O knihovnickou sovu 2025

Do neznáma

Znění tohoto textu vychází z povídek zaslaných do literární soutěže MKP O knihovnickou sovu 2025. Pro potřeby vydání Městské knihovny v Praze byl text redakčně zpracován.

§

Text díla (O knihovnickou sovu 2025), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 3. 2026.

Sborník nejlepších povídek
z 5. ročníku literární soutěže
Městské knihovny v Praze

Úvod, 
tentokrát velice krátký

Do pátého ročníku soutěže O knihovnickou sovu jsme přijali sto dvacet šest povídek. Většina z nich byla opravdu dobrá, některé byly výborné. Držíte v rukou, tedy metaforicky, výběr těch nejlepších.

Vzhledem k velkému počtu povídek jsme letos poprvé vyzkoušeli dvoukolové hodnocení. Ze zkušenosti vím, že v soutěži Vidoucí čte v prvním kole každý porotce jen část povídek, a zase jen někteří čtou druhé kolo. Navrhla jsem tento způsob porotcům Sovy, aby se nelekli toho závratného čísla 126. Souhlasili s dvoukolovým systémem.

Načež statečně prohlásili, že ale stejně všichni chtějí číst všechno.

V prvním kole jsme třídili povídky jednoduchým ano/ne, přičemž povídky, které dostaly ano alespoň od pěti ze čtrnácti porotců, jsme pustili do kola druhého.

Druhé kolo jsme hodnotili již tradičním pyramidovým způsobem.

Bylo to obrovsky těžké.

Nejen proto se na přední příčky s lehkostí vyšplhala povídka, která s nadhledem popisuje trampoty literárního porotce.

(Musím všem soutěžícím poděkovat, že situace, o jakých povídka vypráví, se nám nedějí téměř vůbec.) Díky ní je tento úvod krátký. Ona totiž říká všechno za mě, a hezky tak sborník otevírá. Je to, myslím, sborník zvláště vydařený. Kéž se vám dobře čte!

Jarmila Kašparová, předsedkyně poroty
Městská knihovna v Praze

Já masochista
Lokken

Já idiot.

Milan vždycky věděl, že jsem zapálený do literatury. Hlavně do našich klasiků.

„Proč ale čteš jenom mrtvý autory?“ dotíral na mě jednou u kávy. „Měl by sis rozšířit obzory a zkusit projednou ty živý. Čirou náhodou potřebujeme další porotce do literární soutěže. Pro tebe ideální příležitost.“

Váhal jsem. O literárních soutěžích jsem nevěděl zhola nic. Bylo to pro mě neprozkoumané území. A popravdě, nebyl jsem si jist, jestli se mi chtělo prozkoumávat.

Proto jsem se zeptal: „A co by se ode mne očekávalo?“

Milan jen odměřeně mávl rukou. „Nic moc. Přečteš si pár povídek, oboduješ je a napíšeš autorovi nějaké slušné slovní hodnocení. Nic náročného. Pro tebe to bude spíš relax než práce.“

Myšlenka to byla věru zajímavá.

Pak ale zvýšil sázku: „Kdoví, třeba narazíš na nového Čapka.“

Tím mě dostal.

Ten parchant.

Mít možnost stát u zrodu spisovatele formátu Karla Čapka – to byla nabídka, která se neodmítá.

„Proč ne,“ rezignoval jsem.

Co hrozného by se mohlo stát, že jo?

Já vůl.

Já blbec.

Já idiot.

Prvním varovným signálem, že mi Milan ve svém prohlášení maličko zalhal, byla chvíle, kdy jsem od něj dostal e-mail s jedenadevadesáti texty. Říkal jsem si, že možná jen máme rozdílnou představu o definici slova „pár“.

Mávnul jsem nad tím rukou.

Uložil jsem děti. Políbil manželku. Uvařil kávu. Pohodlně se usadil s notebookem v křesle. A těšil se na nového Čapka.

Otevřel jsem první soubor.

Do očí mě praštil comic sans.

Musel jsem změnit font, abych to vůbec mohl číst.

První věta: dva překlepy.

Druhá věta: tři chyby.

Třetí věta: …

Zaklapl jsem notebook. Odložil brýle. Promnul pulzující kořen nosu a šel si pro panáka s myšlenkou, že tohle bude dlouhá noc.

A kdyby jenom jedna.

Noc druhá, text třetí:

Její oči byly jako dvě studánky, jako dvě zářící hvězdy na noční blankytně modré obloze, jako dva lampiony na slavnosti zimního slunovratu, jako…

Doufal jsem, že ty její oči byly nějak důležité. Protože moje vlastní – krví podlité a pomalu z důlků lezoucí – oči důležité byly.

Noc třetí, text šestý:

Strana jedna:

Mohutné tělo masivního kanónu ze supertitania se lesklo v umělém světle hangáru…

Strana dvě:

Masivní titanový povrch děla odrážel lesk neonových zářivek…

Strana tři:

Na masivní hlavni z lesklého kovu…

V té chvíli jsem chtěl autorovi ubalit masivní pohlavek železnou rukavicí. A modlil jsem se, aby to masivní dělo do pěti stran masivně vystřelilo.

Nevystřelilo.

Noc čtvrtá, text desátý:

Bil to takoví hodní hoch, on bil i usmněvaví a i kdiž bil velkí kulečník tak mněl dobrí srce…

Postava se musela jmenovat Bil, jinak bych ho bil, až bych se zblil.

Noc šestá, text dvacátý první:

V Království Aendearu, založeném po Velkém Rozkolu datujícího se roku 742 dergátského letopočtu (který dle propočtů mudrců odpovídá našemu Dubnu), králem Thorganem VI., jenž byl znám jako Mocný, Dobyvatel a někdy i jako Osvoboditel, platil přísně ustálený lenní systém, který byl ovšem často porušován, přičemž hlavním exportním artiklem byla proslulá modrá sůl těžená z dolů v pohoří G’har-thorr, jež se táhlo v délce 237 mil, což je zhruba 181 kilometrů, mezi lesním císařstvím Lúmií a barbarskými stepmi Gor’santhu, jehož obyvatelé byli proslulí svou neschopností pěstovat pšenici, což vedlo k častým, ale nepříliš zajímavým pohraničním šarvátkám, které vyústily v miliardy mrtvých na obou stranách, protože…

Promnul jsem si spánky a horečnatě listoval dál v domnění, že v tomto jistojistě stručném, matematicky přesném a nezbytně nutném úvodu naleznu alespoň záblesk příběhu.

Bohužel, nenašel.

Noc osmá, text třicátý šestý:

Na tohle jsem čekal!

Mělo to děj. Mělo to spád. Mělo to postavy, kterým jsem fandil.

Mělo to duši.

Seděl jsem jako na trní. Zapomněl jsem hltat kávu, která mi stydla v ruce. Hltal jsem slova.

Podaří se Sylvakovi ta nemožná loupež? Nebo ho zradí přítel Palky, ten zmetek, co tak zamilovaně pokukuje po jeho Iren?

Tohle bylo ono. Tohle byl ten důvod, proč jsem do toho šel. Všechny křivdy byly odpuštěny.

Dychtil jsem po konci. Už jsem se nadechoval k potlesku… když v tom jsem narazil na poslední větu poslední stránky:

Konec první kapitoly

Za zoufalého výkřiku notebook proletěl oknem ven.

Od té chvíle jsem si povídky tisknul.

Samozřejmě na pracovní tiskárně. Nesnesl bych, aby takové trauma procházelo přes přístroje v naší domácnosti.

Jednou mě manželka opět vyrušila, když jsem – a to připouštím – nebyl zrovna v nejlepším rozpoložení.

„Miláčku, nevynesl bys prosím tě koš? Už přetéká.“

Nevzhlédl jsem. Pohled jsem měl zabodnutý do stovek listů rozházených po podlaze.

Z hlavy se mi odpařovala příčetnost:

„Přetéká… ano, přetéká… jako pohár mé trpělivosti při nadužívání postav s havraními vlasy!“

„Co prosím?“

„Ne! Nemůžu vynést koš! Copak nevidíš, že tady zachraňuju českou literaturu před apokalypsou?! Ten koš počká!“

To jsem ji slyšel naposledy. Sbalila se a odjela i s dětmi ke tchyni.

V práci mě donutili vzít si dovolenou potom, co jsem šéfovi vrátil prezentaci s poznámkou: „Nelogická motivace postav, absence děje a honění si ega u technokratických popisů!“

Alespoň jsem měl doma klid na tu jedinou skutečnou práci.

Vlastně… nebyla to práce.

Bylo to poslání!

Krvavě rudá propiska se stala mým jediným společníkem. Její komentáře zaplavily okraje stránek, přelily se na desku stolu a zařezávaly se do zdí. Když došlo místo, začal jsem si ty nejdůležitější postřehy tetovat na předloktí.

Den třináctý, text devadesátý první:

Na samotném dně jsem netrpělivě očekával velkolepé zlo – hřích proti samotné přírodě…

Ale dostal jsem jen dokonalou prázdnotu.

V textu nebyly žádné okázalé chyby, které bych si mohl s potěšením zakroužkovat. Žádné postavy, které bych mohl nenávidět. Jen farmaceuticky sterilní nuda. Text tak hypnoticky nezajímavý, že jsem třikrát usnul, než jsem překonal první stránku.

A přece… dokonalý lék na nespavost.

Pod názvem Rohypnol jsem si ho schoval do nočního stolku.

Konečně hotovo.

S pocitem nesmírné úlevy a finálního zadostiučinění jsem odeslal hodnocení.

Avšak k mému nepříjemnému překvapení bylo zamítnuto a vráceno k úpravě. Prý není standardem udělovat body v záporných hodnotách. To jsem nechápal. Jak hodnotit kladně něco, na čem nic kladného nebylo? A navíc, má objektivní a dobře míněná kritika by prý „mohla pošramotit křehkou duši začínajícího autora“.

Ve spáncích mi tepala jediná myšlenka: Kdo myslí na moji křehkou duši začínajícího porotce? Na duši vyrvanou z těla, zapálenou, roztrhanou na kusy a vhozenou do mixéru!

Nebyl jsem začínající autor. Z toho zřejmě plynulo, že nemám duši, nervy ani nárok na volný čas.

Ke vší spokojenosti jsem obě hodnocení přepracoval.

U bodování jsem provedl kreativní, avšak s velkou pravděpodobností nezákonnou matematickou operaci. Tím jsem sice dosáhl nezáporných, ale zato zcela imaginárních hodnot.

Co se týče slovního hodnocení, tam jsem musel sáhnout k razantnějším úpravám: k překladu z ryzí pravdomluvy do cukrem obaleného, nezraňujícího blábolu.

Můj původní posudek začínající „Prokletý autore…“ a obsahující několik nefiltrovaných návrhů na ukončení autorovy literární kariéry, se změnil na zdvořilé: „Milý autore, k Vašemu textu bych měl jen pár zanedbatelných výhrad…“

Detailní popis touhy vidět autorovy postavy umírat pomalou a bolestivou smrtí se scvrkl na suché: „Musím s prominutím podotknout, že Vaše postavy, ačkoliv jste se snažil, nenaplnily kýžený potenciál…“

A jadrná poznámka k absenci děje se přetavila v diplomatické: „Všiml jsem si, že Váš příběh obsahuje jisté mezery v narativní struktuře…“

A to už mi prošlo.

Zvládnul jsem to.

Byl jsem volný.

Byl jsem očištěný.

Byl jsem znovuzrozený.

Manželka se ke mně vrátila. Opět jsem chodil do práce. A život se téměř vrátil do vyježděných kolejí. Téměř. Jen ta útrpná nutnost nosit i v parném létě košili s dlouhým rukávem mi neustále připomínala, že služba literatuře si žádá oběť – nejen duševní, ale i materiální.

Klid ale netrval dlouho.

Jednoho odpoledne mi zavibroval mobil.

Při pohledu na displej mi zacukalo víčko.

Zvedl jsem to.

„Tak co?“ ozval se spiklenecky Milan. „Mám s tebou počítat i na příští ročník?“

Polilo mě horko.

Nemohl jsem dýchat.

A pak paniku vystřídal vztek. Ledově čirý vztek.

V lebce se mi formovala odpověď:

„To ses snad po$!@#?! Ty za!€&@nej zm!%€! Žena se se mnou málem rozvedla. Z práce mě málem vylili. Moje estetický cítění je r%!#!%@ný na $!@€ky! Podstoupit takovou p!€%&!nu dobrovolně a znova by udělal jenom totální m@#!%! A ty se mě, jako naprostej k%§%#, ptáš, jestli bych si dal další ročník?!“

Ale nahlas jsem řekl jen: „Samozřejmě. Počítej se mnou.“

Zavěsil jsem.

Cítil jsem, jak se ve mně něco zlomilo.

Na tváři se mi zrodil úsměv.

Široký úsměv.

Odhalující všechny zuby.

Když mě spatřila manželka, strachy zkoprněla. Když mě viděly děti, s řevem utekly.

Kolečka v mozku se dala do pohybu:

Zamluvit dovolenou v práci. Objednat zásobu červených propisek. Pořídit výkonnou tiskárnu.

A hlavně – nástěnka!

Nejlépe přes celou stěnu pracovny. I místo knihovny. Spousta špendlíků. A červenou nit na propojování literárních zločinů.

Už jsem se těšil, až rozeberu texty nicnetušících autorů. Větu po větě, dokud z nich nezbyde jen holá kostra jejich existence.

Já ne-idiot.

Já masochista.

Baba postapocalyptica
Markéta Holá

Od Zlína na sever se táhla jen poušť a na západě to nevypadalo o moc lépe. Slunce se tulilo k obzoru, celé rudé, jako by se opařilo, a zespoda k němu z Brněnské bažiny vzlínaly toxické páry. Kam padl stín, tam se do kraje drala ukrutná zima, i když bylo sedmého srpna. Jenže mně se ruce netřásly zimou. Věděla jsem, že dnes v noci se mi to podaří.

Okradu ježibaby.

Pokud jste se někdy zajímali o fenomén baba postapocalyptica, jistě tušíte, že tyto matriarchální kmeny mají víc společného s radiací než s magií. Zmutované stařenky sice nemají kouzelnou moc svých mytických jmenovkyň, ale o to větší mají sílu a afinitu ke kočkovitým šelmám. A mají také jedno tajemství, které stojí za to, aby za ním člověk šel světa kraj.

Vybalila jsem z batohu bundu a rozklepla ji. Béžový povrch snad nemohl být zmačkanější. Pod ní jsem schovala flanelovou košili i rozedrané džíny. Vlasy mi z drdolu trčely všemi směry, tak jsem je i s drdolem schovala pod čepici. Zkontrolovala jsem snad posté, jestli je foťák i objektiv pečlivě uložen, a šup s batohem zpátky na záda.

Písek se pod nohama smýkal méně a méně, jak se podloží zpevňovalo. Tu a tam vykukovaly skalnaté plošinky, které se nakonec slily do jednolité pevné plochy. Zapadající slunce zcela zastínila vysoká skála, podél níž se jako přerušovaná čára táhly zbytky pražců a zrezlých kolejí. Aspoň jsem věděla, že jdu správně směrem k Valašskému Meziříčí.

Kdo tohle městečko neznáte, tak ho máte jistě spojené s Dehtovými závody DEZA, které přežily i nejhorší apokalyptická období a dehtují vesele dodnes. Málokdo už pouštní městečko považuje za Valašské Athény, nicméně i tak jsou tu k vidění zbytky kultury, jako trosky místní hvězdárny či cimbálová skládka.

Mě ale do Meziříčí nezavedla touha po kultuře, ale touha po dopravě. Před železniční stanicí na mě čekal můj vůz, dle pokynů schovaný za kartonovými krabicemi. Černý Neokodiak Turbo mě stál pouhých dvě stě eurorublů, většinu ceny tvořil benzín v nádrži. Autíčko bylo odřené i na místech, kde ho nelze normální jízdou odřít, ale působilo pojízdně. V kufru jsem krom heveru našla ještě krátkou lopatu. Šikovná věc, kdybych někde zapadla. Zkontrolovala jsem stav nádrže. Napůl plná. Výborně, palivo nikdo nestačil ukradnout. Telefonem jsem odeslala zbytek zálohy a pustila se do odstraňování krabic.

Cesta utíkala až příliš rychle. Silnice v tomhle kusu kraje byly v překvapivě dobrém stavu. Čím víc se mi svíral žaludek, tím pevněji jsem svírala volant. Kolem mě jen pustina padající hlouběji a hlouběji do tmy. Navigace mi tvrdila, že brzo budu na hranicích. Náhle obrazovka zbělala. Žádný signál. A to jsem poznala, že jsem na divokém Slovensku.

Škodolibí historici tvrdí, že některé země rozpad civilizace tolik nezasáhl, neboť už se nemělo co rozpadat. Pravdou je, že naši slovenští sousedé si s apokalypsou poradili lépe než my. Pochopili včas, že zemi je potřeba nechat žít vlastním životem a nedoničili si přírodu zoufalými pokusy o udržení životního standardu. Také se příliš nenamáhali se záchranou složitého státního aparátu. Koneckonců poté, co využili příležitost a vyhladili mafiánské podsvětí, už jim z politické gardy moc nezbylo. Proto je pro změkčilého Čecha Slovensko zemí nebezpečnou a zapovězenou.

Příroda kolem mě houstla. Ve vyprahlé pustině ožívaly trsy suché trávy a ostrůvky keříků. Tu a tam se objevil dokonce živý strom. Savanu rozrývaly kysucké kopce a hory a vytvářely čarovnou krajinu, jakou skutečně na světě často nepotkáte. Škoda, že jsem to v té tmě tolik neocenila. Pro mě byl terén prostě nepřehledný a za každou zatáčkou jsem čekala pád do srázu, nebo něco horšího.

Nakonec se přede mnou vyhoupl cíl mojí cesty. Pověstné městečko Čierne – městečko jako každé jiné, až na to sídlo ježibab.

Auto jsem nechala u vybydleného kostela. Neměla jsem dost času ho schovat, a tak jsem spoléhala na to, že v noci si nikdo k ježibabímu hnízdu netroufne. Z nedalekého COOPu se začaly ozývat zvuky. Bubny, stařecký vřískot a mňoukání. Odbyla půlnoc a mezinárodní den koček byl v plném proudu.

Našroubovala jsem noční objektiv a vyrazila jsem.

Možná si kladete otázku, zda je rozumné přijít na nejvýznamnější ježibabí svátek neohlášen. Ujišťuji vás, že je to jediný způsob, jak sídlo ježibab navštívit a zároveň odejít v jednom kuse. Proto většina dokumentaristického materiálu pochází z černých skříněk průzkumných dronů a zakrvácených Go-Pro. Na ježibaby se musí, když jsou rozptýlené.

Viděla jsem je. Odulé hrbaté ženy s dlouhými nosy a boláky, jak ve vytahaných sukních a tílkách tancují uvnitř supermarketu. Jejich nesrozumitelný zpěv se dral z vymlácených oken a řezal do uší víc než rozbité sklo.

Krev mi pulzovala ve spáncích do rytmu bubnů. Rychle jsem proběhla zadem k úseku pro zásobování. Nikde nikdo, jen zející garážová vrata. Proplížila jsem se mezi paletami a hop rychle po schodech do sklepa. Do nosu mě udeřil tak prudký kočičincový smrad, že jsem se málem rozkašlala.

Věděla jsem, že jsem u cíle.

Kotelnu pokrýval bentonitový poprašek. V koutě ležela obrovská hromada použitého steliva. Na zemi se válela u prohazovacího síta hromada bobků a koule močí slepeného steliva. Natáhla jsem gumové rukavice. Nabrala jsem do sáčků několik vzorků ode všeho a pak jsem se otočila k hlavní hvězdě večera.

Zbytek místnosti zabírala úctyhodná plechová aparatura, sletovaná ze všeho možného. Okapy, sudy, hrnce, konve, hadice z umyvadel… Celý ten spletitý kolos končil systémem tří kohoutů, z nichž do připravených sudů odkapávalo čisté Kočičí zlato. Nejefektivnější palivo našeho věku. Babizny ho prodávají ředěné a plné aditiv, takže žádná laboratoř nikdy nedokázala přijít na přesné složení. Až doteď, pousmála jsem se. Pak jsem nabrala tak půl litru a začala zběsile fotit.

Nad hlavou mi duněla hudba a dusání tancujících babizen. Rychle jsem v hledáčku zkontrolovala kvalitu fotek. Zadnější části aparatury nebyly vůbec vidět.

Ztěžka jsem polkla. Musela jsem si posvítit. Váhavě jsem zapnula režim s vynuceným bleskem, ale ne a ne se odvážit zmáčknout spoušť.

„Micka, kde si, mačiatko moje?“ ozvalo se od schodů. Něha onoho sdělení vůbec neseděla ke skřípavému hlasu, který ho sděloval. Hrůzou jsem ztuhla a snažila jsem se silou vůle ze světa vymazat svoji existenci.

A pak se mi něco hebkého otřelo o nohu.

A jak jsem se lekla, tak jsem do toho kopla.

Až se někdy ocitnete v obci Čierne, v náručí čarokrásných Kysuc, nezapomeňte si pořádně prohlédnout kostol svatého Ignáca z Loyoly. V éře prosperity byla většina zvonic přestavěna na raketová sila. Jinde si už neprohlédnete tak krásnou zachovalou věž než jako u tohoto jednolodního skvostu.

Také jsem tu věž ocenila, když jsem k ní pádila s Babou Jagou za patami. Můj Neokodiak naštěstí byl na dohled, právě u paty hranaté věže. Naskočila jsem za volant a zmáčkla tlačítko start. Do očí mě udeřila červená kontrolka paliva. Nemohla jsem to pochopit. Měla jsem mít paliva dost i na cestu zpátky! Kontrolovala jsem to třikrát!

Zoufale jsem tloukla do startéru a pokoušela se nastartovat znova a znova. Auto nic a nic.

Do okýnka zabušila obolákovaná pěst.

Nezamkla jsem.

Babizna mě masitou hnátou vytáhla ven, jako kdybych byla hadrová panenka. Dveřmi pak práskla tak silně, že se vysypalo sklo. Přistála jsem na zemi a dlaně jsem si rozedrala o štěrk. V koutku oka jsem spatřila na zemi hadici. Dvířka palivové nádrže byla odklopená.

Drobný tip pro nezkušené cestovatele: Když jde o fosilní paliva, automaticky předpokládejte, že vás někdo okrade. Ušetříte si tím spoustu nepříjemností.

„Oči ti vyškrábem, ty hnida rapavá!“

Vzala jsem hrst štěrku a mrskla jsem jí babizně do oka. Stařena zavřeštěla. Vyhrabala jsem se na nohy a oběhla auto. Vzpomněla jsem si na lopatu.

Nevěděla jsem, jestli stihnu otevřít kufr.

Nevěděla jsem, jestli mi to v něčem pomůže.

Ale dřevěná násada mi dodala jistotu.

Babice se potácela mým směrem. Napřáhla jsem se a do švihu dala tolik energie, kolik jsem v sobě měla.

Prásk do hlavy!

Ježibaba se sklátila k zemi. Hleděla na noční nebe a cosi zasněně mumlala o kocúrikovi a blchách, zatímco jí na hlavě pučela pořádná boule.

Z COOPu se mezitím vyrojila tlupa babizen, které se s košťaty a kočičími mávátky valily mým směrem.

Vzpomínka na rozmazané noční fotky z kotelny mě zabolela. Zvlášť když se foťák i s objektivem válely na betonové dlažbě kotelny. Bez pořádného vzorku syrového produktu zpětně nic vyinženýrovat nepůjde. Přesto jsem bez váhání přidržela dvířka palivové nádrže a vychrstla jsem tam všechno Kočičí zlato, co jsem měla.

Červená kontrolka zhasla a motor zařval.

Přehodila jsem z automatu na manuál a naházela tam tolik rychlostních stupňů, co se do převodovky vešlo. Kola zaskřípala. Ježibaby za mnou házely míčky i hrsti granulí, ale nebylo jim to nic platné. Už jsem si to frčela k Čadci.

