Pak řekla: „Jsi jako ptáček, který přiletěl do mého hnízda. Dlouho jsem s nikým nic neměla. Skoro jsem nevěřila. Je to smutný svět bez lásky. Jsi zase první. Je to vždycky poprvé, je-li to láska. To předtím – to horší – se smaže.“

Neměla tedy nic s bachařem Feingoldem, s Bertramem Otto-Heinz Schillingem? S nikým jiným od té doby, co ji pustili? Se synem nebo otcem, které jsme potkali? Byla schopná mi lhát? Já jí? Vyzařoval z ní klid. Čím se vyrovnala se vším. Stav mysli umírajících. Ještě jsem nevěděl, že i to chvilkové, pomíjivé a nečekané v nás zůstává, je-li to pravda, kterou nechceme ani nemůžeme smazat. Nevěděl jsem, že se ve mně Tanga promění v píseň, která už nedozní. Bude se ozývat za nejrůznějších okolností i v jazyku, jemuž nerozumím. Netroufal jsem si o tom mluvit. Stal jsem se součástí všeho, čím a co byla, včetně krasojezdkyně v cirkuse. Dotkl jsem se neviditelně všech, s nimiž byla. Smířil jsem se s nesmiřitelným světem, do něhož jsem se narodil.

Měla hluboké modré oči. Snad ji zase v tu chvíli zrazovalo světlo. Trochu mi připomínala slepou. Měla oči noci a tmy, světla a dne a blízkosti a dálky, oči důvěry a oči odcizení. Propadal jsem se v jejím pohledu, kam se propadala i ona. V očích měla dlouhé noci, v nichž se hledala a zbavovala se sebe. Duši, kterou zlodějka z pošty Ahrendtová popírala jako její anglosaští učitelé.

„Něco si odvezu,“ řekla.

Neptal jsem se.

„Poznání, bez kterého by nikdo neměl umřít.“

V očích měla otázky. Kdoví, co se může na cestě přihodit. Jí, někomu, všem.

„Pamatuješ na den, kdy tebe i nás s Adlerem soudili?“

Čekal jsem, že řekne, že měla zajímavý život. Něco o koních. Nechtěl jsem, aby mluvila o smrti. To se na L 218 nenosilo. Přemýšlel jsem o lásce svého těla k sobě, mě k mému tělu. S Tangou jsem byl poučenější.

„Nikdo nemůže všechno,“ řekla. „Němci – moji příbuzní a většina ostatních – mají za to, že si můžou dovolit všechno. Nikdo si nesmí myslet, že má dovoleno vše, bez hranic nahoru a dolů, vysoko nebo nízko, za meze dobra, zla. Netýká se to jen Němců. Zahrnuje to i tebe a mě, nás, všechny lidi. Jistě si ani tygr nebo kůň nemyslí, že mohou všechno. Ani veš. Němci tomu nasadili korunu.“

Měla utkvělou myšlenku?

„Víš, proč to dělají? Protože můžou,“ odpověděla si.

Začala vyprávět o koních, na kterých si dovolila salto mortale třikrát během tří okruhů kolem manéže. Tatínek a ředitel cirku a hudebníci na ni byli pyšní. Hudebníci přidali fanfáru. Objela manéž ještě dvakrát, než aplaus utichl. Z potlesku ji svědily bubínky. Pocítil jsem lítost, že mi nevyprávěla víc o artistech v cirkuse. O lidech na obřích šlapacích kolech. O dětství a dospívání, kdy měla každou noc sny plné dívčí tělesnosti. Prozradila mi sen, který snad o mně měla tu noc, kdy si ze mě vystřelila na ženské cele.

Na začátku snu jsem neměl tvář. Skoro se lekla. Věděla, že jsem to já. Poznala to podle délky těla, svalů. Všeho. Bylo to ve tmě. Zdál jsem se tmavý a poznávala mě podle stínů, které vrhalo moje tělo. Všechny vnější znaky mě prozrazovaly, nakonec dech, vůně, tvar hlavy, nosu. Dotýkala se mě opatrně. Ověřovala si, že jsem to já, bříšky prstů, zároveň očima. Snažila se proniknout tmou. Nakonec si mě ověřovala jazykem. V té beztvářnosti, na kterou si zvykala v šeru, na mně našla oči. Ležel jsem nahý, s roztaženýma nohama. Měl jsem tuhé tělo. Díval jsem se na ni láskyplným pohledem, ve kterém je zároveň hlad a zranitelnost. Políbila mě na rty. Ohledala vnitřek mých úst jazykem. Totéž udělala s lalůčky a vnitřkem mých uší, jak nejhlouběji špičkou jazyka dosáhla. Byl jsem k ní velice něžný, řekla. A byla stejně něžná ke mně. Trochu mě dráždila, protože couvla, kdykoli jsem ji chtěl. Začal jsem dýchat rychleji. Tělo se mi pokrylo potem. Chovala se jazykem jako dítě, které si hraje s druhým dítětem. Naše jazyky se proplétaly a ohledávaly. Držel jsem ji pevně. Zkoumala, kde všude mám svaly. Začala mě jemně hryzat, ne kousat, jako když se milují koně. Čekal jsem na ni a byla připravená pro mě. Řekla, že jsem byl tak horký, že na mě foukala, aby mě ochladila. Pak mě vzala hluboko. Moje tvář se vynořila ze tmy, stíny všech obrysů. To ostatní. Držela mě až do konce. Řekla, že jsem chutnal sladce. Takový sen měla jako dvanáctiletá. Něco v ní opsalo kruh odtamtud sem. Přála si, abych se v ní udržel jako teplo, které by od ní neodešlo.

