Nepohádka

Pavel Renčín

Znění tohoto textu vychází z díla Nepohádka tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Straky na vrbě v Praze v roce 2004.

§

Text díla (Pavel Renčín: Nepohádka), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 27. 3. 2026.

Tuhle knížku bych rád věnoval v první řadě Pavle Řezníčkové za neutuchající podporu, Petru Křenkovi, který mě dostal ke psaní, a všem přátelům kolem fotbalového klubu Akta-Rez.

PRVNÍ KAPITOLA
Jak se skřítek Leelum nestal Králem lovu

Bylo nebylo, kdysi dávno, v místě opředeném tajemstvím, o jehož existenci mají tušení jen děti, blázni a snílci, narodili se dva skřítci.

Byli docela maličcí, svraštělí a oškliví, stejně jako lidská miminka, když se vyloupnou z lůna matek. Ve skřítčí porodnici Mechová-Medová vřeštěli nejvíc ze všech skřítků. Všichni říkali: „Hmm, ti mají ale silný hlas, to budou jednou určitě důležití skřítci!“ Nikdo tehdy nemohl tušit, jaká je to pravda. Jak se později ukázalo, ještě větší vliv na chod světa měla ta maličkost, že se jeden z nich narodil o chviličku dříve než druhý.

První synek dostal jméno James a stal se dědicem a oblíbencem skřítčího šlechtice Francoise d’Sarrock, pána ze Zimních mlýnů a Ječmenova. Jeho o minutu mladší bráška Leelum byl zaslíben kněžskému řádu. Zatímco se James učil šermu s pletací jehlicí a dvorské etiketě, studoval Leelum cizí jazyky a psaní. Když James oblékal brnění z ořechových skořápek a zkoušel sedlat potkana, hltal Leelum historii a náboženství. Z Jamese rostl sebevědomý a přímý skřítek, Leelum byl dvakrát chytřejší, ale měl problémy se vztahy k ostatním. Nerozuměl jim, a vlastně se jich trochu bál. Proto byl velmi osamělý a tichý. Všichni včetně hraběcího otce, což Leeluma obzvlášť mrzelo, obdivovali jeho bratra. Když se něco povedlo jemu, uspořádal hrabě hostinu, ale o Leelumových pokrocích se často nedozvěděl nikdo jiný než Leelum. Tak se naučil nikomu nedůvěřovat a spíše se pozorně dívat kolem. Ve srovnání s Jamesem nečinil líbivá gesta, nechodil oblečen v naleštěném brnění, ani po něm netoužily pubertální rusalky, na druhou stranu dokázal spřádat plány, přemýšlet a manipulovat. Ať se ale Leelum snažil, jak chtěl, přízeň otce mu to nepřineslo. Jeho srdce nasávalo hořkost jako houba, schraňovalo ji kdesi hluboko, kde se měla hromadit až do dne, kdy nasáklé praskne a zalije lítostí celou Utopii.

Jednou, když bylo Leelumovi obzvlášť smutno, přišel za hrabětem.

„Tatínku, přinesl jsem vám dárek,“ podal mu balík převázaný zelenou mašlí.

Hrabě se podrbal na bradě a vyloudil provinilý úsměv.

„Leelume, kolikrát ti mám říkat, abys mi tak neříkal. Už jsi velký hoch, brzo z tebe bude kněz.“

Skřítek pokýval hlavou a dychtivě sledoval, jak hrabě balíček rozbaluje.

Ne že by Francoise d’Sarrock nebyl zvědavý, nedostával od svých synů dárky každý den, ale odpoledne jej čekal hon, a tak byl trochu roztržitý. Zatáhl za zelenou pentli, roztrhal papír. V balíku se skrývala velká kniha. Vznášela se nad ní podivná nasládlá vůně. Leelum se celý roztřásl vzrušením. Výrobou herbáře strávil posledních čtrnáct nocí. Všechny bylinky byly popsané i s jejich účinky, seřazené pečlivě podle abecedy, dohledal k nim dokonce i latinské názvy!

Hrabě herbář otevřel a zůstal překvapeně zírat na zelený uschlý žmolek. Pozvedl obočí.

„To je andělika lékařská,“ vychrlil Leelum. „Můžeš si z ní udělat čaj, když ji přidáš do jídla, působí proti průjmu a nadýmání!“

„Hmm,“ odtušil hrabě.

„Je taky dobrá na nervy, uvolňuje křeče, má slabý močopudný účinek…“ Leelum se rozpačitě odmlčel.

„To je nádherné, Leelume. Děkuji. Vždycky jsem si přál knižní kořenku!“

„Je to herbář, otče.“

„Ano, vždycky jsem si přál herbář.“ Otec jej poplácal po zádech. „Jsi celý bledý, Leelume, to máš z toho věčného ponocování a čtení bichlí. Zajeď si se mnou a Jamesem na lov! Lesní vzduch ti udělá dobře.“

„Jak si přejete, otče.“ Leelum byl zklamaný, protože viděl, že radost jeho otce není upřímná. Přitom si dal s dárkem tolik práce. A co ho tížilo ještě víc, odpoledne s nimi má vyrazit na lov. Nesnášel lovy a zbytečné zabíjení, ale chtěl, aby jej otec miloval stejně jako Jamese. Byl ochoten pro to udělat cokoli.

Lesy panství Zimních mlýnů byly hluboké a žila v nich hojnost zvěře. Mohli jste se celý den brodit ostružiním mezi nebetyčnými velikány a nenarazit na živou duši. Říkalo se, že hvozd je tajuplný a – obzvláště v noci – se v něm dějí podivné věci.

Leelum na lese ale neviděl nic zajímavého, snad jen občas zašel na borůvková jablka nebo sbírat plody na malinové víno, nápoj, který byl téměř národním symbolem skřítčího hrabství. Na sběr malin tak každoročně vyrážely všechny rodiny v údolí. Sebrané maliny se nechávaly kvasit v dubových kádích až do svátku Svatého Waldy, kdy se celá skřítčí komunita sešla na Mýtině druidů a uspořádala soutěž o nejlepší košt. Vybrané víno bylo darováno nejstaršímu druidovi, který byl zavázán tradičním slibem ochrany Zimního lesa. Utužovalo to vztahy a taky bylo možné vyzkoušet, jestli je víno dobře prokvašené, když totiž nemělo jiskru, přivolal rozmrzelý druid bouřku. To se ale příliš často nestávalo a druidové vycházeli se skřítky dobře. Mnohem větší nebezpečí hrozilo našinci od dravé lesní zvěře.

Když odpoledne zaduly lesní rohy, přešlapovalo na nádvoří devět osedlaných potkanů. Zavalitý Francoise sám nasedl na toho největšího a nejsilnějšího, James si vybral strakatého hnědáka. Další družiníci naskočili na své oře, až zbyl pouze jeden jediný potkan, s bílou srstí, celý smutný, že si jej nikdo nevybral. V tu chvíli se přiloudal na nádvoří Leelum a jeho pohled se okamžitě setkal s rudýma očima albína. Pomalu k němu přešel a podrbal ho na šošolce mezi ušima. Pocítil náhlé spříznění duší, a tak se ani nebál, když mu šplhal na záda.

„Výborně, synové moji! Vyrážíme! Kdo první skolí ježka, získá sud malinového vína! Kdo v boji přemůže lasici, získá náš obdiv jako Král lovu!“

To je ono! blesklo hlavou Leelumovi. Kdybych tak zabil lasici! Jak je asi velká? A co je to vlastně za zvíře? uvažoval hned dál, protože mu to pálilo. Měl pocit, že o lasicích kdysi něco četl. Možná ji nepřemůžu v boji, ale mohl bych ji nějak přelstít, říkal si v duchu a snažil se úporně vzpomenout, co v té knize stálo. Z úvah ho vyrušilo až nadšené výskání, jakým skřítci pobízeli potkany, když vyjížděli z brány. Leelumův potkan se také rozběhl a skřítek měl náhle plné ruce práce, aby se udržel v sedle. V tu chvíli se mu lasice úplně vykouřily z hlavy. Škoda. Kdyby ještě chvíli přemýšlel, určitě by si vzpomněl, co v té knize stálo. Psali tam, že lasice jsou strašně lstivé.

Kapradiny se míhaly jako šmouhy. Jezdci míjeli hřiby zvíci domů, mechové polštáře velké dost, aby se na nich dal uspořádat zápasnický turnaj, i stromové velikány, jejichž koruny se ztrácely vysoko v nebi. Francoise nasadil ostré tempo a Leelum cítil, že touhle rychlostí nevydrží cválat dlouho. To samé si nejspíš myslel i jeho jízdní druh, protože zvolna zpomalovali a zpomalovali a vzdalovali se tak ostatním, až se jim docela ztratili. Konečně mám klid, přemýšlel Leelum. Úplně zastavil a od sedla odvázal lovecký oštěp – dlouhou stříbrnou jehlici s hrotem opatřeným zpětnými háčky.

Kéž bych věděl, jak se lasice loví…? První, co Leeluma napadlo, bylo vykopat jámu a do dna zabodat osekané dřevěné kolíky. Byla by to dobrá past, ale on neměl čas hrabat jámu, nemluvě o týdnu na číhané. Nebo by mohl zkusit natáhnout při zemi provaz mezi dva stromy – lasice poběží, nevšimne si, zakopne a zlomí si vaz. To by muselo být opravdu stupidní zvíře, uvědomil si vzápětí. Bude to chtít něco opravdu rafinovaného… A jak rozjímal nad svým plánem, ani si nevšiml, jak se zachvěl trs nedalekého křoví a vynořilo se z něj hnědé štíhlé tělo ozdobené okrovou náprsenkou.

„Csssk, to jsou k nám hosti, prssk! Copak tu děláš, skřítku?!“

Leelum se lekl, že by se v něm v té chvíli krve nedořezal. Bílý potkan se jedním skokem ocitl za jeho zády.

„Vyšel jsem si na maliny,“ vykoktal, jakmile se trochu vzpamatoval. „Jmenuju se Leelum, a ty jsi kdo?“

„Já, csssk! … Já jsem psovec malinozobec a moc by mě zajímalo, pročpak sis vyrazil na maliny mimo sběračskou sezónu? Prssk?!“ Lasice si skřítka změřila zlýma očkama.

„Uff,“ otřel si ulehčeně skřítek čelo. „V první chvíli jsem se lekl, že jsi lasička. Ještě jsem žádnou neviděl.“

„Cha,“ uchechtlo se zvíře, ale přitom nespouštělo zraky ze špice loveckého oštěpu, který Leelum ledabyle držel v rukou. „Já a lasice? Cssssk! Ani náhodou. My psovci se s nimi nesnášíme. Říká se, že jsou pěkně nebezpečné.“

„Tak to se pleteš. Myslím, že se skřítčí mazaností se jejich líné mozečky nemohou měřit.“

„Csssk! Já nevím, slyšel jsem, že jsou lasice strašně chytré, rychlé a nebezpečné!“ Lasice se začínala vztekat. Slupne toho skřítka jako malinu, jakmile se jí podaří přimět ho, aby odložil ten ostrý oštěp.

„Jsem si jistý, že je přeceňuješ,“ usmál se Leelum. „Vsadím se, že existuje spousta věcí, které já dokážu a ony ne!“

„Cssssk?“

„Tak třeba žádná lasice by nedokázala vyšplhat na tamtu větev,“ řekl Leelum a vyběhl po drsné kůře nedalekého stromku. Než se stačila šelma vzpamatovat a využít toho, že se k ní otočil zády, seděl skřítek na první větvi.

„Csssk!“ zasyčela lasice opovržlivě. „To dokáže i psovec!“ Během okamžiku stála na větvi vedle Leeluma tak blízko, že cítila jeho svěží vůni. Začaly se jí sbíhat sliny tak silně, že je stěží udržela v tlamě. „Humh, tu ju… (polk) jednoduché!“

„Ale tohle, tohle by lasice určitě nedokázala,“ vykřikl Leelum a skočil z větve dolů. V letu rozprostřel ruce tak, že se jeho pláštík napjal a zpomalil pád, takže se skřítek snesl na mýtinu pod strom jako pápěří.

Lasice už toho začínala mít právě dost. Rozzuřilo ji, že má ten holý skřítek o lasicích tak mizerné mínění. Už to nebyla jen věc oběda, ale vyšší zájem – obhajoba rodu!

Skočila z větve dolů a dopadla tvrdě na všechny čtyři tlapky. Zavrávorala, ale nakonec náraz ustála. Když pominula vlna bolesti, zasyčela: „Pche! To dokáže i obyčejný psovec! Cssssk!“

„Hmm,“ odtušil skřítek. „Ale teď, psovče, na to dám krk, že tohle by ty ubohé lasice nedokázaly ani za nic!“ Zabodl oštěp a udělal rychlý kotrmelec.

Lasice už byla tak rozvzteklená, že úplně zapomněla na to, že skřítek odložil zbraň.

„Csssk! Tak se dívej, ty spratku!“ vykřikla a zkusila zopakovat jednoduchý cvik. Jak se dalo očekávat, kotrmelec se jí nepovedl, ocas se zapletl mezi nohy a ona se rozplácla jak dlouhá tak široká na zádech. V tu chvíli Leelum jako blesk vytrhl oštěp ze země a zabodl ho zvířeti hluboko do břicha. Lasička zavyla v agónii. Zazmítala sebou jako přišlápnutý had, drápy rozryla hlínu kolem, až jehličí pršelo jako déšť. Bílý potkan v děsu uprchl kamsi do hloubi lesa. Leelum umírající šelmu pozoroval z bezpečné vzdálenosti větve nedalekého stromu. Snažil se zklidnit své rozbušené srdce. Díkybohu poznal lasičku už na začátku, jen se snažil nedat najevo strašlivý strach, který měl. Zachránil ho improvizovaný plán.

Teď seděl celý vystrašený a čekal, až zvíře konečně umře. Krev se vsakovala do žíznivé lesní půdy a ve vzduchu se ozývalo vzdálené ťukání datla. Tělo sebou konečně přestalo škubat, zůstalo ležet strnule s vytrčenými končetinami, jako by bylo vycpané. Leelum se v duchu omluvil: Buď já, nebo ty. Lituji, ale muselo to tak být. Tahle formulka jej provázela i v dobách budoucích.

Už si představoval, jak tentokrát trumfne svého bratra. Král lovu může být jenom jeden, škoda, Jamesi, že to nejsi ty! Otec bude nadšený, protože by od Leeluma takové hrdinství nikdy nečekal. Jak dlouho mu ale sláva vydrží. Rok? Měsíc? Bude potom muset zabít další lasici? Tak a podobně Leelum přemýšlel, když seděl na větvi a klimbal nohama. Nezáleželo mu na tom, že bude domů muset pěšky a že dorazí nejspíš až po setmění. Cítil zvláštní vnitřní štěstí, těšil se na to, že jej někdo konečně pochválí.

Lasice jej však svou prohnaností nakonec přece jen dokázaly zaskočit. Stalo se to právě, když slézal ze stromu. Druhá lasička totiž celou dobu všechno pozorovala ze křoví.

Leelum se ztratil hned po začátku lovu. Vlastně se potom ani žádný lov nekonal, protože se konalo hledání Leeluma. Družina utvořila rojnici, jako při honu na koroptve, a pročesala velký kus lesa v sousedství. Volali, troubili na lesní rohy, ale nikdo jim neodpovídal. Po několika hodinách usoudili, že Leelum nejspíše dostal strach a vrátil se na hrad. Vlastně by se ani tolik nedivili, byl to skřítek zběhlý ve vědách, ale tak trochu nemotora ve věcech „chlapských“. Jaké bylo jejich překvapení, když doma zjistili, že Leeluma od rána nikdo neviděl.

„Kde jen může být?“ hudroval hrabě, zatímco se blížil večer, a netrpělivě přecházel po hradbách s pochodní v ruce. Z nejvyšší věže se rozhlížel nad krajem, zatímco zapadající slunce vykreslovalo do jeho tváře stále hlubší a hlubší vrásky. Za chvíli bude noc a po Leelumovi ani vidu, ani slechu. „Krucipísek! Už nevydržím dál sedět se založenýma rukama a čekat, jestli ho najdou,“ zasakroval hrabě, okamžitě vyslal další pátrače, a dokonce zvažoval, že požádá o pomoc druidy. Když se vrátil zpátky Albínek a sedlo měl prázdné, sevřel jeho srdce opravdový strach.

„Ještě aby se tomu nemotorovi něco stalo!“ zamumlal a dal osedlat největšího ze svých potkanů, aby sám vyrazil pomoci. A tak nedbajíce na únavu hledali, volali skřítkovo jméno. Prošli křížem krážem celý cíp přilehlého hvozdu. Až jeden z jezdců narazil v mechu na stopy, které jej po několika desítkách metrů zavedly k Leelumovi. Nebylo těžké je sledovat, protože měly barvu čerstvé krve.

Leelum nikdy nemluvil o tom, co se tehdy stalo. Možná to bylo tak hrozné, že jenom vzpomínat ho bolelo, a možná že mysl hrůzný zážitek úplně vytlačila z paměti, aby se ubránila šílenství. Našli ho v bezvědomí, zalitého krví, s nohama ohryzanýma téměř na kost. Umíral; kdyby zrovna v tu chvíli nebyli dorazili druidové, které velmi nevybíravě a velmi naléhavě povolal jeho otec, už by mu nikdo nepomohl. Než jej naložili na nosítka, ještě se na okamžik probral a snažil se na ně zakřičet: „Zabil jsem lasici! Já, nemotora Leelum, jsem Králem lovu!“ Nikdo v tu chvíli ale jeho sípavému hlasu nenaslouchal, nebo jim na tom nezáleželo. Když to Leelum viděl, sevřela jej taková lítost, že znovu omdlel.

Odnesli ho k nejstaršímu druidovi jménem Arxanas, který dokázal spravit Leelumovy kosti a díky magickým mastem a tajným bylinám začal léčit jeho nohy. Byla to činnost nesmírně náročná, bolestivá a pomalá. Několikrát se zdálo, že bude třeba nohy amputovat. Infekce způsobila, že Leelum dostal vysoké horečky.

Zpočátku jej navštěvovala spousta skřítků – chodili za ním, když musel ležet s rukama přivázanýma k pelesti, protože jej strupy tak svědily, že by si je jinak rozdrásal. Dívali se na něj smutnýma očima, litovali ho. Když bojoval v horečkách o život, slyšel, jak říkají: „Chudinka, nikdy neměl jezdit na ten lov. Nechápu, jak to James mohl dopustit! Copak na něj nemohli dávat lepší pozor?!“ A když Leelum poslouchal takováto slova, slzy lítosti se měnily v slzy vzteku.

Nikdo nebyl jmenován Králem lovu. A když ostatním vyprávěl, že dokázal skolit jednu lasici, nevěřili mu, i když to nahlas neříkali. A přitom právě myšlenka na Krále lovu jej udržela při životě. Zatímco ho ostatní litovali, začal jejich návštěvy nenávidět. „Nestojím o vaši lítost, kliďte se mi z očí!“ vyháněl je, protože se strašně styděl. Stranil se jich, nechal si donést moudré knihy, jejichž četbou trávil většinu svého času. Stával se z něj poťouchlý podivín – na tom měl bezpochyby podíl i druid Arxanas, který byl ve svém dvě stě třicátém druhém roce života zatrpklý stařec a jeho jedinou oblíbenou kratochvílí byly drsné, někdy až trochu kruté šprýmy.

Po čase přestali Leeluma navštěvovat i otec s Jamesem. Hrabě nyní trávil mnohem více času ve vinných sklepích, zatímco James, coby prvorozený syn, se začal věnovat politické kariéře.

Přestože druidové dělali, co mohli, zcela napravit Leelumovy nohy se jim už nikdy nepodařilo. Zůstaly uzounké, neduživé, skřítek na nich dokázal ujít stěží pár kroků.

Když léčení po roce skončilo, měl Leelum pocit, že jej kraj Zimních mlýnů dusí a že zde už nechce zůstat ani minutu. Stejně tak se mu zdálo, že jestli stráví ještě jediný den v Arxanasově chatrči, uškrtí senilního druida ve spánku jeho vlastním vousem. Nechal tedy zapřáhnout Albínka, jemuž nikdy nezazlíval starou zbabělost, a na kárce vyrazil do velkého světa, který podle knih čekal hned za humny.

DRUHÁ KAPITOLA
Skřítek, ne pindruše

V čele armády postával statný grošák. V jeho brokátem potaženém sedle seděl chlapec v nádherné zlaté zbroji. Z jeho pohledu vyzařovalo odhodlání, někde pod povrchem se ale skrývala bolest. Mladý generál mávl rukou a nedozírné řady se daly do pohybu. Podvečerní ticho prořízlo volání povelů. Klinkání zbrojí. Hřmotný pochod těžké pěchoty, dusot dobrovolníků i lehké našlapování elfích lukostřelců. Přihnaly se a vzápětí odezněly údery kopyt válečných hřebců, barevné erby rytířů zmizely stejně rychle, jako se objevily. Válečné standarty a korouhve se pomalu zmenšovaly, až byly maličké jako dětské praporky, a ještě víc, až nakonec úplně zmizely –

„Už dost,“ pípnul dětský hlásek. „Bolí mě hlava.“

Zaklapl jsem knížku.

„Když budeš chtít, zítra si přečteme, jak to bylo dál. Neboj, bude to dobrý, Péťo,“ zajel jsem rukou do hustých kaštanových vlasů. Musí to být dobrý. Jeho modré oči se na mě dívaly vážně, plné bezbřehé důvěry, jakou mívají děti jen ke svým rodičům a psi ke svým pánům.

„Tady do poličky ti dávám papírovej pytlík. Vidíš? Jsou v něm dva banány, ty sněz do zítřka, ať se nezkazí. Nějaký jabka a meruňky. Máš tu taky pár tatranek, na to se ještě zeptám sestry. Tady kartáček,“ vyndaval jsem věci z kostkované tašky a pokládal je na kovový noční stolek. „Zubní pasta, hřeben. Jak tě znám, ten stejně nebudeš potřebovat, co? Bačkory máš ve spodním regálu. Posloucháš mě vůbec?“

Něžně jsem ho cvrnknul do nosu. Devítiletý kluk trhl hlavou, až se delší střapaté vlasy rozlétly po polštáři jako vějíř. Znuděně kývl. Jindy bych se tomu otrávenému obličeji zasmál. Dnes mě zamrazil. V tichu se ozývalo tenounké praskání zářivky. Textilní rolety před oknem se zachvívaly pod doteky teplého, suchého vzduchu stoupajícího z elektrického radiátoru. Cítil jsem, jak se mi štiplavá vůně dezinfekce usadila hluboko v plicích a sevřela hruď, že jsem stěží dýchal. Co bylo na tomhle místě hrozivé? Oprýskaná běloba postelí, prázdné stěny? Básník jménem Crosshall kdysi napsal, že květiny vadnou v nemocnicích rychleji. Lednice v rohu místnosti sepla a vyděsila mě hlasitým zadrnčením.

„Neboj, budeš v pořádku,“ ujistil jsem spíš sebe. „Zejtra ti udělá pan doktor rentgen a já se zase přijdu podívat. Nebude se ti stýskat?“

Zavrtěl střapatou hlavou a vlhkýma očima mě doprovodil ke dveřím.

Na chodbě jsem málem vrazil do zdravotní sestry, kterou jsem potkal už na příjmu. Její tmavé vlasy prokvétaly šedými nitkami, přesto vypadala energicky. Modro-bílý stejnokroj zdobila žlutá pampeliška Ligy proti rakovině. Na jmenovce stálo: Barbora Krajská.

„Promiňte, sestři. Donesl jsem mu to nejdůležitější. Chtěl jsem se jen zeptat, jestli může čokoládu. Víte, zbožňuje mléčnou. Myslím, že by byl klidnější…“

„Jak se na vás koukám, potřeboval byste ji spíš vy,“ usmála se přes šedavá skla brýlí. „Samozřejmě, že může, měl jste si přečíst materiály. Podívejte se, pořád ho ještě testujeme. Nemusí mít hned sarkom. Zkuste mu trochu věřit! Dám vám radu, i když se jí nebudete řídit.“

„Zkuste to.“

Ústa ženy se opět roztáhla do toho úsměvu, který u očí odhalil vrásky přicházejícího stáří. „Prostě na to nemyslete. Udělejte si doma kafe, pusťte nejmilejší desku, jestli kouříte, tak si zapalte, a jestli ne, tak si taky zapalte. Jděte mezi lidi. Nebuďte sám. Alespoň do zítřejšího večera.“

„Měla jste pravdu, že se jí nebudu řídit.“

„Tak vidíte,“ pokrčila rameny. „Nezlobte se, ale nemůžu tady s váma vystávat celej den. Jestli už nic nepotřebujete, musím na sesternu.“ Aniž počkala na odpověď, vyrazila pryč chodbou a zanechala jen závan chladného vzduchu.

„Nashle. A děkuju,“ houknul jsem za ní, ale nebylo jisté, jestli to ještě slyšela.

Nemyslet na to…

Staré kukačky odbily jedenáctou. Bylo zhasnuto. Byt, ve kterém jsem prožil celý život, sálal prázdnotou a bezútěšností. Tmavý obdélník přetékající knihovny v rohu, stará televize, dřevěné africké sošky s prázdnýma očima, zaprášená reprodukce Kubištova Pierota, na stolku mísa s ořechy a pomeranči. Na mrtvých věcech spočíval mučivý závoj šera a tísně.

Skrz sklenku koňaku jsem pozoroval pouliční lampy, které se jako tygří oči propalovaly skrz záclony a pašovaly do obýváku rozptýlené žluté světlo. Nevadilo mi, spíš naopak. Kdybych bydlel o patro výš, ve třetím, nemohl bych na koberci pozorovat nevýrazné proužky stínu střídající se s mihotavým světlem.

„Tak ať to dobře dopadne,“ připil jsem pomyslné postavě na gauči. Sám jsem se rozvalil v pohodlí velkého ušáku s vysokými opěrkami na ruce, který jsem si pořídil skoro před rokem po dovolené v Řecku. Tátův ušák. Tady jsem rozjímal, četl, luštil křížovky a za blikání televize usínal. Tichý tátův koutek, vyhrazené území obehnané přísnými zákazy, pomyslnými ostnatými dráty, zátarasy, minovým polem a bůhvíčím ještě – a to jak pro Petrovy rozjívené kamarády, tak pro našeho psíka Baťu.

Letitý kokršpaněl nejspíš už dávno zařezával na koberečku v předsíni. Občas jsem večer zaslechl jeho tiché chrupkání, někdy z divokých psích snů kňoural a poštěkával. O čem takoví psi sní? Nejspíš jako lidi; o tom, jak žerou, za něčím se honí a obskakují feny. Nastražil jsem uši, jestli ho neuslyším, ale v bytě bylo ticho. Měl jsem pocit, že slyším padat prach. O nohy se mi otřelo teplé chlupaté tělo. Leknutím jsem málem vyskočil.

„Tak tady seš, ty potvoro!“ podrbal jsem ho za ušima. „Takhle mě polekat! Do kočičího žrádla s tebou,“ zašeptal jsem. Neslyšná silueta zavrtěla ocasem.

„Taky nemůžeš spát?“ Usrkl jsem koňaku. „Odvahu, s Peťkou to bude dobrý!“

Dolil jsem potmě koňak a trochu vybryndal na koberec. „Ráno to vyčistím, přece teď nebudu rozsvěcet, když je tak pěknej večer,“ řekl jsem bytu. Dlouho jsem nepil a tekutina příjemně pálila na jazyku. Znovu jsem se otočil k psovi.

„Ale co když ne?“ Nečekal jsem na odpověď a pokračoval sám. „Co budeme dělat, stará vojno? Sotva jsme se sebrali z jedný rány…“ S vypětím vůle jsem se rozhodl nevzpomínat.

„Di spát,“ řekl Baťa.

Sklenička se zhoupla a vylila se mi do klína, Courvoisier nasákl do džínsů a zastudil. Můj chlapeček má možná rakovinu a na mě mluví pes. Je to špatný, zavrtěl jsem hlavou. Fakt špatný. Bože, jestli jsi, tak prosím, ať to zejtra dopadne dobře.

Šel jsem si lehnout.

V nemocnici byl frmol, jako vždycky brzo odpoledne. Po studených dlaždicích spěchali doktoři, bílé pláště za nimi vlály jako plachty středověkých korábů a gumové erární boty tepaly podlahy v klapavém staccatu. Pacienti se chodbami šourali, návštěvy se nervózně dívaly na hodinky a nějaký mladý muž v modré košili vysypával koše.

Otevřel jsem dveře označené zelenou cedulkou s nápisem DĚTSKÁ ONKOLOGIE. Když za mnou zaklaply, udiveně jsem se zastavil.

Jako bych se ocitl v jiném světě, plném pomalého světla, tlumených zvuků a neviditelné lepkavé hrůzy. Prošel jsem vyblýskanou chodbou kolem ordinace lékaře konajícího službu až ke dveřím s číslem 8.

„Kolego!“ ozval se skřípavý ženský hlas. „Co takhle návleky, nebudou?“

„Promiňte.“ Vrátil jsem se na začátek chodby, kde stály na zeleném linoleu dva proutěné koše.

„Čisté v levém,“ zanikl znuděný hlas za zavírajícími se dveřmi ordinace.

Zjistil jsem, že mi tluče srdce, a rozzlobilo mě to. Nesmím být nervózní, už takhle je dost vystrašený.

Návleky mi byly přes polobotky malé, a tak jsem do nich vměstnal alespoň špičky. Vybral jsem si modré a odšoural se k Péťovu pokoji. Zaťukal jsem. Ticho. Připadalo mi, že sním cizí nepříjemný sen. Zaťukal jsem silněji a otevřel dveře.

„Ahoj, Péťo!“

Ležel na kovové nemocniční posteli natřené bílým latexem. Choulil se pod oblačně modrou peřinou, v jejímž rohu vévodilo černé razítko, hlásající, že peřina je majetkem fakultní nemocnice. Pokoj nebyl malý a čtyři postele se do něj pohodlně vešly. Čtyři krát šest metrů, s velmi vysokým stropem. Na jediné další obsazené posteli leželo v peřinách zachumlané dítě s blonďatými vlasy. Zbylá dvě lůžka zela prázdnotou.

„Tak co, jak bylo? Povídej. Já nemohl dospat. Však víš, zůstals poprvé po dlouhý době sám. Seš sice už velkej kluk, ale stejně… Bylo to dobrodružný? Robinsonáda? No tak povídej!“ Sypal jsem ze sebe o překot.

„Dobrý, neboj, tati,“ zakřenil se kluk a dal mi pusu. „Ráno mě dali do takový krabice a pan doktor –“

„Říkal ti něco doktor? Máš výsledky?“ vyhrkl jsem.

„Nevim. Ale dneska mě hlava nebolela.“

„No tak sláva! Zajdu za ním hned po návštěvě, jo?“

„Hmm. Ale to jídlo je tu nechutný. To vaříš líp i ty.“

„Beru to jako poklonu.“

Péťa se olízl. „Dal bych si pudink.“

„Až přijdeš domů, udělám ti čokoládovej, jo?“

„Mňam!“

„Co tvůj spolubydlící?“ pohlédl jsem k nehybné bouli. „Skamarádili jste se?“

Péťa udělal otrávený obličej. „Ten je fakt jetej. Furt spí nebo vzdychá. Nedá se s ním normálně mluvit.“

Pokrčil jsem rameny. Povídali jsme si skoro hodinu a já se trochu uklidnil. Petr měl v očích jiskřičky. Už se nemohl dočkat, až se vrátí do školy. Počkej, říkal jsem mu, ve čtvrtý třídě tě naučí! Psaní a čtení, to jsme ještě zvládli, matiku taky, ale anglinu? Na to byla kádr máma.