Abych se uklidnila, pohrávala jsem si s nastavením na volantu. Poněkud mě překvapilo, že Neokodiak hlásil dojezd přes dva tisíce kilometrů. Dost na cestu až do Prahy a pro laboratoř bohatě zbude. To člověku skutečně vykouzlí úsměv na tváři.

Bez koho nemůžeš žít
Tereza Zapotilová

Vídeň, září 1958

Celý dům byl ponořen do zvláštního ticha. Wilhelm měl pocit, že ho takhle ještě nikdy nezažil. Seděl u kuchyňského stolu, pokoušel se uklidnit své vířící myšlenky a sledoval hodinové ručičky, které neúprosně postupovaly nocí vstříc ránu. Bylo něco po půlnoci, takže Peterův vlak odjede za necelých šest hodin. Vždyť už ses rozhodl, okřikl v duchu sám sebe, jenže to nepomáhalo, cítil se pořád stejně mizerně. Potichu se vydal po schodech do patra, aby se podíval na Susi. Doufal, že mu pohled na ni znovu připomene, proč musí zůstat.

Wilhelm co nejtišeji otevřel dveře dětského pokoje a po špičkách došel až k její postýlce. Ta stála u okna a dopadal na ni pruh světla z pouliční lampy. Wilhelm dceru opatrně pohladil po tvářičce. Susanne se zavrtěla, ale spala dál. Pořád si nemohl zvyknout na ten zvláštní pocit, že je otcem. Ale potom na něj znovu dolehly všechny ty pochybnosti, které ho už celé týdny trýznily, a on se s povzdechnutím posadil na židli vedle její postýlky.

„Co mám dělat?“ zeptal se, i když věděl, že mu nemůže odpovědět. Z jeho hlasu bylo cítit zoufalství a jen stěží zadržoval slzy. Narovnal se a pokusil se ovládnout své emoce tím, že nasadil přísný výraz. Ano, snažil se být k sobě přísný. Tak ho také vychovali: žádné slzy, žádné nerozumné chování, povinnosti a rodina na prvním místě. Přikázal si, že musí na Petera zapomenout, že ho musí vytěsnit ze svého života. Ale moc mu to nešlo. Nebo spíš vůbec.

„Já ti nemůžu říct, co máš dělat,“ řekl mu Peter před několika týdny, kdy spolu mluvili naposledy. „Tohle si musíš rozhodnout sám. A já to budu respektovat, ať už se rozhodneš jakkoliv…,“ dodal, i když si Wilhelm nemohl nevšimnout, kolik přemáhání ho to stálo. Došlo mu také, že tu novou práci v Hamburku nevzal proto, že by byla lepší než ta současná, ale proto, že už nedokázal neustále jen čekat.

A Edith? Ta si nic z toho nepřipouštěla. Neměla ani ponětí o tom, jaký vnitřní boj se v něm dennodenně odehrává. Věřila, že je to jen nepříjemná epizoda z minulosti, na kterou rychle zapomenou, jako by se nikdy nic nestalo.

„Nechci stát mezi tebou a tvou rodinou.“ Peterova slova mu stále zněla v hlavě. Jenže on se nechtěl rozhodovat, nechtěl si vybírat mezi jím a svou rodinou. Chtěl mít obojí. Ale to nešlo.

„Proč člověk nikdy nemůže mít to, co chce?“ obrátil se znovu na Susi a všiml si, že se probudila. Neplakala, jen na něj pozorně koukala svýma velkýma modrýma očima. Trpce se usmál. „Taky jednou zjistíš, že to, po čem nejvíc toužíme, to, co v životě nejvíc potřebujeme, je vždycky nedosažitelné. Nebo musíš zaplatit příliš vysokou cenu…“

Susi se na něj stále dívala, jako by čekala, že jí bude dál něco vyprávět. A tak, protože ho měl plnou hlavu, jí začal vyprávět o Peterovi: o tom, jak naživu se cítil, když byli spolu, a o tom, jak hluboko se propadl pokaždé, když se museli rozloučit. Wilhelmův tichý hlas byl plný lásky, ale také potlačovaného zoufalství ve chvílích, kdy si uvědomil, že ho možná navždy ztratí. Podíval se na hodinky. Vlak do Hamburku odjíždí už za čtyři hodiny.

Susanne ho po celou dobu nespouštěla z očí. Občas se v postýlce zavrtěla, ale jinak zůstávala klidná. Wilhelm k ní natáhl ruku a ona chytila jeden z jeho prstů do své maličké dlaně. V té chvíli jako by uvnitř něj něco prasklo.

„Já nemůžu,“ zašeptal a po tvářích mu začaly stékat slzy, které už nedokázal zadržet. „Nemůžu, nemůžu, nemůžu,“ opakoval se stále větší intenzitou, i když pořád šeptem. Susanne zřejmě vycítila změnu jeho nálady, takže na něj najednou hleděla zaraženě a se svraštělým čelem, jako by přemýšlela. Možná zvažovala, jestli se má také rozbrečet. Wilhelm si toho všiml, a tak ji vzal do náručí a začal ji houpat. To Susi uklidnilo a za chvíli se jí zavřely oči a ona opět usnula.

„Já vím, že mě budeš nenávidět. Edith mě bude nenávidět. Vlastně všichni mě budou nenávidět. Ale já nemůžu. Nemůžu bez něj žít,“ šeptal mezi vzlyky. „Miluju tě tak moc, až mi z toho málem pukne srdce, ale bez něj nemůžu žít.“

Opatrně položil dcerku zpátky do postýlky a potichu otevřel okno, protože měl pocit, že nemůže dýchat. Vyklonil se ven a několikrát se zhluboka nadechl. I když bylo přes den pořád ještě hezky, v noci už byl ve vzduchu cítit příslib nadcházejícího podzimu. Povzdychl si a zase okno zavřel. S padajícím listím ho vždy přepadaly záchvaty melancholie.

Wilhelm dcerku ještě chvíli pozoroval a přitom se jakž takž vnitřně sebral. Hřbetem ruky si osušil poslední mokré kapky na tváři a odkašlal si. „Vždycky tu budu pro tebe. I když ti tvoje matka bude říkat něco jiného. Vždycky mi na tobě bude záležet. V myšlenkách budu pořád s tebou a udělám cokoliv, abys byla šťastná a v bezpečí.“ Bylo to jako jakési požehnání. Požehnání a zároveň neporušitelný slib. „Ale nemůžu tu zůstat,“ dodal ještě smutně. „Doufám, že mi to jednoho dne odpustíš.“

Naposledy se na dceru podíval a co nejopatrněji vyšel zpátky na chodbu. Potom se stejně tiše vplížil do ložnice. Edith pořád ještě spala. Sundal ze skříně svůj starý kožený kufr a naskládal do něj nějaké oblečení a pár dalších osobních věcí. Potom se s kufrem odkradl do sousední místnosti, kterou využíval jako pracovnu. Když ale vyšel zpátky na chodbu, protnul ticho náhle hlas jeho ženy.

„Co to děláš?“ zeptala se ostražitě.

Wilhelm na chvíli ztuhl. Když se vzpamatoval, pomalu se otočil. Nemělo smysl chodit dlouho kolem horké kaše. „Odcházím,“ řekl. Nebylo v tom naštvání ani vzdor, spíš smutek z toho, že to musel vyřešit takhle.

„Odcházíš?“ zopakovala po něm Edith nechápavě. „Jak to myslíš: odcházím?“

Pokrčil rameny. „Prostě odcházím. Nemůžu tu zůstat. Nemůžu dál žít takhle!“ Z jeho hlasu zaznívala naléhavost – přál si, aby to Edith pochopila.

„Jdeš… za ním?“ zeptala se s odporem v hlase. Věděla moc dobře, jak se jmenuje, ale nechtěla to jméno vyslovit. „Myslela jsem, že se stěhuje do Hamburku.“

Přikývl, na nic víc se nezmohl. Pochopila.

Nějakou chvíli tam jen tak stáli, on oblečený a s kufrem v ruce, ona v noční košili a županu, a dívali se na sebe.

„Máme dceru. Myslela jsem, že ti na Susanne záleží,“ dostala ze sebe Edith. Výčitku v jejím tónu nešlo přeslechnout.

„Taky že ano!“ zvolal Wilhelm zoufale. „Záleží mi na ní tak strašně moc…“

„Ale stejně ji opouštíš,“ odvětila Edith pohrdlivě.

„Nemůžu bez něj žít,“ zopakoval to, co předtím svěřil Susi. Věděl, že to zní jako fráze z dívčího románku, ale v tomhle případě to platilo doslova. Vzpomněl si na všechny ty probdělé noci, kdy nemohl spát, protože ho pohlcovala vnitřní temnota, na dny, kdy skoro neměl sílu vstát z postele a svět kolem něj bledl čím dál tím víc, až se z něj vytratily všechny barvy. A především myslel na tu noc, kdy křečovitě svíral zábradlí na mostě přes Dunaj, odhodlaný se vším skoncovat. Kdyby v tu chvíli Peter nešel kolem a neodtáhl ho pryč, nejspíš by tu už nebyl. To díky němu se do Wilhelmova života vrátilo světlo a barvy. Jenže to své ženě nedokázal přiznat. Nemohl jí říct, že mu Peter zachránil život. Nepochopila by to.

Moc dobře věděl, co si o jeho vztahu a o mužích, jako je on, myslela. Pořád mu v hlavě znělo to slovo, které plna znechucení použila, když zjistila pravdu: perverzní. Od té chvíle ho nemohl dostat z hlavy, ačkoliv Edith ho už nikdy nevyslovila – když už na to téma přišla řeč, což se stávalo jen zřídka, mluvila o tom jako o nemoci.

„A jak si to vlastně představuješ?“ zeptala se chladně. Wilhelm věděl, na co naráží – nešlo jen o to, že jejich vztah byl společensky nepřijatelný, ale především o to, že to všechno bylo mimo zákon. Kdyby je někdo udal, mohli oba skončit ve vězení. Tím se ale teď nechtěl nebo spíš nedokázal zabývat, a tak jen pokrčil rameny.

„Nevím,“ odvětil popravdě.

Ještě chvíli tam mlčky stáli. Edith se do očí draly slzy. Chtěl ji utěšit, ale došlo mu, že na to není ten pravý, a tak se zarazil.

„Mrzí mě to,“ zašeptal, „ale nikdy bychom nemohli být šťastní.“ Když na to nijak nereagovala, pokračoval s pohledem upřeným do země: „A ty i Susanne si zasloužíte být šťastné. My všichni.“

V tu chvíli protnul ticho dětský pláč. Edith si otřela oči, zhluboka se nadechla a vydala se do dceřina pokoje. S rukou na klice se ale zastavila a naposledy se na něj podívala.

„Sbohem,“ pronesla rezignovaně.

„Sbohem,“ odpověděl a smutně se na ni usmál.

Edith zmizela za dveřmi. Wilhelm pak ještě chvíli nerozhodně postával na chodbě. Mrzelo ho, že to dopadlo takhle. Ale nedalo se nic dělat. Byl čas jít. Podíval se na hodinky na svém zápěstí – bylo čtvrt na šest. Bude si muset pospíšit, aby ten vlak stihnul.

Vyšel ven. Tma se pomalu začínala rozpouštět v šedi blížícího se svítání a z korun stromů zaznívaly hlasy ptáků, kteří se teprve chystali k odletu na jih. Zhluboka se nadechl ostrého ranního vzduchu, na chvilku zavřel oči a představoval si, jaké to asi bude v Hamburku. Voní tamní vzduch po moři? A jaký odstín má tamní nebe? Jeho prudce bušící srdce se postupně zklidňovalo. Necítil radost, spíš úlevu z toho, že se konečně rozhodl. Pak si přendal kufr z jedné ruky do druhé a vydal se známou ulicí do neznáma.

Zmatený kompas
Andrea Ellen Jindráková

Sobotní dopoledne ponořilo rozpálené uličky do typické změti vjemů. Oprýskané stánky rozkvetly pestrobarevnými poutači i ručně malovanými cedulemi. Plachty nad hlavami trhovců se jemně pohupovaly občasným závanem slaného vánku z nedaleké pláže.

Do nosu mě uhodila kombinace koření, tabáku a červeného vína. Prach ze starých knížek, rozestavěných na pultu s pozvánkou k návratu do dětství. Přejela jsem zamyšleně prstem po jedné z nich a nevnímala trhovkyni vykřikující cenu. Dokonce ani když ji během mého odchodu dvakrát snížila. Podobné nabídky přicházely odevšad. Asi pětkrát mě někdo nazval Bellou, přestože rodný list říkal jen Ella, i když také s dvěma el.

Hledala jsem něco výjimečného. Jen mně samotné nebylo jasné co.

Ohlédla jsem se po Marianovi. Ne snad, že by on byl tak výjimečný, ale pokud zmizí mezi tou masou tlačících se lidí, nikdy ho nenajdu a nejspíš mě tu ušlapou.

Vynořil se od vedlejšího stánku a opálenou tvář lemovanou černými kudrnami téměř zakrývaly dva vysoké kopce smetanové zmrzliny v kornoutu. Zůstat tu ještě týden, nejen svým fototypem by dokonale zapadl mezi místní.

„Uděláme si fotku, kočičko?“ mrkl na mě.

Nehtem ukazováčku rozbil špičku dezertu a plácl mi ho na nos. To už vytahoval nejnovější model telefonu s nakousnutým jablkem a já se poslušně zakřenila do kamery. A pak ještě několikrát.

O chvíli později už naše fotka čile kolovala světem internetu a mobil mi neúnavně přihrával zdvižené palce. Jeden z nich obzvlášť zabolel. Je to historie, Ello. Teď jsi dál. Dál než kdokoli, koho znáš. Konkrétně o čtrnáct set kiláků. Které ale jako by s tím jediným jménem nic neznamenaly.

Dostat se dál totiž také obnášelo trčet tam sama.

Usilovně jsem lízala zmrzlinu, aby nestekla na modrobílé pruhované šaty. S podivným zábleskem světla mi hlavou prolétlo akorát to, že bych už neměla na pokoji zapomínat sluneční brýle. Mohla bych si tu nějaké pořídit.

Přesto jsem se otočila po směru odlesku. A narazila na úplně maličký stánek tvořený vlastně jen třemi spojenými prkny s trčícími hřebíky. Na opačné straně proti mně stála babička tak stará, že její tváře připomínaly sušené ovoce na snídaňových švédských stolech. Ty pronikavé kočičí oči jako by zažily všechny rány světa. Zapíchla mi do vlasů rudý květ růže a z Belly se tak rázem stala Carmen. Dokonce za ni ani nic nechtěla.

„Co nabízíte, babičko?“ otestovala jsem své znalosti italštiny podpořené nedávným jazykovým kurzem. Bylo slušné se jí za květinu odměnit aspoň nákupem.

„Sama vidíš,“ mávla vrásčitou dlaní k desce před sebou, jako bych byla úplně hloupá.

Jasně, kompasy. To vysvětlovalo ten odlesk světla o sklíčko. Pochybovala jsem, že by je v dnešní digitální době někdo využil, ale jako suvenýr z cest působily pěkně. Ručně vyřezávané do posledního detailu, natřené lakem, každý jiný. Žádný neobsahoval kýčovité heslo „I love Italy“.

„Ukáže ti směr, abys už dál nebloudila.“ Kdo by to byl u kompasu čekal, že?

Možná mě jen pokládala za ideálního zákazníka, pokud před chvílí zahlédla, jak se rozhlížím po Marianovi? Pravda, ten se mi skutečně znovu ztratil.

„Ani v něm neumím číst.“ Pamatovala jsem si jen, že vždycky ukazoval na sever. Nebo naopak na východ? Radši dám přednost osvědčené navigaci v mobilu.

Moje námitka ji nechala tak chladnou, jak jen umožňovaly tropické teploty. „Dej si čas a nech některý, aby si tě vybral.“

Vážně to řekla, nebo se jen ztrácím v překladu? Čekala bych spíš opak. Její přízvuk vůbec nepřipomínal mou blonďatou lektorku z klimatizované učebny, ale chyba bude určitě spíš ve mně. Nenazvala jsem ji teď třeba omylem místo babičky čarodějnicí? Trochu ji připomínala.

„Vezme tě na pouť do neznáma. Někam, kam ses zatím netroufla podívat.“

„To je celkem nemožné. S přítelem jsme procestovali celý svět, dělá… reklamu,“ vymyslela jsem, jak svými limitovanými znalostmi nejsnáz stařence popsat činnost influencera.

Marian se ke mně shodou okolností právě přitočil a zvědavě mi zíral pod ruce. V těch jeho visely tašky s všemožnými cetkami. Nejspíš už byl připravený k odchodu.

Na starou dámu mé vychloubání udělalo asi podobný dojem jako Marianovy rovné bílé zuby v blýskavém úsměvu. Žádný. „Opravdu. Povede tě sice náročnější cestou, než jaké zatím znáš, ale místo, kam se dostaneš, bude jen tvoje.“

Mnohem víc než mě tím uchvátila jeho. Nejspíš usuzoval, že je ta paní průvodkyně a v tomhle kousku dřeva je zabudovaná navigace do turisticky méně známé lokality. Na rozdíl od strýčka Skrblíka se mu ale v očích místo dolarů zableskly spíš lajky. Začal se v úhledně vyskládaném zboží přehrabovat a já vrhla omluvný pohled po prodejkyni. Přísně, ale zároveň shovívavě se pousmála, jak jen to umí života znalé dámy.

Pod jejím pohledem jsem se cítila nahá.

Rychle jsem tedy jeden kompas popadla a podstrčila prodavačce bankovku. Stejně na zbytek dne nemáme program a povalování u bazénu mě omrzelo už před týdnem. Uvidíme, kam nás ta věcička zavede.

Společně s Marianem jsme se zadívali proti naleštěnému sklíčku, jako by skutečně mělo ukazovat víc než jen šipku vedoucí za dobrodružstvím. Chvíli se se mnou o můj suvenýr přetahoval, ale já ho zaboha nechtěla dát z ruky. Bylo to to jediné, co jsem si z dnešních nákupů odnášela. 

Ani jeden jsme nevěděli, co s ním dělat, a chvíli tak zkoušeli jít po směru střelky, která ale byla zmatenější než lesní včela. Ať jsem pohnula rukou jakýmkoli směrem, stále se na mé dlani točila na opačnou stranu. Po chvíli bezútěšného pochodování ulicí si na nás akorát lidé začínali ukazovat.

Ušli jsme tolik kroků a zbytečně. Abychom se stále točili v kruhu. Na stejném místě.

Marian to pochopitelně vzdal první. „Ten krám je nanic. Pohni, zajdem ho tý podvodnici omlátit o hlavu, než tady v poledne zavřou. Snad nám aspoň vrátí tu dvacku,“ pobídl mě a já ho radši následovala. Také jsem podlehla zklamání, zvlášť když tak přesvědčeně slibovala výpravu do neprobádaných končin.

„Madam?“ oslovila jsem ji opatrně. Přece jen z ní čišelo cosi vzbuzujícího zvláštní respekt. Marian měl pravdu, zvon na věži podvanácté udeřil a stará dáma balila obsah svého stánku do banánových krabic. „Ten kompas je sice krásný, ale nikam mě nevedl. Střelka vždycky ukazuje jen na opačnou stranu, než stojím.“

„Ukazuje na tebe.“

„Ale netvrdila jste –“ 

Už tam nebyla.

„Říkal jsem ti, že to je podvodnice,“ mlel si svou Marian, jako by to nebyl právě on, kdo jí ještě před chvílí chtěl vykoupit celý stánek. Svírala jsem kompas mezi prsty. Když nic jiného, aspoň to byl hezký suvenýr. Už jsem dala peníze za zbytečnější věci.

O pár hodin později jsem opět seděla na lehátku u hotelového bazénu, ucucávala drink a pozorovala dění. Vyzáblá animátorka lehkonoze poskakovala před partou důchodkyň simulujících aquaaerobic a Marian právě datloval o našem vzrušujícím dni na sociální sítě. „Pomohl jsem nemohoucí stařence!“ Zavrtěla jsem hlavou.

Do hlavy se hlasem staré prodavačky čím dál neodbytněji vkrádala rýpavá myšlenka. Co tady vůbec děláš, Ello?

Spolužačky by mě označily slovy úspěšná. Kdybych si s kteroukoli měla co říct. Máma na mě dokonce prvně byla pyšná. Vymanila jsem se z rodinného prokletí průměrnosti a klofla krasavce s potenciálem. Teď můžu sledovat východy slunce z vrcholku Alp nebo třeba šnorchlovat mezi delfíny. Nemusím pracovat. Odpadají obavy, kde vezmu koncem měsíce na opravu pračky. S kým jiným bych tohle měla? Není přece tak špatnej. Aktivní, velkorysej, zábavnej, cílevědomej. Kdybych hledala sexy mozek, najdu si nějakého fyzika z Teorie velkého třesku.

Stále dokola mi pohled utíkal k té dopolední notifikaci u sdílené fotky. Celý den jsem se nedokázala přimět ke zdánlivě jednoduchému vodorovnému pohybu prstu, kterým bych jeho jméno smazala i z obrazovky, stejně jako kdysi ze svého života. Virtuální modrý palec se mi metaforicky zaryl hluboko do mozku a já už pěkných pár minut zírala do prázdného chatu. Co se stane, když teď stisknu Odeslat?

Možná vůbec nic. Nebo se všechno změní. Jedna velká neznámá.

„Ukáže ti směr, abys už dál nebloudila,“ ozvala se ve vzpomínce trhovkyně a já ji konečně pochopila. Střelka kompasu dál ukazovala k mému srdci.

Když po nekonečné minutě čekání přišla odpověď, spolu s cákancem od bazénu mě polila i vlna naděje.

Zanšin
Vladimíra Hirsh

Většina lidí si myslí, že být diplomatem znamená chodit po recepcích se skleničkou šampaňského.

A mají pravdu.

Tedy pokud nejste konzul.

Konzul je takový ajťák mezi diplomaty. Jeho kancelář je většinou ve sklepě, kde jsou plesnivé stěny a hučí klimatizace. Daleko od oken s ucházejícím výhledem a funkčního kávovaru. Je psycholog, právník i máma. Řeší české občany v zahraničí – ztracené, zadržené, bez dokladů, s vybitým mobilem a nefungující platební kartou.

Když se v cizině něco pokazí, je první na ráně. A neustále v pohotovosti.

Jmenuji se Ema a jsem konzulkou na české ambasádě v Tokiu. Dnes ale v Tokiu nejsem.

5. srpna

14:00

Ve VIP salonku byznys terminálu nejde klimatizace. V kabelce mám víc cizích pasů než vlastních papírových kapesníčků. A to vždycky nosím minimálně tři balíčky. Pro jistotu.

A protože mám permanentní rýmu.

Před pár minutami dosedl prezidentský speciál. Delegace jede limuzínami do VIP a čeká, až někdo – já – za ni všechno udělá.

Pobíhám mezi přepážkami s obálkou plnou cestovních dokladů a přesvědčuji imigrační úředníky, že i když jim prezidentův poradce připadá podezřele podobný herci z jihokorejského dramatu, opravdu to není on. A ne, nemůže se jim podepsat.

Když jsou všechna jména zkontrolovaná, mohu slavnostně pronést ono kouzelné „všechno v pořádku, můžeme dál“.

Hedvábné šaty s vějíři se mi lepí na záda a snažím se nedýchat moc nahlas. Je 39 stupňů ve stínu a všem vracím pasy zpět.

„Vy jste pan Císař?“

„Ne. Já jsem Kuchař.“

„Prezidentův kuchař?“ Jak to, že má s sebou kuchaře?

„Martin Kuchař z Útvaru pro ochranu prezidenta České republiky.“

Podává mi ruku.

No jo vlastně, číslo 23 na seznamu. Císař je dvacet dvojka a Kuchař dvacet trojka.