„Taky tě miluju,“ řekla. „Mohla bych s tebou žít.“

A nakonec: „Chodil bys se mnou do cirkusu.“

„Byla bys jako moucha.“

Smála se, ale nebylo jí do smíchu.

Políbila mě tak hezky, že se mi zatočila hlava.

„To nejsladší si bereš ústy,“ řekla potom. „Jediná chvíle, kdy se svět točí kolem tebe. Kdy je všechno tvoje.“

Myslel jsem na její ústa, svoje tělo. Nerozeznal jsem, jestli řekla „podle“ nebo „kolem“. Už to nebylo ve slovech.

Napadlo mě, že je to Tanga, Soňa Inge Grossová, kdo ví ve svých dvaceti o všech a o všem. Nemusela se bát, že někdo objeví, čím je. Byla tím. Nesnažila se přesvědčit nikoho, že je někým, kým nebyla a nebude. Ačkoli, kdo ví? Její veřejné i soukromé já byla jedna žena – Tanga, Soňa Inge Grossová. Měla tajemství, nemoc, které se bála. Lidi s ní nepředstírali, co si předstírají muži i ženy navzájem. Nenechala se zmrzačit. Mé tělo je ptáček. Lítal, kam se mu zachtělo. Já jsem ten ptáček a ty moje tělo. Vedle Tangy jsem se cítil jako člověk, který objevil, co může mít a dát a udělat. Vnímal jsem Tangu zblízka, jak vytvořila příroda muže a ženu, jak jsou spolu, mohou se doplnit, na chvíli neoddělitelně. Jako dvě kapky vody, rtuti nebo krve. Vdechla do mě myšlenku, která byla starší než Tanga a jistě nás oba přetrvá. A cítil jsem znovu, kdy a proč a s kým a jak přestává člověk myslet jen na sebe. Zaplavil mě smutek, který přichází z radosti a nebolí, když je někomu šestnáct nebo dvacet, snad později, protože přichází z mladé síly. Poprvé v životě jsem si uvědomil, že kluk vedle ženy objeví chybějící půlku, čím je vedle ní plnější, dospělejší a sebevědomější a proč mluví odlišně nebo to zní i jemu samému jinak než předtím. Dal jsem vedle ní sbohem nezletilosti. (Alespoň v tom ohledu.) Ochutnal jsem rovnováhu mezi úzkostí a touhou, prázdnotou a úplností, tajemství, které objeví žena muži už provždy, i když mu je dá jednou. Co je možná sto jiných věcí a pro co je sto jiných věcí ta jedna. Co stírá hranici mezi od pasu dolů a od pasu nahoru. Čím je v tom duše. A poprvé v životě jsem vychutnal, co je to láska a válka dohromady. Ani jsem nepostřehl, že svíčka zhasla. Políbil jsem Tangu na ústa. Hryzala mě opět na okamžik jako kůň. Voněla, když jsem jí líbal uši, oči a rty a dál, sladkým potem jako koně.

„Jsi nádherně čistá,“ řekl jsem.

„Snad je pro každého ve světě někdo, komu se podobá nebo s kým se cítí jako z jednoho masa.“

„Ty a já,“ řekl jsem.

„Tělo, duše i touha, co bylo i co bude.“

„Štěstí. Potkali jsme se.“

„Myslíš?“

„Vím to.“

„Díky,“ řekla. „Jsme z jednoho masa. Není to směšné, že nic jiného než muž a žena neexistuje?“

Pro ten okamžik měla pravdu. Napájela se silami, které jsou nesmrtelné, i když umíráme.

Nechtěl jsem, aby se mi začala vysmívat. Nechtěl jsem jí před odjezdem brát ani to. Přál jsem si, aby si se mnou odpočinula a našla, když už v ničem jiném, v mých slovech a chování dost odvahy, která by doplnila její. Co chybělo, chybí a bude chybět. To, o čem si původně žena, které dává, ani neuvědomuje, že mohla přijmout. Co zpočátku nechce a později vyžaduje nebo na co umírá. Proč se tolikrát cítí těžká a prázdná.

Knot se na chviličku škvařil, než se utopil v loužičce rozteklého vosku. Byl jsem rád, že už svíčka zhasla. Měsíc se přestěhoval. Nepršelo. Vnímal jsem tajemství, kterému nikdo nerozumí a které přesahuje jen jedno jiné tajemství, hlubší než nejhlubší hlubiny.

„Každý žije na vlastní pěst,“ řekl jsem potom.

„Proč to říkáš?“

„Nedávej víc, než dostaneš.“

„Proč?“ zeptala se znovu.