Vzpomněl jsem si, jak jsem Petra učil písmenka. Měl tehdy chřipku a zameškal dva týdny. Aby jen neležel doma a nevlčil, vyzvedával jsem mu domácí úkoly. Rozložili jsme na peřinu desky s bakelitovejma okýnkama a skládali do nich z papírovejch kartiček s písmenkama slova do domácího úkolu. Nebyla to žádná legrace. Ten tvrdohlavý mezek mi tvrdil, že „pes“ se píše se „z“ a že to tak řekla paní učitelka. Věřili byste, že jsem ho nepřesvědčil? Úkol jsme dokončili s „pez“ a sázkou o nanuka. Pak najednou Péťa kýchl a všechno se rozletělo. Několik písmen napadalo do čaje a jedno mi přistálo ve vlasech. Péťa se strašně smál a já tehdy nevěděl proč. Nosil jsem ho na hlavě asi půl hodiny.

„Musím už jít, korzáre.“

Péťa posmutněl.

„Nechoď ještě. Pamatuješ, jak jsme byli pod stanem ve Vyšáku a furt pršelo?“

Pohladil jsem ho. „Jakmile tě pustěj, zase vyrazíme jako zálesáci. Přijdu tě navštívit zase co nejdřív, jo? Mám ti něco přinýst?“

Chvilku přemýšlel. „Malýho prince. Digihru. Tvýho diskmana?“

„Slyším a poslouchám, velký vezíre. Vše doručím,“ moje úklona se zkříženýma rukama vyloudila úsměv.

„Tak ahoj.“ Dal jsem mu pusu.

„Nezlobte se, ale takhle nevypadá nemocný dítě!“ obořil jsem se na doktora Svatého po tom, co mi sdělil předběžnou diagnózu a dlouhý seznam testů, kterým má být můj syn podroben.

„Jen si zase sedněte. A nekřičte mi tu,“ zelené oči muže sedícího za proskleným stolem se na mě dívaly klidně. Doktor usrkl ze šálku s čajem a já se zhroutil zpátky do židle. Kancelář s béžovým nábytkem mi najednou připadala jako klec.

„Vy za to nemůžete,“ omluvil jsem se.

„To je v pořádku. Rozumím vám. Nejde o normální nemoc, kdy kluk leží týden v posteli a za chvíli je zas jako ryba. Víte, u takhle mladých lidí jsou podobné potíže velmi neobvyklé. Někdy mohou ke vzniku choroby přispět stresové stavy, deprese a podobně. Neměl poslední dobou nějaké problémy ve škole?“

„O něčem takovém bych věděl.“

„Nějaké trauma?“

Vzpomínku na předloňskou dovolenou jsem zasunul do nejhlubšího šuplíku mysli. „Ztratil mámu.“

„No, uvidíme, jak se to bude vyvíjet. V určitém ohledu je to nemoc jako každá jiná, a tudíž se dá léčit.

Laicky řečeno, karcinogenní látky se dostávají do lidského organismu po celý život, avšak díky imunitnímu systému jsou včas likvidovány. Pokud však imunitní systém selže, může se objevit nějaká forma rakoviny nebo leukemické poruchy.“

„Chcete říct, že mu selhává imunitní systém?“

„V některých případech dochází ke zhoubné rakovině, jež má tendenci metastázovat a vytvářet další druhotná ložiska karcinomů. To vše probíhá krevní nebo mízní, lymfatickou, cestou. Dojde-li k zachycení karcinogenů v lymfatických uzlinách, které si můžete představit jako filtr, může obzvláště u dětí nastat leukémie.“

„To se Petra netýká. Jen ho bolí hlava, ne?“

„Jednou z nejhorších forem rakoviny je pak sarkom neboli zhoubný nádor, který rychle roste. Pokud se objeví na mozku, přicházejí záchvaty bolesti hlavy, poruchy vidění – nejčastěji v podobě slepých skvrn, poruchy sluchu, poruchy rovnováhy a koordinace pohybů. Někdy dochází dokonce ke ztrátě vědomí, případně ke křečím.“

Doktor Svatý si všiml, jak na něj vyděšeně zírám.

„Ach, promiňte!“ vyskočil od stolu. „V případě vašeho syna to doufám nehrozí. Nechtěl jsem vás vystrašit. Jak začnu poučovat, nevím, kdy přestat, a chovám se jako hulvát.“

Doktor otevřel přihrádku kartotéky pod písmenem D a vytáhl láhev se zlatavou tekutinou. „Tak se podívejte, co lidi všechno nepřinesou. A přitom já jsem prakticky abstinent.“

Postavil na stůl dvanáctiletou skotskou Drambuie a nalil dva poctivé panáky. Bylo na něm vidět, že se snaží změnit téma.

„Vaše články znám z novin, a teď konečně vím, jak vypadáte,“ pozvedl sklenku.

„Vždycky mi udělá radost, když slyším, že s nima lidi jen nezatápěj v kamnech,“ odvětil jsem zdvořile.

„Tak na zdraví vašeho synka.“ Ťukli jsme si s medovou whisky.

„Mimochodem, Svatý, to je hezké příjmení pro doktora.“

„Však Vlček také není špatné jméno. Pro investigativního novináře.“

Jedna jedna. I přes počáteční antipatie se mi tenhle člověk zalíbil. Byl jsem rád, že doktor mého syna vypadá jako slušný člověk.

Jako by to vytušil, pokračoval v přátelské konverzaci. „Co se týče těch jmen, jeden můj kolega se jmenuje Mengele. Taky doktor. To byste koukal, co si s tím užije. Já říkám: nikdo není svatý, ale já to mám alespoň v rodném listě.“

Nedokázal jsem se uvolněně zasmát. Mého syna možná čekala cytostatika a ozařování.

Když jsem příštího dne přišel na návštěvu, už ode dveří jsem viděl, že je zle.

„Slyšel jsem, jak to říkají na chodbě,“ fňukal Péťa. „Nechci se stát rakem, tati!“

Pohladil jsem ho nepřítomně po hlavě. Srdce mi kupodivu nepuklo. A co víc, spolknul jsem slzy.

„Ale jdi ty! Vlčíš a vymejšlíš blbosti.“ Těkal jsem očima po pokoji a snažil se, aby Péťa neviděl můj výraz. Rychle! Nesmím ho polekat. Co by…?

„Nevěřil bys ale, co se mi dnes stalo,“ začal jsem tajemně a získával čas, zatímco jsem si věšel kabát. Plastovou židli jsem posunul blíž k posteli.

Nedal najevo žádnou zvědavost. Od chvíle, kdy jsem mu řekl, že tu bude muset ještě zůstat, nepromluvil jediné slovo. Hleděl uraženě do stropu a trucoval.

„Dobře špicuj uši, protože tohle není jen tak obyčejný příběh,“ pokusil jsem v něm vykřesat jiskřičku zájmu. „Pamatuješ, jak děda Vlček vždycky vyprávěl ty báchorky o skřítkách, drakách, princeznách a dalších pohádkovejch potvorách, se kterejma se potkával v lužním hájku na kraji sídliště? Říkal jim… fatosti, jako fantastický bytosti. Pamatuješ si na to? Nevěřil jsem dědovi ani slovo. Stejně jako babička jsem si říkal, že taťka je starej paprika, kterej neví, co roupama.“ Moje imaginace se probudila jako kouzlem. Fragmenty dědových báchorek vyvolávaly další vzpomínky a představy.

„Teď si schválně poslechni, co se stalo přestárlýmu sucharovi, kterej nedá bez laptopa ani ránu. Neškleb se, dobře vím, co si o mně myslíš.“

Nastolil jsem tu správnou atmosféru mezi napětím a očekáváním vtipu.

„Začalo to docela nevinně. Včera večer, než jsem šel spát. Už jsem byl v pyžamu a čistil si zuby, když znenadání zadrnčel zvonek…“

… znenadání zadrnčel zvonek. Ručičky na hodinách ukazovaly přesně jedenáct.

Kdo to může být, takhle pozdě? Položil jsem kelímek a prošel z koupelny tmavou předsíní ke dveřím bytu. Za panoramatickým kukátkem byla dočista prázdná chodba. Zvednul jsem sluchátko domácího telefonu a stiskl odposlech. Ticho. Dole, u hlavních dveří, nikdo nestál, ledaže by se choval velmi tiše. Zvonek se ozval podruhé. Zajistil jsem bytové dveře na řetěz a ostražitě je pootevřel. Z chodby zavanul studený vzduch plný podivného zápachu. Jako mokrá kočičí srst. „Je tam někdo?“ zahuhlal jsem přes zubní kartáček. Neozval se jediný zvuk, jen zhaslo světlo. Přibouchl jsem dveře a opřel se o ně. Na pyžamo mi ukápla pasta. Chuligáni si nejspíš hrajou se zvonkama. Odešel jsem si vypláchnout ústa. Před zrcadlem jsem si přičísl vlasy. Sice už nejsou tak husté jako dřív, a také mi s věkem ztmavly, přesto jsem stále fešák. Vyplázl jsem na sebe jazyk. Stále jsem zkoumal svůj obličej, když se v zrcadle za mým ramenem objevila pindruše. Hřeben mi vyklouzl z ruky a pleskl na zem. Překvapením jsem zamrkal a pohlédl na rameno. Bylo to pryč. S pohledem upřeným do zrcadla jsem rameno ohmatal. Nic. Prohlédl jsem si zrcadlo. Všechno bylo v pořádku. Zavrtěl jsem hlavou a sehnul se pro hřeben. Pod umyvadlem se na plastové rouře odpadu houpala za ruce visící pindruše.

„No nazdar!“ řekl jsem pindruši, ale po pravdě mě napadlo něco vulgárnějšího.

„Ahoj,“ řekla pindruše a houpala se dál. Z její hlavy, jako z vrabčího hnízda, trčely všemi směry chloupky a fousky, tykadla a bůhvíco ještě.

„Co… hmm…“ Zkusil jsem začít znovu. „Ty… hmm hmm –“ Daleko jsem se nedostal.

„Jen se učeš, já počkám,“ řekla skřípavým hlasem.

„Hmm hmm,“ uvědomil jsem si, že v pěsti svírám hřeben, až se jeho zuby ohýbají. Rozvážně jsem se postavil a učesal se. Potom jsem si opláchl obličej studenou vodou, štípnul se a pohlédl pod umyvadlo. Odešel jsem si uvařit kávu, v klidu ji zalil smetanou a okořenil špetkou skořice, jak to mám rád. Opařil jsem si ret, byla výborná. Otevřel jsem včerejší noviny a nalistoval rubriku sport. Po několika minutách jsem zjistil, že jen zírám na písmenka. Zavrtěl jsem hlavou a znovu se vrátil do koupelny.

Už se nehoupala.

Seděla na koši s prádlem.

„Ty jsi pindruše, co?“ řekl jsem zadumaně.

„No dovol?!“ zaskřípal hlásek podobný rezavé pilce na železo v akci. „Jsem skřítek. Wisconsin Wheat jméno mé. Ty mi však můžeš říkat pane Wheat, nebo raději maestro Wisconsin? Hmm hmm,“ teď se zase zadumala pindruše… totiž skřítek.

„Dosud jsem s lidmi neměl příliš co do činění, takže nevím, jak se ke mně máš chovat. Inu, bezpochyby slušně a uctivě, jak pravy mraví.“

„Hmm. Tak jo,“ řekl jsem a olíznul si spálený ret. „Maestro, jasně. A chtěl jsi říct: mravy praví.“

„Neopravuj mě!“ zaječelo to a narovnalo se v celé své výšce. „To mě vždycky rozčílí. Chtěl bys mě snad vidět rozčilenýho?“

Shlédl jsem na postavičku zvíci mobilního telefonu třetí generace. „To bych opravdu nerad.“

„Dobrá tedy, k věci,“ zamnul si skřítek spokojeně fousky.

Už před chvilkou jsem se v rámci uchování zdravého rozumu rozhodl, že sním velmi živý sen. A protože jsem si to chtěl pořádně užít, okamžitě jsem mužíčka přerušil.

„Stejně jsem vždycky věděl, že existujete. Třeba tehdy, po mých desátých narozeninách, moje baseballová rukavice, ta podepsaná Mickey Mousem, co ji přivezl strejda ze Západního Německa. Ztratila se beze stopy ze zavřenýho pokoje den po mejch narozeninách, a nikdo netušil jak. Do dneška mi to vrtalo hlavou. No jasně, šlohli mi ji skřítci!“

„Nedělej si srandu, Jáchyme! Ukrad ji tvůj kamarád ze sousedství. Vlez do pokoje žebříkem skrz okno ze zahrady.“

„Tonda? Lžeš. To přece není možný. Tenkrát po Pokladu na Stříbrným jezeře jsme se stali pokrevními bratry. Fakt on?“

„Ne! Na tom teď nezáleží. Fernajs-hagot, sklapni už a poslouchej!“

„Cože? Nerozuměl jsem tomu… fernhmm… ale nic,“ provokoval jsem skřítka, kterého vytvořila má šílená mysl. To je to pravé slovo, šílenec, uvědomil jsem si a zdusil smích.

„Vím, že jsi jenom dospělej člověk, ubohej seník. Vezmu to popořádku, ale proboha, seď klidně a nepřerušuj. Nebo tě budu fakt muset zaklít duší hnilobou.“

Jednal se mnou jak s usmrkancem, když jsem ale uviděl jeho naléhavý pohled, musel jsem se přestat smát.

Můj pozdní návštěvník byl skřítek. Jak prý každý ví, říkal, skřítci se rodí z koňských žíní, slámy, zrní, špíny, myších chlupů a vlhka. Zatímco na koně dneska nenarazíš, povzdechl si, špíny je všude dost. No a v jednom zapomenutém skladu, za devatero strouhami a sedmero prašnými okreskami, našly dvě šeredné myši Oghon a Beghon pytel zrní. Prožraly jej ostrými zuby a pořádně si napraly břicha pšenicí, než se zase vydaly na cesty. Mezi zrním zůstaly rozházené chomáčky šedých chlupů. Navlhlo a spolu s nedomlatkem a myšími chlupy začalo zahnívat. Tlelo si a hnilo, a koňské žíně stále nikde. Už nebylo možné déle čekat a jednoho dne se vylíhl skřítek. Byl malý, docela maličký, menší než krabička od sirek. To bývá u skřítků obvyklé, avšak ouvej. Byl ošklivý jako Oghon a Beghon dohromady. A navíc mu nesloužily nohy – byly maličké, nedomrlé, chyběla v nich síla a bujnost, kterou jim měl propůjčit koník.

Těžko bylo malé bytůstce, která se musela přitahovat rukama a plazit a přitom šoupat bříško po zemi. Jenom vyškrábat se ven z pytle se stalo velkou překážkou. Skřítek si zoufal a už si začínal myslet, že je s ním dočista konec. Když se mu nakonec podařilo přehoupnout přes okraj, zakusil takový pocit vítězství, že radostí nechal po celém skladě poletovat osiny a pírka a slámu ve velkém víru bláznivého kolotoče. A protože na hrubém pytli byla černou barvou nakreslena velká písmena: WISCONSIN (U.S.A.) – WHEAT, 100 kg, pojmenoval se skřítek podle nich, Wisconsin Wheat.

Když Wisconsin skončil krátké a pohnuté vyprávění, okamžitě se na mě obořil: „Teď, když se líp známe, přišel čas pro náš problém,“ položil důraz na předposlední slovo.

„Můžu něco říct?“ zeptal jsem se poťouchle.

„Spočívá v tomto,“ pokračoval nekompromisně skřípavý hlas. „Můj drahý bratr z Plzně je ve velkém nebezpečí.“

„Takže zítra jedu do Plzně, korzáre!“ mrkl jsem na Péťu. Sám jsem se divil, jak důvtipně jsem vše vymyslel. Vymýšlení příběhů nebylo nikdy mou silnou stránkou, přesto se tentokrát slova objevovala, jako by se sama drala na jazyk. Při příští návštěvě budu Péťovi vyprávět pokračování, které si v klidu promyslím doma.

„Proč jsi ho nevzal s sebou?“ zeptal se pochybovačně synek.

„Musel si připravit věci na cestu. Co já vím, co skřítci potřebují? Pampelišku jako paraplíčko, pláštěnku z obalů od bomparů?“

„Nebo párátko, kterým tě bude v noci šťourat v uchu,“ smál se Péťa.

„To těžko. Říkal, že si musí sehnat nějakou drašně sůležitou věc!“

Synek se ušklíbl. „To jsem zvědavej, co po tobě ta pindruše chce!“

„Kdyby tě tak slyšel. Pindruše!“ zaúpěl jsem a napodobil skřípavý hlas. „Ty mě snad chceš opravdu rozzlobit, no ne?!“

Rozřehtali jsme se.

Ani jsem si nevšiml, že návštěvní hodiny dávno skončily.

„Přijdu zase zítra. Hodně spi a odpočívej.“

„Mám tě rád, tati.“

Přestože jsem dospělý chlap, doma jsem se rozbrečel.

K večeru jsem si pustil v televizi Studio reportérů a připravoval při něm pytlíkovou francouzskou polívku s domácími nudlemi. Baťa štěkal jako posedlý, a tak jsem ho musel zavřít v dětském pokoji. Co to s tím psem je?

Nějaký člověk z BBC tvrdil, že v Keni je třetina středoškoláků HIV pozitivních. Kam ten svět spěje? Cítil jsem, že se mě řada věcí dotýká mnohem víc než dřív, že své okolí vnímám mnohem intenzivněji. A bolestivěji.

Do polévky jsem přisypal majoránku, dvě hrsti těstovin a přidal vajíčko. Nechal jsem ji vařit a odešel na záchod. Když jsem se vrátil, vypnul jsem plyn a vzal kastrol do utěrky. Nerad zbytečně špiním talíře a často proto jídám přímo z hrnců. Navíc tak jídlo vydrží déle teplé. Zkuste to ale vysvětlit ženám!

Vonící večeři jsem si odnesl do obývacího pokoje; zrovna běžela reportáž o extrémních sportovcích v Himalájích. Na stolku před televizí seděl skřítek a kmitajícím úzkým jazykem vylizoval cukřenku. Nevnímal jsem, jak mi hrnec spaluje přes utěrku prsty, a vyjeveně jsem na pindruši zíral.

„Co tak koukáš?“ řekl skřehotavý hlas.

V krku mi úplně vyschlo.

Asi jsem se zbláznil. Je toho na tebe moc, Jáchyme, není se co divit. Starosti s Péťou. Stres. K tomu fofr v práci… Na stolku seděl úplně stejný skřítek jako v mém vyprávění. Stejná zarudlá očka, rozcuchané chloupky, trčící fousky, křivé vystouplé zuby, nedomrlé nohy. Skobovitý nos a spíše zvířecí tlamička polepená cukrem.… Pořádně se vyspíš a bude dobře, dokončil jsem vnitřní monolog.

„Kde ses tu vzal?“ zeptal jsem se, když pindruše ne a ne zmizet.

„Vlezl jsem ti v nemocnici do aktovky, Jáchyme. Snad si nemyslíš, že bych sem mohl dojít po svejch,“ nešťastně loupnul očima po tenkých nohách.

„Budu ti říkat ‚má drobná halucinace‘, ano?“ zeptal jsem se nejistě.

Wisconsin se zatvářil rozzlobeně. „Konec srandy, ty jeden nabubřelej seníku! Zatímco se zdráháš uvěřit, příslušník mého rodu může chcípnout. Oblíkni se a jedem!“

„Ale já –“ Skřítek mě však, jak bylo nejspíš jeho zvykem, nekompromisně přerušil.

„Nebudu to opakovat! Sám jsi to v nemocnici říkal, Petr je můj svědek. Jede se do Plzně. Chceš snad, abych nás oba ponižoval a prosil tě?“

„Tak to bych opravdu nerad,“ odpověděl jsem s ironickým déjà vu a odešel si do předsíně pro kabát.

TŘETÍ KAPITOLA
Tajná společnost

Krátce poté, co Leelum odešel do světa, měl hrabě d’Sarrock přijít i o druhého syna.

Co, odešel? Zmizel jako pára nad hrncem, rozplynul se jako dým, utekl jako zloděj! Takové hulvátství, to mu bylo podobné, zlobil se na něj James. Nemohl Leelumovi odpustit, že zarmoutil starého hraběte, když jej místo rozloučení odbyl otrhaným kouskem papíru:

Díky za byt a stravu. Odcházím hledat štěstí jinde, i když nevím, jestli bez Jamesova příkladu dokážu žít. Váš nemotorný syn, Leelum.

To bylo jeho bratrovi podobné. Opustit ty, kteří jej měli rádi, rozvrátit teplo domova, pošpinit dobré jméno rodu. James nechápal, co Leeluma vždy tolik popuzovalo. On sám mu nijak neublížil, ale čím se k němu choval ohleduplněji, tím byl bratr zatrpklejší. I když mezi nimi nikdy nehořela velká láska, od toho neštěstí při lovu se vše ještě zhoršilo. Z Leeluma se stal samotář, který se vyhýbal ostatním skřítkům. Málokdy vycházel ze své komůrky, a když, šoural se o berlích pomalu hradními chodbami, tou svojí napůl pajdavou, napůl plazivou chůzí, nebo se naopak krkolomně řítil v potkaním kočáře a křičel na skřítky: „Zmizte! Cestu pro Krále lovu!“

Místo aby mu otec pohrozil a zjednal nápravu, nechával Leeluma jeho vrtochům a sám se věnoval více vínu než správě malého panství. Ne že by Zimní mlýny a Ječmenov nějakou opravdovou správu potřebovaly – byl to nesmírně klidný a přívětivý kraj s hojností malin, se stráněmi posetými květy a krabicemi úlů, ze kterých pocházel ten nejlepší med v Utopii. Byl to maličký uzavřený svět. Možná až příliš malý pro skřítka jeho formátu, napadalo Jamese stále častěji. Po nějakém čase zjistil, že bratrovi vlastně trochu závidí. Také slyšel volání velkého světa, a protože se hrabě těšil stále dobrému zdraví, rozhodl se, že se rovněž vydá na zkušenou.

Pilně se učil a tvrdě na sobě pracoval. Nejdříve se prosadil v rytířském řádu Punčochářů, kde se začal věnovat meziskřítčím vztahům a také se dozvěděl mnohé o obchodu s punčochami. Hodně cestoval a jednou se podíval i do vzdálené země za Velkým mořem. Jak ale poznával svět, cítil, že se uvnitř nějak změnil. Už nebyl jen skřítčím rytířem, kterého lákaly hrdinské skutky. Přestože se roky neviděli, Jamese pronásledovaly vzpomínky na bratra a mnohé mu docházelo. Četl staré pergameny o mocných králích a příběhy z dob, kdy bohové chodili mezi lidmi. Začal se zajímat o strategii. A jednou zjistil, že jej politika zajímá víc než punčochy. V mnohém mu připomínala rytířský turnaj, kde se bojuje slovy a osobním šarmem. Po třech letech oddané služby se dostal až ke dvoru krále celé Utopie, aby tam jako nový velvyslanec skřítků hrdě reprezentoval jejich zájmy ve velké hře zvané diplomacie.

Ve skutečnosti nebylo tak těžké stát se velvyslancem. Zlatověží, hlavní město a velebná kolébka monarchie, totiž přetékalo hlukem a zápachem, strava byla přespříliš kořeněná, na každém druhém rohu stály nekonečné fronty na lístky do elfích klubů, podél cest se poflakovali strážci pořádku a úplně všude brebentily davy vlezlých cizinců. Nebylo mnoho skřítků, kteří by z pouhé ctižádosti a touhy po postavení byli ochotni opustit příjemné prostředí malebných pařezových zámků a lesních mechaloupek výměnou za takové živobytí. Mladý James měl ale veliký sen, který se mu zdával noc co noc, a někdy, když si zdřímnul, i přes den. Viděl v něm skřítka na vysokém pódiu, jak mluví k zástupům fatostí. Ten malý mužíček ztělesňuje v očích celé Utopie ideály skřítkovstva. Jako mesiáš vyvádí skřítky z anonymity národů maličkého vzrůstu a vyzdvihuje malý lid coby vzor konzervativní pacifistické společnosti. Ten skřítek byl ON!

Podle skřítčího modelu měly skončit všechny války, být vyléčeny nemoci, a za pomoci organizovaného vzdělání a dobré vůle mělo být zahájeno tažení nejtěžší – proti hlouposti. Ve spravedlivém zápalu neváhal odvrhnout osvědčené tradice – jako třeba moudré skřítčí přísloví: Na blbost se musí katovskou sekerou.

Někteří říkali, že James zdědil liberální ideje po otci, od něhož už od útlého mládí slýchával, jak s nedělními novinami v ruce jedné a sklenkou malinového vína v druhé pronáší soudy o fungování utopické společnosti. Až o desítky let později přišel nebohý James na to, že hrabě tyto soudy pronášel obvykle po pátém až šestém kalíšku malinové pálenky. Zpočátku však bylo Jamesovo nadšení velké a kariéra strmá.

Působil u dvora, chodil na diplomatické večírky, popíjel jitrocelový nektar, hrál fršťouchle a tenis a dělal si vlivné přátele. Vše se vyvíjelo k jeho naprosté spokojenosti – až do chvíle, kdy nastaly potíže s králem Medardem.

Ne že by byl osvícený panovník špatný člověk, ale ty jeho nápady! Nechal vybudovat památník na Hrůznou válku, nazvaný Cesta paměti. Mnozí šlechtici tehdy ohrnovali nos, ale cechy krále podržely. A tak vznikla sto dvacet mil dlouhá bílá cesta, kterou po obou stranách lemoval čtyřicetimetrový násep, pokrytý umrlčími lebkami padlých. Té práce, co to stálo, zahrabat padesát milionů kostlivců až po krk! Nebýt pomoci nekromantské akademie, díky níž se mnoho koster zakopalo samo, pracovali by stavitelé nejspíš dodnes.

Mnozí souhlasili, že na tak smutnou válku není možné zapomenout. Poté, co černokněžník Adol Fhitler uprchl silám řádu z Bezedných jam, tajně proklouzl do světa lidí. Vybaven černou magií a uhrančivou silou jako odporný chlupatý pavouk pavučinu zosnoval strašlivý plán, jenž mu měl pomoci získat nejmocnější armádu kostlivých služebníků, kterou nikdo a nic na světě nezastaví. Jakmile se to král Medard dozvěděl, vyslal proti němu elitní královskou brigádu Ocelová pěst pod vedením archandělů, aby Fhitlera přivedli živého či mrtvého. Bohužel, příliš pozdě. Temný mág již rozpoutal nacistický mor a začínal právě vyhlazovat ubohý židovský národ. Možná, že měl jednou zemřít celý svět, aby rozšířil řady jeho poddaných. Situace došla tak daleko, že sám král Medard musel nasednout na záda svého draka a s dalšími posilami vytáhnout do pole. Válka byla strašná a vyžádala si spoustu obětí. Nakonec byl Fhitler zničen.

Tak vznikl v Utopii mrazivý památník, nejstrašnější, jaký kdo kdy viděl. Nikdy nad ním nesvítí slunce, nikdy nezazvoní smích. Každá fatost by měla alespoň jednou za život projít tou smutnou cestou. Aby nezapomněli.

Když ale začal Medard inspirovaný poválečným lidským světem zavádět v říši fantazie daně, neplnohodnotnou měnu, píchačky, revizory drožek, mafii a desítky dalších „vymožeností“, jeho popularita byla otřesena. Zlí jazykové říkali: Je to jen přirozené vyústění událostí – co jiného lze čekat od člověka na královském trůně?

A když vznikl protikrálovský konzervativní odboj, měl James to štěstí, že byl při tom. Vlastně to nebyla tak docela náhoda. Stalo se to v době, kdy pobýval u královského dvora teprve třetím měsícem. Pracoval pilně, ale práce jako by neubývala – státnické večeře, bankety, plesy a hostiny nebraly konce. Jednou v podvečer, když se vracel z kriketu, našel pode dveřmi svého pokoje zastrčený podivuhodný lísteček. Byl růžový a voněl po vanilce.

Rukopis byl úhledný, psaný tmavomodrým inkoustem, působil tak přirozeně žensky, až se Jamese dotklo tajuplné vzrušení. Ještě větší zvědavost však v něm vzbudil jeho obsah. V lístku stálo, aby James přišel na čajový dýchánek sympatizantů se starým pořádkem. Nakonec bylo ještě připsáno upozornění, že tuto zprávu dostali pouze vlivní a důležití mužové, v jejichž rukou spočívá budoucnost celé Utopie. Zvědavost a ctižádost lehce zvítězila nad obezřetností. A možná to bylo i tou vanilkou.

Setkání se konalo v hostinci Lipový Háj. James dlouho váhal, jak se má pro tuto příležitost obléknout. Přestože byl znalcem Velkého kodexu dvorní etikety, o tajných zasedáních v něm nebyla ani řádka. Nakonec zvolil sváteční fialový oblek a pod krk si – jako poznávací znamení – uvázal velkého žlutého motýlka. Ještě vycházkovou hůlku a mohl vyrazit za dobrodružstvím. Cestu k hostinci znal dobře, nakonec Lipový Háj byl jedním z nejlepších podniků v okolí, přesto mu dnes připadala tajuplná a vzrušující. Neustále se ohlížel, zda ho někdo nestopuje, občas se schoval za roh a několik minut čekal. Nechal se hrou tak zlákat, že zapomněl na čas a celé setkání málem zmeškal. Do Lipového Háje přiběhl udýchaný, s motýlkem nakřivo.

„Aha!“ pozdravil jej hospodský.

„Aha!“ vrátil mu s úsměvem stejnou minci James, jako diplomat zdravící domorodce v jeho rodné řeči.

„Myslím, aha, vy asi patříte k těm pánům, co už sedí v loveckém salonku.“

„K těm pánům a k té dámě!“ poznamenal s úsměvem James.

„Vy patříte k té Dámě?“ zarazil se šenkýř.

„To záleží na tom, jakou máte na mysli.“

„No já mám, samozřejmě, na mysli Dámu,“ trval na svém hostinský.

„Pakliže mluvíme dámě, která mi psala, je velmi pravděpodobné, že k ní patřím, spíše než k té, kterou máte na mysli vy, pokud ovšem nevoní po vanilce,“ James začínal být zmatený.

„Na konec chodby a doleva,“ vzdal to hostinský a vrátil se k roznášení napěněných korbelů.

Když James vešel do loveckého salonku, setkal se jeho pohled se čtyřmi páry a jedním okem navrch. Kolem kulatého stolu sedělo pět návštěvníků. Některé z nich viděl již dříve na banketech nebo při kriketu, jiné dnes potkal poprvé. Mlčky je pozdravil kývnutím hlavy. Uprostřed stolní desky ležela žlutá krabice převázaná červenou pentlí. Stěny salonku se ježily nejrůznějšími rohy, parohy, klektáky a lebkami, až z toho šel strach.

Obtloustlý prťavý kyklop vycenil žluté zuby. „Je to vzrušující, že? Myslím ty lístečky, tajná společnost, dárek… výborné!“

James došel k šesté židli – poslední volné v místnosti – a posadil se.