14:20

Všem rozdávám brožurky s programem rozpočítaným na minuty a převázaným trikolórou. Na obálce je logo ambasády, uvnitř časová osa diplomatického sprintu aneb nacpěte veškerý program do 24 hodin, což vám dává k dispozici 1440 minut.

Polovina z nich minutovníky do večera ztratí. A budou se tvářit překvapeně, že existuje něco jako sraz na recepci hotelu v 6:30.

K tomu každému předávám odznáček s českou a japonskou vlajkou.

Ty ztratí taky.

A pak se budou dožadovat dalšího – ideálně ještě jednoho navíc, „pro dceru“.

Zítřek bude velmi oficiální – ceremoniál, projevy a věnce.

Ale dneska?

„Chceme něco klidnějšího na úvod,“ sdělili nám z Kanceláře prezidenta republiky, zvané ká pé er. Ta zkratka zní trochu jako značka tekutého hnojiva.

15:30

Bereme celou delegaci na okonomijaki do slavné hirošimské svatyně zelí, nudlí a majonézy ve čtvrti Šintenči. Okonomimura má tři patra grilovacích plotýnek, věčně zamlžená okna a plno kouře, který vám vleze všude.

Sedíme po skupinkách namačkaní u horkého plechu, s nohama trochu do X, protože židličky pro japonská těla jsou tak o dvě čísla menší, než kam se vejdou vážená česká pozadí.

17:00

Dárky koupené první večer jistí úspěch celé cesty. Diskontní ráj Don Quijote je otevřený 24/7. Japonský popík řve z repráků, cenovky blikají a pokladny pípají. Uprostřed toho všeho stojí Kuchař. V ruce drží velkého lva s nášivkou „Júša“, tedy hrdina. Vypadá klidně – jako by ani nevnímal, že kolem něj zuří apokalypsa slev. Je na něm něco chlapecky upřímného – působí nenápadně, ale přitažlivě: třídenní strniště, v šedých očích nadhled i šibalská jiskra.

„Pojďte si ho pohladit. Nestyďte se,“ vybízí mě.

Nevím proč, ale bez zaváhání k němu vztahuji ruku. Prsty se dotýkají měkké srsti. A na zlomek sekundy k plyšákovi přitulím i hlavu.

Po 88 minutách od vstupu do obchodu každý člen delegace vychází s nadšeným výrazem a taškou suvenýrů.

18:28

S prezidentem jezdí ochranka. Střídají se po směnách jako zdravotní sestřičky v nemocnici – s tím rozdílem, že jejich pacient mívá potřebu měnit trasu podle nálady nebo zajímavé pamětihodnosti na obzoru.

Dnes večer pracuje Císař a Kuchař má volno. Sedí v autobuse se zbytkem delegace, a ne v takzvaném jedničkovém voze, ve kterém jezdí jen prezident, velvyslanec a osobní ochránce. Když na poslední chvíli naskakuji do busu, přistávám na sedačce vedle něho.

Kuchař je tak osvalený, že zabírá dvě třetiny dvojsedadla. Krčím se vedle jeho širokých ramen a vypadávám do uličky.

18:58

Když projíždíme městem, prezidenta zaujme nad korunami stromů silueta zrezavělé kovové kopule. Žádá řidiče, aby zastavil. Vystupujeme do vlhkého podvečera. Torzo Atomového dómu vypadá mezi zelení nepatřičně. Budovu navrhl v roce 1915 český architekt Letzel a tehdy sloužila jako průmyslový palác. Po výbuchu atomové bomby 6. srpna 1945 zůstala stát jako jedna z mála v celém okolí.

Od řeky Motojasu zní hudba. Nedaleko hoří v jednoduché kovové misce před řadou bílých květin nízký plamen.

Prezident si prohlíží památník.

„Byla jste tu už někdy?“ zeptá se Kuchař.

„V Hirošimě? Několikrát.“

„Pro mě je Japonsko velká neznámá.“

Rozdrnčí se mi mobil.

Asistent senátora: „Pan senátor upustil do věčnýho ohně pas.“

„Aha. Vydám mu náhradní cestovní doklad,“ rychle ho uklidním a pokračuji v přerušeném hovoru.

„Hirošimu miluju. Vplížila se mi před lety do srdce, zasekla dráp a nikdy nepustila. Vždycky když odsud odjedu, zůstává ve mně ta její hořkosladká chuť. Japonci tomu říkají zanšin. Stav, kdy něco skončilo, ale ve vás to ještě dlouho žije dál.“

Další zazvonění mobilu.

Redaktor Středobodu: „Náš fotograf si zapomněl v tramvaji tašku s vybavením za 150 tisíc.“

„Zajděte na ztráty a nálezy do Hirošimského dopravního podniku.“

Kolem nás prosviští na koloběžkách děti.

„Mám doma dvojčata,“ ohlíží se za nimi něžně.

„Kluky?“

„Jo. Dvě tornáda. Šest let. Momentálně jsou posedlí slizem, transformery a legem.“

„To znám. Kdo nešlápl na kostičku lega, neví, co je bolest.“

„Jo, to sedí!“

21:50

Přijíždíme do hotelu a končí program prvního dne.

21:55

Vplouvám do pokoje 2605 a vyzouvám si lodičky. To byl den; dala bych si panáka. Jemně si odličuji vatovým tamponkem pravé oko.

21:56

Vrrr.

Telefon se zase snaží si vynutit pozornost.

Společný chat delegace:

Kuchař:

Co drink ve 33. patře?

Císař:

Jo!

Fotograf:

Dorazím později.

Já:

Ráda.

22:09

Líčím si zpátky pravé oko. Z drdolu mi vypadne rezavý pramen, pak další. Rozpouštím ho a vlasy se mi rozprostřou po zádech jako měděná záclona. Ze zrcadla na mě kouká F-35.

Ne stíhačka.

Já.

Fešná pětatřicítka se světle modrýma očima.

O pět minut později vcházím do baru Sky Lounge, který nabízí tlumené světlo a výhled na noční Hirošimu.

Jsou tam. Kuchař i Císař. Kdo asi hlídá prezidenta?

„Co si dáte?“ zjišťují.

„Co pijete vy?“

„Saké.“

„Dám si taky.“

Číšník přináší porcelánový kalíšek i pro mě.

„Nebudeme si tykat?“ navrhuji.

Přikývnou.

„Martin.“

„Ema.“

„Cyril.“

Bavíme se o práci. Objednáváme druhé kolo. Barman přináší ještě ubrousky, vodu a košíček s oříšky. Hluboce se ukloní.

Před třetí rundou se Cyril zvedá.

„Mizím.“

„Čau zítra,“ mrkne Martin.

Zůstáváme jen my dva.

Nastane ticho.

Nepatrně se k němu natočím. I on ke mně.

Podívá se na mě. Ten pohled hladí.

Dveře baru se rozletí.

„Mám ho!“ vřítí se Středobod, tašku a foťák vítězoslavně nad hlavou.

„Našli ho! Zázrak. Miluju Hirošimskej dopravní podnik!“

Vyexuje sklenici vody, zamává a běží dál.

Natáhnu se pro burák. On taky. Naše prsty se pod oříškovou hladinou v misce lehce dotknou. Je to víc než příjemné.

A vtom nás personál upozorní, že bar zavírá.

23:42

Čekáme na výtah. Stojíme vedle sebe. On ruce volně podél těla. Já si hraji s kartou od pokoje.

Cink.

Nastupujeme.

Kabina se dává do pohybu směrem nahoru.

Cink.

Vycházíme do prázdné chodby.

Zastavíme se. Na půl cesty mezi něčím a ničím.

„Dobrou noc?“ říkáme s malým otazníkem v hlase oba zároveň.

Dveře pokoje se za mnou zaklapnou a já padám oblečená na postel.

23:50

Bzučí telefon, automaticky po něm sahám.

Neuložené číslo:

Díky za dnešní program a večerní drink, Emi! Bylo to moc fajn. M.

Martin mi píše ze soukromého mobilu? Hmm.

Já:

Marti, já moc děkuju za vytáhnutí na drink.

M.: …

Na displeji se krátce rozběhnou tři tečky. A zase mizí.

6. srpna

8:00

Začátek ceremonie v Mírovém parku. Projevy.

8:15

Odbije zvon. Minuta ticha. Všechno se zastaví. V tento okamžik před desítkami let dopadla na Hirošimu atomová bomba Little Boy.

8:20

Prezident klade věnec.

8:38

Vypouštějí bílé holubice a na pár vteřin jako by se celý park nadechl. Všichni se dívají vzhůru.

8:50

Ceremonie končí.

9:00

Odjezd na letiště.

12:15

Formálně si se všemi podávám ruku na rozloučenou. Martinův stisk ale nepovolí. Koutky úst mu cuknou do úsměvu, obejme mě. Zavírám oči a vdechuji jeho blízkost. Ještě chvíli. A už se zase pouštíme.

7. srpna

17:16 JST, Tokio

Držím v ruce telefon a přemýšlím, co napsat.

„Děkuju, že seš,“ nacvakám.

10:16 SEČ, Praha

Martin na cestě z letiště domů píše Emě zprávu, o které přemýšlel celý let.

Martin:

Děkuju, že seš.

Kliká na odeslat.

Odpověď přichází rychle:

Eva:

Už dlouho jsi mi to neřekl.

Eva?

Ztuhne.

Já to poslal omylem manželce?!

17:16 JST, Tokio

Děkuju, že seš stále svítí na displeji.

Ještě jednou si zprávu čtu.

A klikám na smazat.

Bylo to zvláštně krásné.

Něco, co se nedá pojmenovat, ale zůstává.

V paměti.

Pod kůží.

Některé chvíle trvají déle, než ukazují hodinky.

Energie doznívá, i když už je to pryč.

Zanšin.

Cesta do neznáma
Lucie Buryánková

„Určitě to tady zvládneš, jo?“ Letmá pusa na pravou tvář, levou ještě svírá polštářová tma. David se otočí na záda a sleduje, jak paže jeho ženy tancují mezi ramínky v šatní skříni. „Jasně, že jo,“ pronese rozespale, „ty si hlavně ten víkend s holkama užij a nic se nestrachuj.“ Aneta mu ještě zamává a on za okamžik slyší bouchnutí vchodových dveří. Pár sekund vzácného ticha. Prozíravě tuší, že nebude trvat dlouho. Když se z vedlejšího pokoje ozve protáhlé volání, Davidem projede zachvění. V hlavě ještě slyší Anetinu otázku.

Trvalo mu poměrně dlouho, než si na nové označení zvykl. „Taaatiii!“ Nálepka, která od onoho březnového rána nahradila jeho pravé jméno v občanském průkazu. Jedna minuta a člověk se stane někým jiným. Nikdy ho nenapadlo, že by změna identity – ano, klidně by to nazval změnou identity, jakkoli se to někomu může zdát příliš nadnesené – byla proveditelná tak rychle. Jedno zatlačení a tady ho máte, tatínku. S nedůvěrou v očích se zadíval na doktora. „No na co čekáte, chlape, až zahřmí?“ Jeho slova mu zněla v hlavě ještě tři měsíce poté. Jako údery kostelního zvonu v pravé poledne.

Když mu před necelými třemi roky Aneta oznámila, že je těhotná, zaskočila ho. Ne, že by dítě neplánovali. Na druhou stranu, nikdy si neřekli konkrétní obrysy svých očekávání a časového harmonogramu. „Víš, někdy se to prostě nedá naplánovat. Příroda to vyřešila za nás.“ Aneta ho vzala na oběd, dvakrát kuřecí medailonky s hranolky, a on jen seděl a nevěděl, co říct. V hlavě měl náhle vygumováno. Takhle se nějak cítí foťák, když z něj vyndám paměťovku, napadlo ho. Nezasmál se.

„Ty nemáš radost?“

David rychle polkl. „Samozřejmě že mám radost,“ pronesl a vzal její dlaň do své. „Já jen… musím to trochu vstřebat, ty ne?“

A tak zatímco vstřebával, Aneta se pustila do kupování výbavičky a přípravy dětského pokoje. Ponožky menší než Davidův palec, krémy na opruzeniny, nebo ta obrovská balení vlhčených ubrousků. Neodpustil si poznámku, zda jimi Aneta plánuje vytapetovat byt. Vlastní vtipností se snažil zamaskovat nejistotu, která se kolem něj omotávala jako pavoučí síť kolem nebohého Froda. Při pohledu na to všechno si začal pomalu, pomaloučku připouštět, že se to opravdu děje. Za pár měsíců na svět přijde osoba, která s nimi bude sdílet nejen postel, ale i vzduch v místnosti.

První velký ultrazvuk potvrdil předpokládaný termín porodu a Davida zachvátila další vlna úzkosti. PERU, svítila na něj čtyři červená písmena, která si před více než půl rokem nadšeně zapsal do kalendáře. Na další výpravu v tom všem skoro zapomněl.

„Ale…,“ snažil se přece jen před Anetou cestu ospravedlnit, „mám tam dělat hlavního fotografa, nemůžu je nechat ve štychu.“ Věděl, že je to chůze na tenkém ledě.

„A mě tu ve štychu necháš? Co když…“ Větu nedořekla. Nemusela. David cítil, že kry pod ním začínají praskat. Kolegům napsal stručnou omluvu, a když cestou od lékaře míjeli květinářství, vlezl bez rozpaků dovnitř.

„Máte nějakou z těch kytek, které podle NASA nejlépe čistí vzduch?“ otázal se bez okolků prodavačky a domů si kromě černobílé fotografie odnášeli ještě metrovou bambusovou palmu.

Pohled na zelenou rostlinu, která teď dominuje ložnici, ho přenese ze vzpomínek zpátky do sobotního rána.

„Taaatiii,“ ozývá se znovu z vedlejšího pokoje. David odhodí peřinu a posadí se. Levou rukou nahmatá na nočním stolku brýle. Sebastian je rychlejší, s náručí plnou knih už stojí ve dveřích ložnice.

„Táta přečíst tohle,“ prohlásí rozhodným hlasem a už neobratně hází jednotlivé knížky na postel.

„Radši bych se nejdřív nasnídal, ale to asi není ta správná odpověď, co,“ pronese David spíš sám k sobě. „Tak šplhej,“ pobídne ho a znovu se opře do polštáře.

Knihy, chalupa, drobky od štrůdlu na jednotlivých stránkách. Děda četl a malý David dopodrobna prohlížel mapy a ilustrace. Domorodci marně bránící svou půdu. Livingstone objevuje Viktoriiny vodopády. První stopa Evropana na Novém Zélandu. Obrázky pralesů, vysokých palem, všechno temně zelené, barevné byly jen uniformy těch dobrodruhů. Tyhle tvoje cesty do neznáma… Kdy ty z toho vyrosteš? Rodiče, učitelé, všichni v jeho lásce k objevování viděli jen přechodné dětské pobláznění. Však on jim ukáže, že z opravdové lásky se vyrůst nedá.

Uběhlo pár let. Připadá mu to jako včera. A zároveň jako život někoho jiného. Paralelní etuda velmi podobného Davida. Jak je možné to takhle vnímat? Pocit, že něco proběhlo už před miliony lety a zároveň dojem, jako by to bylo vlastně včera. Žák, student, cestovatel, dobrovolník, fotograf… Miloval okamžik, kdy se jeho pohorka propadla do nové neznámé půdy. Takové, po které jeho noha ještě nekráčela. Jako první rande, napadlo ho pokaždé. Nejistota a vzrušení zároveň, kombinace, co nemůže zklamat. Opatrně kráčel po vyšlapaných cestách, cestách už tolikrát prochozených. Jde vůbec ve světě kráčet po opravdu neznámém místě? Takovém, které zatím s žádným dotykem pohorky ani jiné lidské obuvi nemělo tu čest?

Dnes by se takovému snu zasmál. GPS souřadnice rozmístěné na každém stupni zeměpisné šířky i délky ho z iluzí probudily. Netruchlil, objevil novou vášeň – focení. Šlo mu to nečekaně dobře. Jeho fotky zkrášlily webové stránky dobrovolnické organizace, ve které působil. Brzy začal fotit i pro další neziskovky, po pár měsících pro renomované magazíny. Cest přibývalo, stejně jako vrásek v obličeji.

Kristova léta oslavil shodou náhod v Brazílii, symbolicky pod sochou obrovského Spasitele a tam, na terase zapadlé kavárny, mu hledáček objektivu zastínila Aneta. Ona čerstvá doktorandka, on s blátem z Amazonie ve vlasech. Ona plánovací perfekcionistka, on volnomyšlenkář bez představy o budoucnosti. Možná jsem tohle potřeboval, říkal si. Vrátit se zpátky na zem, do reality všedních dní. Vzal místo v přírodovědeckém ústavu a jako fotograf jezdil už jen na pár výprav několikrát do roka.

Když se David poprvé zahleděl do tváře svého syna, na peruánské pralesy si sotva vzpomněl. Viděl hodně, o tom žádná. Nic na světě v něm ale nevyvolalo takové pocity. Pocity čeho vlastně? ptal se David sám sebe, ale odpověď neznal. Byla to zvláštní magická chvíle. Horko se mu valilo tělem, jako láva v rozpáleném kráteru. Dlaně naopak studily jako zábradlí v zimě. Srdce mu zběsile tlouklo, ačkoli během poslední hodiny udělal maximálně pár desítek kroků. Z očí mu čišela podivná kombinace otcovské pýchy a paniky.

Na levé ruce chytré hodinky, v kapse nejnovější model telefonu, a ani jeden moderní výdobytek mu neporadil, jak má to malé stvoření držet. Necelá tři kila. Tolik neváží ani jeho celá fotografická výbava. Nesčetněkrát ji vláčel napříč kontinenty, a ruce se mu klepou až teď? Proč, propána, snažil se uklidnit.

„Nemačkám ho moc?“ Otočil se nejistě na Anetu.

„Vůbec, hlavně buď v klidu, on to z tebe vycítí.“

To je rada, pomyslel si, zůstat v klidu. Zůstal ve větším klidu, když jim kdesi v Indii zkřížil cestu tygr. Tehdy přesně věděl, co má dělat. Četl povinný manuál, zápisky z cest jiných cestovatelů. Ještě jednou se podíval na stolek vedle Anetiny postele. Plastová láhev, Anetina kosmetická taštička, banánová sušenka Corny. Návod nikde. Nic, kde by se dočetl, jak porozumět rozdílným typům pláče. Jak novorozence přebalit nebo vykoupat. Znovu se zadíval do zavinovačky. Zmačkané záhyby kůže na drobných dlaních mu připomínaly cesty jako na mapě. Neprobádané, nikým neprochozené.

Tady máš tu svou cestu do neznáma, bez mapy, bez Lonely Planet.

Uchechtl se. Vzpomněl si na song, co jim často vyhrával na výpravách. „I’m a lonely boy… I’m a lonely boy… Oh, oh…“

To už dávno neplatí, i když určitou míru nejistoty cítí David pořád. Zvykl si. Nedílná součást jeho nové role.

„Jakou začneme?“ Usměje se, když syn na první dobrou sáhne po dětském atlasu světa. Jemně ho přitáhne vedle sebe a pravou ruku obtočí kolem drobného těla. Aneta mu přece věří, odjela na celý víkend. Zvládne to. Žádná z knížek, kterou přinesl na postel Sebastian, nebyla scénářem ani mapou toho, jak zvládnout roli otce. Každý den je jako nová tajuplná stezka v tmavě zelené džungli, kterou si tak dobře pamatuje z knížek.

Vidíš, dědo, tady jsme – tři generace zvědavců na cestě do neznáma.

Kapitán Kron
Dalibor Gazur

Kapitánovi na lodi Calliope nikdo jinak než Kron neřekl, přestože měl ještě jméno Fadas, které mu přiřkli poté, co jej našli na riasovém pobřeží Galicie. Další jméno, Vigo, dostal podle města, ve kterém se ho ujala bezdětná rodina rybáře Fernándeze Albora. V matrice města by se pak našla ještě připomínka „Un“, ale ten přídavek si vysloužil vyloženě kvůli tomu, že když ho našli napůl utopeného v moři, měl na nohách rybí šupinky, proto úředník města zanesl do knihy důležitý fakt, že nalezené dítě je člověkem. Celým jménem byl Kron Fadas Vigo Albor, přesto mu říkali pouze Kron, ale kdo mu dal toto jméno, nikdo netušil.

Je důležité vědět, odkud kapitán pocházel, protože jak on, tak celá jeho loď Calliope byli záhadou. Nejenže se na ní plavil neuvěřitelných šedesát let, ale samotný dvoustěžňový škuner byl zvláštností a jako jediný doposud používal k pohonu stále jen plachty.

Jenže také jako jediný opakovaně přivážel plné podpalubí ryb. Nikdo nepochyboval o tom, že starý Kron oplýval darem, který mu vždy zajistil úspěšný lov.

V té době jsem byl mladičkým lodníkem, hledajícím dobrodružství na moři a dychtícím po vzdálených zemích.

„Ukaž ruce!“ pravil přísně loďmistr a prohlížel si mou postavu. „Myslím, že pokud se neutopíš, pak by z tebe mohl být dobrý námořník,“ pravil s fajfkou v ústech a odplivl do moře páchnoucí slinu. Až později jsem pochopil, že to nemyslel špatně, ale byl už takový mrzout. Na lodi vládl neobvyklý klid, protože všichni námořníci věřili v Boha a pili jen o svátcích.

Mými věrnými přáteli se po dlouhou dobu staly vědro se slanou vodou a hadr na vytírání podlahy. První mozoly jsem si vysloužil kasáním plachet. Hlas mi zhrubl a rysy ve tváři se prohloubily.

„Proč se Calliope vydává na lov vždy jihozápadním směrem, když se říká, že na severu je nejvíce ryb?“ zeptal jsem se Marcuse, mladšího námořníka.

„Víš přece, že na směru nezáleží, když náš starý vždy přiveze plný škuner,“ odpověděl kamarád a dlaní si clonil oči proti slunci, „až připlujeme na místo, pak pochopíš.“

Více jsem se neptal a pečlivě se dál učil námořnické práci. Pluli jsme měsíc oceánem směrem na jihozápad. Před úplňkem nařídil kapitán otočit loď k jihu a po dvaceti hodinách jsme zakotvili poblíž nevelkého ostrova. Tehdy, bylo to už navečer, kapitán Kron rozkázal námořníkům, aby se uzavřeli v podpalubí a do rána nevycházeli na palubu.

„To je starého rituál, který se nikdo neodváží narušit,“ napomenul mou zvědavost Marcus, „uvidíš příští den. Pokaždé po takové kouzelné noci nachytáme plné sítě ryb.“

Jenže, byl jsem nejmladší, táhlo mi na čtrnáctý rok, a proto jsem také byl nejzvědavější. Schovaný do smotaných lan na přídi, sledoval jsem tajemné chování kapitána Krona. Vyšel na palubu se svým psem Sartarem a dal mu příkaz prohledat každý kout, kde by se mohl někdo schovat. Přišel až ke mně, jenže my dva jsme se během plavby tak skamarádili, že stačil plátek sušeného masa a pes zase odběhl bez štěkotu za svým pánem. Stulil se do klubíčka a vyčkával na další příkazy.

Kapitán uchopil do ruky lasturu, lehce nehtem ukazováčku pravé ruky poklepal na její perleťovou stěnu a vyčkával. Po chvíli zopakoval stejným způsobem zvláštní tajemné znamení. Najednou bylo vidět v měsíčním světle, jak jeho ruka ucukla při vibraci, kterou lastura vyvolala. Kapitán si přiložil ulitu k uchu a jeho ústa začala vydávat divné souzvuky, které zněly jako pískání dohromady spolu s temným mručením.

Bylo zvláštní pozorovat toho starého muže, který měl jistě více než sedmdesát let, jak se naklání přes bok lodi, sleduje klidnou hladinu a vydává zvuky, které se mi v té chvíli zdály směšné. Myslel jsem si, že tímto kouzlem dokáže nalákat ryby k našemu škuneru, když vtom jsem zahlédl kolem přídě proplout velkou rybu, čeřící hladinu a vytvářející vlny. Velká ocasní ploutev se na chvíli vzpřímila a potom zmizela ve vodě. Vystrčil jsem hlavu z lanoví co nejvíce, abych záhadného tvora mohl spatřit ještě jednou. Kapitán mě nemohl vidět přes všechny ty sudy a lana, přivázané ke sloupkům zábradlí.