„To jsem se naučil. Účel světí prostředky.“

Tanga mi objevila – i když až dodatečně – tajemství ženy, která musí patřit sobě samé – beze zbytku, aby mohla rozdávat. Dar, který žije, i když jsou oba podílníci daru jinde nebo jeden z nich už nežije. Jenom nezmrzačená, nezkomolená žena má co dát. Tanga byla první v mém životě, která se nezmenšila tím, co dala. Cítil jsem se vedle ní silnější tím neokázale skromným způsobem, který nelže. Chápal jsem, že jsou věci, kterým nerozumím, jako člověk nepochopí toho druhého, hvězdy, život a zázraky nebo tajemství smrti. Objal jsem ji a líbal – všechno. V uších mi zněla ozvěna Ervina Adlera: Co od ní čekáš, proboha? Jako bych zapomněl, co byla, je a bude. Tobě nevadí, ani kdyby se už devět let z dvaceti tvářila jako panna.

Adler nechápal, že jsme všichni stejní. Jeden člověk se může stát pro druhého jediným. Netrpěl jsem předsudky. Je to otázka povahy. Tak jsem se narodil. Posadil mi v duchu na hlavu bláznovskou korunu. Já jemu taky. Ovládaly ji síly jako jeho a mě a všechny. Zahrnulo to, čím se člověk ničí a čím ničí ty druhé i čím to překonává bez ohledu na to, čím je. Věděla o nejrůznějších zvrhlostech, zvrácenostech a úchylkách anebo sklonech a nemohla přitakat ani jedné z nich. Výsledek toho byl, že toužila po normálním životě, jako v cirkuse.

„Napravená běhna,“ dal se slyšet Adler. Znělo z toho to povědomé. Co říkali Němci o nás. My o nich. Obsáhlo to ozvěnu, co říkala o nařčení, falešném obvinění a skvrnách, které už nejdou odstranit. Nebo námořník Schilling, že každá holka může být panna jen jednou. Naučila se žít s předsudky. Házet je za hlavu.

„Jsi raneček svalů,“ pohladila mi prsa, ramena, paže.

Chvíli jsme se na sebe dívali.

„Asi mě přece jenom miluješ,“ řekla, aniž jsem hlesl. Zase se pro sebe usmála. „První láska tě neoklame jako ta poslední. Leda by ta první byla zároveň poslední. To nemáš ve hvězdách, myslím. Nebudeš se zanedbávat.“

Cítil jsem přicházející ráno, nejasné zvuky a ozvěny vnitřních hlasů. Myslel jsem na její koně. Snad na ně také myslela.

„Ještě kradeš jablíčka?“ zeptala se.

„Máš hlad? Můžu ti je doběhnout utrhnout. Vím o německé zahradě blízko. Je tam pár pětiletých jabloní. Nanejvýš budou kyselá.“

Byla to vila haupsturmführera Haindla, kterého po válce oběsili, stejně jako doktora Siegfrieda Seidela a Rahma, a jen jednomu ze zdejších velitelů – Antonu Burgerovi – se povedlo utéct. (Kdoví, kde pobírá svou vojenskou rentu.)

„Chtěla bych něco jiného.“

„Řekni.“

„Rostou tam granátová jablka?“

„Ta bych netrhal.“

„Proč?“

„Nedají se jíst.“

„Zkoušels to?“

„Dají se utrhnout, ale musel jsem je zahodit.“

„Budeš vždycky tak praktický?“

Cítil jsem, co jsem předběhl.

„Nikam nechoď. Nechci zůstávat sama.“

„Rád ti jich pár přinesu na cestu.“

„Myslíš, že chci v Polsku prodávat granátová jablka na ozdobu? Co chci, mi nemusíš nosit. Květinářka v Hamburku rozkrojila granátové jablíčko a vyjídala zrníčka. Ráno, až odjede vlak, jdi a utrhni jedno, rozkroj ho, a až uvidíš tisíce zrníček, mysli na mě.“

„Víš líp než já, jak na tebe budu myslet.“

„Můžeš mi dát něco, čemu budu věřit.“

Pak řekla: „Nechci, aby se ti po mně stýskalo. A nikdy mě nelituj.“

Neměl jsem rád granátová jablka, leda na pohled. Netrhal jsem je, protože kousnout do něho nebo rozkrojit mě zklamalo. Odpověděla mi, že zatímco mluvím o granátových jablkách, myslela – aniž věděla proč – na peklo a ráj, dobro a zlo a jak krvácela a nechala rudohnědou loužičku na stehně muže. (Toho se štítil.) Na cestu. (Možná že Weltfeind Flusser dokázal spolykat zrníčka stejně jako její hamburská květinářka.) Myslela na neviditelného ďábla. Napravila si klouby, postupně na všech prstech. Znělo to opravdu, jako by lámala krysám vaz. Představil jsem si ji, když jí bylo jedenáct. Vrátil jsem se k tomu, jak mi řekla, že nikomu nelhala, že ho miluje. Proč také? Byl jsem první? Mohla by se mnou žít? Proč ne? Bylo to možné. Nemá smysl se poddávat předsudkům. Měla vedle mě dojem, že se dostala z klece. Podle Adlera jsem se s ní naopak do pasti dostal já. Nebyla to klec, past, vězení. Byly to dvě duše, těla propojená duší už provždy, i když se za chvíli rozdělí a opustí. Cosi mlhavého. Nechápal jsem, co měla na granátových jablkách. Nesla si v očích pohyb, vzdech nebo stesk a lesk, představu něčeho, pro co lidi ještě nemají jméno. O čem nikdo nepodá svědectví. V šeru jí zasvítily zuby.