„Zvláštní,“ prohodil modrooký půlelf. „Nás je šest, židlí je šest. Schází ještě někdo, nebo můžeme začít?“

Všichni mlčeli.

„Tak že bychom začli?“ nadhodil o pár minut později černobradý válečník.

„Já nemám nic proti,“ odpověděl James.

„Já také ne! To rozhodně ne, je to zábavné,“ přizvukoval kyklop.

Zase mlčeli.

„Jak poznáme, pro koho je ten dárek?“ zkusil to znovu kyklop, ale ani tentokrát mu nikdo neodpověděl.

„Není na něm nějaká jmenovka? Díval jste se někdo? Mám se podívat?“

Půlelf začal poklepávat prsty o desku stolu.

„Můžete toho nechat? Znervózňuje mě to,“ zavrčel na něj černobradý.

„Možná se jenom zpozdila,“ snažil se situaci zachránit James.

„Vůbec nepřijde,“ řekl někdo za jeho zády.

Všichni udiveně vzhlédli.

Za Jamesem stál zvláštní muž, poskládaný z lebek, kopýtek, rohů a paroží. Jeho hlavu tvořila jelení lebka s úctyhodnými parohy dvanácteráka. Snad proto Jamesovi bytost připadala jako muž. A možná pro ten dutý hluboký hlas, který se ozýval, když všechny ty lebky na jeho těle klapaly čelistmi.

„A kdo račte být vy?“ probral se James z překvapení.

„Já jsem kouzlo a mám vám sdělit, že máte plnou podporu mého pána.“

„To je famózní!“ mnul si ruce kyklop. „Báječné!“

„Koukejte už zmlknout,“ uťal ho nevrle černobradý. „Kdo je tvůj pán, že jsme mu nestáli za osobní návštěvu?“ obrátil se rozzlobeně na kouzlo.

„Můj pán se omlouvá a velice lituje, že tu dnes nemůže být s vámi, ale neodkladné záležitosti vyžadují jeho pozornost na jiném místě. Shromáždili jste se zde, ambiciózní a moudří mužové, jejichž vize mají sílu zachránit starý řád. Můj pán se vám obdivuje, a proto se rozhodl poskytnout veškerou pomoc při vytvoření skupiny umírněného odporu proti zbrklému zavádění destruktivních novot.“

„Tak to je příliš!“ ozval se nervózní půlelf a vstal prudce od stolu. „Pánové, poroučím se.“ Odkráčel rychlým krokem ke dveřím.

„To má být nějaká provokace? Nevěřím tomu, ani co by se za nehet vešlo,“ zavrčel černobradý a také odešel.

„Neuvěřitelné,“ žvatlal šťastně kyklop.

„A co Dáma? To ona je tvým pánem?“ vyhrkl James dříve, než si stačil otázku rozmyslet.

Kouzlo se odmlčelo, jako by chvíli přemýšlelo. „Pánové, mohu vám říci jen tolik, že totožnost Dámy nesmí být zatím prozrazena – v zájmu bezpečnosti její i vaší. Budete se scházet každý čtvrtek zde, v Lipovém Háji; u hostinského najdete pokaždé nový dopis. A je možné, že vás jednoho dne přijde navštívit i Dáma. Tímto považujte naši tajnou společnost za založenou. A teď, jestli mě omluvíte, musím vyprchat.“

„Počkej ještě!“ vykřikl James, ale lebky a rohy už ztratily tvar a rozvěsily se s mrazivým hučením zpátky na stěny salonku.

Zůstali kolem stolu čtyři a uprostřed stále ležel tajemný balíček. Dívali se na něj, na jeho vyzývavě žlutý obal, a přemýšleli. James to nakonec nevydržel a s tichým zaklením trhl za červenou pentli. Klička povolila a stěny papírové krabice se rozpadly.

Nikdo z nich to nečekal. V krabičce mohlo být cokoli, od malého porcelánového vodotrysku po časovanou bombu. Nic takového tam ale nebylo, protože tam vlastně nebylo vůbec nic. Jen prachobyčejné prázdno. Vzápětí ale skřítek ucítil, jak se ve vzduchu rozplývá jemná vůně vanilky.

A tak se mladý velvyslanec skřítků zapojil do odboje, který byl (ač pouze v ideové rovině) náhle velmi šik a v módě. Poznal nové přátele, které k sobě vázalo víc než jen sdílené tajemství.

Členů tajného hnutí rychle přibývalo, scházeli se nad jasmínovým čajem nebo višňovou pálenkou (to podstatně častěji) a rozhořčeně kritizovali současné poměry. Každý týden dostali od hostinského nový zapečetěný dopis, ve kterém stála témata, nad nimiž by se měli zamyslet. A která by měli kritizovat. V Jamesových vzpomínkách zůstalo toto období krásným a naivním časem nezralosti, prodlouženého dětství a intelektuálských her. Bylo až s podivem, že nikdo nepomyslel na to, jak by vše mohlo jednou skončit. A když se to stalo, bylo nejzvláštnější, že porážka nepřišla jako blesk z čistého nebe.

Jednoho dne chyběl na schůzce kyklop Bruncius – královská stráž jej zatkla, když se pokoušel krást na tržišti mátové bonbóny. Bylo to sice podivné, ale kdo znal Bruncia, věděl, že se kyklop dokáže nadchnout pro každou hloupost. Skončilo to vězením. Více už je překvapilo, když byl hlavní zapisovatel kádru Josip Oum zatčen za jízdu v opilosti. Tento konzervativní a tichý kmet prý cválal přelidněnými ulicemi Zlatověží se spřežením volů a křičel na všechny strany, že král je starý hlupák a jeho žena v posteli chrápe. Podmíněné vyhnanství. Další z vůdců se zkompromitoval při pokusu o znásilnění cirkusové opičky. Byl mu udělen trest domácího vězení. Při uvážení skutečnosti, že jeho žena byla dvousáhovou trollí matronou s váhou půldruhého metráku, bylo nutné počítat s dodatečnými fyzickými následky. Dělo se naprosto nepochopitelné! Všichni jmenovaní byli důstojnými mysliteli, a přitom se ve chvíli zatčení chovali jako šílenci.

To přece není samo sebou, říkal si James, když kráčel na Velkou leknínovou slavnost, aby ji jako velvyslanec skřítků zahájil a popřál všem zamilovaným hodně štěstí a lásky do příštího roku. Až přestřihne šňůrku, hedvábný přehoz spadne a objeví se nejkrásnější ze všech leknínů – Leknín roku. Ten potom bude celý další rok symbolem čistoty citu. Skřítek si v duchu povzdychl. Vždyť já jsem tu pravou lásku ani nepoznal. Jsem posledním ze čtveřice odvážných, která kdysi založila tajnou společnost, a mám teď tak málo času, že jestli mě také nepotká neštěstí, tak se nejspíš upracuju k smrti. Láska mi není souzena… pokud ovšem neucítím tu jemně omamnou vůni!

Ze zamyšlení jej vyrušilo zatahání za rukáv. „Dáte si víno, pane?“

James se otočil a v první chvíli nikoho neuviděl. Vzápětí však jeho pohled sklouzl níž.

„Leelume! Ach, bratře! Ty zde?“ Před velvyslancem seděl na dřevěném kolečkovém křesle číšník v zelenkavém fráčku. Nad koleny měl připevněný tác se sklenicemi a konvicí jiskrného rudého vína.

„No né?! Není to můj milovaný bratr James?!“ vykřikl překvapeně Leelum. „To je ale náhoda!“

„Šťastná náhoda, bratříčku. Kde se tu vůbec bereš? Tak dlouho jsem o tobě neslyšel – nenapíšeš ani řádku! Stalo se tolik nového… chyběl jsi mi,“ a v tu chvíli to James myslel opravdu upřímně.

„I já jsem na tebe myslel, zbožňovaný bratře. Začátky byly těžší, než tušíš, ale jsem zde a mám stálou práci. Voilà! Takové setkání musíme zapít!“

„Příteli, za okamžik mám pronést zahajovací projev, jestli chvíli posečkáš –“

„Jedna sklenka tě snad nezabije, můj nejdražší velvyslanče,“ bodře do něj šťouchl Leelum a nalil oběma půlku sklenky. „Slyšel jsem, že jsi teď důležitý skřítek. Tak na tebe! A do dna!“

„Díky, bratříčku. Tak na mě!“ Ťukli si a James se napil. Víno bylo opravdu úchvatné, zářilo jasnou červení a tak zvláštně se rozpouštělo na jazyku. Přišlo mu podivné, že Leelum nepije a jen ho pobaveně sleduje.

„Je na mně snad něco směšného, Leelume?“

„Vůbec ne, bratře. Ale jsi celý bledý, myslíš, že to stříhání stužek zvládneš?“

James cítil, jak se mu krev nahrnula do tváří, v tu samou chvíli ho začalo mrazit v zádech.

„Já jestli to zvládnu? Žertuješ? Nic na světě mě nemůže zastavit. Udělám, co budu chtít! Všechny mé sny dnes proměním ve skutečnost!“ Cítil, jak jeho odhodlání a odvaha rostou do gigantických rozměrů. Proč by se měl ohlížet na ty ubožáky. Přichází chvíle jeho velkého triumfu. Leelum se Jamesovi rozmlžil před očima, chvíli tápal, než opět zaostřil na šňůrku od povlaku.

To, co se dělo potom, si James nepamatoval, ale ostatní to popisovali přibližně takto:

Velvyslanec se ďábelsky zachechtal a vrhl se s nůžkami ke slavnostnímu potahu. Z plných skřítčích sil vykřikl: Viva La Resistance!, přestřihl šňůrku a hned po ní se pustil do květiny. Když s Leknínem roku skončil, připomínal květ mnohem více roztřepenou astru. V tu chvíli se ho pokusili zastavit vyděšení sluhové. Jamesovi vyšla z úst pěna a odstříhal jim bleskově knoflíky u kamizol i kalhot, takže měli plné ruce práce zachovat si svou důstojnost. Toho využil velvyslanec a vyrazil do shromážděného davu, ve kterém si vybíral tlusté měšťanky, jimž odstříhával z šatů cáry látek a rval si je do pusy. Měšťanky ječely, jako by jim stříhal něco jiného, a jejich manželé vyrazili na lov velvyslance, což při jejich přesile a velikostní výhodě nebyla činnost příliš obtížná ani nebezpečná, a tak v krátké chvíli skončil James s rukama svázanýma za zády a roubíkem v poslintaných ústech.

Po číšníkovi v zelenkavém fráčku a jeho kolečkovém křesle se slehla zem.

ČTVRTÁ KAPITOLA
Démon a opilec

Seděl jsem v prázdném kupé, v rychlíku z Prahy do Plzně. Slunce už dávno sklouzlo za kopce a vlády se ujímala modrá noc. Za ušmudlanými okny ubíhala krajina jako sled šedých a černých čmouh s občasným probliknutím světýlek vesnice. V kupé se rozsvítily zářivky a slabě poblikávaly v monotónním rachotu kolejí. Zašlá vínová sedadla byla na některých místech prořezána a molitan žalostně trčel ven. Úplně obyčejný vagón, zcela všední večer s oblohou utopenou pod oblaky a pruhy smogu. Všední, až na skřítka.

Porušil jsem téměř půlhodinové mlčení.

„Mám hlad.“

Wisconsin si něco zabručel pod fousy a rozvázal plátěný pytlík, který nosil pořád s sebou.

„Tak si vyber. Ale jen na ochutnání!“ dodal rychle a vysypal obsah vaku na sedátko. Vypadla půlka tatranky, nektarinka, několik lískových jader, pět sušenek BeBe, dva seschlé hrachové lusky, kostka cukru, tři hašlerky a čokoládová ozdoba z vánoční kolekce. Nechápal jsem, jak se to tam všechno mohlo vejít. Zeptal jsem se na to.

„Skřítčí tajemství,“ odpověděl hrdě.

Vzal jsem si nektarinku, hašlerku a poděkoval.

„To nic, stejně jsou kradené,“ usmál se skřítek.

„Skřítci kradou?“ divil jsem se.

„Myslíš snad, že se zkriplenejma nohama můžu lovit žáby a pavouky? A navíc mam nejradši sladký. Toho je v nemocnici vždycky dost.“

Wisconsin okrádal děti ležící na onkologii. V noci se jim vloupával do skříněk a vybíral jakési skřítčí výpalné. Jako by to nebylo dost, pochvaloval si, že největší úrodu sklízí, když nějaká skříňka ztratí majitele. Tohle bylo příliš!

„Nejsi nic než malá zrůda! Parazit! Třeba tahle tatranka ještě ráno patřila mému synkovi!“ křičel jsem na něj. „A co ty hašlerky, tomu černovlasému děcku, co umřelo před týdnem?!“ Otevřel jsem okno a vyhodil pamlsky ven.

„Taková hrozná škoda!“ zaječel skřítek a vrhl se k oknu. „Py trevíte!“ chrčel vzteky.

„A vůbec,“ rozlíceně jsem pokračoval. „Končím! Vyhrožuj si, jak chceš. Nebudu pomáhat někomu, kdo má prospěch ze smrti dítěte. Zmiz!“ cloumal mnou vztek, hrozící skřítkovi, že ho rozmáčknu v pěsti.

„Počkej!“ zaskřípal náhle krotký Wisconsin a v jeho očích se zračil strach. „Uklidni se, Jáchyme! U-k-l-i-d-n-i! Dobrý? Vžij se do mé situace. Umíráš hlady, buď můžeš krást a živořit, nebo s čistým svědomím chcípnout hlady. Jednoduchá volba.

To se ti to moralizuje, když máš zdravý nohy a ve špajzce plnej pytlík cukru! Ty si snad myslíš, že mám nějaký zvrhlý potěšení z toho, že žiju na tomhle strašným místě?!“ plačtivý hlásek se odmlčel. „Nechci, abys mi pomáhal jen tak. Dělám to i kvůli Petrovi. I když mi teď možná nevěříš, alespoň poslouchej. Když Jima zachráníme, tak nám poradí, jak najít lék pro tvého syna. Chápeš to? Jsi už konečně spokojen?!“ Po ošklivé tvářičce kanuly bludištěm vrásek jiskřící slzy.

Dal jsem si načas. „Ano. Pomůžu ti.“ Protože ta šance za to stojí.

Scéna jak ze špionážního filmu. Tmavá silueta se se supěním přehoupla přes hranu vysoké zdi těsně vedle brány plzeňského pivovaru. Spustila se za ruce a po nekonečné chvíli našla oporu pro nohy. Zbýval jen skok na vlhké kamenné dláždění z výšky asi dvou metrů.

Že nejsem pravý špion, jsem poznal ve chvíli, kdy jsem si vyvrkl kotník a nevykřikl bolestí jenom proto, že jsem se zároveň praštil do brady.

S tichým skučením jsem se odplazil do stínu. Při přelézání jsem si roztrhl sako v podpaží a polobotky se bohužel také ukázaly být ne zcela ideální sabotérskou obuví. Kotník zachvátila bodavá bolest. Zbystřenými smysly jsem vnímal vlhkou vůni vzduchu po dešti a nedaleké vrnění projíždějících aut. Byla noc a já stál na kraji rozlehlého prostranství za branou slavného českého pivovaru. Po obou stranách širokou ulici lemovalo množství budov. Komplex byl tichý a nehybný, jako stovka dalších nočních fabrik, avšak já skoro cítil, jak nedaleko kvasí a zrají hektolitry ležáku. Opatrně jsem přepajdal přes osvětlené prostranství, zastavil se a naslouchal. Tíživý klid noci rušil jen proud šeptaných kleteb, nepřetržitě splývající z mých úst. Wisconsin si vzal na starost elektronický ochranný systém, psy, vrátného a čidla fotobuněk. Prokletí skřítci! U hlavní stáčírny jsem se zastavil, abych na něj počkal. Podle plánu.

Po čtvrt hodině, po kterou jsem si stále dokola kladl otázku jak-jsem-jen-mohl-být-tak-hloupý-a-nechat-se-přesvědčit-k-takové-pitomosti?, se z nedaleka ozvalo podivné pleskání. Strnul jsem. Jen stěží jsem si dokázal představit, jak ozbrojenému hlídači vysvětlím svou přítomnost na soukromém pozemku. Než říci pravdu, radši zahraju, že jsem vášnivý pivní fanda. Zvuk se ještě přiblížil. Náhle jsem se díval do žlutých očí obrovského vlčáka. Zatraceně! Psí morda se stáhla a odhalila řadu zubů. Z nitra bestie se vydralo zavrčení.

Stihnu doběhnout k bráně? Už jsem chtěl vyrazit, když se mezi psíma ušima objevila střapatá hlava. „Kušuj, Rexíku!“

Skřítek se nezdržoval vysvětlováním. „Musíme do podzemí, ke starým sudům. Tam je uskladněné pivo vyráběné podle původní receptury.“ Byl úplně špinavý a mokrý. Slezl ze psa a vyšplhal mi po kalhotách a saku až na levé rameno, kde se usadil jako na velitelském stanovišti.

„Nevím, jestli je to dobrý nápad,“ stále jsem očima fixoval psa.

„Jsme cíli nadosah! A právě jsem od toho psa dostal blechy, takže mě, doufám, nechceš přesvědčovat, abychom se vrátili!“

„Ne,“ zalhal jsem a odevzdaně vyrazil. „Ten Jim, vy jste příbuzní?“

„Všichni skřítci jsou příbuzní,“ odvětil vyhýbavě Wisconsin. „Vy lidi to tak taky říkáte, ne? To je pořád ‚naši východní bratři‘ a ‚Svornost, rovnost, bratrství‘…“

Jen jsem zavrtěl hlavou.

Prošli jsme kolem několika aut až k obrovské budově, která zvenku připomínala letecký hangár. Za ní se k nočnímu nebi vypínala dominanta komplexu, baculatá pivovarská věž. Při novinařině člověk narazí na všelicos, a tak jsem vzpomínal, co vlastně o pivovaru vím. V Plzni vařili pivo už od pradávna, ve středověku to však bylo pivo jako kterékoli jiné. Až v devatenáctém století tu založili měšťanský pivovar a začali vařit pivo z českého sladu, chmele a plzeňské vody. Jak dějiny ukázaly, svého úkolu se zhostili znamenitě. Uvědomil jsem si, jakou mám žízeň.

„Musíš otevřít tenhleten poklop,“ zahučel mi do levého ucha Wisconsin.

Pevně jsem uchopil železný kruh. Zapřel jsem se nohama a tiše zaúpěl. Poklop musel vážit metrák. Znásobil jsem své úsilí a cítil, jak protestují záda i lýtkové svaly. Když už jsem čekal, že ve mně něco praskne, zarezlý dekl se konečně odtrhl a já tvrdě narazil zadkem na zem. Nedůvěřivě jsem pohlédl do černého otvoru.

„Dole najdeš lampu,“ dodal mi skřítek odvahy. Vlhký žebřík mě studil do dlaní, když jsem sestupoval do legendárního plzeňského labyrintu. Pivní sklepy, sklady, spleť prastarých chodeb a nezmapovaných jeskyň se pod Plzní táhly na kilometry daleko. Ovanul mě chlad, vlhkost a dráždivý pach kvasnic.

Už dávno jsem se přestal orientovat v pavučině nerovných chodeb, které neustále zahýbaly, křížily se, klesaly a zase stoupaly. Na hrubě ohozených zdech se ve světle elektrické lampy leskly kapky vysrážené vody. Při výdechu se mi od úst slabě pářilo. Mokrý Wisconsin mi u ucha drkotal zuby.

„Za-zatracený Jim, jak může žít v takový dy-dy-díře. Teď doleva.“ Zdálo se, že se mu na mém rameni líbí. Určitě víc než mně úloha dopravní muly. Podle hodinek jsme se motali podzemím teprve půl hodiny, mně se ale zdálo, že uběhla věčnost. Zdivo kolem nás bylo starší, chodby méně široké a strop nízký tak, že jsem se musel na některých místech přikrčit. Z křižovatky ve tvaru ypsilon jsme vešli do chodby lemované po obou stranách obrovskými sudy z tmavého dřeva. Zvedaly se až ke stropu a v úzké chodbě vyvolávaly dojem, že se každým okamžikem zřítí a rozdrtí bídného vetřelce, jenž ruší klidné zrání jejich obsahu.

„Tam je to!“ vyhrkl přidušeně Wisconsin. Místo, které ukazoval, bylo v mezeře mezi čtyřmi sudy. Zavěsil jsem svítilnu na očko, co viselo ze stropu, a podíval se blíž. Ze škvíry vyčuhovaly dvě prťavé nohy v pruhovaných punčochách.

„To je tvůj příbuzný?“ Postavička jen o málo větší než Wisconsin se vyštrachala na nohy. Namáhavě se vyprostila z proraženého papírového kelímku a zamávala nám.

„Tvůj snad? Porovnej naši velikost a potom se mě znovu zeptej, jestli je to můj příbuzný,“ odsekl Wisconsin. „Dobrý večer, přítelíčku,“ medově pozdravil druhého skřítka a vysekl pukrle. „Dovol, abych ti představil tohoto seníka,“ ukázal na mě. „Jmenuje se Jáchym. A toto je Jim Gin, drahý skřítek narozený v… hmm, Božkově, nyní bydlištěm v Plzni.“

Drahý skřítek se zapotácel a začal zvracet.

„To snad ne!“ rozkřikl se Wisconsin. Zabodl prst do žalostné postavičky. „Tys přebral!“

„Kam zmizely asi staré zlaté časy, hlava bolí jako divá, svíčka moje dohořívá,“ drmolil odvrácený Jim, zatímco si čistil ústa cípem svého obleku.

Wisconsin zbledl. „Proto jsme tady, Jime. Všechno ti objasním později, teď rychle pryč!“

Jim si začal horečnatě balit, neustále přitom potřásal hlavou, jako by se toužil vymanit z kocoviny.

Teď jsem se pro změnu divil já. „Proč najednou takový spěch?“

„Démon alkoholu,“ vyhrkli skoro současně.

„Jděte beze mě,“ zaskuhral skřítek Jim. „Jeho moc nade mnou den ode dne sílí.“ Potom afektovaně zalomil sepjatýma rukama. „Běda, jsemť ztracen!“

„Jestli sebou okamžitě nepohneš, tak –“ Nedozvěděl jsem se, co ubohému skřítkovi hrozí, když okamžitě neposlechne, protože Wisconsinův hlas znenadání odumřel.

Z opačného konce chodby se k nám klátila strašlivá postava. Na jejích nelidsky vyzáblých pažích visely špinavé hadry, z lebky potažené vyschlou kůží zářily oči ohnivé jako karbunkly. Sípavý dech se blížil s každým houpavým, neslyšným krokem stvůry a nutil mé srdce bít jako na poplach. Na místě jater netvora visely nad kostrčí dva žulové kameny. Ovanul nás odpudivý zápach zkyslého piva, zvratků, rozlitého rumu a cigaretového kouře. Stvůra svírala v rukách černou hůl – náhle něco cvaklo a z dřevěného těla jako z vyhazováku obloukem vyjela čepel dvoubřité kosy.

„Je mhůůj,“ procedila skrze vyhnilé zuby hlasem připomínajícím morový vítr mezi náhrobky.

Pohlédl jsem na Wisconsina, ten však jen třeštil oči jako uhranutý a třásl se.

Popadl jsem do ruky Jima a couval pozpátku chodbou. Hrozivý kostlivec se vydal šouravou chůzí za mnou.

„Co teď? Kudy?“ dech se mi zrychlil. Už nyní jsem litoval svého odvážného činu.

„Pozor!“ vykřikli oba skřítci naráz tak hlasitě, až jsem se přikrčil.

Nad hlavou mi zasvištělo smrticí ostří. Kolem prolétl chraplavě se chechtající netvor. Na konci chodby udělal otočku. S rychlostí blesku se na mě znovu vrhl. Praštil jsem sebou o zem a opět jen o vlásek unikl smrti. Skřítci spadli někam na podlahu. Uskočil jsem ke stěně, na které visely vystavené historické nástroje používané při výrobě piva – dřevěná pivovarnická lopata, líha na odstraňování kalu a šoufek, předmět připomínající naběračku.

Pevně jsem sevřel dřevěnou lopatu do obou rukou. Přerývaně jsem dýchal, nervy napjaté k prasknutí. Z černého ústí chodby se na mě řítila ďábelsky se chechtající příšera se zářícíma očima. Kosa zasvištěla v širokém oblouku. Kdyby mi tohle někdo vyprávěl dnes ráno… pomyslel jsem si a víc nestihl. V reflexu sebezáchovy jsem před sebe v posledním okamžiku nastavil lopatu. Ozvalo se zadrnčení, ruce mi nárazem zmrtvěly. Skučící démon prolétl kolem a zmizel v temném ústí na opačné straně chodby. V lopatě zůstala trčet pohupující se dvoubřitá kosa. Opatrně, abych se nepořezal o dokonalé ostří, jsem ji vytrhl. Nebylo to jednoduché, čepel zajela do dřeva až po násadu.

„Stačilo?“ zařval jsem z plných plic do tmavého ústí chodby a cítil se jako hrdina akčního filmu. Výsměšná ozvěna mi připomněla, že tuhle příhodu by mi neuvěřil ani devítiletý Péťa, a jestli to přežiju, neuvěřím tomu nejspíš sám.

Mezitím se na podlaze míhaly obláčky kouře, blesky, šlehaly plamenné bičíky. Skřítci byli v jednom chumlu. Vrčeli na sebe jako lítí psi, škrábali se, kousali, rvali si fousy, sesílali kletby.

„Chyť ho,“ zasípěl Wisconsin a uskočil před titěrným bleskem, který roztavil kámen na místě, kde ještě před okamžikem stál.

Švihl jsem rukou a pouhou náhodou sevřel správného skřítka, jenž se mi okamžitě zahryzl do palce.

Wisconsin utíkal k naraženému sudu a křičel: „Rychle za mnou!“

Odrazil se rukama a jako blecha vyskočil na sud, kde otočil čepem. Vytryskl zlatavý pramen drahocenného moku.

„Ponoř mu hlavu,“ ječel Wisconsin. Začínal jsem chápat, o co mu jde, a tak jsem Jima strčil rovnou do proudu piva. Zalykal se jím a bublal, mával ručkama. Znenadání se mi zatočila hlava a zvedl žaludek. Opřel jsem se o kosu a tak tak, že jsem neupadl. V ústech jsem ucítil spalující vyprahlost a jazyk mi náhle připadal jako cizí nošená ponožka. Ostře mě rozbolelo za očima. V hlavě vypukl festival kovářů.

„Ouuukurvauh!“ zaúpěl jsem. Zapletly se mi nohy a zřítil jsem se k zemi.

Tady už opravdu končila legrace.

„Jáchyme!“ Někdo mě naléhavě pleskal ptačí nožkou po tváři. „Vstávej, Jáchyme!“

Má smrtelně unavená mysl se pokoušela vysvětlit, proč mi mluvící vrabci skáčou po obličeji. Asi ležím v jejich hnízdě, došel jsem k těžkopádnému závěru, který ve mně vyvolal zvláštní smutek. Dopadlo dalších několik plesknutí. Rezignoval jsem a dotčeně otevřel oči.

„Au,“ informoval jsem vrabce ještě napůl v mrákotách.

Ležel jsem v mrazivém tunelu. Na stropě se srážely kapky, spojovaly se a kapaly do uličky mezi řadami sudů, to jest na místo, kde jsem ležel. Na prsou mi seděly dvě pindruše.

„Promiň mu, prosím, tu kocovinnou kletbu,“ pokorně se omlouval Wisconsin a podpíral apatického skřítka.

„Ano, je to trochu nespravedlivé,“ přisvědčil jsem. „Když se ani nenapiješ, a přesto protrpíš opici.“ A ne ledajakou, dodal jsem v duchu. Ještě teď mi hučelo v uších.

Wisconsin mi vysvětlil, že i po tom, co jsem hrdinně zahnal démona alkoholu, zůstal Jim plně v jeho moci. Jedinou možností, jak posedlého skřítka vyrvat ze spárů démona, bylo použít té nejstarší metody – seníky příznačně nazvaného „vyprošťováka“. Vyšlo to. Alespoň byl prý nyní Jim Gin při smyslech. Tedy pokud slovy při smyslech myslíme to, že se v delirickém vytržení nesnažil nikoho zabít. Z pravidelného opíjení mu trochu přeskočilo – zpočátku se na nás díval jako na cizí a pronášel nesrozumitelné bláboly, potom ale podlehl Wisconsinovu klidnému ujišťování a uvolil se spolupracovat. Kdyby si neslintal na bradu, měl bych z jeho ochoty mnohem větší radost. Děkoval jsem alespoň Bohu, že má příšerná opice pominula stejně záhy, jako přišla.

Wisconsin bez mrknutí oka pozval Jima ke mně domů, pochopitelně, že jen přechodně. Jim Gin mu zdvořile poděkoval, s mumláním, že příště by už mohl ve spárech démona zůstat a že toto místo je z hlediska jeho notorické vášně poněkud rizikové. Byl jsem tak unavený, že jsem se nezmohl na odpor, ani když Wisconsin bratrovi vysvětloval, že mám v bytě spoustu nepotřebného cukru.

Teď budu mít doma skřítky dva. Byl jsem zvědavý, co na to řekne kokr Baťa.

Domů jsme dorazili za svítání. Ještě na nádraží jsem naházel do automatu drobné na dvě černé kávy a třetí si uvařil doma. Bez smetany a skořice. Zatímco skřítci spokojeně klimbali v kapsách mé bundy a za okny začínali zpívat ptáci, já hleděl do zrcadla na odpudivý obraz sociálního živla a marně doufal, že se probudím z noční můry. Šaty byly špinavé od zdi, ulepené od piva, zastříkané cákanci hnědé břečky, na kterou se přilepil prach. Na mnoha místech byla látka odřená a potrhaná. Nacpal jsem je do igelitového pytle – tohle už nevyperu. V běhu jsem rozepnul košili, strhl slipy a vřítil se do koupelny.

Nalil jsem do vany pěnu a napustil horkou vodu, až se orosila zrcadla. Bytostně jsem toužil po očištění, jako bych mohl spolu se špínou smýt i únavu a vzpomínky. Utopit tu bláznivou současnost. Pěna voněla po růžích. Ponořil jsem se pod vodu a všechny problémy světa pro mne přestaly existovat. Nechal jsem se blaženě kolébat a doufal, že tak vydržím věčně. Za čtyřicet sekund mi došel vzduch.

Vynořil jsem se a vyfrkl vodu.

„Fuj, ty smrdíš, seníku, čuchnul jsem si k tvé košili,“ informoval mě zesláblý Jim, který se opíral o můj zubní kartáček jako o berlu.

Wisconsin seděl na okraji umyvadla a krčil rameny.

„Je pořád trochu nadranej, ale to se asi nezlepší.“

„Proč mi pořád řikáte seníku? Mám už toho dost!“

„Na tom není nic špatnýho,“ uklidňoval mě Wisconsin, „Vysvětlím ti to. Seníci jsou většinou dospělí lidé, kteří už nedokážou snít jako děti. No a děcka jsou sníci, protože snít dokážou.“

„Hmm,“ odtušil jsem.

„Fajn.“

„Chtěl jsi zachránit šotka? Tady je. Opírá se spokojeně o můj zubní kartáček. A druhá část dohody? Slíbil jsi, že pomůžete Petrovi.“

„Jo, to jsem slíbil.“

„Takže…“ povzbudil jsem ho.