Měsíc se zrcadlil ve svém úplňku a ozařoval celou jednu stranu lodi, takže jsem mohl na vlastní oči spatřit přibližující se vlnění, když vtom se najednou ozvalo bouchnutí a následně šplouchnutí.

Kapitán Kron přehodil přes palubu provazový žebřík, který byl uvázaný k zábradlí. A pak, nevěřícně jsem zakroutil hlavou, kapitán zcela nahý přelezl bok lodě a začal sestupovat k hladině. Zřejmě se stačil svléknout během chvíle, kdy jsem sledoval mořského tvora. Trnul jsem hrůzou a nevěděl, jestli mám křičet o pomoc, ale při pohledu na psa, který vše klidně sledoval, zůstal jsem potichu a dál s úžasem pozoroval kapitána splývajícího s vodou.

Kolem jeho těla se tvořily kruhy, které se začaly stáčet do víru. Nějaký tvor, snad ryba, se k němu přibližoval a zase odplouval, až se vše uklidnilo a na hladině bylo možné spatřit štíhlé tělo ženy s dlouhými vlasy.

Vždy jsem o nich jen slyšel, ale teď mé oči nevěřícně zíraly na pravou mořskou vílu. Tělo jako z alabastru, nádherně se pnoucí, zůstalo najednou klidné vedle kapitána. Ten natáhl ruku a nymfa také vztáhla svou, aby se mohli dotknout, dlaněmi opřít o sebe, zaklesnout se prsty a pevně držet.

Kapitánovo tělo se během tohoto setkání počalo měnit. Ruce, hlava, hrudník, vše se měnilo. Najednou z něj byl malý chlapec a za chvíli dítě, až nakonec mořská víla držela v rukou malé miminko, které pevně přitiskla mezi své prsy, a prudce se potopila, aby v mohutných obloucích mohla odplout do dálky k zářícímu svitu měsíce, dokud mi nezmizela v temném obzoru.

Čekal jsem na kapitánův návrat nekonečné hodiny, dokud mi hlava neklesla mezi lana, takže jsem usnul a probudil se až s ranním svítáním. Právě vycházel z podpalubí kormidelník, aby se mohl chopit svého řemesla.

Ten den a následně ještě týden jsme rozprostírali své sítě a potom je vytahovali plné ryb, takže celá posádka pracovala na jejich zpracování včetně ukládání k ledu.

„Kapitán je na lodi?“ zeptal jsem se Marcuse.

„Ano, odpočívá v kajutě,“ odpověděl, „takhle je to pokaždé, nejdříve přijde tajemná noc a potom dny plné zázraků, kdy nachytáme plné sítě ryb a můžeme se vrátit domů.“

Chtěl jsem mu říct, co jsem viděl, ale má ústa se jen otevřela a nedokázala vypustit jediné slovo o noční události. Zmateně jsem pohlédl na kamaráda.

„Ano,“ potichu přitakal.

Poznal jsem, že také on musel být v minulosti svědkem té události, ale nějaká tajemná síla mu bránila, stejně jako mně, tu záležitost popsat.

Až za dva dny vystoupil kapitán Kron ze svého úkrytu za doprovodu psa Sartara, aby shlížel z výšky kapitánského můstku na hladinu oceánu, ve kterém na něj čekala jeho maminka.

Vílí ochrana
Tereza Polivchuk Poslušná

„Poběž, Eliško!“ vybídne mě víla. Její křídla se třpytí na slunci, paprsky jemně prosvítají skrze tenké blanky. Má dlouhé, blonďaté vlasy a jemné rysy ve tváři. Natáhne ke mně ruku. Zachichotá se. „Kam by ses dnes chtěla podívat?“ Mrkne na mě blankytně modrýma očima.

„Někam, kde bude slunce!“

„Tak poběž!“ a už mne vleče k portálu. Bublinky čiré tekutiny v něm praskají a občas se objeví drobná duha. Běžím za vílou bosá, tráva mě jemně lechtá na chodidlech a rosa studí. Přijdu si tak živá. Těším se na další svět, který objevím. Nové tvory, které neznám, a místa, která jsou tak okouzlující a fascinující. A možná…

„Vstávej!“ vytrhne mě ze spánku matčin hlas a ostré světlo. Okamžitě vyskočím, až se mi zamotá hlava. Podle hlasu poznám, že nemá náladu. Ale kdy ji naposledy měla, povzdechnu si v duchu.

„Dobré ráno, maminko,“ stoupnu si vedle postele a ruce dám podél těla, narovnám se. Propaluje mne pohledem a vím, že hledá, za co by mi vyčinila. Jenže mně je už dvanáct, nejsem žádná malá, naivní holka.

„Ustel si a přijď na snídani.“

„Ano, maminko.“

Odejde. Dovolím si přiskočit k vypínači a zhasnout světlo. Matka říká, že slunce způsobuje rakovinu a odpadávalo by mi maso z kostí. Proto v celém domě natřela okna černou barvou. Ale v rohu se odloupnul malý kousek a já skrze něj vidím paprsky sluníčka, jak se dobývají dovnitř pokoje. Mám strach vystavit jim kůži, nezabrání mi to však naklonit se a ten úzký paprsek světla obdivovat.

Představuji si vílu, která mne doprovází ve snech, jak je někde venku a přijde pro mě. Okamžitě se za tu myšlenku zastydím. Jenže… Už delší dobu se v nitru peru s city ke své matce. Nepamatuji si nic z dětství, jako by mi ho někdo vymazal. Někdy mě to děsí, přijdu si jako rozbitá hračka. Matka říká, že hračky jsou pro děti, a tak těch pár, co jsem měla, schovala. Nutí mě oslovovat ji maminko a já mám strach, že to jednou řeknu špatně.

Běžím po chodbě a záměrně přeskakuji parkety, které vržou. I to ji někdy dokáže rozladit. Schody seběhnu po špičkách, dojdu ke stolu a sednu si. Podívám se před sebe, na talíři leží rozvařená ovesná kaše. Zhluboka polknu, nesnáším ji. Přesto je to jedna z nejčastějších snídaní. Občas mám pocit, že má matka škodolibou radost z toho, když mi nechutná. Zastydím se za tu myšlenku. Co když ze mě roste zlé děvče, jak často říká? S oblibou mi vypráví příběhy dívek, které neposlouchaly rodiče a přišli si pro ně špatní lidé, kteří jim ubližovali.

„Pomodlíme se,“ řekne jako každé ráno. Matka říká, že Bůh vidí všechno. I to, když se někdo nemodlí. Pak prý takoví lidé přijdou do pekla. Jednou jsem se zeptala, když je Bůh milující, proč by trestal za to, když se člověk zapomene pomodlit? Co když má někdo opravdu veliký hlad? Matku to hrozně rozčílilo a dotáhla mě do Komory hanby. Oklepu se při vzpomínce na tu místnost…

„Nešij sebou,“ zasyčí a pokračuje v modlitbě. Když mi pokyne, ať začnu jíst, po očku závistivě sleduji její toust, ze kterého vytekl sýr na talíř. Naprázdno polknu. Začnu jíst kaši a představuji si, že jde o teplý, lahodný sýr. Matka říká, že není pro děti vhodný. Jenže já už nejsem malé dítě!

V půlce misky už nemůžu. Mám pocit, jako bych spolykala lepidlo. Břicho mě tíží, krk se mi stáhne úzkostí. „Maminko, já už nemůžu.“

„Bůh nemá rád, když se plýtvá jídlem. Takže buď hodná holčička a dojez to!“ Zamračí se a vrásky na čele se ještě prohloubí. Hnědé oči se tváří přísně a nesmlouvavě. Chci být hodná holčička, a tak kaši pomalu soukám do sebe, lžičku po lžičce. Zbývá pár soust, když ucítím v krku nepříjemné pálení a pak… vše vyzvracím. „Ty náno pitomá!“ zaječí matka a zvedne se tak rychle, až převrátí židli. Ta s rachotem dopadne na dlažbu. „Starám se o tebe, dávám ti všechnu lásku a ty se mi odvděčíš takhle? Víš, co tě čeká.“

„Maminko, prosím ne! Já to uklidím,“ začnu rychle sahat po ubrouscích.

„Máme pravidla a ta se musí dodržovat! Víš, jak nerada tě trestám, ale jen tak se můžeš naučit, jak být dobrým člověkem. A teď běž.“

Nadechnu se, oči se mi zalijí slzami. Chci zkusit poprosit ještě jednou, ale ona mě zarazí. „Nezkoušej moji trpělivost.“

Pomalu se loudám do Komory hanby, jako bych snad mohla oddálit ten okamžik. Přes slzy nevidím na cestu. Projdu chodbou a na konci se nadechnu. Co by bylo, kdybych neposlechla? Kdybych utekla do pokoje? To, co vždycky, jen by tvůj pobyt prodloužila, ozve se hlásek v mojí hlavě.

„No jen běž,“ objeví se za mnou matka jako duch, až nadskočím. Nadechnu se a otevřu dveře. Přivítá mě pach vlhkosti a ještě něčeho jiného. Něčeho, co mě děsí mnohem víc než tma. Nemohu se ani hnout, proto, když do mě matka strčí, málem se skutálím po schodech. Než vyrovnám rovnováhu, zabouchnou se dveře a ozve se zvuk klíče.

Tápu ve tmě, přidržuji se slizké zdi a sejdu schody. Chlad se do mě zakousne, začnou mi drkotat zuby. Dojdu poslepu podél zdi, dokud holení nenarazím na kov. Dosednu na navlhlou matraci a obejmu si kolena. Začnu se kolébat a potichu si broukat. Občas to pomáhá přehlušit zvuky cupitajících nožiček po podlaze. Nikdy nevím, zda je to výplod mé mysli, nebo zda tu opravdu jsou nějací tvorové.

Snažím se představovat si, že jsou také vyděšení jako já. Nikdy nevím, jak dlouho tu budu. Nejdéle mě tu matka nechala asi dva dny. Nebo si to alespoň myslím. Poznala jsem to podle ukrutné žízně a ještě horšího hladu. Na záchod jsem chodila do rohu místnosti a musela jsem si pak tu moč vydrbat, protože hodné holčičky nečůrají do rohu. Do hlavy se mi opět vloudí ta myšlenka. Co by se stalo, kdyby matka odjela a už se nevrátila? Nejednou mi tím vyhrožovala. Zkouším zhluboka dýchat, hrudník mi svírá úzkost.

„Eliško, nespi, čeká nás cesta do neznáma,“ probudí mě sladký hlas.

Víla! Dívám se do těch modrých očí přetékajících laskavostí.

„Vždyť prospíš ta největší dobrodružství! Tak pojď, svět čeká, až ho objevíme.“ Pomůže mi zvednout se z hebkého mechu uprostřed lesa. Cítím vůni jehličí a zeminy, o tvář se mi otírá jemný vánek. Mezi dvěma stromy se objeví portál. Víla mne k němu dovede.

„Ty první,“ mrkne na mě uličnicky a já udělám krok dopředu. Obklopí mě zvláštní pocit, celé tělo mě brní. Projdu portálem a musím přivřít oči, oslní mě záře. Za mnou se ozve chichot.

„Mají tu dvě slunce, ale neboj, brzy přivykneš, Eliško.“ Z víliných úst zní mé jméno tak něžně. Je zvláštní jej slyšet, protože doma… doma mne tak nikdo neoslovuje.

Užívám si slunečních paprsků a čekám, kdy přejde oslnění. Ani by mi nevadilo jen tak tu stát, tohle je jediné místo, kde mohu spatřit slunce a… taky svět venku.

Matka říká, že venku číhají zlí lidé, a proto mě musí chránit před celým světem.

Ozve se zašustění. Leknu se a otočím. Z křoví vystoupí kůň. Znám ho z knih, které mi matka občas dovolí si prohlížet. Ale tenhle je jiný. Je zářivě bílý. A navíc má roh! Přímo uprostřed čela. Zůstanu zírat s pusou dokořán.

„No tak, neboj se ho, můžeš si ho pohladit,“ zašeptá mi do ucha víla. Udělám dva kroky dopředu a natáhnu ruku…

Buch! Buch! Buch! Vyděsí mě zvuky ran. Někdo buší na domovní dveře. Srdce mi bolestivě bije. Nikdo k nám přeci nechodí. Když matka odjíždí, zamyká mě v pokoji a říká, že bydlíme tak daleko proto, aby nás nikdo nemohl najít. Ale teď… Ty rány nepřestávají. Krčím se na posteli a přeji si utéct do neznámých světů, které mi pomáhají přežít poslední roky.

Slyším jekot. Mám strach. Ani jsem si to neuvědomila, ale počůrala jsem se. Dojde mi to, až když mě začne matrace studit. Zacpu si uši a skrčím se, za tohle mě trest nemine. Neslyším tak zvuk zámku, ale když se rozsvítí, vzhlédnu vzhůru. Dolů běží nějací muži. Jsou v černém, mají masky a někdo ječí. Jsem to já. Dojde mi to, až když začnu chraptit. Něco říkají a ukazují, ale já volám matku. Jsou tady. Zlí lidé si pro mě přišli! Matku nikde nevidím, možná je zavolala, protože jsem byla zlobivá holčička. Brečím a prosím Boha, když mne jeden z těch velikých mužů popadne do náruče. Snažím se vykroutit, kopu nohama, ale proti jeho obrovské náruči nezmůžu nic. Svět kolem mě zčerná.

Probudí mě pláč. Myslím si, že je to matka, a tak volám: „Maminko, jsi to ty? Já už budu hodná, slibuji!“ Otevřu oči a vyděšeně zírám na vysoké muže stojící v kuchyni. Na židli sedí nějaká paní a vzlyká. „Eliško,“ šeptá. Zmatenost mě na chvíli zbaví hrůzy. Odkud zná mé jméno? Prohlížím si její blankytně modré oči a dlouhé, světlé vlasy. Někoho mi připomíná. Ale jak by mohla, vždyť jsem celý život nikoho kromě matky neviděla.

A pak mi to dojde. „Vypadáš jako víla z mých snů,“ vyhrknu. Paní zvedne oči.

„Víla?“

„Jo, ta, která mi ukazovala různé světy! Když jsem nemohla…,“ nedořeknu. Dojde mi, že se matka bude zlobit, když si budu stěžovat na začerněná okna. Zoufale se rozhlížím a očekávám, kdy přijde, aby mne vrátila zpět do Komory hanby. Po tváři mi steče slza a hlasitě popotáhnu.

„Neboj se, Eliško, už se nevrátí. A slibuji, že spolu procestujeme celý svět a už nikdy, nikdy tě nespustím z očí!“

Cítím se nejistě, bojím se těch mužů a stále očima hledám matku. Ale čím déle sleduji tu ženu, tím více mé nitro zalévá pocit klidu a jistota bezpečí. Je to přeci moje víla, nemůže se mi nic zlého stát.

Nehladit, prosím!
Kateřina Šelepská

Odbila půlnoc. To byla chvíle, na kterou Sabina čekala. Chatou plnou spících lidí se už dlouho neslo jenom ticho. Posadila se na posteli. Brzy se do ticha totiž mělo ozvat cupitání čtyř bosých nohou, mířících na tajnou výpravu. Srdce jí bušilo napětím.

Se sestřenicí Erikou se Sabina sešla přesně tam, kde se domluvily. U zadních dveří, vedoucích do kůlny, ze které se potom dalo vyklouznout rovnou do lesa. Tam na ně čekaly boty i baterky.

„Připravená na pozorování ježků?“ zeptala se Erika šeptem a odemkla pomaličku zámek.

Sabina vážně přikývla a rozsvítila svou baterku. Nikdy v životě neviděla živého ježka, protože na rozdíl od své sestřenice žila ve velkém městě. Z představy, že nějakého najdou, jak pochoduje listím, byla nadšená, ale zároveň se trochu bála jít v noci do lesa bez doprovodu dospěláka.

Bok po boku se obě vydaly kůlnou. Byl to děsivý pochod, protože na všech pavučinách v rozích a na stěnách zaujali své místo pavouci a byli obrovitánští. Brzy ale vyšly na posekanou louku a zamířily mezi stromy, kde pavouci nebyli tolik vidět.

„Až nějakého najdeme, pohladíme ho, že jo?“ ujišťovala se Sabina, když je pohltila lesní temnota a ony začaly rychle šlapat po pěšince do kopce.

„Jo, ale jenom trochu, jinak by nás popíchal. A jenom pokud nám neuteče!“

Sabča přikyvovala. Nechtěla se nechat popíchat, ale ježci jí přišli natolik roztomilí, že byla ochotná to risknout.

Když minuly potůček, kráčely chvíli proti jeho proudu, pak ho v nejužším místě přeskočily a vydaly se znovu rovnou do kopce. Do těch míst už se běžně nevypravovaly sbírat houby, nebály se ale, že se ztratí. Dospěláci vždy říkali, že stačí sejít z kopce a dorazí k silnici, ta už je zavede do vesnice, a to ať budou kdekoliv.

„Támhle je ježek!“ sykla Erika náhle. Kužel světla její baterky namířil na třesoucí se listí vzrostlého kapradí. Skutečně se tam cosi nepochybně pohybovalo.

„Jdeme!“ zavelela a rozběhla se.

Sabina ji následovala. Než se nadála, prodíraly se obě kapradinami. Listí jim šustilo okolo nohou, světla se snažila prodrat k ježkovi kdesi v onom houští a marně bojovala se stíny. A najednou, aniž by si všimly, kdy k tomu došlo, je kapradí začalo chytat a stahovat kamsi do svého středu.

„Co to sakra je?!“ zakřičela Erika a sklonila se, aby si osvobodila nohy. Baterka jí spadla na zem a začala se kutálet z kopce. Osvítila jim všechnu tu rozpohybovanou hrůzu, ve které byly uvězněny.

„Já nevím, já nevím!“ ječela Sabina. Snažila se utíkat, jenže to nešlo.

Kapradí se ve svém středu rozestoupilo a odhalilo lesní studánku. Na jejím okraji stál veliký ježek na zadních. Opíral se o klacík jako mocný čaroděj o svou hůl. Třikrát s ním klepnul do země pokryté listím, ze studánky se rozzářilo jasné modré světlo a okamžitě je všechny pohltilo.

„Takže, vy jste chtěly chytat ježky, jó?“ zeptal se jich vážně jakýsi hlas z temnoty, ve které se ocitly.

Musely se určitě někam přenést, protože okolo nich už nešumělo kapradí a vzduch nevoněl houbami a listím. Cítit byla jen studená hlína a hlas se okolo nich nesl v hlubokých ozvěnách, jako by byly v nějakém sále.

Ozvalo se cvaknutí a objevil se povědomý kužel světla. Ježek, který měl najednou bezmála dva metry, na ně přísně posvítil baterkou, kterou Erika upustila. Okolo něj se do výšky zvedala jakási jeskyně, z jejíchž stěn trčely kameny a obrovitánské kořeny.

„Myslíte si snad, že ježci jsou nějací pejsci na hraní, nebo co?!“ utrhnul se na ně a hlasitě si několikrát odfrknul. Zlostně klepnul teď už velkou pokroucenou holí do země a zadupal.

„Ne, promiňte, pane Ježku,“ koktala Sabina a přitiskla se blíž ke své sestřenici Erice. „My jsme nechtěly!“

„Ty jedna lhářko! Já jsem vás slyšel, celý les vás slyšel, vůbec jste se s tím netajily! Ale já vám ukážu, pojedete teď se mnou, stanete před shromážděním a budete souzeny jako ježkovití,“ prskal na ně velký ježek a čumáček se mu při tom chvěl a třásl vztekem.

Z dálky se ozvalo tiché šumění. Rychle se přibližovalo. Tunel na samém konci jeskyně ozářilo oranžové světlo a brzy se z něj vyřinul jednoduchý žlutý vlak s velkými otevřenými okny i dveřmi. Šinul se po dřevěných kolejnicích, pak začal zpomalovat a zastavil jim po pravici. Tichounce klokotal. V jeho kabině seděl o něco menší ježek se žlutou přilbou na hlavě a pozoroval je očkama připomínajícíma dva černé korálky.

„Stanice Podtůní,“ zavolala ježčí slečna odkudsi ze středu soupravy a vykoukla ze dveří, aby se rozhlédla na obě strany.

„Nastupte si, dělejte,“ popohnal Sabinu s Erikou starý pan ježek holí dovnitř.

Ve vagónu, do kterého vešli, neseděl nikdo jiný. Usadili se a vlak se s tichým šuměním připomínajícím vítr ve větvích zase rozjel. Nástupiště jim zmizelo z dohledu a oni se ponořili do tmy tunelu. Mířili kamsi do neznáma a jeli neskutečně rychle.

„Ježci přece nejezdí vlakem,“ zašeptala Erika tiše Sabině rovnou do ucha.

„A čím by měli ježci asi jezdit, co? Co ty vůbec o ježcích víš? Jenom to, že píchají, slečinko,“ zafrkal ježek naproti nim a znovu klepnul holí do podlahy vlaku. „Snad jste si nemyslely, že vážně někde celé dny jen tak sedíme. Pod hromádkami listí, to určitě! Jedině tak na stanici Podlistní, Podhromádkové a Podpařezové Jih, která bývá často listím zavátá.“

Vlak vyjel z tunelu tak prudce, až jim náraz vzduchu oběma rozcuchal tmavé vlasy. Ozářil svým předním světlem další nástupiště. Čekal na něm párek ježků v kloboucích z lístků dubu.

„Stanice Mechová,“ zahlásila ježčí průvodčí, jen co zastavili.

Dva ježci si přisedli do stejného vagónu. Vlak se znovu pomalu dal do pohybu a oni si je měřili zvědavým pohledem.

„Pane Pichlavý, koho to s sebou pro Ježžíše svatého zase vezete?“ zajímal se jeden z nich okamžitě.

„No to já vám klidně povím, pane Bodlina! Tyhle dvě totiž,“ zafrkal starý ježek a namířil na ně rozsvícenou baterkou, „chodily nahoře po lese a rozkřikovaly se, že budou chytat a hladit ježky! A to já jen tak nenechám, to tedy ne, nechám je zavřít rovnou do žaláře!“

„Už zase,“ povzdechla si jemným hlasem ježčí paní. „Pane Pichlavý, tohle musíte přestat dělat! Jsou z toho jenom problémy!“

Vlak se vynořil na dalším nástupišti. Tentokrát bylo mnohem rozlehlejší a taky osvětlené. Do dálky se táhly ulice plné lamp, okolo nich rostly z hlíny a trámů jednoduché domy. Muselo to být celé ježčí město, na jeho okraji zastavili.

„Stanice Ježperk,“ zahlásila průvodčí.

Všichni se zvedli. Pan Pichlavý Sabinu s Erikou znovu popohnal, aby se neloudaly a šly před ním. Zamířili rovnou hlouběji do města a ony si připadaly jako zajatkyně. Když ale po očku pozorovaly tunely, vedoucí kdovíkam, ani jedné rozhodně nepřišlo jako dobrý nápad zkoušet do nich utíkat.

Domy se okolo nich zvětšovaly a ulice rozšiřovaly, jak kráčeli dál a dál. Nad hlavami se z hliněných nebes spouštěly mnohé kořeny a kořínky. Brzy všichni minuli veliký děsivý tmavý kostel a stanuli na kruhovém náměstí vykládaném oblázky. Bylo plné ježků.

Všichni stáli na zadních a bedlivě naslouchali řečníkovi na pódiu, který je akorát vítal na pravidelném shromáždění. Než se dostal dál, pan Pichlavý ho přerušil. Jal se prodírat davem, aby přede všemi znovu rozhořčeně vyřkl své obvinění proti holčičkám, které přivedl s sebou.

Sabča se při pohledu na dav roztřásla. Nechtěla skončit v žaláři. Jenže když se všichni ježci začali panu Pichlavému pochechtávat a říkat mu, že je starý bláznivý morous, zase se uklidnila. Zdálo se, že ježci nejsou nijak zlí. Jen ony dvě zrovna narazily na nabručeného ježčího důchodce.