„Je ve mně tolik proč jako v granátovém jablíčku zrníček.“

Pak řekla: „Jsi jako já. Hledáš. Co dává smysl? Aby to bylo alespoň hezké? Bezstarostné a bezbolestné. Nevím, jestli chceš, aby to trvalo.“

„Nepouštím se tak hluboko,“ lhal jsem.

Měla na mysli to lepší? Co se zdá lehčí než lehké, bezstarostnější než bezstarostné? Co smazává rozdíl mezi nízko a vysoko? Čím popírám nebo zastíním to horší? Kolik srdcí musí mít člověk, aby vydržel? Přál jsem si, aby měla veliké a pevné srdce.

„Ty a já,“ řekl jsem.

„Ty a já,“ opakovala.

Najednou měla slzy v očích. To poslední, co jsem čekal.

„Nepoznávám se,“ šeptala.

Tvář jí zněžněla. Měla plná, růžová mladá ňadra, po stranách bělejší. V jejím výrazu jsem postřehl rozdíl.

„S tebou nejsem jen kus masa,“ řekla.

Ještě jsem ji neviděl tak krásnou. Držela se rozevřenými dlaněmi pod boky a nataženými prsty se dotýkala stehen.

„Dotýkáš se mé duše. Plníš ji láskou,“ šeptala.

Vybavil jsem si, jak jsem ji spatřil na začátku trestu vedle námořníka Schillinga v umývárně, když jsme zmokli. Tričko se na ni přilepilo, průhledné mokrem. Žasl jsem nad její svěžestí. Čím se zdá krásná žena silná.

Nedokázal jsem jí odpovědět.

Přivřela oči, štíhlá jako laň. Byla duše a tělo. Oduševněla láskou, krásou a poutem loučení.

„Představuju si dny, kdy tě neuvidím. Každou minutu, jak spěchá. Noci nejsou nekonečné. Budou delší než ve skutečnosti. Čas rozmělňuje. Bude se mi stýskat po zlatém hadovi v zatopené tůni. Po vůni omamných bylin. Po houbě bez jedu. Budu se vracet a mazlit se s ním a líbat. Ráda bych našla, jak ti to vrátit.“

Šeptala do ztracena, ke mně i k sobě.

„Vůně milovaného těla. To drahé, co ještě před chvílí patřilo jen tobě. Co se mi děje zevnitř jako břišní tanečnici zvenku. Ladné pohyby růžové medúzy. V tmavé hlubině oceánu čeká na potravu. Okolo plující mořský koník ji vzrušuje pohybem. Přeju ti dobrou cestu. Žárlím na to, co mi tě odvádí, na vagon, ve kterém pojedeš.“

Zvuky nárazníků řídly. Vzdalovaly a znovu se připomínaly. Vlak už byl pohromadě. Z dálky, úměrně odchodu noci, přicházel den. Pronikaly sem hlasy. Začalo se shromaždiště plnit?

„Miláčku,“ řekla.

„Miláčku,“ odpověděl jsem.

Nárazy ocele na ocel rušily jitřní ticho.

„Vím, jak se sestavují vlaky,“ řekl jsem. „Pracoval jsem na železnici.“

Otřel jsem si oči. Snažil jsem se o věcnost. Její pláč mě dojímal.

„Neplač,“ řekla. „Nestojím za to.“

Neplakal jsem. Dojímala mě její existence. To, že byla.

Byla krásná láskou. Byla velice krásná. Nahá, s prohnutými zády a pevně rozkročenýma nohama. Bílá v ňadrech, s mírně skloněnou hlavou, dlouhým bílým krkem.

„Máš modré oči,“ řekl jsem.

„Já vím.“

„Nechci myslet na to, co chtějí,“ řekl jsem.

„Nevěřím v posvátnost života.“

„Hezky se díváš.“

Dřív jí lidi říkali, jak povedená má prsa, lůno, břicho. Hrdlo, paže a nohy. Dlaně, dlouhé prsty. Lékařka jí říkala, jaké má zdravé, krásné mladé lůno.

„Jsem po mamince; za sebe drzá. Nechci se nechat zmrzačit.“

Mizelo to do ztracena, jako by to nebylo.

„Už bych tu nechtěla žít. Zachraň se, kdo můžeš. Chtějí, abychom jim byli vděční, že nás krmí, šatí a zabíjejí.“

Zkrásněla proměnou pláče v úsměv s mírně zvednutými koutky. Viděl jsem, že žena krásní pláčem, když se zároveň usmívá.

Přiblížila svou tvář a ústa k mým.

„Líbej mě,“ řekla.

Políbil jsem ji na rty, slané mnou a pláčem.

„Jak mám bez tebe žít?“ vyklouzlo ze mě.

Vracela mi polibky, něžná i silná.

„Láska je zázrak. Život je zázrak. Zastiňují strach a smrt,“ řekla.

„Jsi moje všechno.“

Byla to vteřina. Věčnost. Dotek nesmrtelnosti. Rozloučení.