„Co?“

Ve spáncích mi zatepaly žíly. Přemohl jsem se a zůstal v klidu. „Prosím tě, drahý skřítku, můj syn je vážně nemocný. Jestli můžeš, pomoz mu! Mám si kleknout?“ Odmítal jsem si připustit, že pidimužík blufoval. Pohádkoví skřítci přece nelžou! Taky ale neokrádají nemocné děti…

„To snad nebude nutné, zvlášť ve vaně,“ odpověděl rudý Wisconsin. Tvářil se, jako by překonával nesmírné úsilí. „Ehm… chrmpromiň-eeekde sem to přestal?“

„Petr.“

„Jim má v hlavě klíč k záchraně dítěte. Vím to.“

„Myslíš toho skřítka, co se mu chce neustále zvracet a většinu času o sobě neví? Myslíš snad toho skřítka, co právě tancuje mazurku s mým zubním –“

„Nekřič na mě!“ zakřičel Wisconsin.

„Dobrá, co tedy budeme dělat?“

„Chápu, že v Jimovi vidíš jen starýho nálevku, ale bývaly doby, kdy bys před nim smeknul. Démon alkoholu pro člověka nepříde, když si dá semo tamo panáčka. Obávám se, že se Jim upíjí už pěkných pár let. Z jeho osobnosti zbývá jen prázdná skořápka. Jako by se mu na mozku usadil pavouk a utkal černou pavučinu, která zalepila rozum a zdusila paměť.“

Opravdu se do slov skřítka vloudila beznaděj?

Chvíli jsme na sebe jen koukali. Voda ve vaně chladla. Jediným zvukem, odrážejícím se od umakartových stěn, byla jakási písnička bez melodie, kterou si nepřítomně broukal Jim. Vytáhl jsem špunt a začal vanu vypouštět.

„Mám to!“ vykřikl náhle Wisconsin. „No jasně. U vši z poletuchy, že mě to nenapadlo hned! Musíme získat Kámen mudrců, ten už nám pomůže najít odpovědi!“

„Kámen mudrců?“ přeptal jsem se.

„Jo. Taky se mu říká Mudršutr.“

Utřel jsem se do květovaného ručníku. „Kdy vyrazíme?“

„Brrr! Visí mu tam leklej skřítek,“ výskl Jim s výrazem odporu a ukázal na mé nahé tělo.

„Prrr! Tak rychle to nepůjde,“ křikl ve stejnou chvíli Wisconsin. „Nejdřív se potřebujeme připravit. Abys byl co platnej, musíš dokázat vidět svět, jak ho vidí děti. Budeš se muset vrátit do dětství, Jáchyme.“

Zadumaně se na mě zadíval. Kartáček zazvonil o umyvadlo. Ticho přerušovala jen chraplavá slova plynoucí z Jimových úst:

Ze seníka bude sník,
a ze sníka bojovník,
až si lehnou na slamník,
malý sník i notorik,
přijde je navštívit smrt…

„Nerýmuje se to, Jime,“ houkl na něj náhle bledý Wisconsin. Starostlivě si zamumlal pod fousy. „Co je to za písničku, když se nerýmuje?“

Seděl jsem u nemocniční postele a díval se na synka ztraceného v horách peřin.

„Měl bys vidět Baťu, jak vyváděl. Byl z toho totálně na prášky, jen si to představ. Dva přerostlí hlodavci ti mašírujou po pokoji a jakoby nic ti užíraj z misky granule. Štěkal jak o život, lítal s vyplazeným jazykem a furt koukal, co já na to. Když viděl, že nehodlám ty cizáky vypovědět sám, přikrčil se a s výhružným vrčením se plížil k Wisconsinovi. Skřítek mu dal kouzelným výbojem takovou šlupku do čumáku, že chudák starej zavyl a vzal do zaječích. To víš, že jsem pindruši vynadal, ale Baťa má aspoň respekt.“ Dokončil jsem mírně upravené vyprávění o včerejších událostech a usmál se povzbudivě na Péťu.

„Víš, že jsem ti včera tak úplně nevěřil? Ale když v noci odvezli toho ufňukanýho kluka, byl jsem tu tak sám…“ Synek na mě upřel modré oči. „Teda, nebyl jsem si jistej. Ale když jsi mi ukázal tu kosu, tak už ti věřim.“

Byl jsem rád, že doktoři Péťu nenechali samotného. Ten blonďák prý včera v noci umřel. Abych překryl sžíravou hrůzu, která mě na okamžik ovládla, zmáčkl jsem váleček pojistky umístěný na hlavici kovové hole. Skrývala v sobě ocelové péro, takže jsem kosu plynulým pohybem otevřel jako obří vyhazovák. Čepel sykla a zapadla na správné místo. Rozhlédl jsem se po místnosti. Tři páry dětských očí sledovaly každý můj pohyb.

„Kde ty démoni berou tyhle nádherný hračky?“ usmál jsem se na osazenstvo pokoje. Pak jsem mrkl na Péťu a spiklenecky se k němu naklonil: „Dokud ji držím v ruce, mám důkaz, že nejsem blázen.“

Děcka se rozesmála. Opravdu to znělo divně. Raději jsem kosu zaklapl – co by si pomyslela sestra?

„A co ty?“ sedl jsem si k Petrovi na postel. „Mám ti donést další knížku?“

„Bolí mě hlava, tati, jinak to jde. Sněd jsem ty pamlsky od tebe, ale čokoládu asi ukradli skřítci, takže kdybys moh –“

„Ale?! Víš, že lhát se nemá,“ zahrozil jsem ukazovákem. „To víš, že ti přinesu další.“

„Mléčnou s oříškama, jo?“

„Jasná páka, korzáre.“

„Hrajeme tady s ostatníma takovou hru. Vždycky, když přijde sestra, tak děláme mrtvoly, a kdo se první pohne, prohrál.“

„To musí být ohromná zábava.“ Zvlášť pro sestry.

„Taky si vyprávíme různý strašidelný příběhy, vždycky po večerce,“ pokračoval Péťa. Dva spolunocležníci nadšeně přikyvovali. „O skřítkách a tak,“ osmělilo se asi dvanáctileté děvče.

„Dá se to vydržet?“ pohladil jsem Petra.

„Nejsme žádný másla,“ pevně na mne pohlédl.

Zvlhly mi oči. To říkala máma. Přitáhl jsem ho k sobě a políbil na čelo. „Mám tě moc rád, synáčku.“

„Táto,“ taky začal brečet. Otřel jsem mu slzy kapesníkem.

„Jsme tvrdý chlapi a zvládnem to! Najdu pro tebe lék, slibuju, a ty do tý doby odveď tu nejtěžší práci. Buď v pořádku, ano?“ Zůstaň naživu.

Ještě popotáhl a kývnul. Plácli jsme si rukama, jako když jsme hrávali fotbal.

„Přijdu zítra,“ rozloučil jsem se. „Abych nezapomněl, tohle si u tebe zatím schovám. Opatruj ho jako oko v hlavě,“ mrknul jsem na Péťu. Na peřinu jsem položil papírovou krabici od budíku. Ve víku byly probodané otvory. „Bojím se ho nechat doma, aby nám nevyhodil byt do povětří. Takže je to na tobě,“ tajemně jsem se na synka usmál.

Z krabičky se ozvalo podezřelé škrábání.

„Morče?!“ vyhrkla dívčina v sousední posteli. „Já mam doma parádní morče!“

„Nechte se překvapit,“ zašeptal jsem tajemně a vklouzl do kabátu.

Tichá postava, která celou dobu poslouchala skrytá za dveřmi, zmizela stejně neslyšně a rychle, jako se po Jáchymově příchodu objevila. Nemocniční chodba znovu osaměla. Jen na místě, kde skrytý posluchač stál, jako by světlo zářilo jasněji.

PÁTÁ KAPITOLA
Trápení Zinkaie Levallana

Nikdo nechápal, co to do skřítčího velvyslance a uznávaného státníka vjelo. Z ničeho nic se začal chovat jako nebezpečný blázen – škoda ho, říkal si král. Ale co se dá dělat, zákony platí pro všechny a pro nadějné státníky zvlášť. James byl okamžitě zbaven svého úřadu a vyslán do Daleké divočiny, kde měl nastoupit výkon nové funkce – „autonomní činitel pro styk s medvědy“.

Bylo to vyhnanství, o tom nebylo pochyb. Naprosté odříznutí od společnosti, známých věcí i starých přátel. Jamesovi ale nezbylo nic jiného než se královskému slovu podřídit, a přitom dumat nad tím, co se na Leknínové slavnosti vlastně stalo. James nebyl hloupý skřítek, a tak začal svého bratra podezřívat velmi brzy. Co ho ale mučilo a nedalo mu spát, bylo: Proč? A tak se ocitl v Daleké divočině, úplně sám, jen s jedním velkým PROČ, které mu neustále strašilo v hlavě.

Život skřítkem zmítá jako divoký potok se stéblem slámy, a co se dnes zdá trestem, může být zítra odměnou. James si medvědy zamiloval. Byla to plachá a vnímavá zvířata s moudrýma očima. Skřítek vyrážel z olšového srubu na dlouhé výpravy do skal a hlubokých hvozdů, kde chlupáče celé týdny pozoroval. Díval se, jak žijí, jak spolu loví a vaří kaši. To obnovené spojení se živoucí přírodou jej uchvátilo natolik, že úplně zapomněl na větší slávu skřítkovstva a odpudivost nových pořádků.

Přestože byl divoce krásný, nebyl nový život nijak jednoduchý. Na skřítka v Divočině číhala mnohá nebezpečí a též medvědí přátelé často přiměli jeho čelo, aby se zkrabatilo vráskami starostí.

Jednou se přihodilo, že skřítek uviděl, jak kolem potoka přichází obrovská medvědice se dvěma mláďaty. Jedno medvídě vesele panáčkovalo na zadních. Skupinka přešla palouk a mládě se stále kolébalo na zadních. Zaostávalo a zdržovalo matku i svého bratříčka. Les konejšivě šuměl a slunce se odráželo na hladině řeky, jako by nad ní pableskovali oslniví motýli. Skřítek ležel na měkkém mechu a sledoval šťastnou skupinku. Když se přiblížili, idyla se rozpadla v trýznivý omyl. James uviděl ošklivě potrhané přední tlapky medvíděte. Zraněná byla i matka, přesto se vystavovala nebezpečí a vracela se k němu pokaždé, když zakňučelo. Šťouchala do medvíděte nosem, olizovala zčernalé rány. Skřítkovo srdce hrozilo, že pukne žalem. Nedokázal mláděti pomoci, a tak se mohl jen dívat, jak medvídě den po dni chřadne, a žasnout nad houževnatostí, s jakou lpí na životě. Navzdory bolesti překonalo ještě dlouhou cestu. Ke konci se jen plazilo a z jednoho polomu se jeho rozstřapená chlupatá hlava už nevynořila. James tehdy v slzách slíbil, že bude medvědy za všech okolností ochraňovat a obětuje tomu třeba i svůj život.

A jak slíbil, tak konal. Do jejich opatrování vložil duši. Nechal si poslat moudré knihy a nastudoval v nich přírodní léčitelství. V lesní tůňce pravidelně připravoval odblešovací lázeň. Hrál si s medvíďaty (tehdy nakrátko poznal, jak vypadá medvědí tlama zevnitř). Naučil se klást sítě v dravých horských potocích. Pomáhal medvědům stopovat zvěř. Zkrátka, staral se o ně tak dobře, že jejich stavy brzy dosáhly nevídaných počtů. Poprvé ve svém životě se James cítil opravdu užitečný. Šťastný. Jak už to ale v maškarádě života bývá…

Když na jaře vyhladovělé hordy přemnožených medvědů napadly osadu Jaska a roztrhaly sedmnáct mírumilovných obyvatel, byl skřítek zajat, obviněn z hrubého porušení pracovní kázně a vsazen do nejobávanějšího žaláře Utopie – Šarlatové citadely.

Těžko říci, kdo udělal chybu, označit prstem viníka. Král však měl na věc jiný názor. Hodlal Jamese mučit, nebo alespoň popravit. Bůh ví, jak by to dopadlo, kdyby se zrovna tehdy nenarodil princ, a to malé mimino s bílými vlásky, aniž by to vědělo, zachránilo skřítkovi život. Král Medard byl radostí bez sebe a jeho žena, dobrá víla Beatrice, se stala nejkrásnější maminkou Utopie.

V záchvatu milosrdenství Medard odsoudil skřítka ke speciálnímu nehrdelnímu trestu, který však Jamesovi připadl horší než mučení, smrt a vyhnanství dohromady, a vysloužil si tím jeho nehynoucí nenávist.

Než směl nebohý skřítek znovu spatřit slunce, musel ve Věži zatracenců spořádat guláš uvařený z masa dvaatřiceti odstřelených medvědů!

První týdny držel skřítek hladovku a vězeňský kuchař musel vagon s gulášem neustále přihřívat, později si však James uvědomil, že jedině na svobodě se bude moci pomstít. Zatnul zuby a poručil si hned napoprvé dvojitou porci (také už měl pořádný hlad). Každé sousto žvýkal a polykal s odporem, každé v duchu doprovodil plamenným: Viva La Resistance! Guláše však jako by neubývalo. Přestože skřítek po nocích ryl mezi žulovými kvádry rukojetí lžíce a cpal do vydrolených spár medvědí maso, přestože s odporem každý den polykal pravidelnou porci guláše, než naběračka vězeňského kuchaře zaškrábala na prázdném dně obrovského kotle, mělo uplynout ještě nekonečných osmadvacet let.

Avšak tak už to chodí, život skřítkem zmítá jako divoký potůček se stéblem slámy a všechno zlé může přispět k něčemu dobrému. V devatenáctém roce Jamesova vězení k němu přibyl do cely spoluvězeň.

„Co to má znamenat?“ rozčiloval se tehdy skřítek. „Byl jsem odsouzen k samotce!“ Bál se totiž, že by nemohl nadále skrývat, jak se zbavuje medvědího masa. Všechny spáry byly už plné a on začínal nenápadně vyměňovat celé kamenné kvádry ve stěnách věže. Uznejte, že to utajíte před spoluvězněm jen těžko.

Ten nový muž k Jamesovi také nechtěl. „Těsně to tu smrtí,“ stěžoval si a držel se za nos.

„Úsporná opatření, žaláře jsou plné. Alespoň vám bude veseleji,“ vysvětlila břitce stráž.

A tak se seznámili.

„Ahoj, já jsem James, bývalý eh… autonomní činitel pro styk s medvědy.“

Neznámý člověk mu podal prst. „Zinkai Levallan, revizor vodních toků shora dolů, se zvláštním zaměřením na vodopády.“ Potom smutně dodal. „Taky bývalý.“

„Máš rád medvědí maso?“ zašklebil se James.

Jak nenápadně vznikají přátelství pevná tak, že dokáží měnit dějiny.

Zinkai se posadil na lavici u jediného zamřížovaného okna a mlčky se rozhlédl. „Kdysi jsem nosil tmavěfialový sametový plášť.“ Povzdechl si. „Byl odznakem úřadu Velkého vezíra.“ Muž si úzkostlivě srovnal záhyby na vězeňské uniformě. „Lidé se mi klaněli, báli se mě. Každý chtěl být mým přítelem. Potom se mnohé změnilo a já si sáhl na štěstí.“

„Štěstí je zlatá třpytka,“ povzdechl si James. „Jen ho ochutnáš, zmizí, a je ti dvakrát hůř než dřív.“

Zinkai pokýval hlavou. „Zato smůly je na světě požehnaně. Mohl bych vyprávět.“

Skřítek zachmuřeně mlčel, a tak bývalý vezír začal vyprávět. „Jako na vztek, vše začalo v den, kdy by člověk neměl stěhovat porcelánový servis po babičce či udělovat audienci nájemným vrahům, nemluvě o návštěvě královského bestiária. V takový den bylo totiž jisté, že se v babiččině vzorné haciendě objeví na podlaze banánová slupka, nájemnému vrahovi náhodou šlápnete na kuří oko a lajdácký krmič stoprocentně zapomene zamknout klec se šavlozubými tygry. Zkrátka, ten den se mi nedařilo už od východu slunce, a to nejhorší mělo přitom teprve přijít. Zkus se ale vymluvit z audience u krále!“

Nešťastný Zinkai si narovnal rudý turban s přilepenou imitací safíru a rukou načechral svou chloubu – vous černější než noc před Velkým třeskem. Zatímco jeho soukmenovci v útlém věku chtěli být hvězdoplavci, požárníky a rytíři, on se již v dětství toužil stát intrikánem. Zatímco se jeho vrstevníci mlátili po hlavách dřevěnými meči, on si vyrobil první loutku a začal tahat za provázky. Nejednou musel zatnout zuby, aby překonal překážky okolí i samotné přírody. Původní barva vezírova ochlupení byla zrzavá. Aby se však mohl vážně ucházet o místo nejvyššího intrikána v zemi, musel přinést oběti. Jeden jeho nekromantický přítel, jehož koníčkem bylo tvoření nových bytostí z kostí, voperoval Zinkaiovi do tváře tisíce hmyzích nožek a tykadel, a tak Zinkai získal nádherný ponurý vous, který se černě leskl a hrozivě chřestil. Potom mu už nic nebránilo v rozletu.

„To bych rád věděl, jestli mi dneska bude k něčemu platný?“ naříkal si vezír, když mířil do královských komnat.

Zlá předtucha Zinkaie nezklamala. Král mu s jasnou tváří a lehce nepřítomným úsměvem, který se již před dávnými lety usídlil na jeho tváři (někteří říkali, že se tak stalo po svatbě), sdělil: „Drahý Zinkaii, vy jeden vykutálený vezíre. Že jsme toho spolu už prožili, co? Nikdy nezapomenu na ten váš nepovedený pokus o atentát, jak měl ten trpasličí berserkr s motykou vyskočit z mého pouzdra na golfové hole! Nebo na to nedorozumění, když vaši poskoci umístili do mého narozeninového dortu místo bomby plomby.“

Vezír si s hanbou vzpomněl, jak se po nezdaru předem ohlášeného atentátu král chechtal tolik, až mu zaskočila salátová vidlička. Tehdy chybělo jen málo a byl by s ním amen. Proti jeho vůli se na vezírovy rty také vkradl úsměv. Hodně toho spolu prožili.

Král se konečně utišil a pokračoval. „Zinkaii, jistě nám dáte za pravdu, že velcí vezírové vždy působili samé problémy. Na rovinu. Všichni ti špehové, únosy, intriky, sekty, manipulace, neprůhledné machinace a zfalšovaná daňová přiznání… A teď ještě ta věc s Netvorem. Zinkaii, ruku na srdce, máme to zapotřebí? Odpovím za vás,“ broukl dobrácky král. „Nemáme.“

„Jaká věc s Netvorem? Nemám zdání, o čem mluvíte!“ lapal po dechu nešťastný vezír.

„Ale jděte! Chcete mi tvrdit, že se zbláznil sám od sebe? Nikoho nepropustí přes Duhový most do lidského světa, ba ani s královským glejtem. Dlouho jsme si s naším arcimágem Múkapím lámali hlavu, kdo by v tom mohl mít prsty, a přitom nám odpověď ležela přímo pod nosem. Chápu, že se vám hodilo odříznout nás od spojenců. Inu, chce válku, řekl jsem si, má ji mít. Poslali jsme na Netvora hrotový oddíl Ocelové pěsti. Ale vy nejspíš víte, jak to dopadlo, že?“

Zinkai zadumaně mlčel.

„Nevrátil se ani jediný,“ odfrkl si král.

„Cesta je uzavřena?“

„Víte, není úplně jisté, že v tom máte prsty, jen je to vysoce pravděpodobné. Bohužel, od doby, co jsem zavedl mafii, mám plné ruce práce s bojem s organizovaným zločinem a nemohu si dovolit hlídat ještě vás.

Sbalte si věci, zítra odjedete na nové pracoviště do Údolí slzí. Ruším funkci nejvyššího vezíra. Neberte to prosím jako osobní útok nebo zradu starého přítele, ale spíše jako pozitivní krok vstříc konečné harmonii.“ Král poplácal Zinkaie po rameni. „Věděl jsem, že mě pochopíte.“

„Ko-neč-né har-mo-ni-i,“ hláskovala prostoduše vezírova ústa, zatímco myšlenky mu pádily jak vyděšené stádo jednorožců před ohnivým býkem. Vezírovy plány na královraždu, které tak dlouho odsunoval, vybuchly náhle v oblaku zbytečnosti. Jeho nádherný dětský sen: stát se pánem světa, zvonivě praskl a roztříštil se na tisíc střepů, jako když dřevákem rozdrtíte vánoční ozdobu. Touha po diktátorské uniformě, obrněném paláci s labyrintem pastí a sklepením zoufale zakvílela a uprchla do nejtajnějších zákoutí jeho mysli. Exvezír byl zdrcen a nic nepomáhalo, že jej „pouze převedli na jinou práci“.

Druhý den po odvolání odjel exvezír do Údolí slzí, kde se konečně plně oddal svému žalu. Ó, jak tam se krásně smutnilo! V několikamílovém panenském údolí vyvěraly desítky a desítky slaných pramenů a dravě si razily cestu vzhůru do skalních strání. Pěnící voda vytékala na převisy, rozbíjela se o skalky a strhávala s sebou na cestě k okraji údolí drobné kameny, větvičky a odumřelé vodní rostliny. Všechno v údolí vonělo po zázvoru a vzbuzovalo v duši příjemné nostalgické chvění.

Zinkai dostal od krále k dispozici partu permoníků srubaříků, kteří mu za pouhý jeden den postavili prostou, leč malebnou chajdu na tiché mýtině pod strmou pískovcovou skálou. Z té se otvíral nádherný pohled na stříbrné hádky struh, potoků a říček, vyvěrajících z tmavě zeleného, mokřinatého dna doliny. Tam se na dřevěných kůlech prostírala malá vesnice, s chaloupkami rozsypanými mezi modrozelenými stromy. Z výšky vypadaly jako kostky dětské stavebnice. Žili v nich štíhlí lidé s tmavýma očima a v bažině vykukovaly z lehounkých košů spletených z živého rákosu plaché vodní nymfy.

Zinkai musel králi přiznat, že jej poslal do vyhnanství na jedno z krásných míst Utopie, a rozhodl se vykonávat svou novou práci poctivě a svědomitě, jako by šlo o dvorské intriky první kategorie.

Těšil se, až bude každý den procházet stezkou utopenou v kapradí. Projde kolem celého údolí a zaškrtne ve velkém modrém sešitu políčko v pořádku, kdykoli narazí na potůček, říčku či vodopád. Bude to prostý a střídmý život, ale ten klid!

Ouha! Ať už to byla škodolibost nějakého klerika na úřadu práce, nebo rafinovaná součást vezírova potrestání, Zinkai zklamaně zjistil, že v celém údolí není ani docela malý jez, natožpak vodopád. Voda vytékala ze dna údolí všemi směry, jen ne dolů. Byly tu divoké vodolety, bláznivé vodoskoky, uzounké čúrkozdvihy, bublavé vzhůruteky, avšak ani jediný vodopád! Zinkai se nevzdával a hledal dál. Uplynulo pět, deset, dvacet sedm dní a okénko „v pořádku“ stále zůstávalo smutně prázdné. Na bývalého vezíra dolehlo těžké zoufalství.

„Můj život rozhodně není v pořádku. Jsem tu úplně nanic!“ mučil se v duchu. Říkal si to osmadvacátý a devětadvacátý den, až konečně třicátého dne jej napadlo sešit spálit. Zatopil s ním v peci, na níž si spolu s tmavookými přáteli upekl bublaninu s lesními jahodami. Poprvé v životě se Zinkai Levallan osvobodil z okovů funkce. Poprvé v životě od něj nikdo nic neočekával a nevyžadoval. Nahánělo mu to skoro hrůzu, i když musel přiznat, že docela příjemnou.

Z bývalého královského vezíra, prvního z intrikánů, šedé eminence, nahánějící husí kůži mafiánským i sektářským bossům, se stal potulný filozof a básník. Každý den vyrážel na procházku údolím, aby objevil něco nového a napsal o tom báseň. A i když jeho básně zpočátku za moc nestály, jeho slova byla vlídná a chování přátelské. Časem se jeho vysoké kostnaté postavy přestaly bát i nymfy a jako vzácnými perlami ozdobily Zinkaiovy příběhy pověstmi o zázracích vodního světa.

Zpočátku nesměle, jako když vlaštovka ochutnává jaro, později s vervou a nadšením Zinkai zjišťoval, jaké to je být šťastný. Dělat to, co člověka baví. Na dlouhých procházkách si oblíbil zejména jedno místo, u křišťálového jezírka, které tvarem připomínalo oko. Leželo na klidném místě mezi smutečními vrbami, břehy porostlé hebkou trávou. Jedinými dalšími živáčky byl pár starých strak, které hnízdily ve vykotlané dutině staré vrby. Pokaždé, když Zinkai přišel a ponořil uondané nohy do chladné vody, vznesly se straky na větev a pozorně naslouchaly uklidňujícímu hlasu hloubavého muže, který zde vymýšlel nové rýmy a melodie.

Jednoho jiskrného jarního večera uviděl Zinkai zvláštní obraz, který se zrcadlil na jezerní hladině. Jako by na vodě hořelo mihotavé světélko, plamínek. Vezír se vzrušeně posadil a naklonil blíž. Světlo se zvětšuje, uvědomil si. Stále zvětšuje. Roste, až je celá hladina v jednom plameni. Viděl drobounké pobíhající lidičky, jak otvírají ústa a bezhlasně něco volají. Viděl padající zčernalé trámy. Zvířata zachvácená děsem. Lačné jazyky plamenů. Voda se zavlnila a znovu se v ní odrážel měsíc. Jen několik kroužků čeřilo hladinu, na kterou se sneslo stračí peříčko. Zinkai přemýšlel o tom, co viděl, tak usilovně, až usnul. Když se ráno celý ztuhlý probudil, pokládal noční příhodu za ošklivý sen.

O týden později vypukl ve vesnici na dně údolí strašlivý požár. Přes noc shořelo pět dřevěných chalup, několik tmavookých lidí již nikdy nepřivítalo jitro. Zinkai si s hrůzou uvědomil, že voda událost předpověděla, a kdyby nebyl věštbu pošetile přehlédl, mohl životy přátel zachránit!

Po štěstí a klidu byla rázem veta. Vezír, hnán mučivým pocitem viny, opustil svůj milovaný srub a nadobro se odstěhoval k jezírku. S sebou si vzal jen věci nutné k přežití v lese. Toužil napravit svou lehkovážnost, a tak sledoval křišťálově průzračnou jezerní hladinu, až ho pálily oči. Každý den usedal k jejímu okraji a mnohem později usínal vyčerpáním. Upadal do krátkého neklidného spánku, ze kterého procital s výkřikem strachu, že zameškal varování před další pohromou. Přestal skládat básně, navštěvovat přátele. Stal se z něj nerudný poustevník, který spřízněné duše zaháněl neurvalostí.

„Nevidíš, že mám práci?!“ houkl na odvážnou vodní nymfu, která za ním přišla až ze dna údolí. Když utíkala, ani nezvedl oči přikované k vodní hladině.

„Neunesl to, chudák; Paní příběhů ví, proč se viní z toho nešťastného požáru. Co naděláme?“ říkali lidé. „Stal se z něj neruda. Třebaže romantický neruda,“ myslely si nymfy. Avšak postupně za ním přestali chodit. Všichni.

Zinkai zíral do vodní hladiny po dva dlouhé roky, než přišlo další zjevení.

„Stane se něco strašného, vypukne válka!“ Zinkai naléhavě hovořil k Medardovi.

Král si jej měřil podezíravým pohledem. Nastolení vlády práva a optimismu nebylo jednoduchým činem a muž naproti mu nyní tvrdil, že se má majestát království za krátkou dobu otřást v základech. Navíc před ním stál exvelký exvezír, na to by král neměl zapomínat! Alespoň pokud chce, aby se z něj nestal exkrál. Raději zahnal myšlenky na další slova, začínající na ex-.

„Co je to za další intriku, Zinkaii? Myslel jsem, že jsme se rozešli jako přátelé,“ promluvil nakonec rozmrzele.

„Ach Medarde, proboha, věř mi!“ naléhal vezír, který v soukromí králi tykal. „Je to čistá pravda! Viděl jsem v tůni, která již dříve prokázala věštecké schopnosti, jak se morálka lidu hroutí, krev jako voda proudí městskými ulicemi, sousedé se chápou zbraní a rozcházejí opačnými směry. To ne-smí-me do-pus-tit!“ Zinkai cloumal za klopy královského kabátu a z jeho hlasu znělo zoufalství. „Věř mi!“

Král se ošil. Takhle daleko by starý intrikán Zinkai snad nezašel.

„Hmm… předpokládejme, že máš pravdu. Teoreticky. Určitě na to máš nějaké svědky, že?“

Zinkai pobledl.

Medardovi se ulevilo. „Promiň starouši, ale jistě chápeš, že na základě tvrzení jediného člověka, třebaže starého přítele, nemohu přijmout tak rozsáhlá opatření, mobilizovat armádu… a proto –“

„Ano. Ach ano, jistěže mám svědky,“ rozzářil se náhle Zinkai. „Dvě straky, starý manželský pár, hnízdily na vrbě klonící se nad tůní. Musely to vidět!“

„Kvůli našemu starému přátelství,“ povzdechl si král, „dám věc prošetřit. Avšak běda ti, Zinkaii, třikrát běda, jestli je to jen pokus o tak zvaný kambek!“ ukončil Medard břitce rozmluvu a odebral se do soudního dómu, aby neprodleně vydal rozkazy. Cítil podivnou nepříjemnou předtuchu, jako by se mu v jamce mezi lopatkami usadil studený slimák.

Král se rozhodl dát Zinkaiovi šanci. Začalo zevrubné vyšetřování, do kterého se zapojila celá desítka královských detektivů. Podle slov jejich šéfa Šedloka Koumese bylo jejich cílem „odhalit vizionářský rybníček, který si vybájil ten prokletý vezír“. Pátrači sice ohlásili nález jezírka, avšak po strakách na vrbě ani památky. Na důrazné vyzvání úřední osoby a zplnomocněnce královských vyšetřovatelů jezero odmítlo věštit a zarytě mlčelo, uvedl ve své zprávě jeden z Šedlokových vyšetřovatelů. Koumes mu obratem odpověděl: Pokud bude i nadále vzdorovat, zkuste mu pohrozit, že jej přečerpáme do zamřížované kádě!

Jediné, co mohl vezírův obhájce před královský tribunál předložit, byl pytlík ztvrdlých ptačích výkalů, a to mělo ke klíčovému důkazu o připravovaném spiknutí daleko.

Chvíli to vypadalo, že Zinkaiovi nikdo neuvěří. Ale nebyla to pravda. Lid mu věřil. Zinkai totiž nelenil, a zatímco věc vyšetřovali detektivové, varoval alespoň prosté poddané. Se slzami v očích jim vyprávěl, jaká Utopii hrozí pohroma. Vyprávěl o příchodu zla většího, než si dokáží představit. Popisoval, jak obrovské armády stanou proti sobě a svět ustrne na ostří záhuby. Zapřísahal všechny, aby zachovali mír.