„Pane Pichlavý, jestli nám sem nepřestanete vodit děti, brzy o nás budou vědět všichni lidé,“ lamentoval řečník. „Takhle by to nešlo, musíte s tím už doopravdy přestat! Nemůžete je za to trestat, bohužel. A vy dvě, omluvte ho prosím. Dobře vám radím, nehlaďte ježky, nemáme to rádi. A netoulejte se nám v noci po lese. Může se vám cokoliv stát,“ řekl Sabině a Erice potom smířlivěji. Zamlaskal, zatřásl fousky, lusknul prsty s dlouhými drápky, a než se obě nadály, obklopila je naprostá tma.

Sabina otevřela oči a najednou stála na lesní mýtině. Baterka v její ruce byla zhasnutá, ta Eričina byla pryč. Dopadalo na ně jen světlo dorůstajícího srpku měsíce. V korunách stromů se proháněl lehký teplý větřík. V onom šumění se úplně klidně mohl skrývat i tichý zvuk podzemní dráhy ježků, která se jim nepochybně táhla pod nohama.

„Víš ty co? Znovu už na ježky nepůjdu,“ dostala ze sebe Sabča tiše a cvaknutím rozsvítila baterku, aby se mohla rozhlédnout okolo sebe. „Kudy se teď jako dostaneme domů?“

„Vždyť to byl docela zajímavý výlet do neznáma, ne? Pohladila sis někoho, když jsme se tlačili tím davem? Já totiž jo. Teď pojďme tudy, z kopce. Dřív nebo později určitě narazíme na silnici,“ řekla Erika docela zvesela a zahákla se jí za paži. „Taky sis málem cvrnkla, když nás chytilo to kapradí? To bylo něco,“ uchechtla se. Zdálo se, že holky z vesnice jsou jednoduše zvyklé v přírodě narážet na ledasco.

Kdesi za nimi se ozvalo dupání a funění naštvaného starého ježka. Obě si raději pospíšily. Nebylo pochyb o tom, že si pan Pichlavý pohlídá, aby se mu po lese nijak netoulaly.

Instrukce pro použití paralelního vesmíru
(v balení s tousty)
Pavlína Tomková

Hynek seděl ve svém panelákovém bytě, kde byl cítit zvláštní odér dezinfekčního prostředku z koupelny, který si předešlého dne nevědomky nalil do sprchového gelu. Byla středa. Nebo čtvrtek. Možná i konec civilizace, ale hlavně: bylo ráno. A Hynek měl hlad.

Pro tak frustrovaného zaměstnance pobočky stavebního úřadu, jakým byl právě Hynek, se snídaně stala jediným světlým okamžikem pracovního dne. Ve své pozici evidoval přes tři tisíce žádostí o stavební povolení, mezi nimiž se sem tam objevila i ptačí budka. S myšlenkou na nervózně čekající razítko na pracovním stole se vydal do kuchyně k přípravě snídaně. Přešel k chlebníku a vyndal z něj toustový chléb v novém, dosud neznámém balení.

Celý pytlík důkladně prozkoumal. Na obalu bylo uvedeno: „Multivesmírný toustový chléb Deluxe“ a pod ním název výrobce: „Dimenzionální pekárna s.r.o.“. Aniž by tomu věnoval pozornost, otevřel plastový obal a z něj vypadl přeložený papírek:

Důležité upozornění:

Tato limitovaná edice toustového chleba obsahuje přístup do paralelního vesmíru.

Nevkládejte do mikrovlnky. Mikrovlnná trouba nedokáže zpracovat dimenzionální pokyny chleba a způsobí výskyt brány do světa, který nebyl prozkoumán.

Nevhodné pro děti do 15 let, životní filozofy, osoby v těžké existenciální krizi nebo milovníky briošek.

Návod k použití:

1. Vyjměte tousty z obalu. Pokud na vás promluví, ignorujte je. Jedná se o zcela přirozenou reakci toustu na přítomnost kyslíku.

2. Namažte kvantové máslo. Toto máslo se samo rozhodne, kterou realitu vám odemkne.

3. Po otevření portálu se ujistěte, že u sebe máte ponožku bez páru – některé reality preferují asymetrii.

„To určitě,“ zamumlal Hynek. „A před panelákem mi zaparkuje Enterprise.“

Samozřejmě vložil dva plátky chleba do mikrovlnky a nastavil 30 sekund. Trouba začala vydávat zvláštní štěkavé zvuky, jako vlk s náznakem bronchitidy. S cinknutím všechno zmizelo.

Hynek se probudil na místě, které připomínalo nákupní dům IKEA, kdyby ho ovšem navrhovali mimozemšťani. S přístupem k psychotropním látkám. Všude okolo se pohupovaly ve vzduchu geometrické tvary pestrých barev, levitující volská oka, tousty a mimo jiné… fronty. Samé fronty.

„Vítejte v dimenzi Toasteryon 7,“ ozval se prostorem hlas, který až nápadně připomínal navigaci od Google Maps. „Toasteryon 7 je neprozkoumaný paralelní vesmír plný alternativních realit. Všechny tyto reality jsou samozřejmě vícezrnné. Pokud jste neoprávněně překročil dimenzi, vyplňte příslušný formulář,“ pokračoval hlas.

Hynek se nechápavě rozhlížel po svém okolí a hledal místo s nejkratší frontou, do které by se automaticky postavil. Nejmenší hlouček spatřil u stánku, nad nímž levitovala tabule s nápisem „Oddělení připálených procesů“. Při bližším prozkoumání si Hynek všiml, že je stánek vyroben ze spálených topinek a obložen neonovými cedulemi s varováním:

Neřešíme problémy způsobené máslem třetí strany.

Opravujeme vše kromě reality.

Zkuste to polít pivem nebo rumem.

Alkohol a kvásek zakázán.

Občas pomáhá modlitba k Pekaři.

Hynek přistoupil blíž. Za topinkovým pultíkem stál plechový robotický toustovač vysoký přes metr, ze kterého se vysunula grilovací mřížka, která zamávala.

„Zdrávas Pekař! Vítejte v Oddělení připálených procesů. Pokud jsme to již opravovali, bylo to ve čtvrtek,“ promluvil toustovač suše, jako by právě sežvýkal manuál.

„Jak se odtud dostanu?“ zeptal se Hynek.

„Zdrávas Pekař! Nerozumím dotazu. Mohu vám poskytnout Špachtli pravdy a seškrabat přepálenou realitu a zbytky starých bugů. Mohl bych také použít Debugovací rohlík, ale to musíte mít zapnutou funkci křupnutí,“ odpověděl monotónní hlas.

„Jak se dostanu zpět domů?“

„Zdrávas Pekař! Dostat se zpět domů, má v této dimenzi devět různých významů. Ve třech z nich už toust dávno shořel. Pro přesnější odpověď je potřeba znát váš status.“

„Nevím, jaký je můj status!“ zakřičel Hynek.

„Vysouvám podnos existenciálního zmaru a skenuji status návštěvníka,“ pronesl suše toustovač a začal Hynka opékat od hlavy až k patě.

„Váš status: Neoprávněný překročitel dimenzí. Pro návrat do původního vesmíru vyplňte formulář k opuštění dimenze Toasteryon 7. Formulář TZ-56-BX-213-H pro opuštění reality navštívené omylem vyplňte v oddělení Dimenzionálních reklamací v patnácti vyhotoveních, každé opatřete šesti razítky a postupte dál k vyřízení ke stánku Infokůrka,“ oznámil toustovač a zasunul zpět grilovací mřížku.

Hynek se vydal směrem ke stánku Dimenzionálních reklamací. Po cestě minul levitující celozrnné chleby, krabice s ovesným, sójovým a kokosovým mlékem, vrazil do několika obřích baget, až nakonec dorazil ke stánku s tak dlouhou frontou, jakou jaktěživ neviděl. Ani na stavebním úřadě.

Po třech dnech a třech nocích, když na něj konečně přišla řada, se na stánku zatáhl závěs a nad ním se rozsvítil nápis: „Obědová pauza“.

„To si ze mě děláte…,“ zaklel, ale čekal dál. Po dalších šesti hodinách čekání se závěsy rozhrnuly a levitující holografická pánev promluvila: „Zdrávas Pekař! Vítejte v oddělení Dimenzionálních reklamací. Váš časoprostorový incident je pro nás důležitý. Jak vám mohu pomoci?“

„Potřebuji formulář pro opuštění reality,“ řekl Hynek jednu z mála věcí, které si poslední tři dny, tři noci a šest hodin opakoval stále dokola.

„Zdrávas Pekař! Jedná se o formulář TZ-56-BX-213-H?“

„Mám status neoprávněného překročitele dimenzí.“

„Zdrávas Pekař! Formulář TZ-56-BX-213-H je přímo před vámi na pšeničném stolku. Vyplňte ho spečeným písmem v patnácti vyhotoveních a pak si stoupněte zpět do této řady na máslová razítka.“

„To nemyslíte vážně?“ rozčílil se Hynek.

„Zdrávas Pekař! K formuláři vám můžeme nabídnout také Certifikát pro stabilizaci reality, platný po dobu jedné až dvou synchronizací, nebo Paměťovou nálepku, která vám v budoucnu zabrání opětovnému vstupu do chybné dimenze.“

„Stojím tu tři dny a tři noci a teď tu budu muset stát znovu?“

„Zdrávas Pekař! Jako náhradu vašich útrap vám můžeme nabídnout Kompenzační voucher, díky kterému budete mít k dispozici jeden den navíc v této dimenzi nebo dvouminutový zážitek z neexistujícího mládí.“

Hynek svěsil hlavu, vzal si patnáct formulářů a šel na konec fronty, vědom si toho, že na vyplnění bude mít spoustu času. Po dalších pěti dnech strávených vyplňováním formulářů a stáním ve frontě, během nichž dostal pokutu za nesprávně ohnutý roh papíru a špatný sklon písma, se Hynek konečně mohl přesunout ke stánku Infokůrka.

Půlmetrová levitující krychle ve tvaru klávesového tlačítka s nápisem F2 a dvěma reproduktory po stranách spustila: „Zdrávas Pekař! Vítejte v Infokůrce dimenze Toasteryon 7. Nabízíme mentální snack pro obnovení fragmentů zapomenutých myšlenek, navigaci v nestabilním prostoru pomocí živých červích map, které se kroutí směrem k vašemu cíli. Pokud jste přehlceným návštěvníkem, můžeme vám také poskytnout službu dočasného snížení tempa vědomí pomocí zpívajících šneků.“

„Mám status neoprávněného překročitele dimenzí, vyplnil jsem formulář pro opuštění této reality a chci se odtud už konečně dostat!“ řekl vztekle Hynek.

„Zdrávas Pekař! Pro opuštění dimenze Toasteryon 7 navštívené omylem je nutné odevzdat jednu ponožku. Poté vám můžeme nabídnout jednosměrný kváskový portál, který chutná jako vaše dětství, avšak může způsobit vedlejší účinky.“

„Jaké vedlejší účinky?“

„Zdrávas Pekař! Podle Ústavu pro interdimenzionální pečivo se u jednoho ze sta návštěvníků objevila nostalgická halucinace v podobě krátkodobé představy, že je opět ve školce a snídá rohlík s kakaem. U deseti ze sta návštěvníků se objevila trvalá dětská logika, kdy po průchodu portálem někteří ustrnuli v představě, že když zavřou oči, nikdo je nevidí.“

Hynek odevzdal ponožku. Přímo před ním se objevil slabě naprasklý antropomorfní masivní krajíc chleba poletující ve vzduchu.

„Zdrávas Pekař! Pro správné cestování mezi dimenzemi je důležité vlastnit paralelní pas, případně portálovou mapu chyb logiky. Pokud tyto cestovní doklady nemáte, je možné, že se ocitnete zpět doma a lednice vám bude říkat ‚pane‘. V takovém případě zvažte možnost, že jste se netrefili přesně. Pro okamžitý průchod portálem se prosím ponořte do chvilkového stavu lehkého duševního kolapsu a kousněte si.“

Hynek neváhal a kousnul si do levitujícího masivního chleba. Návratový portál se otevřel. Vypadal jako obří zářící kruh plný vířících toustových drobků.

Probudil se ve své kuchyni. Byt byl tichý. Vše působilo normálně, až na mikrovlnnou troubu. Ta teď měla obří displej. Kovový, hladký, svítil červeně a měl víc tlačítek a budíků než dashboard stíhacího letounu F-15. Na jednom z displejů přejížděl text: „Zážitek z vesmíru simulován pomocí neurochuťových aromat, umělé halucinace a latentní frustrace. Demoverze bude ukončena. Pro zakoupení plné verze vesmíru za pouhých 9 999 Kč stiskněte tlačítko odmrazování.“

Hynek ustoupil o krok zpět. Mikrovlnka se sama rozsvítila a spustila: „Akční nabídka končí za 3… 2… 1…,“ a pak… s cinknutím všechno zmizelo.

Z Kaffy do Janova
Jan F. Rajm

„Všichni už jsou tady. Jdeš pozdě.“

„Já vím, nebylo jednoduché se sem dostat!“

„Jak to vypadá venku?“

„Nevycházel bych, pokud k tomu opravdu nebude důvod.“

„Ach jo, co budeme dělat?“

„Vydržíme. Jako vždycky!“

Proplul jsem dovnitř rozlehlé místnosti, kde se tísnila tak další tisícovka jezdců s rodinami. Okamžitě se kolem mě srotil celý klan. Namačkali se těsně kolem mě, zavalili mě otázkami. Mnozí mlčeli, ale z jejich očí se dalo číst zoufalství a strach o to jasněji.

Jemně jsem je odstrkoval a mířil na pódium, kde postávali starší. To oni musí rozhodnout, co bude s naší komunitou. Já jen doufám, že rozhodnou správně.

„Tigrane!“ přivítal mě jeden ze starších a pomohl mi vymanit se z davu.

„Zdravím, otče Vartane,“ poslušně jsem odpověděl a uklonil se. Starší si zaslouží velkou úctu. Přežít do vysokého věku v dnešní době není pro jezdce, jako je náš klan, vůbec jednoduché. Vartan je zároveň tím nejstarším v celé radě a nejspíš je skutečným otcem mnohých z nás.

„Venku je to stále nebezpečnější, že ano?“ Otec Vartan byl vždy starostlivý, ale tentokrát jsem v jeho otázce četl obavu, ne starostlivost.

„Nebudu lhát,“ odmlčel jsem se.

„Děkuji. Musíš jim to všem říct. Většina starších pořád pochybuje o tom, co je správné.“

„Ale co je správné, otče Vartane?“

„Viděl jsi to venku. Zůstat tu nemůžeme. Smrt už je všude v ulicích. Za chvíli si přijde pro nás. Mnozí z nás ji už jistě v sobě nosí. Jakmile se probudí k životu, už jí neutečeme.“

„Souhlasím. Ale cesta nebude jednoduchá. Mnozí zemřou.“

„Zemřou tak či tak. Jde o ty, kteří to přežijí. O ty se musíme postarat. Mrtví už naši pomoc nepotřebují.“ S těmito slovy mě opustil a odbelhal se k ostatním starším. Tvořili hlouček uprostřed pódia, na které se tlačilo stále více příslušníků naší komunity. Když jsem se z pódia rozhlédl, spatřil jsem zde snad všechny. I tak to bylo žalostně málo ve srovnání s předchozími lety.

Jsme komunita jezdců. Živíme se chovem jízdních zvířat. Jejich srst je naším teplem. Jejich krev je naší krví. Před několika lety jsme se usídlili v městečku Kaffa a společně s dalšími klany tu žijeme již několik let v míru a toleranci. Společně s námi jsou tu ukřičení Řekové, chovatelé ovcí, čistotní Židé u svých knih a ve svých kostelích. S nimi moc společného nemáme, ale bez nich by město nevzkvétalo. Bez nich by ani naše komunita nevzkvétala, takže s nimi máme nepsanou dohodu, žij a nech žít.

Kolem města jsou ale již rok Tataři a s nimi přišla smrt. Přinesli peklo do města, nakazili naši zvěř nějakou nemocí, která z nich vysává život a šíří smrt dál.

„Poslouchejte, prosím, utište se,“ provolával do davu otec Levon. Ale s ostatními to ani nehnulo, každý měl až moc otázek.

„Ticho!“ vykřikl otec Vartan. Sálem to zašumělo, ale brzy všichni ztichli a upřeli své zraky na radu starších na pódiu a také na mě.

„Děkuji, Vartane,“ uklonil se mu Levon a pokračoval. „Jak už víte, sešli jsme se zde proto, abychom projednali budoucnost národa jezdců.“

„Žádná nebude!“ zakřičel kdosi z davu.

„Kdo to byl? Uklidněte se! No tak!“ snažil se Levon uklidnit bouři, která po výkřiku nastala.

„Sargisi! Tvůj otec by se hanbou propadl, kdyby slyšel, jak se jeden z nejlepších jezdců vzdal dřív, než bitva začala.“

Dav znovu zašuměl.

Vartan udělal pár kroků kupředu a pokračoval. „Sargis má ale v jednom pravdu. Pokud dnes nic neuděláme, o budoucnost můžeme snadno přijít.“

„Nebuďme tak dramatičtí, Vartane,“ tlumil vášně Levon. „Je pravda, že je to venku nebezpečnější než před týdnem. Ale náš národ byl silný a vždy jsme těžké chvíle přežili. Na chvíli se stáhneme sem dovnitř, a až se epidemie přežene, slunce znovu ozáří naši zem a my budeme moci žít jako dřív.“

Ostatní starší přikyvovali.

„Ale Levone!“ ozval se Vartan. „Jak to můžeš říct?“

„Vartane, tohle šílenství musí přestat!“

„Šílenství je tu zůstat a sledovat, jak smrt bere všechno, co nám zůstalo.“

„Vždycky to tak bylo a vždycky jsme to přežili. Už za našich dědů, i za našich otců. A nyní je na nás být stateční a vydržet.“

„Levone!“ Vartan se otočil k davu, ale mluvil k dalším starším. „Možná je načase vyměnit karty, které máme v rukách. Už se nemusíme smrti bát. Osud nám přichystal jinou cestu. Stačí se jí jen vydat. Pověz jim to, Tigrane!“

Oči všech v sále se přesunuly na mne. Nejsem řečník, jsem jezdec. V ústech jsem měl najednou sucho, čelisti se mi slepily. Vartan klidně gestikuloval mým směrem, pokoušel se mi dodat odvahy, ale také mě popohnat. Věděl, že dav nemá trpělivost a železo i myšlenky se musí kout, dokud jsou žhavé.

„Byl jsem dnes v přístavu,“ dav mě přerušil údivným zašuměním. Mnozí z nich se neodvážili ven již několik týdnů. „Je pravda, že mrtví už vydláždili cesty. Je pravda, že ve městě již není ani co jíst. Ale také je pravda, že přijíždí loď s janovskou vlajkou. Přijíždí pro bohaté měsťany. Ta loď může být naše, když si pospíšíme!“

„K čemu je nám loď, nejsme námořníci!“ vykřikl opět někdo z davu. Možná znovu Sargis, ale to nemohu říct jistě.

„Loď přepraví nás a naši zvěř do Janova v místě, kterému Řekové říkají Evropa,“ převzal si ode mne slovo zpátky Vartan.

„Na moři všichni umřeme!“

„Vždyť neumíme plavat!“

„Nikdo z nás na moři nikdy nebyl!“

„A co v Janově!“

„Co budeme dělat za mořem!“

Všechen jejich strach se přetavil ve slova. Slova bez naděje pro ty, kteří jim uvěřili. Vartan zakolísal. Nevěřil, že odpůrců cesty dál na západ bude tolik.

„Ale přátelé,“ oslovil dav, jen v jeho hlase již nebylo cítit tolik sebejistoty. „Když zůstaneme, zemřeme jako všechno ostatní. Ta nemoc je nezastavitelná.“

Davem projela vlna nesouhlasu. Šum se proměnil v hučení a hučení se proměnilo v bouři. Mnozí chtěli zůstat, mnozí odejít. Nyní se jeden s druhým hádali o to, které rozhodnutí je správné.

„Co máme dělat?“ ozývalo se čím dál častěji ze sálu. Ale starší obklopili Vartana a snažili se ho přesvědčit, aby zůstal.

Zadíval jsem se přes dav směrem k přístavu. Na zlomek vteřiny se dav utišil, aby záhy nabral ještě více síly ve své nesmiřitelné hádce. Ale na ten zlomek vteřiny zavála sůl a ticho přístavu až k nám.

Ticho! Bože, jen to ne!

„Vartane! Vartane! Zvony utichly! Loď odplouvá!“ křičel jsem na něj. Zdálo se, že mě přeci jen zaslechl, protože se vytrhl ze sevření ostatních starších a spěšně zamířil na kraj pódia.

„Zůstaňte, kdo chcete zemřít!“ zakřičel do davu zbytkem svého stařeckého hlasu. „Ale kdo chcete žít, tak do sedel! Loď z přístavu odplouvá!“

Další vlna projela davem. To, na co mohli mít hodiny, se odehrálo ve zlomku vteřiny. Rozdělené rodiny, roztržené páry, opuštěné generace.

„Vartane, ale co ostatní? Nemůžeme je tu nechat!“ nedalo mi mé svědomí.

„Musíme! Teď honem ke krysám, jinak zemřeme společně s nimi v tomhle Bohem prokletém městě!“

Vartan měl pravdu. Jako vždy. Ti, kdo se rozhodli zůstat, už vlastně byli mrtví. Pomoc si zaslouží jen živí.

Rozběhli jsme se sálem, odstrkovali všechny, kdo nám stáli v cestě. Přitom se k nám přidávali všichni, kdo si přáli přežít. Doslova jsme vyskákali z haly do dvora, kde se tísnila naše flotila dlouhosrstých krys.

„Pospěšte!“ volal jsem na všechny jen, abych jim dodal trochu kuráže. Zatnul jsem dráp do kůže mého věrného oře, krysího samce. Zavřískal, postavil se na zadní a vyrazil kupředu. Prosmýkl se puklinou ve zdi a ocitl se na hlavní cestě. Přístav se tyčil pod námi, jako vzdálená připomínka svobody, která nás čekala na palubě janovských kupců.

Krysák obratně kličkoval mezi mrtvolami zemřelých obyvatel kdysi velkého města Kaffa. Občas několika skoky překonal ležící tělo. Jen si dával pozor, aby se tlapkami nedotkl žádného z dýmějových puchýřů, kterými byly mrtvoly přímo posety.

Otočil jsem se, jen abych zkontroloval, kolik našich se rozhodlo pro život. Za mnou a Vartanem jel ještě Grigor, Siran, jejich rodiny a mnoho dalších. A dokonce jsem zahlédl i Sargise. Jistě nás byly stovky. Nemohl jsem je ale všechny spočítat, protože mnohé zakryl stín jezdců na koních. Tatarští jezdci prorazili brány města, které již prakticky nikdo nebránil. Mrtví leželi v ulicích, živí v žalářích svých domů a chytří seděli na lodi, která právě opouštěla přístav.

Kopyta koňů si hledala cestu mezi mrtvolami. Strhl jsem krysáka stranou těsně v okamžiku, kdy obrovské kopyto rozdrtilo lebku jednoho z mrtvých. Zaslechl jsem vřískot krys, které takové štěstí neměly. Kopyta jezdců prorážela přívalovou vlnu krysích jezdců. Stovky krys nedokázaly doběhnout ani do přístavu.

Ti, kteří do přístavu přece jen dorazili, museli překonat další překážku. Loď již odrazila a nyní již byla metry vzdálená od mola. Někteří z tatarských jezdců se pokusili přeskočit na palubu, ale obratní janovští lukostřelci zaplavili oblohu šípy. Tataři se řítili do vody, na zem a další z mých spolujezdců zůstali rozdrcení jejich těly.