Čas pokročil. Pohlédla na své prádlo a šaty a boty. Téměř jsme nebyli.

„Už ti není dvanáct,“ řekla.

Na západě zůstávala tma, od východu se táhl pruh bledého stříbra. Ve čtyři se začalo dělat světlo. Hvězdy zhasínaly. Šaty na cestu si Tanga připravila už večer. Koupila je v Hamburku na bleším trhu za padesát marek. Černé, s napodobeninou zlatých benátských mincí a šňůrami korálků, jaké se věší na sedla velbloudům a arabským koním. Nezajímalo ji, po kom. Páchly naftalínem, vyčpělými voňavkami. Vydávaly šelest, který už nedráždil, uháčkované z černých hedvábných nití jako krajka, s černou spodničkou.

Dívala se na šaty. Byla jiná. Starší i o to, čím byly obnošenější šaty. V očích se jí mihla naděje na něco, co neměla. Představil jsem si ji, jak jde, na vysokých podpatcích, štíhlá, dobře rostlá a plná, všude, kde se to u ženy čeká, mírně zvlněná v bocích. Snažil jsem se ji propašovat do její budoucnosti, pro sebe. Mluvila méně než večer. Poslouchala a přikyvovala, neurčitě. Myslela na to svoje. Měla v očích starost, co mají v pohledu starší lidé, když vzpomínají na mládí, na štěstí a na dny, kdy cítili radost, protože žijí a mají vše teprve před sebou.

„Už se musím obléct. Do svého druhého života,“ řekla.

Díval jsem se, jak se oblékala.

„Sluší ti to.“

„Myslíš?“

„Máš hezké modré oči,“ řekl jsem.

„Ještě nejsem tak stará. A ani bych nechtěla být, až na mě všichni zapomenou. Už by mě nepoznali.“

„Nikdo na tebe nezapomene. Já určitě ne.“

„Neptáš se, proč bys neměl,“ usmála se. „Zapomnění je krásné. Jedno z mnoha musíš nebo nesmíš, ze kterých jsme upředeni. Z ano i ne. Čemu jdeme vstříc a před čím utíkáme. Věrnost nevěrných a nevěra věrných. Dobré i špatné. Zlé a ještě horší. Možné i nemožné. Rozum i šílenství. Někdy se bojím vzpomínat, stejně jako se bojím zapomenout. Naštěstí nic netrvá věčně. Ber to lehce.“

„Jsi chytrá ženská,“ řekl jsem.

„Lžeš jak rabín.“

Znervózněla.

„Slyšel jsem, že koně najdou cestu zpět, i kdyby je odvezli tisíc kilometrů.“

„To je pravda. Kůň nenajde cestu domů, jen když je duševně nemocný.“

„Jak se to pozná?“

„Stojí třeba celý den se zkříženýma nohama.“ Zažertovala: „Jako zamilovaná panna. Nebo když se ti chce čurat a nemáš kde.“

Natahovala si černé punčochy. Pak prádlo. Měla souměrný zadek, tím druhem ženské souměrnosti, která se líbí spíš mužům. Voněla po skořici. Nebo to byla stará voňavka, kterou vstřebalo prádlo. Zapínala si na zádech po paměti naučeným pohybem háčky. Vzala si z věšáku cestovní šaty. Možná že v nich jezdila ještě v manéži, s pásem pošitým korálky se zlatými placičkami, které připomínaly pět cípů hvězdy obrácené hroty dovnitř i ven nebo zvonečky na ozdobném sedle. Co dokázala odlišit, vysoko, nízko. Cítil jsem v její přítomnosti přítomnost ďábla.

Tanga se dívala do odcházející tmy na západě, na hory kryté noční a jitřní mlhou, starší než voda a kámen a ryby a ptáci a těžší než čas. Náhle na ní byly výraznější oči. Únava po probdělé noci. Vzpomínka na koně, cirkus, co přišlo. Nekonečnost možností, které skončí, až se v ní ztratí ta poslední.

„Bude ráno.“

Zívla.

„Nevypadá to na déšť, naštěstí. Doufám, že nebude foukat vítr.“

„Musíme vědět, kdy přestat,“ řekla. „Nemá se přestávat v nejlepším?“

„Ne kvůli mně.“

„Kůň ví, kdy jeho představení končí. Nezná minulost ani budoucnost. Třeba tam, kam jedu, prodávají cirkusové koně.“

Měla silnější hlas než v noci. Zněl jako večer nebo tehdy v soudní síni, kdy říkala, že čím více poskytne žena muži, tím méně od něj dostane. Zasmála se zase jako tenkrát, jako muž. Zněla z toho noc, dny, které předcházely za jejích dvacet let a staletí nebo tisíciletí, jimiž, za noc nebo pár chvilek, projde každá žena. Tvářila se, navzdory tomu, nebo právě proto, jako by všechno bylo na svém místě. V očích se jí přestala sbírat slova, jiná řeč.

„V Polsku mají určitě koně s rodokmenem.“

„Někdy je důležitá exotická hlava. To bych ho koupila na místě.“ Smála se svým dlouhým, nevysvětlitelným smíchem. „O placení se zatím nemusím starat. Můžu ještě vždycky prodat svoje tělo, ne? I když mě napadá: čí tělo má větší cenu?“

„Tvoje,“ řekl jsem hned. Nechtěl jsem ji srovnávat s koněm jako Ervin Adler.