Když se král dozvěděl, jakou paniku Zinkai šíří, nechal ho okamžitě uvěznit. Zatímco vezír pronášel hesla jako Bratr bratru zůstaňte bratrem! nebo Mír je solí života! či dokonce Na blbost se musí láskyplně!, vynesl soudní tribunál ortel. Exvezír je ohrožením bezpečí říše, a proto s ním musí být naloženo jako s nebezpečným živlem. A tak ubohý Zinkai putoval do Šarlatové citadely, vězení, vedle kterého působily i prastaré Bezedné jámy jako klícka andulky vedle pancéřovaného bankovního trezoru.

Jak později vyšlo najevo, král učinil tuze hloupou věc. Rozhodnutí uvěznit Zinkaie se ukázalo být ještě pošetilejší než dát v jediném dni hodinovou výpověď královskému maršálku, arcibiskupovi i vrchnímu kuchaři. Stala se z něj pověstná poslední kapka, která protrhla přehradu.

Lid začal reptat. Zatkli věštce, který nás chtěl varovat, šeptalo se mezi nimi. Král si myslí, že má moc umlčet pravdu! Ty neustálé změny a novoty neskončí, dokud nebude z Utopie druhá Pustina!

Proti „tyranskému“ králi vypuklo povstání. Boje se prohnaly celým krajem a nejzhoubnější plamen vyšlehl v ulicích hlavního města. Dlažební kostky Zlatověží pily krev. Sousedé se rozcházeli ve zlém a rukovali do armády nebo utíkali k povstalcům. Zem zahořela nenávistí, přišel hladomor a nemoci, které kosily královské stejně jako vzbouřence. Chaos přinesl drancování a znásilňování, počátek zdlouhavé guerillové války. I když bylo povstání po několikaměsíčních bojích potlačeno, vybralo si krvavou daň a zanechalo hluboké jizvy v mnohých srdcích.

Největší ironií bylo, že vznešeným symbolem bojovníků za svobodu se stal muž, který nic takového nechtěl – s jeho jménem na rtech umírali, jeho jménem zabíjeli – Zinkai Levallan, ubohý otec revoluce.

Když bývalý kontrolor vodních toků shora dolů se zvláštním zaměřením na vodopády skončil své vyprávění, koulely se mu po tvářích slzy jako hrachy. James pocítil silné pohnutí a zatahal jej přátelsky za prst.

„Nesmíš se z toho vinit, příteli. Je to chyba systému.“

Zinkai mlčel. Těžko říct, jestli s ním souhlasil.

ŠESTÁ KAPITOLA
Na Hrad!

S tím, abychom nechali skřítka v pečování Petra, přišel Wisconsin. Čekal nás velmi delikátní úkol a tahat s sebou opilé individuum by prý mohlo být velmi nebezpečné. Na druhou stranu dětem v nemocnici mohl poskytnout povyražení a naději, která je nejdůležitějším předpokladem vyléčení. A není tam žádný alkohol, uklidnil jsem se v duchu.

Když jsem se vrátil z nemocnice domů, našel jsem byt vzhůru nohama. Před otevřenou skříní se povalovala kupa rozházeného oblečení. Na konferenčním stolku ležel zaschlý krém na boty a pár starých škrpálů. Koberec pokrývaly roztahané kapesníky. V kuchyni byl stůl plný rozházených fotek a prázdný sáček od cukru krystal. Polovina obsahu odpadkového koše byla s mistrnou pečlivostí rozestřená po celé podlaze. Vykradli mě! Když jsem si myslel, že už to horší být nemůže, vešel jsem do dětského pokoje. Zloději by nedokázali vytvořit ani z půlky takový bordel. Vláčky, angličáky, kostky lega, plastoví indiáni, míče, obrázkové knížky, švihadlo, sbírka známek, hliněné kuličky, brankářské rukavice, postavičky z vajíček, to všechno leželo rozházené, tvoříc na koberci takřka kompaktní vrstvu. Takovou spoušť by nezvládl ani Péťa. Překročil jsem obrácený šuplík a jako rozzuřený tygr jsem se plížil ke kufru, ze kterého se ozývalo tiché mudrování.

„Něco, co mu je velmi blízký,“ mumlal si Wisconsin. Na mou rudnoucí tvář pohlédl skrz papírovou trubku od toaletního papíru. „Kde se flákáš, Jáchyme?!“

„Co to tu, zatraceně, vyvádíš?!“

Wisconsin se znovu ponořil do haldy starých krámů. Tlumeně se z ní ozvalo. „Došel cukr. Pro náš plán potřebujeme cukr!“

„Na něco jsem se tě ptal, pindrušáku!“ zahrozil jsem pěstí Wisconsinovým zádům. Výhružný tón jsem nemusel předstírat. „Je to k zbláznění! Ještě před několika dny jsem žil nádherně normální život, a teď se mi tu bordelí skřítci. Jak si to zatraceně představuješ, ty usmrkanče?! Tohle je můj byt, a –“ došel mi dech.

„No jo. Nerozčiluj se pořád,“ loupl po mně očkem skřítek. „Tohle je moje, tamto je moje – chováš se jako klasickej seník. Nerad to dělám, ale musím ti připomenout, že v tom tvým normálním životě bysme lék na rakovinu sháněli jen těžko. Fajn. Hledáme něco, co patří Péťovi a pomohlo by ti prohlídnout šalbu dospělýho světa. Něco… něco jako tohle!“ vykřikl a zvedl vítězoslavně ručku nad hlavu. Držel v ní dětské brýle proti sluníčku s brčálově zelenými obroučkami.

„Bezva. To si mám dát do náprsní kapsy? Nebo pověsit na krk jako talisman?“

„Bude to dobrý,“ řekl skřítek a začal kolem brýlí poskakovat a pobrukovat si nějakou říkanku. Brýle obklopily jiskřičky, blýskavé jako diamanty. Pidimužík je ještě několikrát přeskočil popředu a pozadu, přitom vždy vypísknul jako andulka při srdečním záchvatu. Brýle se zdeformovaly a trochu roztáhly. Udýchaný a zpocený Wisconsin si kecnul na koberec. „Víc už to nepůjde,“ informoval mě.

Zkusil jsem si je nasadit na nos. Stále mě tlačily, ale dalo se to vydržet.

„Po obědě vyrazíme na Hrad,“ skřípavě se usmál Wisconsin.

„V tomhle mezi lidi nejdu,“ prohlásil jsem rezolutně.

„A nezapomeň na ten cukr!“

Oblékl jsem si dlouhý béžový overal a na záda hodil batoh. Kromě sáčku s cukrem a mojí svačiny v něm ležela peněženka, lupa, švihadlo a mnoho dalších nezbytností, které skřítek přibalil. Na nos jsem si nasadil dětské brčálové brýle. V pravé ruce jsem odhodlaně sevřel kosu se sklopenou čepelí, takže vypadala jako dvoumetrová cestovní hůl. Wisconsin trval na tom, že ji musím mít s sebou, abych nás dokázal ochránit. Spokojeně se usadil na mém rameni, odkud mohl komandovat. Při dobré vůli jsem vypadal jako zapřisáhlý recesista, při špatné jako psychopat.

Vyrazili jsme na tramvaj.

Podivoval jsem se nad tím, že ostatní lidé skřítka nevidí (přestože se někteří dívali, jako by jich na mně hřadovaly desítky).

„V tom to právě spočívá,“ vysvětloval Wisconsin. „Seník se špetkou fantazie může vidět fantastickou bytost, tedy fatost, jen ve vypjatých situacích. Nebo když se mu chce sama ukázat. Záleží na tom, nakolik jsou nasáklí realitou – podle toho si to vyloží jejich mozek. Někteří lidi by mě viděli třeba jako myš jenom proto, že si nedokážou připustit, že bych mohl existovat. Na druhou stranu, sníkům se jen tak neschováš.“

Rozhlížel jsem se kolem novýma očima. Viděl jsem jiný svět – až mě zamrazilo v zádech. Některé věci se zdály mnohem jasnější, barvy sytější a – světe, div se – obklopovaly mě nové vůně! Připomnělo mi to dobu, kdy jsem si dal poprvé banánovou zmrzlinu s čokoládovou polevou. Tím to všechno vonělo. Jako dětské sny. Nořil jsem se do vizí stále hlouběji, před očima mi vyvstávaly vzpomínky. Stěží jsem přemáhal dojetí.

Na zastávce objal Wisconsin propisovačku, kterou vyloudil z mé kapsy, a několika tahy cosi poznamenal na růžový piják, který musel ještě doma vytáhnout z Péťova sešitu. Potom papír složil a hodil jej do koše na odpadky, umístěného pod označníkem zastávky.

Přijela tramvaj a my nastoupili. Ještě než se rozjela, uviděl jsem z okna, jak u zastávky zastavil motorkář oblečený v černé kombinéze se stříbrnou přilbou. Vytáhl z koše popsaný piják a pečlivě jej uložil do kožené brašny. Potom opět naskočil na hondu, jejíž motor stále pokašlával, a pořádně přidal plyn, takže přední kolo vylétlo do vzduchu. Motorka zařvala a katapultovala se směrem k centru. Po podivném jezdci zůstala jen šmouha na asfaltu.

„Pošťák,“ kývnul za mizící stříbrnou helmou Wisconsin. „Doručí psaní na centrální Tablo.“

Tramvaj zacinkala, s trhnutím se dala do pohybu.

„Takhle funguje skřítčí pošta? Co v tom dopise stálo? Jestli to teda není tajemství,“ zavtipkoval jsem.

„Je; doufám, že tě to nerozčílilo.“

„Vůbec. Nemusím znát každý pindruší drb, že?“ jízlivě jsem odpověděl a ponořil se do vlastních myšlenek. Skřítek se uvelebil v náprsní kapse mého kabátu.

Za několik posledních dnů jsem toho moc nenaspal, a tak mě po chvilce kodrcání tramvaje ukolébalo. Zdál se mi sen.

Ležel jsem s Péťou a Aničkou na modré dece. Ve vzduchu byla cítit sůl a sluníčko nádherně pálilo. Slastně jsem se protáhl a poslouchal šumění příboje, zatímco mi Anička natírala záda chladným krémem na opalování. Péťa si někde postavil hrad z písku a volal na nás, abychom se šli podívat. „Počkej chvilku!“ Neohlížel jsem se. Doteky rukou hnětoucích mé prohřáté svaly byly nekonečně příjemné, uklidňující. Šuměl příliv. Péťovo volání se změnilo v nešťastný křik. „Tati, rozpadá se! Je pozdě, On se rozpadá!“ Má žena tu náhle nebyla. Hysterický pláč trhal nádhernou iluzi. „Pomoz mi, tati. Pomoz!“ Zatřásl jsem hlavou a probudil se. Srdce mi bušilo jako o závod, rychle jsem dýchal. Prokletý sen!

Uličkou mezi sedadly si razila cestu statná šedesátnice se ztrhanými rysy. Ačkoli bylo ve voze několik míst volných, zamířila přímo ke mně. Vypoulila vodnaté oči, které připomínaly oči hlubinné ryby. Kostnatá paže ženy se vytrčila před můj obličej. V prstech svírala nějakou legitimaci.

„Tohle je místo pro invalidy, mladíku,“ vybafla na mě stařena. „Nemáte v sobě ani trochu slušnosti?!“ Peskovala mě jako malého kluka. Ucítil jsem na sobě udivené pohledy ostatních cestujících, polil mě stud. I přes brýle jsem viděl, jak babice s mými rozpaky roste a zvětšuje se – až je jí plná tramvaj. Z úst se smály špičaté černé zuby.

„Promiňte, ale tady kolem jsou volná sedadla,“ nechtěl jsem se vzdát tak lehko.

Překvapila mě síla jejího hlasu, když se rozkřikla, šla z ní hrůza. „Slyšíte ho, lidi? Parchanti chuligánský, vyskakujou si na starýho člověka.“ Pohrozila mi holí. „Ale já to tak nenechám. Já –“

„Sklapni, megero,“ utnul ji na půl úst rozespalý Wisconsin. „Tenhle seník je pod mou ochranou.“

Babizna zasyčela a splaskla do původního rozměru.

Z očí jí sršel vztek. „Lezeš mi do zelí, skřete!“

„Koukej zmizet, chuchro. A běda, jestli mi ještě zkřížíš cestu!“ Překvapila mne břitkost a autorita skřítkova hlasu.

Stařena pokývala hlavou. Z její nehezké tváře čišela taková zášť, až mě mrazilo.

„Psanec proti psanci? Jednou budeš vyčerpaný, sám a bezmocný. Až tě opustí přátelé i skřítkovská síla, vzpomeň si na starou Veneru. Ona bude pamatovat, holenku… Ona si tě najde!“

Tramvaj zastavila a dveře se se zasténáním otevřely. Stařena se vykolébala ven.

„Už můžeš zavřít pusu, Jáchyme.“

„Co to, proboha… tys ji znal?“

„Dosud ne osobně. Nestýkám se s padlými černokněžnami. Chtěla si pochutnat na kousku tvé esence,“ podíval se mi zpříma do očí. „U nás se jim říká duševní upíři.“

„Asi bych ti měl poděkovat.“

Pokrčil rameny. „Jako by se stalo. Mám jistý zájem na tvém zdraví.“ Potom rychle dodal. „Dlužím ti přece službu.“

Najednou se skřítek pleskl do čela. „Jsem já to ale ťulpas nejseníkovatější! Málem jsem zapomněl, že se ještě musíme stavit na Národní třídě.“

Jen jsem se modlil, abychom nepotkali nikoho z mých četných známých.

Národní třída byla stejná jako vždy. Plná davů strkajících se lidí, cinkajících tramvají, křiku, vůně podezřelých hamburgerů, otrhaných plakátů, výfukového kouře, vandráků a dalších pochybných existencí.

Přitočil se k nám blonďák s mastnými prořídlými vlasy na ramena. Byl oblečený v odřené semišové bundě a pytlovitých kalhotách s kapsami. Ostražitě si mě prohlédl. V jeho očích byl strach a jakási lačná touha. Chraplavě zašeptal:

„Sháníš něco? Piko, herák, koks, extošku? Nebo si dáš travku?“

Mezi vlasy jsem zahlédl mladíkovo levé ucho. Krve by se ve mně nedořezal. Sundal jsem si brýle a náhle vypadalo jako každé jiné špinavé lidské ucho. Nasadil jsem je a opět viděl elfí boltec zřetelně vybíhající do špičky.

„Rachmaharfa,“ řekl jsem heslo podle Wisconsinovy rady a položil jsem ruku na dealerovo rameno. Skřítek po ní přelezl a začal mu něco šuškat. Cítil jsem se v úloze domnělého narkomana nesvůj. Nenápadně jsem se rozhlédl. Hrklo ve mně, když kolem projelo policejní auto. Pár obtloustlých strážců pořádku si mě změřil podezíravým pohledem.

Wisconsin přelezl zpátky a já si všiml, že dealer je bledý jak stěna.

„Pojďte za mnou,“ zachraptěl.

Následovali jsme štíhlou postavu, jejíž eleganci nedokázalo zakrýt ani pytlovité oblečení, spletí pražských uliček až do nenápadného klubu U Jednorožce, který byl už nějaký čas oficiálně zavřený. Sedli jsme si ke stolku až úplně vzadu, v oddělené místnosti.

Fëaril, jak se nám mladík představil, si objednal drink Malá mořská víla, já zůstal věrný koňaku. Když shrbená dvouhlavá servírka odkulhala, dealer obřadně postavil na stůl dřevěnou bedýnku. Zvědavě jsem nadzdvihl víko. Byla vystlaná slámou, ve které leželo naskládaných dvanáct detailně vypracovaných cínových vojáčků. Fëaril víko rychle přirazil, sotva jsem stačil ucuknout prsty.

„Opravdu hezké,“ ocenil jsem zboží.

„Hezké?“ Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Prvotřídní kvalita! Skvělé předpoklady pro boj zblízka i na jezdeckých bestiích, mnohaleté zkušenosti ve válkách s trolly. Údernost při zteči až patnáct rachů, tajné manévry, speciální zbraně a procyklická houževnatost. Hezké? Slavná Skvadra Mordeera v plné kráse!“

Wisconsin nadšeně souhlasil. „To je přesně to, co potřebujeme. Zde je tvá platba, přítelíčku. Nezdaněná, v zubech.“ Hodil dealerovi plátěný pytlík s iniciálami.

Poznal jsem ho okamžitě. To P. V. tam před pár lety vyšívala červenou nití Anička.

Fëaril s váčkem zatřásl. Na stůl se vykutálel malý bílý zub jako korálek. Dealer ho pozorně zkoumal ze všech stran, zkusil do něj rýpnout nehtem.

Wisconsin mávl rukou. „Nemusíš se bát, je pravý. Maub za něj zaplatí víc než dobře. Bude z tebe boháč.“

„Královna snů existuje?“ pohlédl jsem překvapeně na skřítka.

„Neptej se pořád,“ zavrčel nevrle. „Děláme obchod.“

Fëaril napřáhl ruku na stvrzení výměny. Potřásl jsem mu s ní, i když ve mně všechno vřelo. Jakým právem tu kšeftují se zubem mého synka? Mohl mi to, kruci, alespoň předem říct!

Když dealer odešel, obořil jsem se na Wisconsina.

„Našel jsem ho mezi tvými věcmi,“ bránil se. „Potřebovali jsme zaplatit dar pro strážce Hradu, jinak bych se tam těžko dostal. Tak to na světě chodí, Jáchyme, jednou obětuješ zub, abys nepřišel o syna. Jindy někoho zabiješ, abys nepřišel o zub.“

Na to jsem neměl co říct, nejen proto, že to byla pořádná hloupost.

Ztěžka jsem oddechoval. Odpolední slunce pařilo, až mi po spáncích stékaly stružky potu. Vzhlédl jsem s nadějí vzhůru. Ještě dvacet metrů! Opřel jsem se o hůl-kosu a pokračoval ve výstupu.

„Na každém schodu necháváš kousek dechu,“ poznamenal kousavě Wisconsin. „Budeš muset něco dělat s kondicí.“

A opravdu. Když jsem se ohlédl, viděl jsem, jak se ve vyhasínajících stopách povalují obláčky modravého oparu.

„Vyběhl bych to jako jelínek, nenýst na ramenou tlustýho skřeta,“ odsekl jsem naštvaně.

„Třesky plesky. Přidej, už tam budem.“ Wisconsin se nenechal vyvést z míry.

Měl pravdu. Staré zámecké schody skončily a proti nám se majestátně tyčil Pražský hrad v celé své kráse. Na levé straně se otevírala vyhlídka na Vltavu se Starým Městem. Teď se na ní tísnila skupina japonských turistů. Švitořili v brebentivé řeči a ukazovali prstem hned směrem ke Karlovu mostu, hned na Národní divadlo, hned na mě. Byli jako u vytržení. Jeden se otočil a se smíchem vyrazil ke mně. Poklonil se a zadrmolil:

„Konniči wa. Dózo, fo-tó?“

„Foto,“ ubezpečil jsem se a sáhnul po foťáku, který mu visel na krku.

„Íe!“ ucukl. Ukázal na mě a na sebe. „Fo-tó, wakarimasu ka?“

Objal mě kolem ramene a vycenil bílé zuby na dalšího účastníka zájezdu. Blesk fotoaparátu mě oslnil. Dříve než rudí hadi na sítnici zmizeli, narval mi Japončík do ruky padesátku. „Arigató.“

Zavrtěl jsem zahanbeně hlavou a cítil, jak rudnu.

Zpropadený skřítci!

Prošel jsem kolem vojáků Hradní stráže, vděčný za to, že nehnuli ani brvou.

Kam teď? Podíval jsem se na Wisconsina, který byl po nezvykle dlouhou dobu zticha. Skřítek se třásl. Asi jde do tuhého.

„Co je zač, ten Strážce Hradu?“

„Je to paladin,“ zaskřípal bázlivě skřítek. „Jeden z fanatických strážců dobra, kteří dobrovolně přišli do vašeho světa udržovat zdejší fatosti na uzdě.“

„Strážce dobra? To nezní jako někdo, koho bychom se měli obávat.“

„Pes je zakopanej v tom, že než se setkáš s paladinem, nikdy si nejseš jistej, jestli zapadáš do jeho pojetí dobra.“

„A když ne?“

„U každého je to jiné, ale v důsledku… nechtěj to radši vědět, Jáchyme. Jsou to elitní zabijáci, se kterými se nelze měřit. Ty se ho bát nemusíš, je tu kvůli takovým, jako jsem já nebo třeba ten padlý elf.“

Rozhlížel jsem se. Vzduch byl horký a nehybný a nádvořím proudily davy návštěvníků. Od stínu Černé věže se odlepila silueta. Ten muž mezi turisty ani v nejmenším nezapadal. Proplouval davem jako úhoř, nikdo se na něj nepodíval, a přece mu všichni ustupovali z cesty. Nebylo to tím, že je převyšoval o hlavu, ale lehce nepřítomný výraz ledových očí a ostře řezané rysy naháněly zvláštní hrůzu, přivolávaly mrazení na konci páteře. Jeho nohy pevně obepínaly otrhané džínsy, svaly klenutého hrudníku věznilo tričko vyrobené ze spletených ocelových kroužků. Přes ramena měl přehozenou koženou rockerskou bundu, pobitou stříbrnými cvoky. Melírované odbarvené vlasy spadaly na paladinova záda, zpoza kterých vyčnívala okovaná rukojeť ohromného obouručního meče.

„Kohopak to tu máme?“ ozval se hlas zvonící jako broušená sekera.

„Zdravím tě, ó Strážce,“ pokorně pípnul Wisconsin. „Skřítek Wisconsin přichází s poníženou prosbou.“

Šťouchnul do mě, abych ozbrojenci předal dar.

„Dobré odpoledne, pane válečníku,“ pozdravil jsem a podal mu dřevěnou krabici. Otevřel ji a pozvedl obočí. Koutky jeho úst se zvedly a odhalily v úsměvu dokonalé silné zuby.

„Výborně. Jestli to není Skvadra Mordeera?!“ Spokojeně zaklapl víko. „Při obraně Hradu jistě upotřebím pár tvrdých mužů. Co za to?“ přešel přímo k věci.

„Můj syn má rakovinu a potřebuje lék,“ porušil jsem dohodu, že budu při jednání mlčet.

„To je mi líto, skutečně,“ pohlédl mi zpříma do očí. „Moc líto, avšak nemám takový lék.“

„Stačí, když nám dáš volný přístup na druhé nádvoří,“ vydechl Wisconsin.

„Jestli vám stačí pouze toto, je vaše přání vyplněno,“ křivě se na skřítka usmál a zašeptal. „Budu sledovat tvé kroky, maličký, tak ať nesejdeš z Cesty.“ Cítil jsem, jak se Wisconsin zase roztřásl. Odcházející paladin ještě prohodil přes rameno: „Hezké brýle.“

Nemluvili jsme. Od baziliky svatého Jiří jsme prošli kolem Starého královského paláce, přes třetí nádvoří, podél Chrámu sv. Víta až na druhé nádvoří Pražského hradu. Teď byl na řadě skřítek, aby ukázal, co umí.

Slezl na zem a začal počítat dlažební kameny.

„Není tu!“

„Jak to myslíš, že není? Plazíš se tu dobré dvě hodiny. Nejdřív jsi počítal dvě stě patnáct kamenů od kašny k západní bráně, odtamtud dvacet pět na jih. Tam jsi našel orientační kámen s prasklinou ve tvaru šipky. Odtud sedmapadesát –“

„Jeden kámen tu zkrátka chybí! Někdo ho ukradl. Ach já hlupák! Ten prokletý paladin to věděl, proto se tak smál. Jsem já to ale vymňoukanec!“ skřítek si vztekle vytrhl chomáč fousů. Upřel na mě zarudlé oči: „Jsem už úplně odepsanej. Cpu tě planou nadějí a –“ Zmlkl a zíral, co já na to. Možná čekal, jestli ho nezkusím zabít.

„Lepší než žádná naděje,“ přinutil jsem se říci.

Nezeptal jsem se „co budeme dělat?“, což bych učinil ještě dnes dopoledne. Vysadil jsem skřítka na rameno a rázným krokem se vydal k Černé věži. Nemám rád, když ze mě někdo beztrestně dělá vola.

Strážce jsem našel rychle. Čekal na třetím nádvoří.

„Ten kámen tam nebyl,“ obvinil jsem ho.

„Pamatuješ si vaši žádost, nebo ti ji mám připomenout?“ nevěřícně zavrtěl hlavou. „To sis, Wisconsine, vážně myslel, že mě můžeš oblafnout?“

„Tak hele,“ rozdurdil se skřítek, kterému dodala odvahy má odvaha. „Potřeboval jsem Kámen mudrců pro dobrou věc. Jen se posmívej, ale pamatuj, že i ty poneseš vinu, jestli selžeme!“

„Snad není tak zle,“ sekl po něm paladin pohledem. „Budu k vám milý a dám vám informaci. Zdarma, za jediné podmínky, kterou nebudu opakovat. Nuže, informace: Kámen mudrců se nachází v Krkonošských horách ve výpůjčce poustevníka Onoše. To je vše. Sbohem,“ paladin zkřížil ruce na prsou.

„A podmínka?“ houkl stísněně Wisconsin. „Chtěls přece, abych se zeptal.“

„Ať už tě víckrát nevidím na svém Hradě!“ Paladinovým obličejem se jako záblesk mihl rozmarný úsměv.

SEDMÁ KAPITOLA
Velký případ královského špiona

Od chvíle, kdy Leelum odešel z rodného hradu, již uplynula pěkná řádka dní. Tehdy přehodil uzlíček drahocenných věcí přes rameno a osedlal svého oblíbence Albínka. Naposledy se ohlédl na Čuněcím pahorku a řekl: Nevrátím se sem dřív, než budu slavný skřítek, kterého budou všichni ctít. Přitom si představoval, jak se mu otec s Jamesem klaní a prosí ho za odpuštění a on jim blahosklonně pokyne.

Leelum ale zakrátko poznal, že cesta ke slávě bude mnohem trnitější, než myslel. V divočině hlubokých lesů a rozlehlých plání mu byly jeho vědomosti jen málo k užitku. Během putování měl plné ruce práce s tím, aby se nenechal něčím sežrat, aby nezmrzl ve vánici, aby po vydatném dešti rozdělal oheň a aby neumřel hlady. Zvláště to poslední se ukázalo být oříškem.

Leelum neuměl lovit, a tak jedl, co se dalo. Kořínky, lesní plody, brouky, žížaly, a když nebylo co, tak žvýkal alespoň jehličí. Bylo to strašně odporné, ale žít se přece musí.

Nějaký čas putoval s bandou komediantů, ke kterým se připojil v jedné krčmě v pohraničí lidského království, nechtěl ale zůstat nadosmrti šaškem, a tak se od nich odpojil ve městě, které bylo korunou Utopické říše – ve Zlatověží.

Očekávaný blahobyt se ale nekonal a o placenou práci skřítek nezavadil už čtrnáct dní. Ve městě nebyly kořínky. Ani lesní plody. Dokonce tu nebylo ani to mladé zeleňoučké smrkové jehličí. A tak musel slevit ze svého kněžského svědomí.

Leelum chňapl rukou a sevřel v ní mandarinku dřív, než si toho mohl kdokoli všimnout. Rychle ji schoval do pytlíku a pobídl bílou myš, aby po dřevěné rampičce popojela ke stánku prodavače ryb. Cítil se, jako by se mu v břiše kroutila nějaká živá věc, která jej zevnitř po kouscích užírá – týral jej takový hlad, že měl co dělat, aby se zoufalstvím nerozbrečel. Zatímco prodavač vyřvával na celý rynek, že jeho „ryby-ryby-chutné-čerstvé“ jsou nejlepším zbožím široko daleko, zaměřil se Leelum na jednoho pstroužka a rychle jej nabodl na svou berli. Bleskově ho schoval do pytlíku a zaměřil se na dalšího. I tentokrát mu přálo štěstí a ryba skončila v jeho pytli. Alespoň dnes nebude usínat bez večeře.

V tu chvíli si všiml černě oblečeného chlapíka se škraboškou přes oči, který se přitočil k rybářovu stánku. Byl vysoký a vystupoval velmi sebevědomě – až příliš, dle Leelumova soudu. Muž se nahnul k prodavači a zakřičel na něj svou objednávku. Ke skřítkovi se přiblížil opasek, na němž se houpal váček naditý mincemi. Leelum dlouho neváhal, vědom si toho, že když je člověk na cestách, nesmí ve rvačce se životem propásnout žádnou šanci. Otevřel nožík a jemně pobídl Albínka, aby jej popovezl blíž. Čepelí nařízl provázek, na němž se měšec houpal. Odhadoval, o kolik zlaťáčků bude za okamžik bohatší a na kolik dní bezstarostného života mu vystačí. Vtom jeho zápěstí sevřel palec a ukazovák černé rukavice.

„Hleďme na zlodějíčka! Tak honem, vysyp kapsy,“ zahřměl shora mužský hlas.

Rybář za stánkem se chytil za hlavu. „Musíš být úplný idiot, když se pokoušíš okrást šéfa královy tajné služby!“

„Nic jsem neukrad, pane. Jsem jen potulný kněz!“ nasadil skřítek výraz ublížené bezúhonnosti třídenního koťátka. „Žehnám ti ve jménu Bohyně, buď šťasten, nechť dojdeš blahobytu a pokoje,“ zadrmolil.

Muž označený jako šéf tajné služby se ale netvářil ani trochu pokojně. Zabubnoval prsty na desku pultu pokrytého slizem a rybími šupinami a očima se propaloval do skřítkova mozku. „Amen!“

„Homo homini lupus,“ zavrčel Leelum a neochotně vyndal rybu. Vysloužil si tím vzteklý pohled prodavače ryb.

„Pane Morgane, nevadilo by vám, kdybychom ho zlynčovali?“ úlisně zapředl prodavač.

Oslovený ho ignoroval. „Nechceš mi snad namluvit, že je to všechno, skřítku?!“

Leelum pochopil, že veškeré diskuze jsou marné, a tak vytřásl zbytek svého pytle. Pozoroval, jak se jeho poctivě nakradené zboží vrací k původním majitelům, a nemohl potlačit tesklivý smutek, který sevřel jeho malé srdce.

Když se konečně spokojený Morgan měl k odchodu, uvědomil si Leelum, do jak ošemetné se dostal situace. Pod palbou nenávistných pohledů a vražedných gest okolních prodavačů zatahal Morgana za rukáv.

„Mám strašný hlad, pane.“

„Zdá se, že jsi vzdělaný. Měl bys tedy vědět, že zadarmo se nejí. A já žebrání ve Zlatověží podporovat nebudu,“ řekl Morgan a znovu se obrátil k odchodu.

„Dejte mi šanci, pane. Odpracuju si to!“ zaúpěl skřítek.

„Odpracuješ?“

„Budu dělat, cokoli budete chtít.“

„Budeš pro jídlo třeba i zabíjet?“

Leelum se zamyslel.

„Přemýšlíš?!“ zhrozil se Morgan. „Jen jsem tě zkoušel! Myslím, že je nejvyšší čas tě stáhnout z ulic. Popožeň tu bílou chcíplotinu a následuj mě. Bude bezpečnější mít tě někde na očích!“

„Není to žádná chcíplotina,“ procedil skřítek mezi zuby. „Jmenuje se Albi.“

A tak Leelum následoval muže v temném plášti uličkami vlhkými ranním deštěm.