„Vartane, Sargisi!“ křičel jsem a vedl krysáka do vody. Jeden dlouhý skok, náraz a voda. Zatajil jsem dech. Krysák se něčeho chytil. Bylo to kotevní lano, které nějaký ledabylý námořník v rychlosti jen odhodil do vody.

Vykašlal jsem vodu a přitom sledoval, jak se lana chytají další krysy a na nich další jezdci. Dokázali jsme to, budeme žít.

Vyrážíme vstříc Janovu!

Nunc et in hora mortis nostrae
Barbora Konečná

Vlny se převalovaly stejně jako neklidní spáči rozvalení na hrubých palubních prknech. Svítalo a slaný vítr přinášel na tváře cestujících drobné kapičky připomínající slzy, od pravých jen těžko rozpoznatelné. Námořníky tato sprška nezajímala. Starali se o plachty, ráhnoví a kormidlo a dávno vyschlýma očima pečlivě sledovali, zda se neblíží nebezpečí. Ale stejně jako moře ani oni neunikli něčí pozornosti. Dvojici rytířů na stráži neunikl téměř žádný pohyb ostřílených mořských vlků. Oni a jejich druzi, odhodlaní vrhnout se do nejprudších bojů pro větší slávu Boží, bojovníci, kteří přísahali, že vyrvou Svaté město z pařátů mohamedánů, byli odevzdáni na milost a nemilost bandě připomínající piráty, kterýžto stav je poněkud zneklidňoval. I přesto se mezi nimi našli takoví, kteří se ani za těchto okolností nezdráhali vrhnout do náruče alkoholového opojení.

Jeden z takových rytířů právě vstal, vrávoravým krokem došel k přídi a vyzvrátil do moře víno vypité během noci. Do rukávu si utřel rty už mnohokrát rozseklé ve rvačce, obličej zhyzděný dalšími jizvami nastavil živlům a zavřel své temné oči zkalené věčnou kořalkovou mlhou. I ostatní lidé na palubě se pomalu probouzeli a zanedlouho se palubou začaly rozléhat hlasy. Rytíř se do nich mimoděk zaposlouchal, a když zaslechl známé mechanické Ave Maria, ušklíbl se a odpotácel se ke skupince žen schoulených k sobě. Dřepl si a sledoval, jak jedna z nich svírá v ruce provázek s navlečenými kuličkami a hrubě vyřezaným křížkem a co chvíli přesune prsty z kuličky na kuličku. Ke každému Ave Maria zatvrzele přidávala „Ora pro Johannes“.

„Tak za kterého Johanna se dneska modlíš, Ulrike?“ posmíval se muž lámanou němčinou místo pozdravu. „Mrtvého manžela, nebo pravděpodobně mrtvého syna?“

„Co je ti po tom, Pazzo?“ zvedla k němu své jasné oči.

Rytíř zvaný Pazzo, blázen, uhnul před jejím pohledem a klidným, jednotvárným hlasem.

„Zaplatil jsem ti místo na lodi, tak se můžu ptát, na co chci,“ řekl.

„Projevuji ti snad málo svůj vděk? Je něco s tvými věcmi v nepořádku? Starám se málo?“ zeptala se.

Pazzo by rád něco vymyslel, ale od jisté doby byly všechny věci v jeho vaku na svém místě, košili nemíval roztrhanou a o jeho věrného Marroneho by se sotva nějaký podkoní postaral lépe než tato selka, které jako by se při práci vlila rtuť do žil. Ne, musel by lhát. Klidně hrál roli nezdárného mladšího syna, vyděděnce rodiny, opilce, rváče, prostopášníka, ale za lháře ho nikdo pokládat nesměl.

„Ne,“ byl nucen přiznat, „ale vděčnější bys být mohla.“

V náhlé zlosti jí vytrhl to zvláštní počitadlo z ruky a strčil si ho do kapsy.

„Vrať mi to!“ vykřikla.

Poprvé ji slyšel zvýšit hlas.

„Ne.“

„Dej mi to, dal mi ho jeden z křižáků v Janově, když slyšel, co se stalo s mým Johannem,“ pobíhala kolem něho, zatímco se kymácel na druhou stranu lodi, „prý když se s tím budu hodně modlit, tak se Panenka Maria slituje a odvede mého chlapečka od té bandy pomatených syčáků, co si myslí, že bez meče dobudou Jeruzalém, i když jim teče ještě mlíko po bradě. Ano, odvede ho, ochrání ho a přivede mi ho zpátky. Vrať mi to, potřebuji to!“

„Nedám, nevrátím, a neotravuj,“ obořil se na ni.

Ucouvla a náhle ztichla. Otočila se a odšourala se na své místo. Když se Pazzo ohlédl, už znovu odříkávala své modlitby, ale hlas se jí chvěl a občas popotáhla. Málem vykročil, aby se jí omluvil, ale pak se jenom zašklebil. Konečně se mu povedlo vyvést ji z míry. Čekal, že za ním přijde a znovu ho bude prosit. Nedočkal se. Celý den byl pro ni vzduch. Zabavil se tedy jinak – obtěžoval dívky, provokoval své souputníky, až mu jeden z jeho bratrů ve zbrani rozbil nos. Ulrike Pazzovi jen podala šátek a neřekla nic. Mlčela, když jako vždy následoval své bratry z mokré čtvrti a pak ho večer zpitého vlekla na lůžko a přehazovala přes něj pokrývku, zkušeně, jako by to dřív dělala často. Slyšel pouze hluboký povzdech tak podobný tomu, který se tolikrát vydral z matčiny hrudi, když ho starší bratři přesvědčili k nějaké lumpárně. Až ho z toho zabolelo u srdce.

Bylo vedro k zalknutí. Sluneční paprsky rozpalovaly vzduch i už tak žhnoucí písek, měníce krajinu v nesnesitelnou výheň. Pazzo měl pod hadrem, kterým si omotal hlavu, vlasy slepené potem, který mu stékal na čelo a po zádech. Marrone pod sedlem sotva pletl nohama, a jak škobrtal, kopyty vířil prach. Zbytek průvodu na tom nebyl o moc lépe. Jen málo žen mělo možnost schovat se do vozu, většina jela na koni nebo šla pěšky, stejně jako někteří rytíři, kteří chtěli odlehčit svým ořům.

„Stojí ta cesta vůbec za to?“ ozval se kdosi.

„Ano, člověk slyší o slávě, bohatství, dobrodružství, těší se, jak pozná svět, kamarádi ho přesvědčí, ať do toho jde s nimi, a nakonec tady místo toho jenom zhebne žízní,“ přidal se Pazzo a zadíval se na Ulrike.

Přes hlavu si přehodila šátek, i tak jí slunce spálilo obličej i hřbety rukou. Nestěžovala si, nenaříkala. Nikdy. Zlý osud? Nespravedlnost? Pazzo nezažil, že by tato slova vyšla kdy z jejích úst.

Přišel čas poledne. Průvod našel několik keříků a schoval se do jejich chabého stínu. Hodlali tak přečkat největší vedra, když v tom někdo vyrazil výkřik: „Saracénové!“

Opravdu, skupina jezdců na malých, hbitých koních hodlala využít jejich oslabení způsobeného žhavým sluncem a zbavit se této skupiny nevěřících psů. Ženy s jekotem utíkaly pryč, rytíři se honem škrábali do sedel a tasili meče.

„Hej, Ulrike!“ zakřičel Pazzo, vytáhl z kapsy šňůrku s kuličkami a křížkem a hodil ji ženiným směrem.

Ulrike se okamžitě vrhla k zemi, honem si počitadlo pověsila kolem krku a pelášila za svými družkami.

„A odpusť mi!“ zavolal za ní z náhlého popudu rytíř, pak bodl koně do slabin a s ostatními vyrazil vstříc nepřátelům, věrně následuje svého velitele.

Hlavou mu ještě proběhla modlitba k Trojici, Panně Marii a evangelistovi, svému patronu, ale hned ji přehlušil válečný pokřik. Jezdci se střetli, zbraně zařinčely. Pazzo bojoval jako lev, ale dlouho nevydržel. Prudká rána mečem zasáhla jeho rameno a zesláblý Marrone zakopl, rytíř spadl z koně a udeřil se do hlavy.

„Podívej, dcero, už se probouzí,“ ozval se vlídný hlas.

„Děkuji vám, otče,“ řekla žena, jejíž hlas byl velmi povědomý.

Pazzo s námahou otevřel oči, ale hned si je zakryl. Světlo znásobilo bolest jeho hlavy.

„Kde to jsem?“ zasípal.

„V bezpečí, synu, v bezpečí. Tvá,“ vlídný hlas zaváhal, „služebnice tě našla a naložila na koně. Prozřetelnost ji pak dovedla k nám, následovníkům svatého Františka.“

Pazzo chtěl něco odpovědět, ale černá mlha zahalila jeho zrak a opět upadl do bezvědomí.

Znovu se probral za několik hodin. Chvíli tiše ležel a poslouchal jednotvárné a náhle tak milé odříkávání modliteb a „Ora pro Johannes“. Pak se odhodlal, s námahou se otočil na bok a zeptal se jako každý den: „Za kterého Johanna se dneska modlíš, Ulrike? Za manžela, nebo za syna?“

Ač v jeho hlase ulpívaly zbytky posměchu, tentokrát svou otázku položil s upřímným zájmem.

„Za jiného,“ odpověděla.

„Za jiného?“ nerozuměl.

„Za tebe,“ přiznala váhavě, jako by ji přistihl při nějakém uličnictví, „Giovanni je německy Johannes.“

Zaskočila ho.

„Ty víš, jak se jmenuji?“

„Ano, představil ses mi přece tenkrát. Asi si to nepamatuješ, byl jsi zpitý pod obraz. Giovanni, ale říkej mi Pazzo jako všichni. Dokonce ses u toho i uklonil, jako bych byla dáma od dvora.“

Chvíli mlčel a pak zašeptal: „Děkuji ti.“

„Já děkuji tobě. Bez tebe bych se tehdy přes moře nedostala,“ řekla a pokračovala ve svých modlitbách.

Pazzo byl už docela zdravý. Stál u brány skromného kláštera, kde s Ulrike našli útočiště. Čekal na ni. Konečně se vynořila z jedné z nízkých kamenných budov, s díky se uklonila jednomu z mnichů, na záda si hodila vak napěchovaný jídlem a druhý vak plný vody a kráčela k rytíři.

„Buď s Bohem, Pazzo,“ řekla a chtěla se i jemu uklonit, ale rytíř ji zadržel a podal jí ruku.

„Nechoď sama, Ulrike, půjdu s tebou.“

Zavrtěla hlavou: „Ne. Tito laskaví bratři mi řekli, že žádná křížová výprava tvořená dětmi ani nedorazila k tomuto pobřeží. Nejspíš jsou teď v rukou Saracénů a můj malý Johann, jestli je naživu, je u nich jako otrok. Proto půjdu k Saracénům.“

„Jsi tvrdohlavá jako mezek, Ulrike. Vždyť nevíš, co tě tam čeká.“

„Vím,“ na ústech jí zahrál drobný úsměv, „můj Johann.“

Ale který, živý syn, nebo mrtvý manžel, drala se Pazzovi na jazyk otázka, kterou raději rychle spolknul.

„Tak si vezmi s sebou aspoň Marroneho. Stejně tě má raději než mě a budeš ho potřebovat,“ nabídl jí.

„Díky, ale to nemohu přijmout. A ty tu přece nezůstaneš, taky poputuješ dál. Víš už kam?“ zeptala se ho.

Pokrčil rameny: „Musím nad tím ještě popřemýšlet. Nevím.“

Poprvé po dlouhých letech neměl koho následovat. Žádné starší bratry, kamarády, kumpány, velitele. Zbyla mu jen ona, ale za ní jít nesměl.

„Tak ať svou odpověď brzy najdeš ve svém srdci,“ popřála mu.

„Ať ti Bůh požehná a ochrání tě na tvých cestách, Ulrike,“ řekl.

„Děkuji, tobě taky. Budu se za tebe modlit,“ zachrastila svým počitadlem a vykročila.

Ještě dlouho se díval na její postavu v horkém tetelivém vzduchu, jak se pomalu v dálce ztrácí jeho zraku, tak dlouho, dokud mu úplně nezmizela.

Schodiště
Šárka Pospíšilová

Oficiální zápis univerzitní městské kroniky

1. ledna

V 6:42 ráno bylo na hlavním náměstí univerzitního města zaznamenáno náhlé objevení neidentifikovatelné struktury. Vertikální spirálovité schodiště bez viditelné opory, směřující zároveň nahoru i dolů. Vznik konstrukce nebyl zaznamenán žádnými kamerovými systémy. Byl přivolán městský správce a první tým badatelů z univerzity.

Miřin osobní deník

1. ledna

Ráno mě vzbudil křik a dusot nohou.

Z postele jsem se zvedala pomalu, noha mě bolela víc než obvykle – v zimě je to vždycky horší. Chtěla jsem vyběhnout za těmi hlasy. Zjistit co nejrychleji, co se děje. Ale chromost mě zdržovala a nesnášela jsem ji ještě víc než obvykle.

Když jsem se konečně dostala ven, ulice už byly plné lidí.

Stáli v hloučcích, šeptali si, ukazovali ke středu náměstí.

Tam, kde ještě včera byla jen dlažba popraskaná mrazem, se tyčilo něco, co tam nepatřilo.

Schodiště – ne, spíš šroubovice ze schodů – se vinula do nebe a zároveň kamsi dolů pod zem. Jako kdyby ji tam přes noc zasadil bůh bláznů.

Bez zábradlí, nosné konstrukce, jen tak… visela ve vzduchu.

Nedokázala jsem odtrhnout oči.

Lidé kolem jen zírali – nikdo se neodvážil přiblížit. Asi jsme všichni čekali, co po těch schodech sestoupí nebo vystoupí.

Já přísahám, že jsem slyšela, jak šeptají.

Jako by mě volaly jménem. Tahaly za srdce.

Vedly vysoko, až kam už oči nedohlédly, do šedého nebe zalitého světlem.

A pod nimi, ve stínu, se otvírala stejná cesta dolů – do tmy, která pohlcovala pohled i myšlenky.

Hodiny jsem stála na kraji náměstí a pozorovala ten nepochopitelný chaos.

Lidé přicházeli ze všech stran, nejdřív jen z univerzitního městečka, později i z okolních vesnic. Nikdo se ale nepřibližoval na víc než pár kroků.

Správci natáhli kolem provizorní zábrany. Vědci v bílých pláštích rozkládali měřicí přístroje, zamračení a nespokojení, protože spirála schodiště nerespektovala žádné jejich fyzikální pravidlo.

Jen já jsem stála, zápisník přitisknutý na hrudi, a v duchu počítala, kolik lidí šeptá, kolik jich naopak hlasitě křičí. Bylo to jako stát u moře světa a vnímat vlny lidských emocí.

Když slunce stálo nejvýš, stalo se to.

Z davu se oddělil mladý muž v modré bundě. Dal se do běhu, přeskočil pásku a zamířil ke schodišti. Někteří po něm sáhli, pokoušeli se ho zastavit, ale on jen zatřásl hlavou a pokračoval dál, jako by ho něco volalo silněji než nás ostatní.

Dav ztichl. Všichni jsme sledovali, jak pokládá nohu na první stupeň.

Schodiště se nepohnulo. Ani nezavrzalo.

Vystoupal na druhý schod. Třetí. Čtvrtý. Stoupal vzhůru, bez ohlédnutí, stále výš a výš.

Dav sborově vydechl.

Za chvíli se z druhé strany náměstí přiblížila stará shrbená žena.

Působila nepatřičně – bosá, v potrhaném šátku, oči upřené do prázdna. Pomalu, klidně zamířila ke schodišti, podlezla pásku a bez zaváhání vykročila na cestu dolů, dolů po šroubovici, která mizela pod prasklinami dlažby.

Tihle první strhli ostatní. Skupina lidí zamířila nahoru, pár jednotlivců dolů.

Stála jsem opodál, zápisník v ruce a zapisovala jsem si. Je všechny.

Doteď nevím, jestli šli první ti nejodvážnější, nebo nejhloupější.

Když je schodiště spolklo, nevrátili se.

Nikdy.

Oficiální zápis univerzitní městské kroniky

2. ledna

Z bezpečnostních důvodů byla oblast kolem spirálového schodiště uzavřena.

Přístup veřejnosti je od dnešního dne omezen a hlídán městskou stráží a pověřenými pracovníky univerzity.

První pokusy o vstup na schodiště učinili civilisté, kteří bez povolení vystoupili jak směrem vzhůru, tak podnikli sestup dolů, bez použití ochranných prostředků či doprovodu odborného dohledu. Tito jednotlivci nebyli následně lokalizováni a nebylo s nimi navázáno žádné spojení.

Další postup bude určen po vyhodnocení všech dostupných dat a konzultaci s expertním krizovým týmem.

Oficiální zápis univerzitní městské kroniky

3. ledna

V průběhu noci bylo prostřednictvím mezinárodní sítě univerzit a výzkumných institucí potvrzeno, že podobné spirálovité struktury se objevily na více než třiceti místech po celém světě.

Charakteristiky všech dosud zaznamenaných struktur jsou identické:

– spirálové schodiště bez viditelné nosné konstrukce,

– směřování současně vzhůru i dolů,

– absence fyzického ukotvení k okolnímu prostředí.

V žádném z případů nebyl zdokumentován způsob jejich vzniku.

Mezinárodní krizový výbor doporučil uzavření všech známých lokalit a zřízení stálého dohledu.

Bylo vydáno dodatečné nařízení o posílení bezpečnostních opatření a zákaz přibližování se k objektu na vzdálenost menší než dvacet metrů.

Porušení zákazu je kvalifikováno jako trestný čin ohrožení veřejné bezpečnosti.

Miřin osobní deník

Únor

Kolem schodiště se táhne plot. Ale nikoho nezastaví.

Každou noc mizí další lidé.

Včera jsem viděla mladého kluka v zelené košili, jak přelezl zábrany a rozběhl se vzhůru. Schody pod jeho nohama tiše zpívaly. Za pár vteřin byl pryč.

Začínám zapisovat všechno. I drobnosti. Třeba to, že matka mladíka v zeleném si slzy otírala modrým šátkem protkaným stříbrnými nitkami.

Nebo to, že ti, co jdou nahoru, mají v očích zvláštní lesk. Ti, co se noří dolů, mívají na rtech vždycky úsměv.

A já?

Já pořád nevím.

Kulhám. Každý krok mě bolí.

Schody bych nezvládla – ani nahoru, ani dolů.

A možná právě proto pořád stojím tady. Sleduju a zapisuju.

Některé večery nemůžu usnout.

Jindy sním. Noha mě nebolí.

A pokaždé se budím s pocitem, že něco ztrácím.

Měla bych taky odejít?

Oficiální zápis univerzitní městské kroniky

Březen

Veškeré dosavadní pokusy o výzkum spirálovité struktury na území města skončily bez výsledku. Během posledních tří týdnů došlo k samovolnému odchodu všech přidělených pozorovatelů, výzkumných pracovníků i členů bezpečnostních jednotek.

Ve všech případech byla rozhodnutí o vstupu na „Schodiště“ učiněna bez předchozího varování či zjevného nátlaku. Motivace jednotlivců zůstává neznámá. Dosavadní vyhodnocení známých skutečností neprokázalo žádný vnější podnět ani technologii, která by existenci spirálových struktur vysvětlovala.

Vzhledem k nebezpečnosti a nepředvídatelnosti objektu bylo rozhodnuto o evakuaci zbývajících obyvatel a trvalém uzavření centra města.

Další kroky budou koordinovány s mezinárodními orgány a podřízeny doporučením globálního krizového výboru.

Případ zůstává otevřen.

Univerzitní správa opětovně upozorňuje na zákaz vstupu a doporučuje rozšíření perimetru bezpečnostní zóny.

Miřin osobní deník

Březen

Vládní týmy přivezly přístroje, kamery, roboty.

Nikdo nic nezjistil.

Nikdo neví, co je nahoře ani co je dole.

Zákaz vstupu. Hlídky.

Plot se změnil v betonovou zeď, ale lidé jsou vynalézaví. Vždycky si najdou skulinu.

Každou noc se ztrácejí další lidé.

Městečko je skoro prázdné. Odešli přátelé, sousedé, staří i mladí.

Jsem Zapisovačka tichých zmizení.

„Proč nahoru?“ zeptala jsem se jednou.

„Protože je to blíž ke hvězdám.“

Nevím, jestli mi odpověděla odcházející dívka, nebo schody.

Miřin osobní deník

Duben

Město bledne.

Nejdřív jsem si myslela, že je to jenom tichem a jarním světlem. Že ranní mlhy dělají domy šedší a cesty rozmazanější.

Ale mizí všechno, co bylo lidské – stejně tiše, jako zmizeli ti, kdo to stvořili.

Ulice jsou prázdné. Domy vybledly, a když jdu na náměstí, slyším vlastní kroky jako ozvěnu z cizího světa.

Každý večer přemýšlím, jestli zítra odejdu. Jestli mě schodiště taky zavolá.

Každé ráno se znovu probouzím v bledším prázdném světě. A zatím jsem tu.

Nevím, jestli je to odvaha, nebo jen neschopnost pustit to, co pomalu mizí.

Oficiální zápis univerzitní městské kroniky

Duben

Dnešního dne, vzhledem k trvalému a nevratnému úbytku obyvatelstva, zániku městských struktur a vytrvalému působení fenoménu „Schodiště“, se usnáší městská rada v provizorním složení:

Jakýkoliv další průzkum „Schodiště“ se tímto ukončuje.

Městská rada se rozpouští, není v našich silách nadále zajišťovat řád.

Veškerá dokumentace bude ponechána v archivu radnice k vlastnímu uvážení budoucích nálezců.

Každý občan, který ještě zůstává, je oprávněn volit svou cestu dle vlastního uvážení.

Zůstat, odejít dolů, nebo vystoupat vzhůru.

Důvody odchodů i cíl zůstávají neznámé.

Tímto se existence města pokládá za ukončenou. Další zápisy nebudou pořizovány.

Zapsal:

Miřin osobní deník

Květen

Jsem unavená z čekání.

Nikdo a nic mě nevolá.

Nechci tu vyblednout jako město.

Zavřela jsem zápisník.

A vykročila jsem.

Odhozená hokejka, brusle a z nějakého důvodu tenisák
(Cestopis Do neznáma)
Adéla Janů

Z kufru vyndám poslední tričko a pečlivě ho složím do skříně. Výborně, vybalování je za mnou, oddechnu si v duchu a rozhlédnu se. Hned mě napadne, že je to tu jiné než v mém původním bytě. Jsem v novém exotickém prostředí na zcela neprobádané půdě, což je vzrušující i děsivé zároveň. Minimálně pro mě je to neprobádaná exotika. Protože tenhle ostrov už pár turistek navštívilo, jedna tu i získala občanství, jenže to je dávná minulost. Všechny nakonec odjely. Teď je teď a já jsem jediným průzkumníkem, který dostal možnost proniknout na území a zjistit, zda tu budu umět žít.

V Martinově bytě jsem byla už snad stokrát, a přesto je to dnes jiné. Ode dneška tu totiž bydlím, u něj, ehm, tedy v našem bytě. Na to si musím ještě zvyknout.

Jenže tímhle stěhováním se mění všechno. Jestli to má být i můj domov, musím se tu opravdu zabydlet a stát se místňákem. Než se ovšem kdekoliv stanete domorodcem, musíte chvíli pozorovat místní zvyklosti. Nad čím jsem dříve při návštěvě mávla rukou a nechala být, to najednou vidím v novém světle. Sednu si ke stolu a zapisuju si do poznámek svoje myšlenky.

Martin mě vytrhne z koncentrace a nabízí mi bezovou limonádu. Napiju se. Je vážně dobrá, poděkuju mu, načež mi odpoví, že tahle je sice kupovaná, ale umí ji udělat i domácí – stačí jen natrhat bez, protože bez něj to nepůjde, vtipkuje a mrkne na mě.