„Holka ráda prodává mládí. To nenahraditelné.“

„Myslíš?“ zeptal jsem se jako bachař Feingold, když byl z jejích otázek v rozpacích.

Mlčel jsem.

„Jsi ještě bláznivější než já,“ řekla. „To by mohlo být nebezpečné pro oba. Jsem nakonec ráda, že jedu. Nikdo nemusí jet dvakrát.“

Měla na cestu pár knížek, podle obálek o koních. Připomnělo mi to Adlerovy kovbojky od Zanea Greye. Objevil jsem si, že když dva čtou knížku, jsou to dvě knížky, když ne tři. Každý jí rozumí a doplňuje po svém. Je to občas i něco jiného, než autor zamýšlel, na tom nezáleží. Vlastně si každý tak trochu knížku dopisuje podle svého. Nerozhodl jsem se, je-li to dobré, nebo špatné. Možná takové ani makové.

Adler si o knížkách myslel, že jsou jako peníze. Platí, než je stáhnou z oběhu. Ty zlaté a stříbrné platí i pak.

„Všiml sis, že na nás pořád někdo spěchá?“

„Vydala ses ze všech sil?“

„Nevydala. A ty?“

„Trochu.“

„Nedám se uspěchat. Když na mě někdo klepal nebo popoháněl, řekla jsem už letím a nehnula rychleji ani malíčkem.“

„Budeš mít čas na čtení?“

„Udělám si ho.“

Jedna z knížek byla příručka o chorobách koní, včetně nervových.

„Fantazie a koně jsou příbuzní,“ řekla. „Vyplatí se ti držet je na uzdě.“

Pak řekla: „Znovu se narodím. Nebo znovu umřu. Nevím. Dám ti vědět, až budu za vodou.“

„Máš dobrou náladu?“

„Skvělou. Ráda cestuju. Patří to k cirkusu. Vím, že se mi povede výtečně.“

Něco jí přišlo k smíchu.

„Co se děje?“

„Rostou mi třetí zuby.“

Byla nevypočitatelná. Nedalo se předvídat, co řekne, udělá, neudělá. Vzpomněl jsem si na bachaře Feingolda. Kde mu byl konec? Nechtělo by se mi ho potkat. Vypařil se, jako by nebyl. Tak jsem se zbavoval lidí. Už pro mě neexistovali. Moje výsada, spravedlnost a pomsta, to trojí. Nejde to oddělit. Je-li ve spravedlnosti kapička pomsty, krůpěj spravedlnosti v pomstě, dělila je tenounká čára. Zatím ne pro mě.

Byla nejhezčí, co jsem ji kdy viděl. Oduševněla. Byla mi blíž i dál. V očích měla stesk, porozumění, to ženské, co mají maminky, dívky a stařeny. Smysl života. Co se rodí z člověka a je větší než člověk. Čím člověk přerůstá toho druhého, sebe. Každý pohled se ve mně měnil v dotek a v nevyřčené slovo a každé z těch slov ji objímalo a objímala mě nazpět. Nemuseli jsme mluvit. Pochopil jsem tím nejhlubším ve své duši, co je to láska. Čím je, čím jsme my. Co má duši. Pro co je schránkou tělo. Co je duše.

Pohlédla na mě.

„Miluješ mě?“

„Myslím,“ odpověděl jsem tiše. „Jistě.“

„Myslím si to taky,“ řekla stejně vážně.

„Určitě,“ opakoval jsem.

Pak řekla: „Bude mě hřát tvoje mládí.“

Zestárla, ještě než si přetáhla šaty přes hlavu. Měla v očích na vteřinu předtuchu neštěstí, tušení. Zapínala si knoflíčky odzdola. Už se nedívala k horám. Viděla v duchu ďábla. Byl v jejím stínu, v mém stínu. Ve tmě, která odcházela, v mlze, která se zvedala. V úsměvu pak na okamžik odhalila zuby. Jestli byla na světě spravedlnost, požíral ji ďábel jako řezničtí psi nebo krysy z vozů spadlé vnitřnosti u jatek, ve stoce nebo ve slepém rameni řeky, v loužích, jako hyeny mrtvé koně. Vdechovala jeho puch se ztuchlinou deky, která vlhkem ztrouchnivěla, zatímco bručela ve vězení. Ďábel byl při chuti. Jak se smála a vycenila zuby; odpověděl jsem jí krátkým úsměvem, taky s vyceněnými zuby. Snad to byl ďábel v podobě koně, hřebce nebo klisny, silného tahouna. Nebo stáda bílých a černých koní v trysku. Těch čtrnácti – dvakrát sedmi – pomocníků v nouzi, včetně oné Markétky s drakem, jak to viděla na obraze v jednom švábském kostele. Rozednívalo se; v kolejích na východ, v kopcích, které – až ráno otevře oči – už neuvidí, protože bude daleko. Zapnula si poslední knoflíček pod krkem. Nazula si vysoké jezdecké boty, vstoje. Neřekl jsem, zatímco se oblékala, jak často na ni budu myslet. Už si nesedla. Všechno, co z ní udělalo, čím byla, už vyprchalo. Myslela na to, nač myslí starci, než zemřou, jak dlouho to bude trvat. Nebo nemyslela na nic. Byla krásná, lhostejná a důstojná.