Trvalo jen krátce, než moudrý Morgan poznal, že jeho nový osobní sluha není jen tak obyčejným pobudou. Dokázal ocenit skřítkovu inteligenci, vzdělání i znalosti dvorských mravů, a bylo jen otázkou času, než mu nabídl místo v královské službě. Když se to stalo, Leelum bez váhání přijal.

Od té chvíle již uplynula spousta vody. Skřítek, jenž zpočátku pracoval pouze za stravu, se stal plnohodnotným agentem s gáží, bytem a přístupem k tajným informacím. A přestože bylo zpočátku jeho prací pouhé příštipkaření, neustával v píli odhodlán nezkazit, co tak dobře začal. Když přišla první opravdová zkouška, neváhal dlouho. S několika kolegy a kotlem bezzábranového lektvaru se mu podařilo rozbít tajnou protikrálovskou organizaci. Následovala pochvala a povýšení do kruhu nejdůvěryhodnějších pobočníků. Mnohokrát Leelum dumal nad tím, zda Morgan tuší, že jeden z rebelských pohlavárů James d’Sarrock je jeho bratrem. Jestli to věděl, nedával to najevo. A důležité úkoly na sebe nenechaly dlouho čekat. Stalo se to zrovna, když bylo mnoho králových družiníků včetně královského arcimága Múkapího na dlouhé hrdinské výpravě.

„Budeš hlídat prince,“ řekl Morgan, když se procházeli v palácové zahradě pod košatými duby.

„Prince? Budu jeho osobním strážcem?“ zamnul si skřítek ruce.

„No… i tak se to dá říct,“ podrbal se Morgan na bradě.

Princ Bajinj, benjamínek královské rodiny, byl vílí dítě. Když se o obyčejném děcku řekne, že je vílí dítě, znamená to, že je nepozorné, zadumané a že se neustále toulá ve snech. To samé platilo o Bajinjovi, jehož matka Beatrice byla navíc svého času opravdu vílou.

„Poslední dobou je princ strašně bledý. Každým dnem slábne a chřadne. Určitě se ti už něco doneslo,“ povzdechl si Morgan.

„A není to spíš úkol pro doktory?“

„Felčaři odešli s nepořízenou a čarodějové jsou také bezradní. Je to nemoc tak podivná, že mě napadlo nasadit svého nejlepšího agenta.“ Leelum věděl, že Morgan ví vždycky více, než říká. Naučil se ale důvěřovat mu.

Po celý den býval princ pod dozorem ochránce paladina nebo svých učitelů, uvažoval Leelum. Nepochyboval o tom, že tyto lidi již Morgan pořádně proklepl. Co když nebezpečí přichází v noci? A co nějaký pomalý jed v jídle? Skřítek se zamračil – to bylo téměř vyloučeno. Přestože by to hrdý princ nikdy nedovolil, jeho jídlo tajně ochutnávali. To se ale dělo v kuchyni. Že by někdo dokázal nasypat jed do ranního kakaa cestou do princovy komnaty? Nepravděpodobné. Již dva týdny obsluhovali prince Morganovi muži. Leelum si udělal poznámku. Nějaké řešení přece existovat musí – a on ho najde!

Noc se rozhodl strávit na stráži před princovou komnatou. Ukryl se za zlatou soškou satyra hned vedle dveří. Aby neusnul, přinesl si na zádech malou termosku kávy. Díval se střídavě na dveře a na chodbu, po které každých několik minut prošla palácová stráž. Hodiny ubíhaly. Káva došla. Nic se nedělo a nuda začínala skřítka uspávat. Snad posté kolem prošli strážní. Najednou se Leelumovi zježily chloupky na hlavě i po celém těle. Rázem byl vzhůru a zkoumal, co jej vytrhlo z přemýšlení. Všude bylo ticho. Přesto jako by skřítka zamrazil v zádech příval chladného vzduchu. Napjatě poslouchal, zda neuslyší nějaký zvuk. A tak čekal a čekal, až do doby, kdy přišli dva lokajové se stříbrnými podnosy.

„Stát!“ zavelel Leelum, veden náhlým instinktem.

Sluha překvapeně zaostřil na křepčícího satyra. Teprve potom sklouzly oči na skřítka.

„Bré jitro, pane,“ zaznělo jako otázka. A nebylo se co divit – Leelum měl po probdělé noci pod očima modré kruhy z nevyspání, oblek pomačkaný, a vůbec, příliš nepřipomínal královského agenta.

„Ukažte mi, co budete mladému Veličenstvu servírovat.“

Druhý sluha patřil k tajné službě a naštěstí skřítka poznal. „Zde mandarinkové pyré s lískovými oříšky, bábovkové sofa s čokoládovým přelivem a Le’Cacao.“

Leelum věděl, že kakao je to jediné, čeho se princ za poslední týdny dotkl.

„A co je pod tím druhým poklopem?“

„Botky, pane,“ pozvedl sluha stříbrný podnos. „Tak jako každý den, princovy nové boty.“

„Aha,“ zamnul si vousky Leelum. „Takže princ má na každý den nové boty?“

„Přesně tak, pane, něco je v noci žere.“

„Žere?“ nadhodil Leelum.

„Ano, pane, pan Morgan se taky divil. Když byl princ na lekci šermu, nechal velmi důkladně prohledat celičkou komnatu, avšak žádného botožrouta nenašel!“

„Mhhmm,“ udělal si Leelum poznámku do svého bločku. „Takže boty každou noc beze stopy zmizí, správně?“

Sluhové se na sebe podívali. „Přesně tak. Nezlobte se, ale je půl deváté a… Jistě chápete.“

„Chápu,“ usmál se unaveně skřítek. Když sluhové zmizeli za dveřmi princovy komnaty, pískl na Albínka a odjel do svých komnat trochu se na to přemýšlení prospat.

Bylo to hloupé dilema. Musel porušit zákon, aby mohl splnit svůj úkol. I když se snaží zachránit princův život, jestli se někdo dozví, že v noci tajně pronikl do jeho komnaty, prohraje ten svůj. Jak se ale říká, účel světí prostředky a odhodlání krátí cestu k úspěchu. Leelum musel zjistit, co se v noci děje za zamčenými dveřmi.

Když Bajinj odcházel na večeři, proplížil se skřítek v myší kožešině mezírkou dříve, než se dveře zabouchly. A tak zůstal uvězněn v princově pokoji bez Albínka, bez svých berlí, odkázán pouze na chytrou hlavu a silné ruce.

Leelum věděl, že nemá moc času. Princ jedl poslední dobou jako ptáček – tu si ukousnul, tam ochutnal a měl dost. Nic nepomáhaly domluvy ani vybranost lahůdek, které mu připravovali vyhlášení kuchaři. Skřítek se rychle připlazil pod postel, odhrnul přehoz a… Nic. Nebylo tam nic než prach a špína. Hledal tedy dál – šmejdil po zásuvkách, temných koutech, odkrýval potahy a záclony. Prošmejdil dokonce i velkou almaru! Nikde nic zajímavého, nic, co by poskytlo nějakou stopu při vyšetřování. Leelum zůstal ležet na velikém sedátku židle, přes kterou měl princ přehozený župan. Klimbal slaboučkýma nohama a přemýšlel, až se mu kouřilo z uší. Přece tu něco musí být! V tu chvíli ho to trklo! A ve stejnou chvíli uslyšel na chodbě kroky. Málem se jej zmocnila panika. Ponořil se tolik do řešení případu, že úplně zapomněl na čas. Viděl, že se už nestihne nikam schovat, a tak přes sebe jen přehodil myší kůži. Určitě tu ústí nějaká tajná chodba. Ani Morgan neví o všech, letělo Leelumovi hlavou, zatímco se v myší kůži plazil ke hraně židle. Ode dveří k němu doléhaly tlumené hlasy, jako by byl mluvčí otočen zády.

„Děkuji, Jiří. A přeji dobrou noc.“

„Jste si jist, princi, že mě už nebudete potřebovat?“

„Naprosto, Jiříku. Běž si taky odpočinout.“

„Budu hlídat u dveří, přeji hezké sny.“

„Ale jdi ty! Kolik nocí jsi již strávil na stráži a co to pomohlo?“ zasmál se chlapecký hlas. „Mám ti ten spánek nařídit?“

„Dobrou noc, princi.“

Dveře se zavřely, zrovna když Leelum vklouzl do kapsy modrého županu. Zvenčí za chvilku uslyšel zvuk šplouchající vody. Měl co dělat, aby zadržel kýchnutí, které se mu vedralo do nosu. Mezitím se princ domyl a – podle zapraštění postele s nebesy – ulehl. Skřítek nesmírně opatrně povystrčil hlavu, aby uviděl, jak přímo proti němu leží na posteli natažený Bajinj a čte si velkou pohádkovou knížku. Opravdu byl hodně bledý a jeho vlasy – od narození bílé jako mléko – byly slepené a bez lesku. Skřítek viděl, jak chlapci na bledé kůži prosvítají modravé žilky. Pod hlubokýma hnědýma očima se houpaly ještě větší kruhy, než měl skřítek. Leelum poprvé spatřil Bajinje z takové blízkosti. Chlapcova unavená a napjatá tvář vykřesala ve skřítkově srdci jiskry sympatií. Byl jiný. Velmi se odlišoval od svých vrstevníků, stejně jako se Leelum vzdálil svému rodu. A možná, přemýšlel skřítek, je sám stejně jako já.

Najednou měl co dělat, aby stihl zmizet za okrajem kapsy. Princ totiž dočetl kapitolu a zaklapl knihu. Chvíli se díval do stropu utopen v modrých peřinách. Potom zhasil svíce a komnatu pohltila tma.

Čas běžel. Skřítek neměl tušení, jak dlouho již sedí v kapse županu. Kdyby měl u sebe párátka, snad by si je vklínil mezi víčka – tolik se mu chtělo spát. Mohla být tak půlnoc, když pokoj prozářilo podivné modravé světlo. Na okno zaškrábala nestvůrná pracka se stříbrnými chlupy. Když Leelum uviděl, že se za oknem krčí obrovitá stříbrná bestie, ze všeho nejvíc podobná vlku, celé tělo mu strachy zmrtvělo. Mezitím Bajinj odkopl peřinu a vyskočil z postele. Vklouzl do bot. Ani nemusel zapalovat svíci, protože místnost prozařovala záplava bledého světla. Jedním skokem byl u židle a vklouzl do županu. Skřítek se snažil zadržet třas, zuby se pevně zakousl do lemu kapsy, aby ho neprozradilo jejich cvakání.

Bajinj otevřel okno a podrbal za ušima obřího stříbrného vlka, který balancoval na mostě z měsíčních paprsků. Potom sevřel jeho huňatou hřívu a vyšvihl se mu na záda. Při tomto manévru se župan vzedmul v průvanu a Leelum téměř vypadl z kapsy. V posledním okamžiku se zachytil a vydrápal se zpět, zatímco stříbrná termoska zmizela v černých hlubinách. Nacházeli se v závratné výši pětadvaceti sáhů nad dlažbou nádvoří, na zádech bestie, která stála ve vzduchu. O Leeluma se pokoušely mdloby. Nepropadl jim jenom proto, že se strašně bál, aby jej v bezvědomí princ někde nevyklopil.

A tak se v hrůze díval, jak vlk vybíhá po měsíčních paprscích tmavě modrou oblohou daleko od paláce, vysoko nad maličkým Zlatověžím. Po chvíli překonal strach a povystrčil z kapsy na pár coulů hlavu. Vítr ho rval za vlasy i chlupy, bodal do kůže jako ledová žihadla. Princ svíral vlka kolem krku a patami jej pobízel k vyšší rychlosti. Letěli jako vítr, ne – rychleji! Během chvilky zmizelo v dáli Zlatověží, řeka Arista i Západní Lorrian. Překonali horu Šamanů, Údolí hadů. Teprve nad hlubokými hvozdy Makarassu začali klesat. Let trval jen chvíli, skřítkovi to ale připadalo jako věčnost.

Ještě si pamatoval leccos z učení, které pochytil od druidů. Poznal, že stromy, ke kterým se snáší, jsou olše. A kde jsou olše, bude i… louka uprostřed olšového lesa. Plná květů, ozářená svitem měsíce, a kolem ní, kam až oko dohlédlo, hluboký prales listnatých stromů, jiskřivé jezero a bažina. Na černé hladině se odrážely hvězdy, až vypadala, jako by se kousek noční oblohy utrhl a spadl doprostřed lesa.

Vlk, jehož srst opalizovala stříbrným svitem více než dřív, dosedl na trávu a lehl si. Princ seskočil, přešel k jeho hlavě a políbil ho na čenich.

„Hodný Luník! Čekej.“

Bestie vyplázla jazyk velký jako Bajinjovo předloktí a olízla princi tvář.

Princ se rozběhl ze stráně. Prvních několik skoků měl Leelum co dělat, aby si v županu nepřekousl jazyk, potom ale běh nabral podivnou plynulost. Téměř jako by se princ nedotýkal země. Leelum si všiml, že princ utíká bosý! A najednou zjistil, že je Bajinj nahý. Když je nahý, znamená to, že… docházelo mu pomalu, zatímco se župan řítil k zemi. Dopad zbrzdilo kapradí. Když se skřítek konečně vymotal ze záhybů modré látky, naskytl se mu neuvěřitelný pohled.

Nahý princ tančil po květech, aniž by jen ohnul jejich stonky. Tu a tam se sklonil, aby se napil rosy ze zvonků či mateřídoušky. Dlouhými skoky přeskakoval po stéblech ostřice. Od měsícem postříbřené pavučiny se odrazil jako od trampolíny, udělal dvě ladná salta a rozběhl se k jezeru. V divokém reji vyhazoval rukama a přeskakoval z leknínu na leknín. Jeho bílé vlasy poletovaly vzduchem jako plamen, zatímco tančil na přesličkách v nepochopitelném rytmu slyšitelném jen pro jeho uši.

Vílí dítě, znělo Leelumovi hlavou. On je… vílák!

V temném rákosu se rozžehla světélka. V nejzazších koutech zahořely mdlé plaménky a přitahovány jako můry ke světlu zamířily k chlapci. Další a další bludičky otvíraly oči a vrhaly se do bláznivého víru. Poletovaly kolem Bajinje, jako bledé čmouhy kopírovaly jeho pohyby. Brzy jich bylo tolik, že chvilkami zakrývaly tančící tělo.

Leelum se vyděsil. Nehrozí princi nebezpečí!? Co když jej utancují k smrti!? Potom ho ale taky napadlo: Lepší jednoho než dva, a zůstal zticha jako pěna. Minuty běžely, a jak měsíc putoval po obloze, tanec byl stále divočejší. Leelum si začal dělat opravdové starosti. Tohle žádný smrtelník nevydrží dlouho! Trápilo ho svědomí, že se jen skrytě dívá, a navíc si uvědomil, že bez prince se z této končiny nedostane. A i když mu srdíčko bilo na poplach, zavolal: „Nechte ho býýýt!!!“

Vyznělo to spíš jako vyjeknutí vražděného králíka, ale z okamžiku na okamžik vše náhle zmizelo. Bludičky byly ty tam a do ticha se ozvalo hlasité žbluňknutí. To se pod princem náhle probořil leknínový list a Bajinj zmizel mezi spletí kořenů a zrádných chaluh pod temnou hladinou.

„Pomoooc!“ křičel zoufale Leelum a v duchu se proklínal. „Proboha, pomozte někdo!“

Kruhy na vodě byly menší a menší, hladina se uklidňovala.

Skřítek nesouvisle ječel děsem a plazil se k vodě, jak nejrychleji dovedl. „Princi! To mi nesmíte udělat! Princi!“ Jeho slabé nohy jej však strašně zdržovaly. Chytal se vlhké ostřice a přitahoval tělo. Za chvíli měl ruce pořezané a kluzké krví, nedbal na to a dál se drápal s očima upřenýma k okraji jezera. Vtom kolem něj prolétl bílý blesk a ve výbuchu vodní tříště zajel pod vodu. Hladina zavřela bublinami. Za chvilku krátkou jako myšlenka se zvíře vynořilo a zamířilo ke břehu. Obřími tlapami tepalo vodu jako lopatkami vodního mlýna. Když se vlk vydrápal na břeh, na jeho zádech leželo bezvládné tělo. Zvíře popošlo několik váhavých kroků směrem ke skřítkovi. Leelumovo srdce sevřel smrtelný strach – zavinil jsem jeho smrt! Běda! Chytil se za hlavu a tiše sténal.

Vlk zatím Bajinje skulil na trávu. Skřítkovi se zazdálo, že prsty na chlapcově ruce se pohnuly. Jiskřička naděje zažehla nový plamínek a skřítek čekal jako na smilování boží na jakoukoli další známku toho, že je princ naživu. Když se Bajinj prudce otočil a začal zvracet vodu, zaplavila Leeluma taková vlna úlevy, že se chudák svalil na záda a vyčerpáním usnul.

Princ konečně popadl dech, posadil se na zadek a s výrazem nechuti si otřel ústa hřbetem dlaně. Bezcílně bloumal očima a usilovně vzpomínal, co se vlastně v té rychlosti přihodilo. Konečně si všiml narušitele vílího reje, jenž ležel nedaleko od jeho pravé nohy. V první chvíli se pořádně polekal, protože celá skřítkova hlava byla od krve – to jak se za ni Leelum zoufale chytal pořezanými dlaněmi. Princi přišlo, že maličkému cizinci musí být mnohem hůř než jemu, a tak vyskočil a rychle namočil župan ve studené vodě. Vlhkým cípem rukávu potom otřel skřítkovo čelo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Leeluma. Ten mrákotně zamrkal očima a posadil se.

„Ano, alespoň myslím.“

„Tak prosím…“

„Promiňte?“

„Můžeš začít vysvětlovat.“

A protože byl Leelum tak vyvedený z míry, nenapadla ho žádná historka, kterou by se dokázal vymluvit. Vypověděl tedy Bajinjovi celou pravdu, spoléhaje se na jeho shovívavost. Chlapec jeho slova přijal se zadumaným výrazem.

„Víte,“ svěřoval se mu skřítek. „Vlastně mě už po té první noci napadlo jedno vysvětlení. Stále mi totiž nehrály ty boty. Každý den nové a nikdo je víckrát nespatří, to je tuze divná věc. Domníval jsem se, že když zajde slunko, utíkáte tajnou chodbou a tančíte na zábavách a bálech! A každou noc prošoupete střevíce – jak to bývá v pohádkách.“

Princ se ušklíbl, ale nic neřekl. Místo toho Leelumovi nabídl, aby se postavil na jeho dlaň, a spolu vyrazili mezi olše. Hvězdy a měsíc zářily tak jasně, že každé stéblo trávy, každý oddenek kapradin byly zřetelné jako za slunečního svitu. Nocí se pozvolna rozezníval hlučný žabí koncert. Ušli sotva několik desítek sáhů, když Bajinj rozhrnul husté větve, které zakrývaly výhled. Na udusané zemi se v mechovém pelechu převalovala tři stříbrná štěňata. Naoko výhružně vrčela, ňafala, tahala se o nějaký urousaný žmolek kůže. Byla tak zabrána do hry, že je vyrušil až příchod dospělého vlka. Ten otevřel tlamu, jako by se smál, a mezi chundelatá štěňata dopadly princovy nové střevíce. Vlna chlupatých těl se přes ně přelila jako lavina.

„Nejsou sladcí?“ usmál se chlapec.

Leelum byl rád, že stojí na princově ruce, daleko mimo dosah cvakajících čelistí a ostrých drápů. „Jsou to miláčci,“ řekl, i když měl sucho v krku.

„Rostou jako z vody. Když jsem je poprvé před dvěma měsíci uviděl, byla to jen maličká klubíčka chlupů.“

„Takže utíkáte už dva měsíce?“

„Neutíkám!“ ohradil se mladík. „Když pro mě Luník přišel poprvé, pořádně jsem se vylekal. Když mi zaškrábal na okno tou svojí stříbrnou prackou, byl strašlivý a ještě se ani nejmenoval Luník. Rychle jsme se ale skamarádili. Nechal mě na sobě jezdit a prvních pár projížděk jsme absolvovali přímo nad Zlatověžím. Potom mě odnesl do těchhle lesů.“

„Proč zrovna sem, vždyť tu nic není. Tedy kromě jezírek, olší a bažiny.“

Bajinj pokrčil rameny. „Možná proto, že tu Luník bydlí.“

Skřítek věděl, že vstupuje na tenký led – o rozmnožování toho nevěděl moc, ale ještě míň tušil, jakého vzdělání z této oblasti se dostalo princi. „Není to třeba… ehm, ta Luník?“

„Taluník?“ zeptal se nechápavě princ.

„Jaksi, jestli je to muž, tak… víte. Štěňata a tak…“ Leelumovi zrudly uši.

„Dělám si z tebe legraci!“ vyprskl chlapec. „Jsem si poměrně jistý, že Luník je vlk.“

Leelum se rozhodl dané téma raději opustit. „Jsem stále zvědavější, proč sem vlastně chodíte? Do paláce se vracíte ráno – vyčerpaný a nevyspalý. Doma předstíráte, že je vše v pořádku.“

Bajinj pokrčil rameny a sklopil oči.

„Prosím, prozraďte mi, co vás sem tolik táhne!“

Princ se shrbil, jako by na něj náhle znovu dopadla strašná únava. „Možná je to můj osud.“

„Utancovat se k smrti?“

„Víš, moje matka byla víla. Třeba jestli umřu, stanu se po smrti bludičkou a budu tančit za měsíčních nocí nad močály.“

„A to chcete?“

„Ani trochu.“

„Tak proč toho, proboha, nenecháte?! V paláci je o vás přece postaráno dobře. Všichni vás máme rádi.“

„Dík, skřítku. Ale já si nemůžu vybírat. Je to něco uvnitř, co mě nutí každou noc osedlat měsíčního vlka a tančit v záři bledých paprsků. Měsíc je lepší než slunce. Lidé jsou příliš hluční a neurvalí. Chvíli se smějí, chvíli pláčí, točí se jako korouhvička na radniční věži. V posledních měsících je nechci ani vidět… Je to vílí půlka mé povahy.“

„A co vaše vílí půlka dělala celý váš život, aha?!“

Bajinj nešťastně pokrčil rameny. „Teď mi musíš přísahat, že když tě odvezu zpátky do paláce, tak o mých výletech nikomu neřekneš jediné slovo.“

„To po mně nemůžete chtít! Znám lidi, kteří by vám určitě dokázali pomoci!“ rozlítil se skřítek.

Bajinjova tvář ztvrdla, jako by byla vytesána z bílého mramoru. „Přísahej. Jinak tě tu nechám samotného uprostřed bažin. Nikdy se nedostaneš zpátky!“

„Ale princi –“

„Už ani slovo, skřítku, o mém tajemství budeš mlčet!“

Náhlá změna princova chování Leelumovi vyrazila dech. Pochopil, že nemá na vybranou. „Dobrá, přísahám, že si to nechám pro sebe,“ ucedil rozmrzele.

A protože se přiblížilo svítání, přišel čas vrátit se do jedné malé komnaty v samém středu královského paláce uprostřed honosného a rozlehlého města Zlatověží.

Leelum měl velmi chmurnou náladu. Přestože byl celý nevyspalý a bolavý po další probdělé noci, mnohem větší starosti mu dělal princ. Morganovi jsem slíbil, že se postarám o Bajinjovo uzdravení. Bajinjovi jsem přísahal, že o jeho výletech nikomu nepovím. To jsem se dostal do pěkné šlamastyky. Takto a podobně přemýšlel, zatímco Albínek táhl jeho kárku, kudy ho jeho potkaní nohy nesly. Závěr, ke kterému skřítek dospěl, byl krutě jednoznačný. Budu to muset vyřešit sám. A jediné, co se mi zatím podařilo, že jsem toho zvláštního příjemného chlapce málem utopil.

„Ahoj frajere, nechceš si zašpásovat?“ zapředl alt hebký jako samet.

Skřítek vyděšeně přitáhl uzdu, až si potkan kecl na zadek.

„Tfuj, to sem se lek’!“ rozhlédl se, jako by si teprve teď uvědomil, že je uprostřed Mátové kolonády, že lampy již pohasínají, vykreslujíce prchavé stíny na ornamentech zdiva, a na obzoru vykukuje rudě zlatý cíp nového slunce. Potom jeho pohled padl na karmínový střevíček podražený vysokým podpatkem. Stoupal po útlém lýtku pomalu a dost dlouho na to, aby skřítek musel zaklonit hlavu. Někdy je dobré být vysoký na pět palců. Pokud si tedy umíte podobné situace vychutnat. Leelum si ostýchavě přikryl oči rukou – přece jen v něm zůstalo něco z let strávených kněžským studiem. Nebylo toho ale tolik, aby nezíral mezi prsty. Karmínové batistové kalhotky zakrývala kratičká sukně z kožešiny bílého tygra. Černá halenka byla vypnutá na těch správných místech. Pod krční jamkou zářila blýskavá spona se zeleným kamenem, spínající cípy lehkého pláštíku. Medově zbarvené vlasy byly polodlouhé a spadaly dívce na ramena. Oči stejné barvy shlížely na skřítka vyzývavě i tázavě zároveň. Dívka byla ve srovnání s ním obrovská, ale zkrátka nádherná. Přitom jí nemohlo být víc než sedmnáct.

„Polekala sem tě? Tak to soráč, kámo. Mužský se mě většinou nelekaj.“

„Ne, já… jsem já to ale nevychovanec. Omlouvám se.“

„Omluvy si nech,“ ušklíbla se a nechala zazářit drobné bílé zuby. „Chtěl by sis užít mojí společnosti?“

„Já… já jsem skřítek a… nejste trochu veliká?“

„Nejni žádnej problém. Jestli si hodně prachatej, můžeš si připlatit za zvětšovací lektvar.“

„Vaše krása mi bere dech, ale obávám se –“

„Noták. Nežinýruj se, princátko. Nech si ty vybraný trepty a řekni, jesli z toho něco bude, jináč mi končí směna, bych šla na kutě sama.“

„Obávám se, že dnes z toho nebude nic,“ vykoktal nakonec Leelum. „Přesto jsem vás velice rád poznal.“ A hluboce se uklonil.

„Jak chceš, šotku. Ale kdybys přece jen dostal náladu, tak víš, kde mě najdeš,“ zazpívala a vydala se dlouhými kroky Mátovou alejí k Růžovému bulváru.

„Nevím, jak se jmenujete!“ zavolal za ní Leelum. Vypadalo to, že dívka neslyšela, ale po několika krocích se otočila.

„Vanda. Víš, já možná nejsem moc učená, ale říkají, že ve svým oboru jsem –“ dívka se prohnula a zapředla jako kočka, „– nejlepší.“

Leelum poslouchal, jak odchází. To setkání na něj zapůsobilo nečekaně a hluboce, jako by něco přilnulo až k jeho srdci. Zdálo se mu, jako by ty rudé střevíce při chůzi vyklepávaly neustále dokola její jméno. Nešťastně zavrtěl hlavou – byla to náhoda, nebo osud? Tolik zážitků však bylo na jeden den až příliš a Leelum se nemohl dočkat, až ulehne do měkké postele a pořádně se na všechno vyspí. A tak pobídl Albínka, aby jej co nejrychleji dovezl do jeho pokoje u Modrého Berana.

Hodiny plynuly, a přestože byl Leelum velmi unavený, ne a ne usnout. Neustále se převaloval. Přehýbal si polštář a zase ho narovnával, lehal si napříč postelí, natahoval si peřinu až po nos a hned ji zase celou odkopával. Nemohl přestat myslet na prince a svou přísahu. Jak přimět Bajinje, aby byl jako dřív, jak strhnout vílí závoj, který mu v poslední době zastřel oči i mysl a ochladil jeho srdce? Jak v něm znovu vzbudit vůli být člověkem? Možná se skřítek bál, že selže při plnění tak obtížného úkolu, a možná měl jeho neklid kořeny ještě hlubší, v samém podvědomí. Jako by mu nějaká myšlenka, nějaká věc, kterou přes den viděl nebo slyšel, bloudila těsně pod víčky, a on ji nedokázal zaostřit, ať koulel očima sebevíc.

Znovu se obrátil na levý bok a hned zase na břicho. Co jen to bylo? Usilovně se soustředil, snažil zbystřit mysl a vzpomenout si. Po chvíli však vyčerpaně klesl do polštářů. Zjistil, že mu před očima opět hraje červený batist a v uších zní hebký hlas, který něco říká. Byl tak příjemný a skřítek se do něj zasněně zaposlouchal. Něco v tom hlase, něco v tom, co říkal… A jak skřítek pomalu usínal, náhle se posadil a překvapením a radostí vykřikl. „Heuréka!“ V rychlosti cosi naškrábal na útržek papíru a znovu se zhroutil do podušek, aby usnul spravedlivým a klidným spánkem. Dávno poté, co kokrhali kohouti a Zlatověží zalilo jasné slunce, vylezl z široké postele. Protáhl se a zeširoka zívl. Když si připravoval snídani, narazil na stolku na útržek pergamenu s touto poznámkou: Nežinýruj se, princátko.

OSMÁ KAPITOLA
Krkonošská odysea

Petr Vlček se chvěl zvědavostí. Jakmile za tátou zapadly dveře, vrhl se na krabici, jako by v ní tikala bomba. Když s ní opatrně zatřásl, něco uvnitř zahrkalo. Druhé dvě děti jej napjatě sledovaly.

„Žádný zvířata tu bejt nesmí,“ vymiňoval si zrzavý kluk jménem Otto. „To se řekne!“

„Je prázdná?!“ zklamaně zjistil Péťa. „Úplně prázdná!“

„Co by tam teda rachtalo,“ odmítala se vzdát černovlasá dívka, která se jmenovala Markéta Dvorská.

„BAAAAF!!!!“ vykřikl hlas zpoza odloženého víka. „Ste se lekli, co? Žejo? Já vim, že ste poděšený!“

„Nejsme,“ lhal Petr, když se probral z prvního překvapení. „Bafáš jako sýkorka.“

„Tak jsem tu s váma zůstal sám. Oj! Vyprávěl vám Jáchym o našem setkání?“ Skřítek oblečený v pruhovaných punčocháčích se vyškrábal na nohy. Vykulené dětské obličeje kývly.

„Takže víte, že se jmenuju Jim. Rád vás poznávám! A kapičku něčeho vostřejšího byste neměli? Jenom na oslavu našeho setkání.“ Když nikdo neodpověděl, skrček rychle navázal. „No, nevadí, až přijde sestrucha, něco si objednáme. První rundu platim já, johohó!“

„To je dobrý! Kde se to ovládá?“ zeptal se Otto, pihovatý kluk se zrzavými vlasy zastřiženými na ježka. Byl alespoň o tři roky starší a třicet kilogramů těžší než Petr. Přesně ten typ, který svého soupeře při klukovském souboji porazí tak, že jej zalehne.