Uchechtnu se a udělám si další odrážku – místní specifický humor je jedním z úžasných důvodů, proč se z této dovolenkové lokality stává moje doma.

Rozhlédnu se a v prostorném obýváku s kuchyní napočítám rovnou osm květináčů. V každém z nich roste jiná pokojovka. Místní flóra se vyznačuje hlavně svojí bujností. Roky nezastřihnuté šlahouny trčí do všech stran, ale z nějakého důvodu jim nedostatek pozornosti svědčí a všechny jsou v celkem dobrém stavu. Tuším však, že moje aura sériového zabijáka pokojovek tuto krajinu brzy navždy promění nezaměnitelným způsobem.

Martin ovšem zatím nic o budoucí listnaté genocidě netuší. Stejně jako indiáni z Ameriky naivně vítali bílé muže z Evropy, kteří jim připomínali božská stvoření, ani Martin netuší, že se v jeho životě mnoho věcí velmi brzy změní.

Už mě svrbí ruka, abych šla kytky trochu zastřihnout (rozuměj střihnout tak, že se z toho ty chudinky na osmdesát procent nevzpamatují), ale řeknu si, že ještě pár týdnů počkám. Koneckonců i indiáni si s návštěvníky nejdřív zahodovali, než se pustili do staletí bojů.

Na to bude ještě času dost. Zatím je potřeba se s terénem pořádně seznámit a třeba najít ideální místo pro moji sbírku kočičích sošek nebo zjistit, jak našlapovat, abych v noci při cestě do koupelny po vrzajících parketách nedělala rámus.

Náš byt (že bych si na to označení začala pomalu zvykat?) však skrývá také určité no-go zóny, jejichž rizikovost je dána nejen lokalitou, ale i dobou návštěvy. Čistá voňavá koupelna se každou středu a pátek po jedenácté hodině změní k nepoznání. Důvodem je výstava propocené hokejové výstroje na šprušlích topení, na hraně vany, na pračce, na zemi, zkrátka všude. A vnímat ji lze hned dvěma smysly najednou – výstavka se totiž nedá přehlédnout ani přečichnout.

Bohužel na tuhle parádu navazuje také unikátní expozice v předsíni s názvem „Odhozená hokejka, brusle a z nějakého důvodu tenisák, o který se při nedostatečném osvětlení stoprocentně přizabijete – symbol doby, nebo kritika konzumu?“ Kam se hrabe Dox, na tuhle modernu nikdo nemá! K pochopení hokejové instalace bych potřebovala zřejmě přečíst nějakou doprovodnou brožurku, naštěstí výstava trvá vždy pár dní, takže mám čas si doplnit vzdělání…

Aby toho nebylo málo, tak dalším náročným úkolem je zvládnout posun času. Jet lag je mrcha, a to očividně i při cestování mezi Žižkovem a Stodůlkami. Cestovatelům se doporučuje to prostě vydržet a pokusit se přizpůsobit novému času. Jenže ono to nejde vždycky tak hladce.

Zatímco já odcházím znavená padnout do postele, on přichází z tréninku a začíná v kuchyni tradiční rituál hledání potravy. Martin je chytrý homo sapiens sapiens, a proto umí využívat různé nástroje, jimiž si krmi opatřuje. Mezi mé nejoblíbenější patří jednoznačně používání mixéru po jedenácté hodině večer. Koho ze spánku někdy nevytrhnul zvuk připomínající motorovou pilu, jako by snad ani nežil. Holt jiný kraj, jiný mrav.

Jenže když dorazíte na cizí území, nechcete být prostě jen ignorantský cizák. A tak se snažíte splynout a děláte to tak, jak to vidíte u ostatních. Proto mi trvalo jen chvíli, než jsem si i já oblíbila večerní smoothie. Oni totiž ani domorodci to nemají s nově příchozími úplně jednoduché, takže je potřeba, aby si obě strany vycházely vstříc.

Copak asi Martin říká na můj odpor třídit pět různých druhů odpadků? Na moje vlasy, které nachází úplně všude? Co asi znamenají jeho přimhouřené oči, když nahlas srkám polívku? Tak trochu to tuším, ale vím, že až o tom spolu budeme mluvit, tak mezi námi nebude jazyková bariéra a určitě najdeme společnou řeč.

Všechny džíny jsou mi velké. Co teď?
Anna Staňková

Stojím uprostřed obýváku a koukám na závěsy s motivem mandaly. Nelíbily se mu, ale zvyknul si na ně. Zůstaly by tu, i kdybych tu nebydlela já? Hm, možná bych se někdy šla projít za tmy náhodou okolo, abych viděla přes okno, jestli tu pořád visí. Talíře jsme oproti tomu vybírali společně. Nechal by si je, i kdyby si sem nastěhoval jinou paní? Jak by se jí asi jedlo z nádobí, které si vybírala jiná? Která ho vybírala pro svoji rodinu, pro společné stolování u nedělních dlouhých a pomalých snídaní a pro rychlé večeře všedních dní. Připomínalo by jí každé ranní kafe, že mě odtud vyštípala? Že mi to skvěle nandala, když mi sebrala i to poslední – můj puntíkatý hrneček? Možná by se jí vůbec nelíbil, ale byla by to trofej pravidelně jí připomínající její triumf?

Na zahradě jsem ve skleníku vysadila rajčata a papriky. V tom skleníku, který tak moc nechtěl. Ne proto, že by měl něco proti skleníkům, ale nechtělo se mu ho stavět. Prosila jsem a přemlouvala, až svolil, a teď tu stojí. Bylo to moje malé vítězství. Miluju kontrolovat přírůstky, sbírat zralé plody a dýchat tu specifickou vůni. Bude si teď na mých domácích rajčatech z mého skleníku pochutnávat ona? Nebo ho společně zbourají, aby jim nepřekážel na zahradě?

Myšlenky mi létají hlavou. Děsivě chaoticky.

Nechci odtud. Já chci být ta, která jí to nandá. Vyhraje. Udrží si chlapa svodům jeho kolegyně navzdory. Bude v jeho očích hezčí, chytřejší, štíhlejší. LEPŠÍ. Ta, které řekne: „Ty jsi v zemi zdejší nejkrásnější a žádná jiná ti nesahá ani po kotníky.“ Ať si ona dumá nad tím, jak je možné, že si vybral mě.

Snažila jsem se. Vzorná hospodyňka, vzorná milenka… Dvakrát týdně napečeno, čisté prádlo složené, večeře připravená, já samozřejmě vždy nalíčená a řádně oholená. Co by chtěl víc? Co má ona víc? Má hezčí vlasy? Delší řasy? Vosí pas? Tak málo stačí?

Se mnou nespal už ani nepamatuju. Možná už se mu nelíbím. Možná jsem přibrala a měla bych začít cvičit. Nebo prostě spí s ní – a to mu stačí. Moje potřeby už nejsou jeho priorita.

Prý s ní nic nemá. Možná vlastně ani nelže, když to říká. Myslí tím sex? Znamená to, že s ní nespal? Díky za info, ale je to vlastně to nejdůležitější? Z práce chodí pozdě, protože tráví večer s kamarády. Jo, akorát že jenom s jedním kamarádem, ehm, vlastně kamarádkou. Když už je doma, sedí na kanapi a píše si s ní. Proč? Já ho nudím? Několikrát jsem se ho ptala, nikdy neodpověděl, jen odsekával. Měla jsem chuť s ním zatřást, ať se probere. Haló, to jsem já, tvoje žena!

Jednou večer jsem se znovu zeptala, jestli bychom nemohli být chvíli spolu, třeba bez telefonů. Pamatuju si to naprosto přesně. Ne proto, že bych chtěla, ale proto, že to ve mně prostě zůstalo. Říká, že si přece klidně můžeme povídat. Následuje ticho. Prý se mám ptát, když chci, aby mi něco říkal. „Co v práci?“ – „Dobrý, stejně ty lidi neznáš.“ Cink cink, telefon opět v akci. Sedí vedle mě na gauči, palce běhají po displeji. Wow, díky, celých pět vteřin pozornosti jsem dostala, to jsme si pokecali. Ví, že mi to vadí. Chci mu to říct znova. Chci mu to říct důrazněji. Chci, aby mě slyšel, aby mě vnímal. Aby s námi chvíli v obýváku nebyla ona. Beru mu telefon z ruky. On si ho prudce vyškubne zpátky. Jsem zoufalá, dávám mu facku. On mi ji okamžitě vrací. Ztrácím rovnováhu a padám na zem. Říká, že si za to můžu sama. Jsem v šoku, začínám brečet. Křičím, že jsem jenom chtěla, aby chvíli nečuměl do toho telefonu a poslouchal mě. Vedle hlavy mi přistane sklenička s červeným vínem. Sklo se roztříští o podlahu, víno se rozlije až na koberec. Řvu na něj, co to sakra dělá. Ledově chladným hlasem opakuje, že si za to můžu sama a ať už jdu konečně do prdele. Vzteky se mu třesou rty. Odchází do kuchyně. Bojím se. Brečím. Potím se. Nechápu, co se to právě stalo. Ticho je tak hlasité, až mi vibruje v uších. Držím v rukách střepy, jako bych se té skleničce omlouvala, že toho musela být svědkem.

Sem jsme se dostali? Kdy se to takhle posralo? Nechci se rozvádět, chci rodinu. Chci zpátky to, co bylo, když jsme se ještě měli rádi. Lehávali jsme spolu v objetí u televize, říkal, že mě miluje, prosil mě, abych si ho vzala. Šeptal mi do ucha, že neví, co by beze mě dělal.

Spěchával z práce domů, abychom mohli být spolu. Občas mi přinesl kindervajíčko, jen tak, pro hezčí den. Tehdy ho dokonce i zajímalo, jaký mám den. Teď? Když už vůbec přijde domů, jde si psát s ní nebo hrát hru na počítači. Online. S ní. Překvapivě.

Nenávidím ji. Fakt ji nesnáším. To nemá svůj vlastní život? Nemůže si najít vlastního chlapa? Musí krást cizího? Nebo jí vlastně vůbec nejde o něj, ale jen o svůj vlastní pocit moci a vítězství? Je to pro ni hra? Zvedá jí to sebevědomí? Má z toho radost, když vidí, jak jí zobe z ruky? Dělá si čárky, kolik už rozbila manželství? Nebo je jí prostě jenom všechno jedno a jen si krátí večery? Copak nemá žádné hodnoty? Manželství pro ni nic neznamená? Neznám ji. Nevím o ní skoro nic. Ale nejradši bych si na ni odplivla.

Nechci být ta, co to vzdá. Ale jak mám bojovat? Na manželství přece můžou být maximálně dva, ale zároveň aspoň dva. Jsem unavená. Pořád se ale snažím. Ignoruji jeho nálady a snažím se být milá. Přitom jsem ale pořád ve střehu. Kdy přijde výpad? Kdy zas pronese hnusnou poznámku otráveným tónem? Kdy si zase nenechá ujít příležitost mě zkritizovat nebo se mi vysmát? Už na něj skoro nemluvím. Dočkala bych se akorát další jízlivé poznámky nebo odseknutí.

Nemám chuť jíst, blbě spím, budím se propocená, začaly mi padat vlasy, džíny mi jsou velké.

Já ale nechci být sama. Bojím se toho. Už jsme spolu tak dlouho, že to ani neumím. Jsme spolu déle, než jsem kdy byla bez něj. Už ani nevím, jaké to je, být sama. Uměla bych se sama postarat o celý dům? Dokázala bych to ufinancovat? Věděla bych, jak se startuje sekačka? Uměla bych vyčistit filtraci u bazénu? Zvládla bych refinancovat hypotéku, pojistit auto? Natřít plot? Přidělat polici? Netuším, nikdy jsem to nedělala. Tohle vždycky řešil on. Nikdy jsem úplně sama nebyla.

Přichází panika. Cítím se neschopnější než mimino.

Sedám si na své prosezené místo na gauči a brečím ve své oblíbené poloze s koleny u hrudníku. Za poslední měsíce už to mám natrénované. Nevím, co mám dělat, a to mě paralyzuje. Třesu se.

Vzpomínám na naši svatbu. Myslím na všechny svatební dary, které jsme dostali. Tolik peněz od svatebčanů do společného života, který tak rychle skončil. Z morálního hlediska bychom měli všechny ty dary vrátit, ne? Bude mi před nimi trapně.

Myslím na to, co by na rozchod řekli moji rodiče. Táta mi vždycky říkal, že vztahy jsou o kompromisech, že všechno zahodit a jít dál je jen moderní. Zklamu ho, když budu ta, která jen tak obyčejně práskne dveřmi? Budou naštvaní, že do nás investovali tolik peněz a bylo to k ničemu?

Přemýšlím, proč se se mnou prostě nerozejde on. Odpověď znám rychle: je to srab. Proč by se namáhal? Má pohodlí. Má nás obě. Nemusí se stěhovat, nic řešit, žádné papíry, žádná zodpovědnost. Asi mu doma nepřekážím dost na to, aby to řešil.

Ale chci se sebou nechat dál takhle zacházet? Kde je ta hranice mezi kompromisem a absolutní pitomostí? Jak tohle bude pokračovat?

Hledám naději. Existuje možnost, že přijde domů, řekne, že všechno pochopil a bude se mi to snažit vynahradit? Žádnou takovou nevidím.

Co to pro mě znamená? Bude to takhle dalších třicet let? On si bude dělat, co bude chtít, a já budu večer co večer brečet, že takhle jsem si rodinu nepředstavovala?

Nechci to. Nechci to tak ani náhodou.

Budu ta silnější. Ta, co má koule to ukončit, když on je nemá.

Jednou mi řekl, že mám jít konečně do prdele.

Tak jdu. Do neznáma.

Netuším, co mě čeká. Jak budu po tolika letech začínat svůj život úplně od začátku. Představuju si, jak jsem v novém bytě, který jsem si zařídila jen podle svého vkusu. Vařím si kávu jen pro sebe, dávám si sušenky, které mi nikdo neujídá. Poslouchám hudbu, aniž by mi někdo vyčítal, že se mu nelíbí a ať to vypnu. Zapaluju si svíčku. Cítím klid. Bude to boj, ale jsem připravená.

Některé věci se zdají být nemožné, dokud se prostě nestanou. A tohle se právě děje.

Já sama jsem jediná, s kým musím žít až do smrti. A hodlám se milovat. Budu se mít radši, než mě kdy dokázal mít rád on. Budu se k sobě chovat laskavěji, než se ke mně choval on.

A pořídím si konečně tu kočku.

Po vláknech
Daniela Peterova

Kremrole zabíraly vždycky. Miloval je.

Věra vytáhla sterilní kádinku z autoklávu. Trubičky šoupla dovnitř a pečlivě utěsnila alobal kolem skleněného okraje. Vypnula rádio, zkontrolovala nastavení vlhkosti v kultivačních boxech, ideálních 95 %, mrkla na termostat.

Pohledem přelétla laboratoř. Hlavně na nic nezapomenout. Nestála o další noční poplašný telefonát od mrazáku. Stačily nezřetelné stíny, co ji poslední dobou vytrhovaly ze sna.

Pozhasínala zářivky, mls strčila do košíku a vyšla na ulici. Unavená se rozhodla, že počká na sedmičku. Tahle tramvaj nezměnila trasu od doby, co nastoupila na fakultu. Další stálice.

Na procházku jí stačí těch deset minut kolem stadionu Bohemky a šedesát dva schodů do Zámečku, domova pro seniory se zvláštním režimem.

Co schod to rok, ušklíbla se, když dofuněla ke vstupním dveřím. Vrátný pokývl, první středa v měsíci, zdravím, paní docentko, jak jste si užila prázdniny? Do knihy naškrábal návštěvu na pokoji 14b.

Jiří už čekal. Formálně ji objal, políbil na obě líce a důstojně pokynul k lenošce. Sám si přisunul židli a vyčkával.

Věra sebrala ze stolku bílý erární talíř, neidentifikovatelnou nahnědlou hmotu se zelenými hrudkami, že by brokolice, shrnula do koše, opláchla ho a naservírovala dobroty. Pak se svezla do křesla a pozorovala, jak se mužova tvář rozjasňuje. Přísná linka úst změkla, napětí kolem očí povolilo.

Když jí aktivizační sestra poradila smyslové vzpomínky, byla mírně skeptická, ale jako vědkyně nedělala závěry předem. Pokus dopadl nad očekávání. S prsty od cukru a pusou plnou sněhu se muž vrátil čtyřicet let nazpátek.

Zase seděli u Myšičky na Albertově, na dohled od fakulty, a mleli jeden přes druhého.

„Ta DS126 kolonie. Třetí den a žádná sporulace. Divný, co myslíš?“ Jiří si opřel hlavu o ruku, jak to dělával, když byl ponořený do myšlenek.

„Možná jsme ji překrmili tím glukózovým roztokem. Nebo je to úplně nový kmen, co se chová jinak,“ Věra se snažila seškrábnout z talířku poslední kousek sněhu.

Probrali schopnost mycelia degradovat polutanty a síť hyf propojujících ekosystém.

Cpali se jednoduchými sacharidy a zvažovali spojení. Různá spojení. Nakonec zůstali jen kolegy, partnery jim byla věda.

Než Jiřímu diagnostikovali Alzheimerovu chorobu.

Nějaký čas se ještě dokázal udržet na pozici šéfa katedry, ale když zapomněl odletět do Bostonu na konferenci, na které měl představit nejnovější poznatky o zlepšení plasticity nervových buněk prostřednictvím extraktů adaptogenních hub, rezignoval a stáhnul se do ústraní.

Věra ho chodila navštěvovat pravidelně a se zděšením sledovala, jak rychle nemoc postupuje. Když ji Jiří poprvé nepoznal, velmi otřesená potlačila slzy a rozhodla se jednat.

Zkusila se střídavými úspěchy všechno, co ji napadlo: předčítala mu z nejnovějších odborných publikací, koupila digitální přenosný mikroskop, zorganizovala návštěvy studentů, promítala žurnály ze sympozií. Ale nedokázala vysledovat, co přesně zabírá.

Než si vzpomněla na kremrole. Senzorický vjem vybavil asociace spojené s výzkumem mycelia.

Jiří dojedl, spokojeně si otřel ústa rukávem hnědého svetru, otočil se na Věru a spiklenecky zašeptal: „Prima, žes přinesla tu zavařovačku. Strč ji do koše, ať to nikdo nevidí, a pojď potichu za mnou!“

Nechtělo se jí. Posledně ji takhle vytáhl na udusanou zahradu domova, jenom aby jí ukázal, kam zaparkoval svoje milované lamborghini.

Pod lavičku mezi dvěma bezinkami. Nebesky modrý angličák, který dostal jako připomínku mladistvého snu, byl zamaskovaný bílými květy, ale Jiří ho vítězoslavně vytáhl a projel s ním okruh pod kamennou zdí.

Než se stihla vymluvit, že je unavená a venku už bude tma, vpadla do pokoje stařenka se stříbrnou čepičkou na hlavě.

„Máš alobal? Potřebuju další vrstvu. Už mi zase čtou myšlenky!“

Nezaváhal, vysvobodil sklo ze zbytku hliníkového obalu a podal fólii babičce.

Spokojeně odešla.

„Naše Neználka,“ Jiří zůstal stát v pootevřených dveřích a čekal.

„Taky ji neberou vážně. Mně sebrali mikroskop, prý představuje nebezpečí kvůli skleněným součástkám. Pche. Tohle už je viditelné pouhým okem!“

Věra se neochotně zvedla z fotelu, sebrala ze stolku umatlanou kádinku a vyšli na chodbu. Zpoza dveří slyšeli televizi, hlasité chrchlání, občas nadávky.

„Klapou tu berle, dřív tu klapaly stavy.“

Tentokrát nezabraly ani ty sacharidy, pomyslela si Věra.

Jiří si to energicky štrádoval zase na dvorek. V nevábném, bídně osvětleném koutě ztuha přikleknul ke zdi a odhrnul listí.

„Myslí, že jsem cvok. Ale já si vybral Rangherku kvůli tomuhle.“

Věra se předklonila a s úžasem pozorovala bizarní spleť propletených vláken, hýřící všemi barvami od sírově žluté přes karmínovou k indigově modré. Síť jemně fosforeskovala.

„Bývala to továrna na výrobu hedvábí, takže nějakým nitkám tu nikdo nevěnuje pozornost. Jsou ke mně laskaví, nechávají mě hrát si na dvorku. Jenže to mycelium je živé! A má schopnost degradovat polutanty. Věro, tohle je na Nobelovku!“

„Jsi si jistý?“

Narovnal se, najednou před ní stál zase profesor Nejedlý. Soustředěný a precizní.

„Nemusíš mi věřit. To sklo máš na vzorky. Vezmi to do laborky a otestuj je. Já vlákna užívám poslední tři měsíce. Nezaznamenalas rozdíl?“

„Takže žádné kremrole!“

„V červnu jsem si ještě nebyl jistý.“

Věra se sesunula na zem, nabrala plnou hrst podhoubí.

Jiří se potutelně usmíval: „Přistěhuj se sem. Konečně budeme mít klid na práci.“

Zamyslela se, otáčela chumáčem v ruce. Už ji v noci nebudou budit podivné bytosti. Nemusí se bát, že zapomene, kde je, o čem má přednášet ani jak se jmenuje.

Strčila mycelium do pusy a začala pomalu žvýkat.

Chutnalo sladce.

Červené sudoku
Lucie Šuláková

„Kde je Mirka?“ blesklo Hanušovi hlavou, když si zrovna chystal večeři. Už je dávno pět pryč a ona furt nikde. Důchodkyně, a stále se ještě toulá po nocích! Kdo to kdy slyšel. I tak ale přichystal další porci večeře i své choti a sedl si za kuchyňský stůl, tak, aby měl výhled na vstupní dveře.

A čekal. Hodiny tikaly. Z kohoutku odkapávala voda. Ale nic.

„To je nějaké zvláštní,“ pronesl Hanuš, aby narušil neúprosné ticho. Vstal, nachystané večeře už nedbal, a šel do obývacího pokoje. Celý pokoj projel očima, hledal něco, co by mu mohlo napovědět, kde jeho žena vězí. Vše ale vypadalo vesměs normálně. Místo obvyklé zelené pohovky tu teď sice očividně nově stála modrá, ale to asi jen Mirka zase nakupovala. Před pohovkou jako vždy stál konferenční stolek a na něm otevřená knížka se sudoku, která tak rád luštil. „A hele! Mirka mi to celé vyřešila! Ta jedna… jak mi to jen mohla udělat. Celý den jsem se naň tolik těšil… beztak se pak cítila špatně a šla mi do trafiky koupit nové.“

„Když ona sudoku ale vůbec nerozumí, musím jít za ní, aby mi náhodou nekoupila to s tím červeným obalem!“ Hanuš se tedy hned vydal do ložnice, aby se oblékl. Do města se přeci musí chodit ve slušném, co kdyby potkal pana vedoucího z práce, co ten by si o něm pomyslel, kdyby ho viděl v teplácích a potrhaném tričku? Beztak by ho pak nehezky s ostatními spolupracovníky pomluvil.

Hanuš tedy vytáhl své slušné kalhoty a košili a oblékl se. Jediné co, tak nikde nemohl najít ponožky. Tam, kde vždycky bývaly, ve vrchním šuplíku s kovovým madlem, teď byla z nějakého důvodu uložená trička. Mirka zas musela přeskládat skříně… Není ale čas ztrácet čas, bohužel bude muset jít bez ponožek. Na bosé nohy si tedy obul boty a vyrazil do ulic.

Venku se cílevědomě dal na hlavní ulici a z hlavní ulice hned doleva. Co se tudy nachodil, i poslepu by tu cestu zvládl, pomyslel si hrdě Hanuš. Do trafiky přece nejde netrefit!

No jo… ale kde ta trafika ksakru je? Vždycky tu stála. Zrovna u tady té lampy. Taková stará rezavá budka to byla, člověk ji nemohl přehlédnout. Bezradně se rozhlížel do všech stran, ale trafika nikde. Jak je to jen k čertu možné?