Pomohl jsem Tanze s kufrem před Hamburská kasárna z druhé strany, kde se nastupovalo. Na cestě u pekárny jsme potkali jejího přítele, Harryho Hamba z Amsterdamu, který se tu proslavil na půdě Hasičského domu imitací koloraturní zpěvačky a šlágrem Für Jugentliche verboten, To přece není žádný ideál. Hory už byly jasné. Slyšeli jsme třesk nárazníků. Oddechování lokomotivy. Posunovači podlézali vagony. Dokončovali přípravu vlaku, padesát uzavřených dobytčích vagonů pro pět tisíc lidí. Nakonec připojili lokomotivu. Jednu dopředu, druhou zezadu. Dal jsem Tanze kufr. Vzala si ho pevnýma rukama. Zdála se mi krásná, moudrá a prostá. Necítila se uskřípnutá, potrefená, nekňučela. Měla sílu.

Tanga, Soňa Inge Grossová, už bezejmenná, protože se z ní stalo v tu chvíli číslo na transportní listině a na kusu lepenky na provázku kolem krku, šla vzpřímená, hlavu vzhůru, jako vstupovala do manéže. Už neměla vyrážku. Byla bledá, až bílá, skoro s průhlednou pletí. Neotáčela se, protože měla za to, že to přináší smůlu, stejně jako se vracet. Všechno se jí vešlo do jednoho zavazadla. Na boku a břichu víka měla vápnem namalované číslo: 66. Podle ní to bylo číslo ďábla. Zvedla hlavu. Začala dělat delší kroky. Šel jsem pár metrů vedle ní. Pořád vypadala jako člověk, který se vydává na cestu kolem světa.

Mlčel jsem. Mluvil jsem k ní očima. Zpívala mi, co prozpěvovala předtím námořníku Schillingovi:

Adieu, mein kleiner Gardeoffizier,

adieu, und vergiss mich nicht.

adieu, mein kleiner Gardeoffizier,

adieu, adieu, sei dein Glück mit dir!

A potom: Mé tělo je ptáček. Létal, kam se mu zachtělo. Já jsem ten ptáček a ty moje tělo.

Dál už jsem nesměl.

„Adieu,“ řekla jako Francouzi, když dávají sbohem, většinou protože někdo umřel.

„Ukradli jsme jim noc,“ řekl jsem.

„To ano.“

„Tak zase příště.“

„Máš smutné oči,“ řekla.

„Smutné oči?“

„Láska má smutné oči.“

Profous Kepler prohlásil, stejně jako Ervin Adler, že Tanga, Soňa Inge Grossová, byla jen kurva ocejchovaná dozadu i dopředu. Die Schwarze Loreley. Živila se nohama, margarínem a cukrem. Otázka, jestli měla právo, jak si myslela, dělat se svým tělem, co chce, anebo nedovolit, aby s ní někdo nakládal, jak nechtěla, zůstala po ní ve vzduchu bez odpovědi. Kdo nic neměl, nezajímal ji, soudil profous. Jako povolná prodejná žena se přizpůsobovala rytmu druhých. Jestli ji bavilo předstírat lásku a vášeň jako milenka na noc, hodinu nebo minutu, za málo, hodně nebo jako dáreček za nic, to už byla její věc. Profousovi Keplerovi přišlo k smíchu, že si vzala s sebou svoje brčálově zelené plavky. V těch se asi bude v Polsku vyjímat. Co čeká na východě, snad lázně? Sanatorium? Když ji v červnu 1943 zavřeli v Terezíně do místního vězení v Magdeburských kasárnách, podezíral profous Kepler Tangu, že ukradla svůj vulkánfíbrový kufřík, než mu dokázala, že je její. (Koupila si ho k šestnáctým narozeninám v Hamburku v krámě ve staré provaznické ulici, ve čtvrti zábavy St. Pauli, mezi pivovarem a policejní stanicí, naproti uličce nevěstek, které volaly a mávaly a zvaly hlubokými výstřihy, poloroztaženými stehny a nalíčením, úsměvem a křiklavými šaty zákazníky na chodníku, za velkými okny nízkých domků – jako z klecí – živé hračky všech tvarů, ve velikosti dospělých – taky všech tvarů – a brožemi a pozlátkem a někdy s horlivostí, jež skoro odrazovala.) V kapse na prádlo po straně kufříku měla ještě účet se jménem a hamburskou adresou. O koních věděla podle profouse Keplera jen proto, že je její tatínek krmil. Nosila mu seno. Když ji znásilnil mastičkář a koňař v cirkuse, Hellenbrant, utekla z domova. Věděla, že se to o ní říká. Trochu jí to i lichotilo. Přála si mít zajímavou pověst. Měli jsme v něčem podobnou povahu. Nechtěla být jako bachař, profous a lidi, kteří se modlí, aby příštích pětadvacet let uběhlo co nejrychleji, protože nemají co zmeškat. Když jsem nastoupil s Adlerem trest 11. června 1943, zabavil mi profous knihu, kterou mi v Terezíně půjčil Vili Feld: Van de Velde, Dokonalé manželství, návod katolického gynekologa jak odstranit z manželského soužití nudu, nemluvě o jiných svízelích. (S citátem učence, který tvrdí, že prostituce začala až se vznikem manželství. Dokud mohl spát každý s každým, neexistovala.)