Péťa pokrčil rameny. Markétka otylého mladíka blahosklonně poučila: „Neovládá, je to přece živý, ne? Seš slepej.“

Pihovatý posměšně ohrnul rty. „A ty si blbeček. Snad jste těm pohádkám nevěřili. Tvůj fotřík, Petrusi, je trapnej a možná dokonce nebezpečnej blázen. Vsadim se, že ta věc je na baterky.“

„Tou věcí myslíš mne?“ vstoupil do rozhovoru Jim. „Mladíku, možná byl ‚na baterky‘ můj život, ale já? V žádném případě!“

„Jasně, je v něm mikrofon. Někdo do něj mluví a vy ste z toho celý paf,“ prohlásil zrzoun už méně jistě. „Ze mě ale nikdo debílka dělat nebude. Rozebereme ho a uvidíme!“

„Rozebrat?! Soudím, že neuškodí malá demonstrace síly,“ zachechtal se skřítek a protřepal si prsty. Jako umělec odhodil vlasy spadající do čela. Zdvihl ruku nad hlavu a… luskl. Děti napětím zadržely dech. Uběhlo několik vteřin a stále se nic nedělo.

„No co jsem říkaáááAÁÁÁ!“ přezíravý tón pihovatého plynule přešel ve vřeštění. Pod jeho peřinou se vzdouvalo cosi živého, proplétalo se to mezi jeho nohama, přes břicho k hrudi. O holou kůži chlapce se otíralo hrubé tělo pokryté drsnými šupinkami. Silueta hlavy netvora se blížila k okraji peřiny. „POMÓÓÓC!!!“ zaječel zrzoun jako šílený. Zachvácený děsem skopal peřinu. Volně v prostoru nad jeho břichem visely dvě žluté hadí oči. Jedno na něj uličnicky mrklo.

Dveře z chodby se rozlétly a do pokoje vtrhla udýchaná sestra. Přelétla všechny pohledem.

„Co se tady děje?!“ její hlas šlehl jako bič.

Zrzavý plačky naříkal: „Byl tu had, sestři. Pod mojí peřinou! A tamhleten kluk má skřítka, kterej mluví a čaruje. A voči, ve vzduchu! Mrkaly na mě! Takhle…“

Sestra chvíli zírala, než ho láskyplně objala.

„Otíku, už je to dobrý. Pojď zpátky do postele. Přikryjem tě, já zavolám paní doktorku a ta se na ty skřítky podívá, ano?“

„Já tu nebudu!“ hystericky brečel kluk. „Chci jinam. Prosím, sestři, dejte mě jinam!“

„Kam tě mám dát? Do jiného pokoje?“

„Pro-sím!“ lomil zrzoun rukama.

Sestra se kousla do spodního rtu. „Dobře, zatím pojď se mnou.“ Ode dveří se ještě zkoumavě ohlédla. „A vy dva, všechno v pořádku?“

Kývli.

Když opět osaměli, vystrčil Jim hlavu zpod peřiny.

„Tos přehnal, bylo to krutý,“ vyčetl mu Péťa.

„Houby. Mně se to líbilo,“ nadšeně švitořila Markéta.

„Seš fakt drsnej!“

„Kdybyste prožili to, co já.“

„Nevymlouvej se,“ zlobil se Petr. „Seš skřítek. Máš dělat dobro, a né strašit děti. Ten kluk teď bude na samotce, a bůh ví, třeba ho chytne ingfart.“

„Mně se to dobro moc nedaří,“ povzdechl si Jim. „Chtěl jsem jen, aby mě bral vážně. O to mi vlastně šlo většinu života, aby mě brali vážně.“

„No, teďka je zase smutnej skřítek. Tys to vymňouk,“ obořila se Markéta na Péťu.

„Bane,“ zamával rukama Jim. „Je mi s váma dobře. Víte, když si tu s váma povídám, cejtim, jako by se mi do žil vracela stará skřítčí míza.“

„Vyprávěj něco! Prosííím,“ dychtivě zamrkala Markétka.

„O čarovnejch skřítkách,“ dodal Petr.

„A co kdybyste zavolali sestru a řekli jí o panáka?“

„To asi těžko,“ zhodnotila situaci Markéta. „Drží nás tu pěkně zkrátka. Žádný sex, drogy a alkohol. Navíc by ti to asi neudělalo dobře.“

„Chrrm, ten sex určitě ne,“ ošil se James. „No tak dobrá. Povim vám hrůzostrašnej příběh ze země, kde téměř nevychází slunce, ze stromů zbývají šedé kostry, ze země, jejíž obyvatelé žijí jako mravenci nahuštěni jeden vedle druhého, a přece se neznají. Povím vám o zemi, kde nejhorší hrůza číhá v zapomnění.“

Bůhví, co z dávných vzpomínek zbylo v popletené Jimově hlavě. Možná už si na Utopii vůbec nepamatoval, nikdy ale nedokázal zapomenout na první opuštěné dny strávené ve světě, který mu připadal strašnější než peklo. Vyprávěl o tom, jak poprvé spatřil pustinu života bez fantazie.

Po rozpačitém obědě, který se skládal z nasládlých brambor a okoralého čevabčiči, se Jim vyšplhal na horu, kterou pod pokrývkou vytvořila Markétina kolena. Děti si všimly, že je skřítek mrzutý, jako by se při dopoledním vyprávění znovu ponořil do zoufalství, které pocítil po příchodu do jejich světa. Měly pocit, že si možná vzpomíná na víc, než přiznal. Celé odpoledne se jen potahoval za fousky, nechtěl vyprávět a zamyšleně mručel. Tak ponuře běžel čas a zakrátko vzduch za oknem zmodral přicházejícím večerem.

„Pod peřinu!“ vykřikl Petr a přehodil přes skřítka deku. Právě včas, protože dveře se otevřely. Stál v nich doktor Svatý a měřil si je podezřívavým pohledem.

„Dobrý den, děti. Vše v pořádku?“

„My jsme tu žádné skřítky neviděli,“ vrtěla hlavou Markéta.

Petr obrátil oči v sloup.

„Přede mnou nemusíte hrát divadýlko. Co se tu seběhlo?“ zelené oči klouzaly po pokoji a zkoumaly každý detail.

„Pihoun dostal ingfart, to se stalo,“ řekl Péťa.

„Opravdu?“ Doktor udělal krok k jeho posteli a náhle se zdál vysoký a strašlivý, jako by v jeho tváři zářilo skryté světlo.

„My nic nevíme, pane doktore,“ zašeptal Petr.

„Jasně, nou komet,“ přisadila si Markéta. „My totiž na skřítky stejnak nevěříme. Že ne?“

„Ani na hady.“ Petr si přitáhl peřinu až ke krku. Cítil, jak se mu potí ruce.

Doktor přistoupil až úplně k němu, takže se nad ním tyčil jako obr.

Promluvil naléhavým hlasem: „Je to ve vašem vlastním zájmu. Cítím… Kdybyste si všimli něčeho neobvyklého, okamžitě mě zavolejte.“ Potom se na podpatku otočil. Bílý plášť zavlál a zmizel za důrazně zavřenými dveřmi.

Zpod peřiny se ozývaly tlumené zvuky.

„Už je pryč,“ zašeptal Petr a odhrnul ji.

Jim spal schoulený do klubíčka. Chrupkal jako medvídě a cucal si přitom palec. Petr do něj jemně šťouchl, ale skřítek jen něco zamumlal a obrátil se na druhý bok.

A tak si také lehli a zabořili hlavy do polštářů. Petr přemýšlel nad tím, že je svět příliš složitý, aby jeden vždy poznal, co je správné.

Malý Otakar Vavroch byl toho dne skutečně odveden na samotku. Doktoři si s ním nevěděli rady. Chlapcovy halucinace nebyly vysvětlitelným průvodním jevem rakoviny kůže. Zatím však nebyla proti bolestem nasazena sedativa a ani další testy neprokázaly přítomnost halucinogenů a psychotropních látek, a tak za příčinu určili přetíženou psychiku. Když chlapec již poněkolikáté vyprávěl o příhodě v pokoji, někteří stěží skrývali úsměv, jiní ho zkoumavě sledovali zpoza skel velkých brýlí. Dívali se na sebe, cvakali propiskami, odkašlávali si. Neposlouchali, co říká, ale jak to říká. Zkoumali tón jeho hlasu a jeho tvář. Přemýšleli nad tím, jestli on sám svým slovům věří.

Někdo však pozorně naslouchal, někdo Otíkovi do puntíku věřil.

O chvíli později se v nejopuštěnějším zákoutí nemocnice ozval hučivý zvuk. K němu se přidalo ječivé kvílení brusky, při němž tuhla krev v žilách, a v šedé místnosti hluboko pod úrovní ulice zablikalo přízračné rudé světlo. Uprostřed dílny se skláněla temná figura nad brusným kotoučem, od kterého znovu zasršel ohnivý jazyk jisker a lačně olízl desku stolu. Démonická postava se zle zasmála a znovu přitlačila na brus již tak ostrou čepel.

Ráno bylo sychravé, oblohu zakrýval šedý příkrov mračen. Na kostrách stromů posedávali černí ptáci a hašteřivě se překřikovali krákavými hlasy. Vítr bral lidem klobouky a tahal za cípy kabátů. Asfaltky v areálu nemocnice se mokře leskly, tráva zakusující se do krajnice byla žlutá chladem. Vzdálené houkání sanitky se přiblížilo, nabralo na intenzitě a zmlklo. Petr se odvrátil od okna, když do pokoje vešla zdravotní sestra.

„Petr Vlček?“ rozhlédla se. „Máš telefon, mladíku. Táta.“

Je hezká, napadlo Péťu. Měla takové zvláštní blond vlasy. Vstal z postele a odšoural se k telefonnímu přístroji.

„Haló.“

„Ahoj Péťo, tady táta,“ ozvalo se ze sluchátka. „Dneska nepřijdu. Hned po práci odjíždíme s Wisconsinem do Krkonoš.“

„Hmm.“

„Nebuď smutnej. Žije tam ten poustevník Ošoš.“ V telefonu se ozvalo podrážděné zaskřípání. „Nojo, sakra! Onoš. Jedem si k němu pro Kámen mudrců, abychom pro tebe našli lék. Původně jsme ho hledali na Hradě, ale tam nebyl, protože nás předběhl ten chlápek Okoš. Wisconsin říká, že je to docela obr, tak uvidíme.“

„Chybíš mi, tati.“

„Ty mně taky, korzáre. Jak to probíhá s tim mrňavym bláznem?“

„Je v pohodě, tati. Myslim, že teď spí.“

„No tak sláva. Hlavně, ať je ti dobře, jo?! Zlom vaz.“

Péťovi bylo smutno. Když se vrátil na pokoj, zachumlal se i s hlavou pod peřinu. Chtěl být sám. Neplakal, jen tiše ležel a díval se do černé dusivé tmy. Zkoušel si představit, jak to vypadá v hrobě.

* * *

Modro-bílý autobus dýchavičně rachtal, jako by každý kilometr, který ojeté pneumatiky silnici ukradly, měl být tím posledním. Venku zuřil sychravý vítr a zlomyslně vrhal myriády sněhových vloček proti rozvrzaným stěračům. V poloprůhledných oknech se odrážela členitá krajina podhůří, jež se tak jako každou zimu zahalila do konzervativní bílé a černé, zpestřené pouze neurčitou barvou břečky na krajnici. Kaše ze sněhu a špíny slibovala, že brzy přijdou na řadu sněhové řetězy. Nebo možná nohy.

Když sněhové návěje na krajnicích dosáhly metrové výše, skupina lyžařů na zadních sedadlech znatelně ožila a jejich vzrušený hovor brzy zaplnil celý autobus. Nemalý podíl na tom bezpochyby měla úctyhodná butylka, jež mezi sportovci už hodnou chvíli kolovala. Na první pohled bylo jasné, že v ní nešplouchá iontový nápoj.

Po myšlence na alkohol se v mé mysli objevila asociace: Jim.

„Co asi dělá Péťa a ten nepovedený skřítek,“ pronesl jsem konverzačně k bouli v kapse.

Stařeček sedící na vedlejším sedadle se ke mně spiklenecky naklonil a zařval: „Čožééé?“

Zavrtěl jsem odmítavě hlavou. „Jen si tak povídam, dědulo.“

Starouš chápavě pokýval hlavou a řekl. „Še škřítkama šou vždyčky problémy. Všude vležou, mrňavý potvory.“

Zbystřil jsem a podíval se na muže pozorně, abych zjistil, jestli si ze mě dělá blázny, nebo je blázen sám.

„Čímpa ho krmíš?“ ukázal dědula na kapsu, ze které čouhaly rozcuchané fousky.

„Cukrem,“ vyhrkla jedna část mého vědomí, zatímco druhá stále zpracovávala dotaz. Stařeček nejenže skřítka viděl, ale bral jeho přítomnost v mé kapse jako samozřejmost. No jasně! Osvítila mě geniální myšlenka.

„Dědečku, nemáte hlad?“

„Nuž, něčo bych žbodnul. Moje pražšká šnacha mi žaše přibalila ňáký umělý blafy, řekni ale šám, ešli by ti chutnal rohlik, kerejch denně vyráběj ňáký bežduchý štroje dvěštětišíč koušků.“

„Nabídněte si, tady, makovou buchtu,“ zašátral jsem v papírovém pytlíku Michelského pekařství a nabídl dědovi pomačkaný šáteček.

„Tak ti děkuju, mladíku,“ čapnul děda pečivo a začal ho zálibně žvýkat, až mu drobky padaly do vousů.

Přemýšlel jsem. Jasně, nejspíš je to praštěnej důchodce, ale… co když je fakticky kouzelný? Za těch pár dní s Wisconsinem jsem se naučil zůstávat neustále ve střehu, hledat nejneuvěřitelnější věci v místech, která jsem dříve ignoroval jako všední.

Trpělivě jsem sledoval, jak si dědouš dává do nosu.

„Tož dobrý to bylo, šynku.“

„Vy asi nejste kouzelnej, co?“ zkusil jsem to přímo.

„Tož, šu.“

Zhoupnul se mi žaludek. Tak blízko! Jediné přání mě pálilo na jazyku.

„Plnim jedno přání. Achich! Ta buchta, ti řeknu, ta ale byla. Žádnej štrojovej šmejd. Jen še rožplynula…“ významně se na mě podíval a zmlknul. Dívali jsme se na sebe. Zamlaskal.

Podal jsem mu pytlík se zbytkem zákusků.

„Říkáte jedno přání? Jakékoli? Dokázal byste někoho vyléčit? Je to daleko, ale můžu vám všechno přesně popsat.“

„Plnim jenom jedno přání,“ mrknul na mě dědula, když spořádal povidlové koláčky. „Nemáš ještě něčo k šnědku?“

„Vzal jsem si na cestu nějaké párky, ale jsou v plastovém obalu, to vás asi –“

„Šem š nimi!“ vyhrknul dědouš nadšeně. „A něčo k pití by nebylo?“

Než jsem se nadál, má svačina i večeře byly nenávratně pryč. Apetit jsem mohl staroušovi leda závidět. Odevzdal jsem poslední zbytky proviantu a byl si proklatě jist, že ta šance za to stojí.

„Furt mi tam trošičku kručí,“ informoval mě stařík vesele.

„Ale já už vážně nic nemám,“ zašeptal jsem nevěřícně. „Snědl jste tři šátečky, dvě tatranky, šest nožiček párků, chleba s hořčicí, tři jablka a pomeranč.“ Původně jsem plánoval, že z toho budu živ nejen dnešní den, ale i zítra ráno. „Můžu teda to přání?“ usmál jsem se na stařečka nejpříjemněji, jak to umím.

„Víš,“ ošil se děda. „Už šem to dlouho nedělal. Šem došt štarej a bejvám po tom štrnulej a čelej rožvržanej… Ale tak dobře,“ dodal, když viděl napjatý výraz v mé tváři. „Šeš dobrej chlapeč, já to pro tebe teda udělám,“ vydechl trpně. „I když nerad, že jo.“

„Děkuju vám! Já ehm… tedy: přeji si, aby se můj synek uzdravil. Stačí to takhle?“ Cítil jsem zvláštní slavnostnost chvíle.

„Né, špatně,“ zamračil se děda.

„Mé přání je, aby můj syn, Petr Vlček, neměl rakovinu,“ zkusil jsem to znovu a v tu chvíli jsem si připadal jako největší zoufalec.

„To není ono,“ šklebil se dědek. „To není to přání!“

„Jaké mi tedy můžete splnit přání,“ byl jsem dočista zmatený.

„Jiné! Já tě navedu,“ děda se začal otřásat smíchem.

„Nevím, co je na tom tak vtipného,“ byl jsem na sebe vzteklý, že jsem takový hlupák. Dědka to však rozesmálo ještě víc. Chechtal se jako blázen, jednou rukou si svíral břicho. Po vrásčitých tvářích stékaly slzy smíchu. „On ne-neví, čo… Neví!!!“ Jeho burácivý smích přitáhl pozornost celého autobusu. Ovládla mě zlost.

„Lituju, že jsem vám naletěl, vy santusáku!“ V rozčilení jsem dědovi stále vykal. „Děte do prdele!“

Staroušek se přestal smát, jako by povadl. Pokýval vyčítavě hlavou, modře zablikal a zmizel. Zatímco já vyjeveně zíral na prázdné sedadlo, ostatní pasažéři klidně odvrátili pohledy, jako by se nic nestalo. Jako by pro ně žádný šišlavý stařeček na cestě do Krkonoš nikdy neexistoval. Ještě chvíli jsem rozčileně nadával, jak uhozenému kouzelnému kmetovi, tak i sobě za to, že jsem se choval jako úplný hlupák. A nejvíc mě bolela ta ztracená naděje; v posledních dnech jsem se cítil, jako bych ani nebyl v kůži čtyřicátníka Jáchyma Vlčka, odpovědného redaktora Českých listů. Než jsem si nasadil ty dětské brýle, netušil jsem, že je svět tak praštěné a zajímavé místo. A také jsem zapomněl, jak bolí, když ho prožíváte naplno.

Wisconsin, vyrušený spíláním, se vyškrábal z kapsy kabátu.

„Co se to, ksakru, děje?“ zamžikal zarudlýma očima. „Zdál se mi nádhernej sen. Hele, co myslíš? Je v horách furt tolik mravenců?“

Tiše jsem mu vypověděl celou neuvěřitelnou příhodu.

„Musim tě pochválit, Jáchyme, začínáš se učit,“ překvapil mě skřítek tím, že se nezačal vztekat. „Fatosti jsou v těhle krajích pěkně potrhlý a lepší bude dávat si na ně pozor. Vsadim se, že ti nakonec splnil to jediný přání, který ve vašem smutným světě plnit nezapomněl.“

Ve Vrchlabí jsme přestoupili na autobus jedoucí do Strážného, odkud jsem se hodlal vyšplhat až na hřebeny. I když to bylo pár kilometrů, autobus měl co dělat, aby se ve svažitých serpentinách udržel na silnici. Když jsem s krosnou a fusakem na běžky osaměl ve Strážném, opravdu se mi ulevilo.

Nyní jsem stoupal krkolomným průsmykem obklopen nedozírnou masou sněhu. Uhýbal jsem řítícím se sněžným skútrům a potácel se vzhůru silnicí uježděnou pásy všudypřítomných roleb. Mezi černými smrky od dřevěné orientační tyče k dřevěné orientační tyči. Krosna na zádech těžkla, jako by přes péřovku nasávala litry mého potu, a já po chvilce funěl jako wrestlingový zápasník. Wisconsin si narazil na hlavu ustřižený palec z mé rukavice a všechny chlupy a fousky mu trčely po celém obvodu ven. Vypadal jako karikatura Eskymáka.

„Nevidíš mravence?“ zajímal se.

„Zatraceně, Wisky,“ odsekl jsem podrážděně. „Už jsem ti několikrát řikal, že ne! Mravenci v zimě spí, nebo co ty malý užitečný mrchy dělaj. Teďka bude z mraveniště jen halda sněhu. Co s nima furt máš?“

Skřítek něco zavrčel a dál pozorně sledoval krajinu z velitelské pozice na mé péřové bundě.

Můj jednoduchý plán spočíval ve výstupu na Rennerovky, kde žil jeden můj starý kamarád. Pepa Grohman správcoval na půvabné rekreační chalupě odnepaměti. Když přišel v devětaosmdesátém převrat, splnil se mu jeho sen a on svůj mnohaletý domov koupil. S originalitou horalů a pocitem zadostiučinění horskou chalupu přejmenoval na Grohmanovu boudu a dotvořil ji v parádní místo na zimní dovolenou. Já jsem si ale nepřijel zalyžovat. Na této předsunuté pozici ve středu Krkonoš jsem hodlal zbudovat velitelský stan, a potom hvězdicovitě vyrážet na výpravy do okolí. Musel jsem získat informace o podivném Onošovi, o jehož totožnosti v mé hlavě uzrála jistá představa. Nějak jsem si domyslel, že by mohlo být Onošovo křestní jméno v mnoha ohledech podobné slovu Krak. A také mě napadlo, že obra bez dětských brýlí nepoznám.

Zahloubán do budoucích plánů jsem si ani nevšiml, že konečně stojím nad úrovní lesa a hřebeny se přede mnou otevírají jako obrovité bělostné klíny. Rozhlédl jsem se po sluncem zalitých vrcholcích, které se třpytily, až oslepovaly, a chvíli oddechoval. Tmavé lesy pokrývaly čepičky navátého sněhu, podhůří se ztrácelo v mlze. Na orientačních tyčích se blyštěly nádherné horizontální rampouchy námrazy. Vzduch byl ledový a sníh příjemně křupal. Čekal mě ještě pořádný kus cesty, a tak jsem znovu vyrazil.

DEVÁTÁ KAPITOLA
Stahují se mračna

Leelum se stále nemohl zbavit pocitu, že na něco zapomněl.

Pro uskutečnění svého plánu musel nejdříve získat Morgana, jedině ten mohl s králem a královnou domluvit přijetí nové vychovatelky. Přestože šéf tajné služby skřítkovi věřil a od úspěchu s očerněním rebelských vůdců mu svěřoval i důležitější úkoly, nechal se dlouho přemlouvat.

Byl to odvážný plán, třebaže trochu riskantní. Jeho úspěch závisel na tom, zda si dokáže Vanda prince získat. Leelum věřil, že jestli se někomu podaří Bajinje přetáhnout zpátky na lidskou stranu, bude to právě ona – krásná, osobitě neomalená a skrz naskrz lidská. Praktická stránka věci byla Morganova hra a šéf tajné služby se snažil.

Nakonec dal Medard svůj královský souhlas a experiment se mohl rozjet.

Leelum nikdy nezapomněl, jak za Vandou kdysi přišel s tou nejpodivnější zakázkou, a nepřestával žasnout nad proměnou, kterou dívka prošla. Přišel za ní do největšího hampejzu na Růžovém bulváru – do Rozverné jeptišky – a předložil jí návrh, který šlo jen těžko odmítnout:

„Byla byste tak laskava a nastoupila u královského následníka jako učitelka etikety?“

„To jako že bych šla ke dvoru?“

„Přímo do královského paláce.“

„No páni! Krucifix! Ty můj zlatej šotku, to je rána!“

„Nesmírně mě těší, že z toho máte radost.“

„Aby ne! Jenže… já nemůžu,“ řekla Vanda a jakoby celá zplihla.

„Samozřejmě vám nahradím ušlý zisk!“

„Vo můj flek na bulváru nejde. Já… mam trochu bobky z tý etekety, páč nevim, co to je.“

„Etiketa znamená společenská zdvořilost a její pravidla. Nemusíte se jí obávat, protože to mám již promyšlené. Víte, co je to prostolidová etiketa?“

„Ani prda, pane goblin.“

„Nemusíte se učit nic nového, stačí, když prince naučíte mluvit, jak jste zvyklá. Hlavně na něj buďte milá. Tak milá, aby se na každé setkání s vámi těšil. Tak milá, aby vzal lidský svět na milost a znovu zahořel city.“

„Myslim, že už mi to docinklo,“ usmála se takovým způsobem, že Leelum raději rychle sklopil oči.

„Nezacházejte ale daleko. Mějte na paměti, že se jedná o budoucího následníka trůnu. A moc milého chlapce.“

Přesto se však Vanda stále tvářila podezřívavě. „A to je všechno? Nic víc po mně nechceš? Jen abych se s nim bavila o pitomostech?“

Leelum pokrčil rameny. „Stačí, když mi zachováte svou přízeň.“ Vzápětí ho překvapilo, jak rychle pochopila, co má na mysli. Očistil si tehdy rukávem obličej i vousky od rtěnky a odvedl Vandu ke královskému gardepánovi.

Uběhl sotva týden, když nastoupila u prince jako učitelka prostolidové etikety. A pustila se vášnivě do práce. Leelum nebyl naivní. Moc nevěřil, že by jí tolik záleželo na tom, jestli Bajinje naučí rozumět slangové mluvě a odpudivému chování poddaných, ale pravidelná sumička, na které se spolu dohodli, byla více než zajímavá. Dívka si také bezpochyby dokázala spočítat, o kolik takováto „praxe“ do budoucna zvýší její cenu.

Princ začal navštěvovat Vandu v jejích komnatách – zpočátku neochotně a z donucení, potom znuděně a bez zájmu, později se zvědavostí a nakonec se na každé sezení těšil. Vše vycházelo dobře. Možná až příliš dobře, říkal si občas Leelum, když sledoval, jak se po každé hodině strávené s krásnou Vandou princovy tváře zalijí ruměncem. Od doby, co se stala jeho učitelkou, se jeho stav velmi zlepšil. Bajinj už o nocích nemizel tak často (tuto domněnku potvrdili Leelumovi i sluhové, kteří náhle zjistili, že botožrout v princově komnatě asi trpí nechutenstvím), a když přece zmizel, vracel se v botách. Den ze dne okříval, a přestože byl zpočátku k nové vychovatelce velmi odměřený, během měsíce jí jako zázrakem otevřel své srdce.

Vanda byla z paláce nadšená. Od první chvíle, kdy tam vstoupila, poznala, že se pro tento styl života narodila. Radovala se z okázalého přepychu a snad ještě víc z nových známostí, které pro ni nejspíše představovaly úžasný potenciální trh. Přesto měl někdy Leelum pocit, když jí v očích hrála chytrá studená světélka, jako by něco skrývala. Nepřistihl ji ale při ničem nekalém, a tak jeho podezřívavost časem polevila.

Vanda sekala dobrotu, a i poté, co se Bajinjův problém docela vyřešil, zůstala sloužit v paláci. Byla výkonná a energická. Přestože Leelum netušil jak, získala si sympatie samotné královny a stala se její komornou a důvěrnicí. Dvůr léty ohladil její hrany, ale i tak v ní zůstalo hodně surové upřímnosti ulice.

A tak byli na první pohled všichni spokojeni. Princ bral hodiny u krásné vychovatelky a na dlouhé hodiny se s ní zavíral ve svém pokoji. Leelum jenom doufal, že dívka hraje svou roli dobře a moc to se svou náklonností nepřehání. Kdyby třeba začala prince vyučovat věcem, na které má ještě dost času… Bůhvíproč při této myšlence vřela v Leelumovi krev. Bylo těžké uhlídat takový živel, jakým Vanda bezpochyby byla. Těžké, jako se snažit polapit oslnivé sluneční prasátko.

* * *

Daleko za Ribilskými horami a řekou Adenion, za nekonečnými šedými pláněmi Welberusu, přivedli k Jamesovi do cely vysokého, hubeného spoluvězně ve fialovém hávu.

„Máš rád medvědí maso?“ zeptal se skřítek s nadějí, sotva za příchozím zapadly železné dveře.

„Nevím. Ještě jsem ho nejedl,“ odpověděl tiše Zinkai Levallan, který se ve vězení zatím cítil nesvůj.

„Je báječné,“ zašklebil se James. „Uvidíš, že ti bude chutnat!“

V cele strávili dlouhé tři roky, zasvěcené rozmluvám o státním zřízení, medvědech, filozofickém pohledu na revoluci a moderních básnících Utopie. Přestože za zdi Šarlatové citadely pronikalo jen málo informací z vnějšího světa, nejvíce času věnovali politice.

Povídali si o tom, jak se král Medard v poválečných letech vrhl na zavádění pokrokových novinek, které jej uchvátily na Zemi. Jednalo se o věci se jmény, která zněla jako odporná zaříkávání – „inovativní“ a „progresivní“ – společné měly to, že rozhořčovaly mnoho fatostí v celé Utopii. Obzvláště ty druhé budily odpor.

James vezírovi vyprávěl, jak bylo založeno tajné společenství, jehož členem se kdysi stal. Vylíčil mu, jak byli všichni vůdcové tajemným způsobem odstraněni a odbojové hnutí nadlouho zmizelo. Skřítek i další museli odejít do vyhnanství, přesto někdo královské tajné službě unikl. Tajemná dáma, kterou nedokázali královští pohůnci polapit.

Jak se ve vězení doslechli, byla založena Strana nesouhlasu s…, takto mazaně onen tajemný zakladatel obešel vyhlášku Královského úřadu pro boj s nízkou morálkou. Podle stanov si členové strany mohli za tři tečky dosadit kohokoli a cokoli. Cenzorští byrokraté byli bezmocní a noví členové se do partaje hrnuli jako o závod.

Netrvalo dlouho a z maličké strany se stalo mocné seskupení. Sympatizanti se starým pořádkem se z takového zájmu radovali, jaké však bylo jejich překvapení, když do strany vstoupil i král se svým dvorem a královskou družinou. Vždycky se našlo něco, s čím se dalo nesouhlasit.

To byl konec tak zvané Druhé opozice. Situace se zdánlivě uklidnila až do vypuknutí povstání, které přišlo krátce po Zinkaiově vazbě. To se přehnalo Zlatověžím jako krvavá sprška a zanechalo v mnoha srdcích zlobu a zármutek. Buřiči byli poraženi a revoluční kádr se ztenčil jako dobře naklepaná kosa. Hnutí bez charismatických vůdců chátralo.

Mezitím, daleko od světských zvratů a úkladů, James a Zinkai diskutovali o tom, zda je lepší udržet absolutní moc v rukou osvíceného panovníka, nebo ji svěřit do opatrovnictví široké skupiny rovnoprávných volených zástupců všech vyznání a ras. A protože měli času dost, dospěli k tomu, že druhá možnost by vedla k nesmírnému zmatku.

Na konci třetího roku společného věznění měli Zinkai i James jasno. Monarchie musí zůstat zachována, stačí drobná změna. Dosadit na trůn osvícenějšího vládce.

Když takhle jednou večer seděli, povídali si a sledovali skrz mříže červánky a zapadající slunce, dopadl do jejich okna kamínek. Přisedli si blíže a oba zbystřili sluch, protože jejich cela se nacházela ve výši dobrých padesáti sáhů a kamínky do ní zpravidla nelétaly. Také už žádný další nepřiletěl, za oknem se ale spustila šňůrka a na jejím konci podivná rulička. Ani to nebylo v Šarlatové citadele běžným jevem, a tak Zinkai rychle přiskočil a sevřel srolovaný papír v dlani. Zatímco James hlídal dveře, Zinkai vzkaz rozbalil.

Přestože v místnosti panoval strašlivý puch z hnijícího medvědího masa, které bylo nacpané ve všech spárách, a dokonce vyplňovalo i místa některých menších balvanů, ve vzduchu zavoněla příjemná nasládlá vůně. Rukopis byl úhledný, psaný tmavomodrým inkoustem: Dnes v noci.  Nic víc v tom vzkazu nestálo a nic víc ani nepotřebovali vědět.

Otázek je však napadlo požehnaně. Tak třeba: Jak utéct z cely umístěné v nejvyšším patře vězeňské věže, kolem které je kruh ohnivého příkopu, výběh lítých šelem a propast s mostem úzkým tak, že přes něj přejde jediný člověk. Také se obávali, zda se nejedná o nějakou léčku ďábelského krále, který si s nimi pohrává jako kocour s myškami. Přesto se nedokázali ubránit vzrušení, zda pro ně opravdu nepřichází nějaký mocný zachránce.