Bezradný si sedl na lavičku. Jak to, že tu ta trafika nikde není? Co se jen pokazilo? Musel určitě jen špatně odbočit. Ach ano, to bude ono! Celé to jen popletl, trafika přece vždycky byla někde úplně jinde!

Opět plný sil se zvedl a rychlým krokem se vrátil zpět na hlavní ulici, tam se skoro bezmyšlenkovitě dal druhou odbočkou doleva a do kopce. „No jasně,“ mumlal si sám pro sebe, „teď už určitě trefím.“

Ztěžka funěl do kopce, už skoro nemohl, ale nesměl nechat Mirku koupit tu hrůzu, co nějaký pekelník vydává za slušná sudoku. I když všichni moc dobře vědí, že to je namíchané s křížovkami. Křížovky! Taková hrůza. Člověk přece není slovník, aby vyplňoval takové věci!

Z jeho myšlenek ho ale v tu ránu vytrhl nějaký muž.

„Hanuši! Dlouho jsi nebyl v hospodě! Kde se furt tlučeš, brachu, že ani do hospody nepřijdeš?“

Hanuš si jej zmateně prohlédl. Cože? Co to ten zvláštní člověk povídá? Vysoký, plešatý a s brýlemi. A ještě se tváří, že Hanuše zná. To musí být nějaká mýlka, nikdy nikoho takového neviděl… nebo ano? Ne! Není možná. A navíc, všichni, se kterými chodíval do hospody, ještě furt určitě vlasy mají! Musel si ho splést s nějakým jiným Hanušem.

„Omlouvám se, ale vy si mě, pane, s někým pletete, na shledanou, já musím jít,“ vypadlo konečně z Hanuše. „Na shledanou, na shledanou,“ odbyl Hanuš muže, a aniž by počkal na odpověď, opustil ho a pokračoval ve své výpravě. Chlapík se za ním jen zmateně ohlédl.

Konečně se Hanušovi podařilo vyškrábat na ten obrovský kopec. „Lidé by měli trafiky stavět níž,“ sípal celý zmožený z náročného výstupu, „tohle není zdravé pro ty mé staré kosti,“ zamumlal stále ještě zadýchaný. Prošel velkou železnou branou a hle, budka! Celý vesel se vydal rovnou k ní, konečně našel svou hledanou trafiku. „Já jsem věděl, že to najdu!“ hrdě pronesl sám pro sebe a vešel dovnitř. „Snad Mirka ještě nic nekoupila.“

V malé místnosti s béžovými kachličkami na podlaze našel ale jen paní ve středním věku za přepážkou. Když za Hanušem zaklaply dveře, zvedla oči od monitoru počítače a celého si ho změřila.

„Dobrý den, můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se ho.

„Ano! Prosím, hledám svou ženu, není tu někde?“ hned vypadlo z Hanuše, stále plného entusiasmu, že místo opravdu našel.

Žena pokrčila rameny: „Záleží. Jak se žena jmenovala?“

„No jmenuje se Mirka,“ odpověděl Hanuš.

Žena povytáhla obočí, ale nakonec podivného staříka přešla a pokračovala ve zmateném rozhovoru: „A dál?“

„Co dál?“ nechápe. „Mirka se jmenuje.“

„A příjmením?“ Pronesla otráveně žena.

„Jo aha… příjmením,“ zamyslel se, „hmmm, no.“

Paní za přepážkou na něj vrhla nechápavý pohled. Hanuš se upřeně zahleděl do země. Příjmení. Jaké jen má příjmení? Je to jeho žena, určitě má jeho příjmení! A jeho příjmení je… příjmení… příjmení… Chytne se za hlavu, přece to tam někde musí být. Začínalo to na K, ne! Na U. Určitě, určitě na U. A znělo to trochu jako… jakoo… jako Kulich! Ach ano!

„Ulrich!“ zvolal s neskrývanou radostí z toho, že si vzpomněl.

Paní na něj stále upřeně hleděla. Po chvilce však pohled odvrátila zpět ke svému monitoru a začala cosi ťukat.

„Takže paní Miroslava Ulrichová.“ zopakovala.

„Ano. Ano, to je má žena,“ pronesl Hanuš hrdě.

Žena chvilku ještě něco zadávala do počítače a pak pronesla: „Ach ano, je tu, v sekci 3B. Chcete tam dovést, nebo tam trefíte sám?“

V sekci 3B… hmm, ta naše trafika se nám tedy rozrostla, když má celé sekce, pomyslel si. Asi se jim daří. Není divu, že tu Mirka je tak dlouho, když mají celou sekci sudoku. Určitě si neví rady. Ještě, že jí přišel na pomoc. Snad ani neuvažovala nad tou zatracenou rudou knihou ďáblovou.

„Odveďte mě tam, prosím, nemůžu ztrácet čas, už tak je zázrak, že nejdu pozdě! Málem jsem doma měl celou knížku křížovek, víte?“

Paní na to nijak nereagovala, vyšla zpoza přepážky a vyvedla Hanuše ven. Chvilku se proplétali úzkými chodníky a mokrou trávou, až se žena konečně zastavila.

„Tak, tady ji máte,“ řekla a neurčitě pokynula rukou.

Zmatený Hanuš se rozhlížel na všechny strany, ale nikde svou ženu neviděl.

„Tak vás tu nechám o samotě, ať si můžete pobýt se ženou v soukromí,“ dodala ještě, a nehledě na zcela ztraceného Hanuše, odešla. „Na shledanou,“ zaznělo už jen za ní.

Hanuš nic nechápal. Kde to vůbec je? Kolem něj je jen plot, tráva a na zemi spousta podivných kamenů s nápisy. Co je tohle za trafiku? Vůbec to tu jako v trafice nevypadá. Nikde tu nevidí žádné regály ani časopisy, a dokonce ani sudoku. Proč ho tu ta divná paní odvedla? Mirka tu přece nikde není. Hanuš byl z toho všeho tak zmatený.

Zamyšlen usedl na jeden z kamenů a zahleděl se přímo před sebe. Na jeden z těch popsaných. Byl vcelku hezký, zdobený, a dokonce na něj někdo položil i rudé květy. Do kamene byl zlatě vyryt velký kříž a pod ním krátký, kratičký nápis. I tak ale Hanuše dopálil. Dvě slova. Dvě jednoduchá, prostá slova: „MIROSLAVA ULRICHOVÁ“. Jen tak tam prostě byla napsaná, jak kdyby se někdo snažil najít synonymum k Hanušově mizérii na sedmnáct.

Prokleté křížovky. Teď už nerozuměl vůbec ničemu. Co to je za kámen? Proč je na něm to jméno? Co to všechno znamená? Kde to vlastně vůbec je? Jak se tu ocitl? Kolik je hodin? Neměl by už jít spát? Tolik otázek, a žádná odpověď. Jeho mysl zaplavila mléčná mlha. Kompletně zmaten a dezorientován se rozhlížel kolem sebe, aby našel nějaký záchytný bod, ale z mlhy se furt nic neformovalo.

Brodil se mlékem, jako kdyby chodil kolem horké kaše. Zahalilo ho špatné tušení. Takový strašně nepříjemný pocit, že se stalo něco opravdu zlého, co se už nikdy nedá vrátit zpět. Cítil se, jako kdyby se k němu pomalu blížila rudá mračna plná deště, blesků a smutku. Tato mračna však pozoroval jen zdálky, protože se topil ve své husté mlze, která ho před nimi chránila.

Chci domů, vyplulo konečně na povrch mléčného oceánu. Už na mě určitě doma čeká žena, bude mít starost. Mračna se rozpustila, zvedl se a prapodivné místo opustil. Jen se dostal branou ven, naskytl se mu pohled na už osvětlené město zahalené ve večerní mlze.

Zanedlouho se mu dokonce podařilo dostat se i domů, kde na stole našel nachystanou večeři na jeho oblíbeném prostírání. Ach, jak je ta Mirka pozorná! Proč ale jen nachystala talíře dva? Tolik toho přece nesním.

Až ona přijde na můj sad
David Seltenreich

Svítilo právě slunce, když se auta rozjela. Klouzala lehce po prašné cestě, bránou ven, trochu to zarachotilo, když najela na asfaltovou silnici, byl tam drobný schod, pak už ale odjížděla dál, brzy zmizela v zatáčce a nebylo je už vidět.

Ještě chvíli seděl v proutěné židli na trávníku. Neměl kam spěchat, neměl proč vstávat, neměl proč se štvát. Se vším mu pomohli, nechali pouze tu jednu proutěnou židli, když je o to požádal. Svítilo právě slunce. A on opřel opatrně hlavu docela dozadu, že ji měl skoro položenou, musel pomalu a opatrně, protože prudké pohyby už mu nedělaly dobře, opřel ji a přivřel oči a nechal to slunce, aby mu běhalo po tváři jako hladová myš, aby po něm cupitalo a celého ho spolklo.

Vydržel tak dlouho. Půl, snad tři čtvrtě hodiny. Když oči otevřel, už se stmívalo, ani to nepostřehl. Snad mezitím na chvilku usnul… Hleděl kolem sebe, jak se vše pokrývá jinovatkou tmy, jak se stíny prodlužují a jeden se něžně pokládá na druhý, jak se zbytek světla odráží od okna a dopadá do pustého záhonu.

Uslyšel za sebou hlas:

„Tak zítra, tati. Buď připravený. Musím potom jet ještě na nákup, tak ať to netrvá dlouho!“

Neodpovídal, věděl, že se mu to jen zdá, že si jen opakuje to, co už slyšel, že je to vlastně ozvěna řeči, která proběhla už před hodinou.

„Všechno jsme uklidili, nádobí máš umyté, všechno bude v pořádku.“

Jak se slunce čím dál tím víc chýlilo, nesvítilo už ani do okna, ani nepadalo do záhonu, mizelo docela za kopcem. Zůstával jen jeho poslední cíp na obzoru, tam, co se zahrada zvedala trochu do kopce a neměla ani plot, tam co rostlo několik ovocných stromů. Jablka tam visela v horizontu a komíhala se lehce do větru, drobné červené granáty, které se tiše a měkce pohupovaly večerem, jejich lesklé tváře byly posledními svědky dne, který už umřel nad tímto údolím. Kdysi je tam zasadil. Snad před padesáti lety. Každý rok je trhal na konci září, letos už tu nebude, aby je sklidil, přitom už potřebují snad jen týden, taková jsou už zralá, každý rok na jaře viděl, jak kvetou, některá bíle, jiná růžově, některá skoro rudě, jak kdyby se pokryla krvavými slzami, příští jaro už je nespatří, snad mu ukážou jenom jejich fotografii. A ona stále visela, pořád tak tančila, pořád se klepala, pořád ho milovala, jeho, svého otce, jen ta tma kolem neustále houstla, až v ní nakonec všichni utonuli.

Vstal. Večeřet už nechtěl, cítil se dost najedený po celém odpoledni. Usadil se do křesla a ze stolečku vzal knihu. Pokoj ozařovala jen jedna malá lampa, ale zato krásná, měla teplou žlutou barvu, malinko vrčela, když svítila, a sálalo z ní teplo, které se přelévalo z objímky a padalo na koberec, jako přepadá voda z příliš plné vany.

„Do toho kufru už nesahej, tam je všechno správně, kontrolovali jsme to.“

Opravdu tu s ním nikdo nebyl, jen se mu to zdálo, jen vzpomínal, ale teď ho to přesto k odpovědi nutilo, byl nějakým zvláštním způsobem pohnutý, nevěděl, co vlastně prožívá, jestli je to láska, anebo zloba.

„To jsi hodný, Romane,“ říkal tomu svému pokoji, „že na to takhle myslíš.“

Teď ale slyší ještě někoho jiného:

„Kdyby sis něco zapomněl, přivezeme ti to, to není žádný problém.“

„Děkuji ti, Markéto.“

Má dvě děti, žena mu zemřela před rokem a půl, od každého potomka dvě vnoučata, Roman pracuje v kanceláři, Markéta je lékárnice, miluje je oba dva, všechny je miluje, starají se o něho a dnes tu byli celý den, s ním, jenom s ním, jen kvůli němu sem přijeli, seděli v zahradě a Roman griloval, bylo to krásné a symbolické, zítra ráno pro něho Roman přijede a odveze ho do domova seniorů. Je to odsud asi třicet kilometrů, už ho tam jednou vzali, aby si to prohlédl, není to špatné, předělali bývalý zámek, pokoje jsou po dvou a v budově sídlí lékař, prý tak k němu budou mít aspoň blíž, není jasně řečeno kdo, jestli Roman s Markétou, anebo funebráci, ví to už dlouho, už před létem mu to oznamovali, ale teď je to celé mnohem blíž, zítra ráno odsud odjede a kdo ví, jestli se tu ještě někdy podívá, najednou na něj padá taková nevysvětlitelná úzkost a tíseň, která ho chytá na hrudníku a klouže dolů do břicha, kde ho tlačí, jak kdyby měl hlad, ale ví, že to je jen klam. Teď už odcházet nechce.

Myslí, že by přece mohl zavolat. Že to celé ruší, že ráno nikam nejede, že ráno vstane a zase si sedne do trávníku před dům, že bude všechno jako předtím. A na podzim sklidí ta jablka, ty červené granáty.

Řekne, že přece ať ho nechají být, že o nic jiného mu nejde než zůstat v tomhle domě. Ale ví, že nemůže. Je to ponižující, nemoc ho ponižuje, sráží ho k zemi, ale ne nějak okatě, postupně, žere ho, postupně ho okusuje, hryzne do nohy, jednou, lehce, potom dva dny nic, pak kousne zase trochu víc a ono to bolí, pak se přidá ruka, pak už neudrží ani ovladač od televize, protože se mu ruka třese, pak ho bolí hlava a najednou… najednou člověk není, najednou je tu jen schránka, drobná obálka z vápence, jako jsou mušle, lastura, jaká zbude po dávno mrtvém mořském mlži, jenže to, co zbude po člověku, není ani krásné, ani věčné, jen se přes to táhne tenká deka vyschlé kůže jako zplihlá plachta na kdysi slavném cirkusovém šapitó, a pak už to nebohé stvoření vevnitř o sobě ani neví, jen leží a čeká, čeká, až se v té tmě začne k němu blížit obzor, až začne kráčet proti němu horizont, celý bílý a krásný, jaksi slavnostní, a v něm několik červených jablek, co za život zasadil, čeká na to jak na smilování, ale čím víc se k horizontu blíží, tím dál ve skutečnosti od něj je, člověk leží a čeká, čeká a touží, touží po něčem hrozném, na co nikdy dříve nemyslel, tiše leží a třesoucí se rukou se napřahuje po smrti… až ona přijde na jeho sad a sklidí za něj všechna ta jablka, zralá i červivá, která jsou plody jeho života…

Každé ráno se díval do zrcadla. Ne jako jiní lidé, kteří si vyčistí zuby a běží, ne – on hleděl soustředěně na toho člověka na druhé straně. Někdy mu záviděl, někdy mu děkoval, jindy na něj sváděl své neúspěchy, sděloval mu tajemství. A on stárnul právě tak jako on sám, ale přesto se s ním stále odmítal identifikovat… byl to kdosi jiný, kdosi, koho neznal, koho znát nechtěl – tak to bylo lepší, protože k němu necítil nic hlubokého, nic, co by mohlo skutečně dojímat anebo zraňovat. A také to byl člověk, na nějž byl poslední léta spíše smutný pohled…

Celý život kráčel kupředu, aby se na jeho konci s tím druhým sešel… aby ho pochopil… a aby se jím stal.

Viděl svá jablka, jak se klátí v obzoru, jak se hroutí do horizontu, jak je polyká tma, jak padají, mrazilo ho přitom. Ale přesto… nevěděl o tom sice nic bližšího, ale věřil, že padají do měkkého, že trávník hluboko pod nimi je jako péřový polštář, který je obejme. Pevně v to věřil.

Viděl sebe.

Viděl dlouhé tenké ruce, které už neuzvedly, co dříve, nohy, co už neušly samy ani pár metrů.

Viděl kredenc, stůl, židle, fotku manželky, kabát na věšáku, své děti, umyté talíře, almaru, dveře a starý sporák.

Měl by přeci jen Romanovi zavolat, mobil má po ruce, ať nejezdí, ať zítra…

Zítra. Přemýšlel, co bude zítra. Snažil se přemýšlet. Vždy tak rád přemýšlel, co přijde, vždy ho to zajímalo, vždy chtěl při tom být, nic nechtěl prošvihnout. Ale najednou tu vůli ztrácel. Zděsil se toho. Zítra… poprvé měl pocit, že to není jeho věc. Zítra…

Posadil se na kraj postele, vyzul se z bačkor, srovnal je pečlivě vedle sebe, přesně tak správně, jak mají být, jak je vždy dával. Vůbec kolem postele srovnal vše, jak byl zvyklý, všechny papírky a knížky, srovnal to, srovnal, naposledy v tomto domě.

Potom vzal z přihrádky prášky. Malé tabletky, co je vždy bral před spaním a zapíjel trochou vody, byla jich plná dóza. Přesypával je, chrastil jimi, přelévaly se přes sebe jako tekuté písky. Opatrně odšrouboval víčko a bral je jednu po druhé. Držel je něžně, byly přece malé a mohly se snadno rozsypat, přece mu jich několik spadlo. Měl jich nakonec plnou dlaň, viděl teď, že jsou všechny červené, červené jako ta jablíčka, uzavřená obzorem jeho rukou. Sypal si pak tu hrst pomalu do úst, pravidelně a řádně, tak jak vždy srovnával bačkory, sypal si je do úst a prokládal to doušky vody ze sklenice, co stála po boku. Polykal je, dokud nezmizely všechny, dokud dóza nezůstala prázdná, dokud neskončil se svou hostinou…

Začínala se mu motat hlava. Položil se radši na záda a zavřel oči.

Ležel na posteli, oči měl zavřené, ležel a spal, spal tvrdě, jak kdyby se už neměl probudit, vedle sebe měl srovnané bačkory.

Kráčel potom zahradou vzhůru až tam k těm svým jabloním. Červená jablka se lehce komíhala do větru. Zdála se mu už zralá. Trhal proto ta, na která dosáhl, trhal je do proutěného koše a bylo to, jako by trhal červené hvězdy přímo z jasně modré oblohy.

„Není to mnoho,“ říkal omluvně. „Jen několik stromů, několik jablek, víc jsem toho nestihl…“

Trávník byl měkký jako péřový polštář, jen se do něj položit, jablka v horizontu tančila, a když nějaké spadlo, vůbec jej ta rána nebolela.

„Jsou to krásné stromy,“ uslyšel za sebou.

Uslyšel to, ale neohlédl se. Vykročil do neznáma.

To ona přišla na jeho sad, když on z něj právě odcházel.

Spánembohem
Lucie Jehličková

Nikdy jsem si nepotrpěl na rodinná setkání.

Když se totiž naše početná rodina sešla pohromadě, většinou to skončilo přinejmenším hádkou. Pustili jsme se do sebe jako psi, bez ohledu na to, co jsme zrovna slavili – svatbu, křtiny… Tak už to ve velkých rodinách obvykle chodívalo.

Dnes to ale bylo jiné. Bratři se navzájem neprovokovali, sestry se nesnažily jedna druhou zesměšnit ani vyškrábat si oči kvůli hezčí stuze do vlasů nebo bohatšímu nápadníkovi. Otec mlčel. Jen máti všechny komandovala jako obvykle. Byl jsem rád, že alespoň tohle zůstalo při starém.

Všichni se zrána nahrnuli do naší chalupy, aby se se mnou před cestou, na niž se dnes vydám, rozloučili. Přece jen to byla pořádná štreka a nikdo přesně nevěděl, kam mě ta výprava dovede. Ani já sám jsem neměl o cíli své pouti valnou představu, ale jít jsem musel, tak co.

Pozoroval jsem cvrkot ve světnici a přípravy na cestu spolu s mou ženou Márinkou. Seděli jsme u otevřeného okna a drželi se za ruce.

„Ještě ti ani slza neukápla,“ podivil jsem se, protože jsem čekal slzavé údolí. Strávili jsme spolu hezkých osm let, a i když nás nebeský otec nepožehnal dětmi, žili jsme vedle sebe ve shodě a vzájemné lásce.

„Pořád jsi tady,“ odpověděla prostě a pokrčila rameny. Taková ona byla. Prostá jako letní kuropění. Byla tak statečná, ta moje Márinka. Nerad jsem ji tu nechával samotnou. Vlasy jí ještě ani stříbrem neprokvetly, zub času k ní byl milosrdnější než k nám ostatním.

„Marie, snad bys taky mohla přiložit ruku k dílu,“ ozvala se máti a vyčítavě hleděla na mou ženu. „Kdybys mi aspoň řekla, kam jsi dala ten sváteční kabátec.“

Márinka pustila mou ruku a stanula tchyni, s níž nikdy nenašla společnou řeč, tváří v tvář. „Dejte mu ten modrý, maminko. Však jsem ho připravila k ostatnímu oblečení.“

Máti se z obličeje vytratila všechna barva. „Marie! Snad víš, co se sluší a patří. Kde je ten černý kabát?“

Márinka se po mně ohlédla, snad aby si dodala sil, a já na ni povzbudivě kývl. Pak zavrtěla hlavou. „Ten černý Karlíka škrábe u krku. Dejte mu ten švestkový.“

„Nesmysl,“ utrousila matka a prudkým pohybem otevřela malovanou almaru v rohu pokoje, jako by tu byla doma.

To si však moje malá ženuška nenechala líbit. Popadla tmavě modrý kabát a už mi odhodlaně strkala ruku do rukávu.

Máti mezitím vítězoslavně vyndala ze skříně černý kabátec a zamířila k nám. Ocitl jsem se tak mezi dvěma ženami mého života. Nebylo ale na mně, abych se do jejich sporu míchal.

„Měj rozum, Marie,“ zkusila to matka ještě jednou smířlivým tónem.

Ale Márinka ji neposlouchala. Dál pokračovala ve svém úsilí a já ji úsměvy povzbuzoval. Však měla pravdu, ta moje děvucha. Svůj švestkový kabát jsem zbožňoval.

„Josefe!“ Máti se obrátila k otci o pomoc. Ten ale jen mávl rukou. Ženské půtky ho nikdy nezajímaly, a navíc jsem věděl, že má mou manželku v oblibě.

„Taková ostuda.“ Máti se i s černým svrchníkem posadila na volnou židli a dala se do pláče. „Kdo to kdy viděl,“ lamentovala, ale nikdo ji neposlouchal. Bylo mi jí trochu líto, ale zase ne tolik, abych se vzdal oblíbeného kusu oděvu.

Márinka dokončila poslední úpravy a poodstoupila, aby si prohlédla, jak mi to v té modré pěkně sluší. Spokojena se svým dílem pokynula ostatním, že je vše připraveno a můžeme se vydat na cestu.

Otec se strýcem Antonem uzavřeli víkem rakev a pak k márám přistoupila čtveřice mladíků. Společnými silami truhlu z borového dřeva zdvihli a položili si ji na ramena.

„Hlavně nohama napřed, pánové,“ dirigoval jsem je, i když mě neslyšeli. Ale udělali to správně i tak.

Naposledy jsem se ohlédl na Márinku, která si teprve teď rukama zakryla usouženou tvář.

„Spánembohem,“ rozloučil jsem se s rodinou i se svým domem. Pak jsem vykročil v čele průvodu na svou poslední cestu.

Povídky hodnotili: Klára Bláhová, Ivana Blažková, Kateřina Bujoková, Dagmar Falátková, Kristýna Hrunková, Jarmila Kašparová, Petra Kučerová, Monika Mládková, Martina Řeřichová, Šárka Skaláková, Viktor Špaček, Blanka Švecová, Markéta Teuchnerová, Veronika Zlámalová

O knihovnickou sovu 2025

Do neznáma

Sborník nejlepších povídek z 5. ročníku literární soutěže MKP

Sestavení, předmluva a ilustrace na obálce Jarmila Kašparová

Korektura Lukáš Borčický

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 3. 2026

ISBN 978-80-274-4947-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4948-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4949-1 (prc)