Nelitoval jsem Keplera, když odjel v září 1943 příštím transportem na východ i se svou mladou manželkou a děťátkem. A nelitoval jsem ho ani potom, když už jsme odjeli na východ všichni, že vyletěl komínem. Zdálo se mi, že si to zasloužil? Trvalo mi léta, než jsem mu slevil. Naučil jsem se třídit spravedlnost a pomstychtivost. Instinktivně jsem toužil po trestu pro každého, kdo si ho zaslouží. Něco z toho, co člověku nesluší, ve mně zůstalo. Sváděl jsem to na osud. To ostatně byla pravda.

O osudu bachaře Feingolda nevím. Jeli prý v jednom vagonu s Keplerem a Vili Feldem. Nic, co bych jim mohl závidět.

Ještě na cestě do Říma, v pátek 6. října 1950 odpoledne, když jsem si na Franze Keplera vzpomněl, protože jsem vzpomínal na Tangu, jsem si nebyl docela jistý. Německá válka zamíchala hodnoty, podle kterých se měřilo předtím. Nízko a vysoko. Dobré a zlé a správné a špatné a spravedlivé a nespravedlivé. Zrůdnost se usadila jako skvrna, která se nedá vyčistit. Čím se lidé, aby obstáli, vzdávali sami sebe. Čím zůstali duševně poškození i ti, co přežili. Neslibovali Němci ústy gestapa, že to všem – kdyby někdo přežil – zamíchají, aby se lidi podezírali a vraždili ještě padesát let po válce? Nepřestávalo mi – ani dodatečně – záležet na tom, jak se kdo choval, když jsme byli v pasti. Do pekla jsme vstoupili nevinní, v pekle a z pekla už jsme tak nevyšli. Nevymaže to vědomí, že zbytek světa byl – až na výjimky – lhostejný. Máme zkušenosti navíc. Co s tím? Kdo už se někdy nemusí líbat, objímat a domlouvat s ďáblem v domnění, že líbá krásku? Vina a nevinnost jsou sestry. Zásady a kompromisy se páří jako králíci s krysami. V každé vině je stín nevinnosti a v nevinnosti prokletí viny. Dostalo to jinou logiku, než na kterou se mohli všichni odvolávat před válkou anebo na začátku. Byla to jiná škola; všechno se dostalo na ostří nože, dobře, špatně, uprostřed. Vstoupili jsme do říše neočekávaných kompromisů, do hájemství situační morálky, kde je každý svým zákonodárcem. Ne naděje, ale svědomí umírá poslední. Nikdo by si neměl myslet, že když se všechno zhroutilo, není už nic vidět v prachu, který se hustě zvedal nad troskami. Co se s námi zevnitř stalo, co je schopen člověk udělat člověku, sám se sebou. Ti lepší, stejně jako ti horší si neodpustí. Málokdo se naučil žít se zavřenýma očima.

Ervinek Adler se potom v Terezíně spustil s Harrym Hambem, který dostal z Amsterdamu v balíčku not dětský olejíček a ovesné vločky. (Olejíčkem mu Hambo natřel zadek a část vloček si Adler směl nechat. Měl by o vkusu radši držet jazyk za zuby, třebaže se tehdy se mnou o vločky bratrsky rozdělil.)

Litovat možná není to nejtrefnější slovo. Jen pro to nemám jiné. Jak mi řekla Tanga, Soňa Inge Grossová, už mi není dvanáct. I tak je všechno na příštích tisíc let těhotné obviněním. Zásada Lustera Lieblinga, alias Černého Pepe, že bych měl být, s odpuštěním, váhavější, mi vydržela dlouho. Beduín nezapomene na pomstu ani za čtyřicet let a čtyřicet pouští. Nelitujte tolik mizery, říkal můj někdejší mentor, později jen jeden ze známých, Vili Feld. Nebo budete muset později litovat sebe. Na každého nakonec dojde. Nebo ne? Většinou mají, co si zaslouží. Ne vždycky. Přízemnost se trestá přízemností, opakuji si s Viliamem Feldem, a myslím při tom na profouse Franze Keplera, bachaře Feingolda a námořníka Schillinga a Tangu, Soňu Inge Grossovou, z Hamburku.

Tehdy ještě Weltfeind Flusser věřil, než odjel do Litzmanstadtu, předtím a později zase Lodže, že jsme malí na vracení a můžeme si klidně půjčovat dál. Vili Feld se vyjádřil, že charakter je to poslední, co máme, když nám všechno ostatní vzali a zbytek jsme ztratili sami.

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová

Nadační fond Arnošta Lustiga,

www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig

Tanga z Hamburku

Židovská trilogie III.

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce OlesyaNickolaeva/Shutterstock.com

Korektura Lukáš Borčický

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4950-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4951-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4952-1 (prc)

Obsah

1. Začátek knihy

Table of Contents

Začátek knihy