Dávno po tom, co slunce zapadlo a přiblížila se desátá, opět sestoupila shůry šňůra a na ní visely přivázané dva diamantové pilníky. Vzkaz u nich připevněn nebyl a oba rebelové ani žádný nepotřebovali. Přesto však Zinkai Jamese zadržel.

„Počkej, příteli. Tohle není samo sebou. Nepřijímej pomoc, dokud se nedozvíš, čím ji budeš muset oplatit.“

„Je to šance, Zinkaii. Pojďme rychle pilovat. Mám za to, že někdo vymyslel důmyslný plán, jak nás dostat ven.“

Zinkai ale došel až k oknu a tiše zavolal: „Kdo tam?“

„Přítel,“ ozval se odněkud z výšky tlumený ženský hlas.

„To by mohl říct každý,“ zapojil se James, který byl méně uvážlivý než vezír, ale rozhodně nebyl hloupý. „Proč bychom ti měli věřit?“

„Protože vám chci pomoci!“

„Ale proč?“ nedal se skřítek.

„Mohla bych vám teď napovídat, že jste hrozně roztomilá parta rebelantů a bez vás je ve Zlatověží smutno. Pravdou je, že mám nevyřízené účty s vaším žalářníkem!“

„Žalářníkem?“ zapochyboval Zinkai.

„Tím nejvyšším,“ zasyčel hlas tak krutě, až se oba zachvěli zimou. „A teď do práce!“

„Myslím, že vím, koho má na mysli,“ zašeptal Zinkai skřítkovi. „Tak se do toho pusťme.“

A tak pilovali a pilovali, zatímco tichý hlas lamentoval: „Všechna jeho rozhodnutí se obracejí ve zlo, jeho ‚novoty‘ trhají Utopii na kusy a přinášejí do panenské krajiny lidskou hamižnost a krátkozrakost. Jeho vláda posiluje temnou stranu, a tomu musíme zabránit. Boj proti Zlu je vyšší princip a my se stáváme pěšáky ve Svaté válce. Rozumíte už, moji milí rytíři?“

Rozuměli. A když po několika hodinách tiché úmorné práce odpadl poslední prut mříže, uvědomovali si, jaké nebezpečí Utopii skutečně hrozí, a se zármutkem zjistili, že je větší, než se dosud obávali. Králem se nikdy neměl stát člověk – příslušník krátkověkého plemene, které tak rychle mění zvyky, a k tomu ještě hrdina, zbrklý válečník, jenž neoplýval moudrostí entů, ani vznešeností skřítcích knížat, ani láskou ke všemu krásnému jako elfové. Tato chyba se však stala, a přestože za ni nesly vinu dřívější generace, teď ji bylo třeba napravit. Čistě a definitivně. S využitím všech prostředků. – Tak velkou moc měl ten hlas, co jim ze tmy promlouval do duší, že zažehl v jejich srdcích opravdovou zášť, kterou dosud nepoznali.

Když bylo okno konečně volné, do jejich cely si našlo cestu světlo měsíce, jenž se přehoupl přes ochoz a postříbřil jim bledé odhodlané tváře.

V tichu za oknem se objevila měsícem vystříbřená cesta. Opalizovala světlem, jako by byla složená z tisíců bílých paprsků. Venku se mihl stín a náhle do cely hleděly dvě veliké žluté veselé oči. Celý obvod okna vyplnil vlhký čenich. Obrovský stříbrný vlk čekal, až se jezdci zkamenělí strachem vzpamatují a vylezou mu na široká záda. Úpatí věže se pod nimi ztrácelo ve tmě, jen kruh ohně osvětloval její okolí. Zatímco je odnášel přes pláně Welberusu a podél řeky Adenion dále na sever, jeho velitelka zůstala v skrytu.

Ještě dlouho poté nebylo dozorcům úplně jasné, co se tehdy přihodilo. Nejen, že se jim nepodařilo odhalit, jak dva povedení ptáčci upláchli, ale druhého dne se nevysvětlitelně zřítilo celé nejvyšší patro věže a pohřbilo zaskočené věznitele pod metráky zkaženého medvědího masa.

Stříbrný vlk odvezl Jamese a Zinkaie přes Údolí slzí až do hloubi Golského hvozdu. Následovalo skrývání, ilegalita. Oba rebelové pracovali pilně a za pomoci tajemné patronky vykonali velké činy. Přesto, že by celá revoluční síla vzbudila u tyranského krále leda záchvat smíchu, ruce vzbouřenců držely jeden tajný trumf. Trumf natolik strašlivý, že se měl o jeho existenci brzy s úžasem dozvědět celý svět.

* * *

Od útěku ze Šarlatové citadely již uplynulo sedm let. James si nehtem čistil mezizubní prostory. Mezi stoličkou a špičákem mu uvízlo jadérko z jahody a ne a ne se nechat vyšťourat ven. Skrz listy vysokánských borolip pronikalo růžové večerní světlo, pavučina v něm zářila jako zlatá síťka na líci pyšné kurtizány. Světlochrousti skládali široká černá křídla a zavírali stříbrné krovky; nasbírali již dost slunečního tepla, aby se mohli sytí uložit ke spánku v kůře stromů. James se podrážděně zakřenil do slábnoucího sluníčka a vyndal ruku z pusy.

„Co poslední dodávka, Malácio?“

„Bez potíží, velký kolose,“ odpověděl goblin skuhravým hlasem. Jeho bahnitě zelená strupovitá kůže byla drsná jak struhadlo. Oči cihlové barvy divoce mžikaly. James přemýšlel, čím mu goblin neustále připomíná kačera.

„Mistr Tůně vám vzkazuje, abyste připravil další tajnou skrýš mimo Pevnost. Pozítří prý přijde něco velmi speciálního!“ zakvákal Malácio.

Jamesovi se zježily chloupky na krku a štětiny na špičkách uší. Poslední dobou se to stávalo častěji – chvilkami pociťoval mrazivý strach, jako by na jeho záda dopadl tmavý stín a natahoval po něm studené drápy. Skřítek věděl, že se nic neděje „jen tak“ Není radno podceňovat předtuchu. Propustil goblina a ukryl hlavu do dlaní.

Věčně se skrývat nemůžeme. Je jen otázkou času, kdy se JIM podaří do našich řad propašovat špeha. Co potom? Až přijde konfrontace, dostaneme strach? Rozutečeme se jako hejno poděšených hus? A co když strach nedostaneme? Utopie musí zůstat pohádkou. Než žít v druhé Pustině, to raději… Sklíčený skřítek potlačil vzlyknutí. Bleskově hmátl do boty a vytrhl nabroušený pilník na nehty. Otočil se a mrštil jím ve směru, odkud zaslechl křupnutí přelomené větvičky. Čepel opsala dvě svištivé obrátky a s drnčivým bwooong-g-g-g se zabodla do kmene vzrostlé borolípy.

„Potřebuješ něco, drahý bratříčku?“ zeptal se James nuceně klidným hlasem bledého skřítka, který se krčil ve vozíku taženém tlustou bílou myší.

Oslovený pohlédl na dosud kmitající čepel zabodnutou do kmene kousek od jeho hlavy. Naprázdno polkl.

„Pic nane! Totiž, nic pane! Kolose, Jamesi, bratře pane! Totiž jen to, že balíček K-15 od Mistra Tůně byl složen v…“ rozechvělý skřítek vylovil z kapsy zmuchlaný papírek. „V Mechovém Kapradišti 035, pane. Dovolte mi odjet!“

James pokýval hlavou. Tu šifru vymyslel sám. Mechové Kapradiště označovalo, že je zásilka zakopána na nedaleké Oblačné pasece, nula znamenala nejvyšší stupeň utajení – tedy že o zásilce neví nikdo. Na tuto část byl obzvláště pyšný. Revolucionář, který dřevěnou bednu zakopal, potom dobrovolně podstoupil magické vymytí mozku. Mělo to však jednu nevýhodu. Když totiž rebel znovu nastoupil do služby, zapomněl obvykle i důvod, proč se k odboji připojil. S tím se však nedalo nic dělat, zásilky musely být ukrývány za nejvyššího utajení, dokud nepřijde pravý čas.

Aby odboj alespoň částečně čelil poklesu morálky doprovázejícímu ztráty paměti, stalo se nepsaným pravidlem, že si před akcí od vylosovaného dobrovolníka všichni půjčovali peníze. Doktor-čaroděj potom obdržel zvláštní bonus, aby bylo zajištěno opravdu kvalitní vymytí.

Další čísla šifry udávala svažitost terénu, hustotu trávy a chuť tamních mravenců. Klíč znal jen James a Mistr Tůně.

„Děkuji, Leelume,“ vrátil se James do role blahosklonného vůdce. „A teď si běž oddechnout, ať se ti neklíží víčka při noční hlídce.“

Skřítek s úlevou mlaskl na tlustou bílou myš s červenýma očima, která byla zapřažena do miniaturního dvoukoláku z březové kůry. „Vzhůru, Albínku! Vzhůru k vítězství svobody!“ Skřítek popadl myš za ocas a švihl ji s ním přes klenutý hřbet. Konečně se dal hlodavec s chladnou rozvážností ledovce do pohybu. Leelum se vyklonil z drkotajícího vozítka a zasalutoval směrem k Jamesovi. „Valarezzzistanc!“

Když velitel osaměl, vytrhl pilník ze stromu, otřel jej o kalhoty a pečlivě zasunul do skrytého pouzdra v botě. Od té doby, co se k nim připojil jeho bratr, pronásledoval jej zvláštní neklid. Leelum se před několika měsíci přibelhal v potrhaných šatech, poškrábaný a vyčerpaný po dlouhé cestě divočinou. Přiznal se k tomu, jak Jamese kdysi podvedl ve službách Morgana Strašného, a pokorně žádal o odpuštění, hledal útočiště.

Samozřejmě, že James bratra podezříval – hodně váhal, zda ho nemá nechat napospas šelmám, které se v noci toulají hvozdem. Leelum ho přece už jednou zradil – a že nyní tvrdil, že se rozešel s králem ve zlém? Že si změnil jméno a nechal narůst knírek? Že uprchl, aby zachránil holý život? Těch pár škrábanců nebyl žádný důkaz, a jestli královská tajná služba opravdu usilovala o Leelumův život, bylo ve hvězdách.

Nakonec se nad ním ale slitoval, vždyť byli bratři a kdysi jeden druhého milovali. Nesvěřil mu žádná tajemství, klíče ani kódy. Držel jej stranou od tajných písemností a nezval na důvěrné schůzky a porady. Přesto jej nyní, po pěti měsících, podezříval, že při své chytrosti pochytil víc, než bylo pro revolucionáře zdrávo. Když ale někdy viděl, jak se mu bratr snaží zavděčit, litoval své přehnané podezřívavosti. Jak silní by byli, kdyby drželi spolu – chytrost a vědomosti ve společnosti odvahy a vznešeného ducha. Alespoň že mezi rebely občas přicházela Dáma. V tyto požehnané okamžiky mizela úzkost a temný strach z věcí, které budou, a jeho srdce se těšilo z každé minuty strávené v její přítomnosti. Nyní však byla pryč a tíha vedení spočívala především na něm.

Mnul si spánky ve snaze zahnat únavu a rostoucí podrážděnost. Opakoval si pravdu, která se v posledních měsících stala jeho zaklínadlem: Jako kdyby byl bájný Excalibur zabodnutý v písku! Kdybychom ho nevytáhli my, udělají to ONI. Myslíme si, že teď ovládáme strašnou zbraň. Modlím se, aby tomu tak bylo. Aby ona neovládla nás.

* * *

V lesní stříbřité tůni uzřel jsem celý svět,
v tu jednu malou tůni vešlo se tolik běd!
Drásaly její hladinu vlnkami jemnými
jak vlákna pavoučí.

Zinkai Levallan melancholicky čechral kožíšek zraněného zajíce. Pozorně sledoval, zda mu zvíře nenaznačí, jak se mu báseň líbila. Zajíc ale jen krčil čenich a stříhal dlouhýma ušima. Olízl si levý zadní běh, který byl obložený listy jitrocele a obvázaný lýkovým obvazem.

„Příště dávej větší pozor a neokusuj masožravé květiny rodu Droseraceae, zvědavče. A musíš-li mermomocí oždibovat masožravku, nečiň tak před ježurovcem zahradnickým, který si ji pěstuje na lov hmyzu.“ S těmito slovy šťouchl zajíce do zadku. Ušák se naposledy ohlédl a váhavě z mýtiny odhopkal.

Zinkai ucítil, že se jezírko probouzí. Za uplynulá léta se naučil vnímat jeho pocity, a v posledních týdnech měl dokonce několikrát pocit, že s ním přímo mluví. Živá tůň s neuvěřitelnými schopnostmi! I na Utopii to byl fascinující objev. A co teprve, když se dozvěděli, že Tůň (jak ji pojmenovali) dokáže nejen komunikovat a čas od času zobrazuje i věštecké vize, to nejbáječnější na ní je, že…

Šplouch. Vlnka. Vlnka. Obraz smějícího se miminka.

Bývalý vezír ucítil ve své mysli příjemnou blízkost jiné bytosti.

„Taky tě zdravím, ó Tůňko spanilá.“

Vlnka! Cák… Obraz šarmantního postaršího muže, jak čeří hladinu jezírka, pod níž se vznáší průsvitná žena.

„Nojo, to víš, že jsem rád, že tě mám.“ Ponořil vrásčitou dlaň pod hladinu a nechal vodu, aby mu něžně protekla mezi citlivými prsty. Kapky jako by se mezi ně s chvěním hrnuly.

Kruhy ve vodě. Obraz slunce, jak se opírá do stříbrné hladiny. Obraz muže, který se šťastně koupe v jiskřící vodě a je úplně, ale úplně…

Zinkai se ošil. „Ale di ty! Nejdřív práce.“ Přerušilo ho žertovné cáknutí. Muž si otřel obličej širokým rukávem.

„Už toho nech, ty mokrá uličnice. Budu celý provlhlý! Raději sem doprav komando. Víš, že ti hoši čekají na transport už hodnou chvíli.“

Šplouch! Cák, cák, vlnka, vlna! Obraz člověka, jemuž na hlavu spadne tuna hnijících škeblí…

Hladina zajiskřila, uprostřed se objevil malý vírek, jako když se vypouští vana. Tím to však jen začalo. Voda zneklidněla. Tůň vířila, bublala, šplouchala, vřela, jako by do ní bušily neviditelné vodopády. Šumění přešlo v řev, náhle dravá voda se napěnila. Za chvilku se celou hladinou roztočil obrovský bláznivý vír. Vodní tornádo.

Ozvalo se duté lupnutí, jako když někdo vytáhne nasliněný prst ze skleněné láhve. Z útrob tůně vylétla humanoidní postava obtěžkaná velkým batohem a s tlumeným výkřikem dopadla do nedalekého křoví. O okamžik později na nešťastníkovi přistál další, robustní člověk v modrých montérkách velikosti XXL, a další, podle jehož čvachtavých nadávek Zinkai usoudil, že jde o bahenní dryádu. Z propletence nohou, rukou, batohů a kleteb se s hekáním vyhrabal drobný hobit s příliš velkými kulatými brýlemi, které zakrývaly bezmála polovinu jeho obličeje. Oblečený byl ve vestě barvy khaki, jež mu sahala až ke kotníkům. Další se na nohy postavil obézní chlapík s dětsky nevinnýma očima. Na první pohled mezi své druhy nezapadal, jeho známí však věděli, že pokud tento kuchař narazí na špatně umyté nádobí, dokáže se proměnit v krvelačného vlkodlaka. A konečně třetí povstala útlá postava ozdobená bujnými ňadry, dlouhýma nohama a slovníkem, se kterým by dostal padáka i dlaždič.

Zinkai vroucně rozevřel náruč. Komando z jiného světa dorazilo.

* * *

James rychle dýchal. Les jako by náhle ztichl, světlo ztlumilo. Kolem hlídkového stanoviště se po cestě k tajné Pevnosti blížily kroky. Cizí, nevítané kroky. Za chvíli tajemný chodec zdolá Oběšencovu zatáčku a objeví se ve skřítkově zorném poli. Nervozitou se mu chvěly ruce. Přišel čas? Je to už dnes? Vybavila se mu vzpomínka. Není to tak dávno, co tohle místo zakládali. Základní kámen Pevnosti položili před třemi roky. Před třemi dlouhými lety, plnými úsilí, potu, strachu a skrývání. Tehdy jí ještě neříkali Pevnost. Jmenovala se Per-ardua-ad-astra. James si pamatoval, že vznešené jméno, kterým ji pokřtil svatý otec revoluce, znamenalo něco jako příkrou cestou někam. Kam to jen bylo? Název pevnosti byl však příliš dlouhý, a mnozí si jej nedokázali zapamatovat. Navíc nikdo s výjimkou učeného Zinkaie pořádně nevěděl, co Perdu-astra znamená, jak vypadá a kde roste.

Našlapování se ozvalo znovu a blíž. Kroky byly podivně těžké a nepravidelné. Už nebylo pochyb, že vetřelec míří k samotnému srdci rebelů.

James se celý napjal, bude se muset rozhodnout. Teď!

Mezi kmeny smrků a borolip se objevila střapatá hlava s bílými vlasy. Ke skřítkovi se otočily zvědavé hnědé oči. James se v miniaturním zákopu překvapeně narovnal.

„Dobrý den, pane,“ pozdravil dvanáctiletý chlapec.

James nevěřícně hleděl na dítě, které si jej naopak prohlíželo jen s povrchním zájmem. Co na tom, že je od nejbližší civilizace dělily desítky mil divočiny.

„Není slušné neodpovědět na pozdrav,“ ošil se bledý chlapec.

„Dobrý den,“ vysoukal ze sebe překvapený skřítek.

„Vy jste skřítek, že?“

„Chrrm. Už to tak vypadá, mladý muži. Co tu pohledáváš a kde máš rodiče?“

„Rodiče jsou bůhvíkde a s Ocáskem nás rozdělila nešťastná náhoda při lovu. Už třetí den se toulám divočinou, totiž, my jsme se ztratili, a potom…“ otřásl se a zavrávoral. „Napadla nás puma, můj kůň se splašil a já… měl jsem menší nehodu.“

„Tak to tě asi budu muset vzít pod svou střechu, mladý muži,“ řekl James, jehož se zmocnila obrovská úleva, že nemusí zabíjet.

Mladík se smutně usmál.

„Ne, pane. Hlad mám, ale pochybuji, že mohu vaše pozvání přijmout. Nevíte, kdo jsem, a já zas nevím, kdo jste vy.“

„Hmm, máš pravdu, bystrý chlapče. Nuže, mně říkají…“ skřítek krátce zaváhal. Mladík se musel opřít o strom, aby neupadl. Rukou si tiskl bok, až mu zbělely klouby.

„Přátelé mi říkají Jim,“ řekl opatrně skřítek.

„Já se jmenuji…“ chlapec se pokusil poklonit, ale své jméno nedořekl, protože se jej zmocnila mdloba a srazila ho na zem posetou kobercem sedmikrásek.

James zaklel. „Zatraceně. Co s ním teď mám dělat?! Čert aby tu lidskou pakáž pobral, to by v pekle teprve vypuklo peklo!“ S tichým reptáním odběhl do Pevnosti pro pomoc.

Nad bledým chlapcem, zachumlaným v jahodníkové peřině, se sklánělo pět postav. Jejich stíny se tetelily v mihotavém světle svíčky a dodávaly jim zdání nadpřirozených bytostí. Ve skutečnosti jimi opravdu byly. Prostě zařízená komůrka vypadala jako klášterní cela. Zpoza masivních, tři metry tlustých zdí Pevnosti nepronikal zvenčí žádný hluk, jen několik bzzmuch létalo pod vysokým stropem.

Zinkai zabořil ruku do plnovousu a ten hrozivě zachřestil. Stařec tichounce zavzdychal. „Aj, jaj. Tohle nám ještě chybělo.“

James se podíval na své společníky po levé a potom po pravé ruce. Energicky zavrtěl hlavou. „Ať už je náš revoluční program jakýkoli, tohle je ještě dítě!“

Dryáda Bahničvochta svými šlahounovitými prsty pohladila obličej nehybného chlapce. Zanechaly na něm několik slizkých hnědých čárek. „Věčné dítě… Bude žít?“

Hobit Ianik ve velikých kulatých brýlích pokrčil rameny. „Takovou nemoc jsem ještě neléčil. Tohle nejsou žádné zaražené větry. Cítím, jak ho opouští síla – nejspíš nějaké vnitřní zranění.“

Josef Rulík si nervózně utřel ruce do bílého pláště, který vyměnil za montérky, a rozpačitě se rozhlédl po tvářích svých spolubojovníků. „Prosím, řekněte mi, co mám vařit. Co by mohlo takovému pánu chutnat?“

Zinkai se pousmál iracionalitě otázky. „Však vy to, Josífku, zvládnete. Pro revoluční odboj jste také nikdy dřív nevařil.“

„Odboj, odboj,“ mumlal v rozpacích kuchař. „Ještě nikdy jsem nehostil královského syna!“

„Ten kluk nám přinese leda problémy,“ postěžoval si James a rozhlédl se kradmo kolem. „Kde je vlastně Leelum? Přísahal bych, že tu ještě před okamžikem byl.“

„Začala mu služba, kolose. Střídal mě na hlídce,“ řekl goblin Malácio.

Zinkai se sklonil k Ianikovi a naléhal na něj: „Nesmí zemřít. Jsi přece felčar, tak něco udělej. Musí existovat nějaký lék!“ Hobit však smutně zavrtěl hlavou.

Zinkai zahromoval: „Kde ta Dáma vězí? Poslali jsme pro ni už před hodinou!“

„Musí tu být každou chvíli. Vydrž, maličký,“ zašeptala Bahničvochta.

James se naklonil nad bledého chlapce a neubránil se pohnutí. Z hezké tváře se ztrácel život každým okamžikem. Byla stále sinalejší, až měla téměř stejnou barvu jako mladíkovy vlasy.

„Konečně. Čekali jsme na vás!“ vydechl Zinkai a poklonil se ženě, jež vešla do místnosti. Byla zahalená v šedém plášti, který jí stínil obličej, přesto bylo z její postavy vidět, že je vysoká a štíhlá. Rebelové o krok odstoupili, aby jí udělali více místa. Tajili dech, zatímco se vzduchem šířila jemná vůně vanilky. Tajemná dáma beze slov přistoupila k chlapci a položila mu ruku na čelo.

„Paní,“ zašeptal James. „Princ tu nehybně leží více než dvě hodiny. Bojím se o něj a ještě více se bojím, aby na nás nepadl stín vraždy králova syna.“

„Jděte,“ zašeptala žena, ale její hlas zněl jinak než obvykle. Drhnul hrubým tónem, který skrýval hrozbu a nepřipouštěl neposlušnost. A možná se snažil i něco skrýt.

Poslechli, jeden po druhém tiše odcházeli z místnosti, aby se modlili za život malého prince. Zůstal jen James, který pozpátku zacouval až ke dveřím – tam ho ale zvědavost přemohla a on se skryl mezi polena u vyhaslého krbu.

Dáma byla viditelně rozrušená. Pokynula útlou rukou a dveře za Jamesovými zády se přibouchly, až skřítek leknutím nadskočil. Všiml si, jak se jí třesou prsty. Rozhalila princovu košili a obnažila holou dětskou hruď. Přejela mu po ní prsty, zajela ke krku a zpátky až na podbřišek. Přestože byla k Jamesovi otočená zády, skřítek cítil, jak se veškeré světlo v místnosti stahuje k její postavě. Jako by svíce náhle potemněly a ona tam stála tichá, obklopená mihotavou svatozáří, jako velký duch z dávných věků. Najednou se v její ruce objevil nůž. Než stačil James cokoli udělat, vnořila ho do princova těla a vedla řez jeho břichem. Vyvalila se krev a skřítek se musel zakousnout do pěsti, aby nevykřikl hrůzou. Zabila ho! Náhle Dáma odstoupila a napřáhla ruce. Z jejích rukávů vylétli směrem k Bajinjovi podivní zkroucení hádci. Celí zelení, pokrytí desítkami drobných listů, obsypaní zelenými kuličkami, vtrhli mezi princovy vnitřnosti. Ten náhle vytřeštil oči a vznesl se nad lůžko. Z rukou ženy proudily další a další výhonky a rvaly se do rány, kolem které se rozlévalo zelené světlo. Nové pletence zastavovaly krvácení a čistily ránu jako drobné jazýčky. Vzduch se chvěl magií a čpěl ostrou štiplavou vůní. A čím déle Dáma stála nad tělem chlapce, tím pleť na jejích rukou tmavla a vysychala, až byla svrasklá jako suché jablíčko. Vtom se princovo tělo zřítilo zpátky na postel. Poslední ze šlahounů, jako by byl nití neviditelné švadleny, prolétl dvacetkrát sem a tam po okraji rány. Dáma se pomalu jako padající pírko složila na zem. James se jí chtěl vrhnout na pomoc, po přestálém strachu však byl tak ztuhlý, jako by mu nohy zkameněly. Slyšel sípavý dech a skuhrající hlas: „Vodu.“

Konečně se probral z mrákot a náhle cítil, že jde o vteřiny. Přiběhl k židli, vyšplhal po její noze, vyskočil a za ruce se přitáhl ke stolní desce. S rozběhem narazil bokem do sklenice, kterou přinesli Bajinjovi. Převrhla se a vycákla svůj obsah na kamennou podlahu. Dáma se doplazila k rozlévající se loužičce, srkala vodu smísenou s prachem a špínou, jako by žíznila spoustu dní. Kápě se jí trochu svezla a odhalila příšernou scvrklou tvář, v bludišti hlubokých vrásek ale zářily krásné hnědé oči, nepřirozeně skelné horečkou. „Přines mi vodu!“

James vyrazil. Tryskem doběhl ke dveřím, krkolomně proskočil kočičími vrátky, že si málem srazil hlavu. Jeho milovaná Paní potřebuje pomoc. Křičel, spílal, burcoval všechny na doslech. Popoháněl je k vyšší rychlosti, když se sotva držel na Josífkově rameni. Utíkali se džberem do komůrky, kde umíral princ. Uběhlo sotva pár okamžiků od chvíle, kdy James místnost opustil, přesto, když rozrazili její dveře, uviděli, že se Bajinj právě posadil na posteli a obléká si košili. Veliké okno bylo dokořán a po Dámě v místnosti ani památky. A co Pevnost stála, víckrát se tam nevrátila.

DESÁTÁ KAPITOLA
Muž na roztrhání

„Kde žije Krakonoš?“ zeptal jsem se s úsměvem, ihned po pozdravu a dotazu na zdraví rodiny. Stál jsem v hale Grohmanovy boudy, kde mě přivítal rozesmátý Pepa. Péťovy brýle jsem si už před chatou sundal, zatímco složená kosa spočívala v přecpaném futrálu na běžky. Všichni přátelé nemusí vědět o tom, že jsem blázen.

Vysoký širokoplecí horal, kterému se už začínalo kulatit bříško, pokrčil rameny. „Snad na Krakonošově zahrádce, ne?“

Že mě to nenapadlo! „To je v Obřím dolu, někde nad Pecí, ne?“ ujistil jsem se.

„To jste celý vy, Pražáci! Berete si práci i na dovolenou. Chceš s ním udělat rozhovor pro váš upadající plátek, co?“ Pepa si zajel rukou do kratičkého plnovousu a burácivě se zasmál.

„Možná,“ zatvářil jsem se tajemně a nechal se odvést do kuchyně na panáka.

Rozvalil jsem se na posteli. Podlahu dvoulůžkového pokoje pokrývaly parkety a hnědý koberec, stěny byly obložené lakovaným dřevem. Několik kusů proutěného nábytku, stůl a dvě křesílka. Jezdím sem každý rok pobýt alespoň na několik dnů a už dávno jsem odhalil půvab téhle prostoty. Blížila se šestá hodina a za okny se vlády ujímala tma. Vzduch v chalupě byl teplý a suchý.

Wisconsin se kamsi vytratil, aby prý prozkoumal možné únikové cesty. Mnohem spíš šel pytlačit do spíže.

Přemýšlel jsem nad tím, co si asi myslí v redakci. Nebylo zvykem, abych se vřítil k šéfovi a naléhavě ho požádal o okamžitou dovolenou. O nemoci mého synka, se kterou jsem se svěřil kolegovi a příteli Jakubovi, věděli všichni. Šéf mi beze slova výčitky vyhověl.

Vyrušil mě nepatřičný zvuk. Podivné lehounké ťukání. Škrábání na okno mého pokoje. Přistoupil jsem blíž a odhrnul záclonu. Snažil jsem se očima prohlédnout tmu. Zuřila chumelenice. Moc dobře jsem si uvědomoval, že se nacházím v prvním patře, přinejmenším tři metry nad zemí. Zdálo se mi to? Škrábání se opakovalo a já sáhl po vypínači. Zhasnul jsem, abych lépe viděl za ztemnělé okno. Sněžilo hustě. Křehké, velké vločky se sypaly, kam jsem až dohlédl.

Náhle jsem si všiml, že některé vločky ulpívají ve volném prostoru, něco za oknem se pohnulo. Bylo to takřka neviditelné, další padající vločky dávaly tušit obrysy. Pařáty sápající se po okně vyluzovaly ťukavý zvuk. Šklebila se na mě ohyzdná tvář přízraku!

Šokovaně jsem vykoktal: „Wi-wiscon-sine!“ Couval jsem pozpátku od okna a zakopl o proutěné křeslo. „Wiskýýý!“ zařval jsem a upadl na podlahu. Dřevěnou chalupou zaznělo zadunění. Skřítek byl během okamžiku u mě a zjišťoval, co se děje. Nechápal jsem, jak se někdo s ochrnutýma nohama může pohybovat tak rychle. Rozsvítil jsem a vzrušeně mu převyprávěl příhodu s netvorem.

Wisconsin mi příliš odvahy nedodal. „Absolutně netuším, co by to mohlo být,“ nakrčil vrásčité čelo. „Nevím, co by tu dělal třeba džin; ale kdyby se sem chtěl dostat, protáhl by se nepatrnou skulinou, nebo by nadzdvihl střechu. Hmm, fakt divný.“

Opatrně jsme se přikradli k oknu.

„Já tam nic nevidím, Jáchyme.“ Zjevení bylo pryč.

Vtom se ozvalo hlučné zaklepání na dveře, při kterém jsme oba leknutím nadskočili. Hlas mi uvázl v hrdle. Bušení se opakovalo. Kdo to může být? Dříve, než jsem se odhodlal promluvit, dveře se s vrznutím otevřely. Do pokoje nahlédla Pepova opálená tvář.

„Seš v pořádku?“ zajímal se.

„Jo, všechno v pohodě,“ oddechl jsem si a úlevně se usmál.

„Tak mi vysvětli, proč mi tu bortíš barák a řveš jak na lesy?!“ rozdurdil se horal. „Na klepání neodpovídáš… Myslel jsem, že se ti něco stalo! Vod tý věci s Aničkou nevím, může to s tebou seknout a –“ vyčítavě se rozmáchl rukama.

„Promiň, Pepíku. Nezlob se. Zatočila se mi hlava, asi z tý změny tlaku. To víš, hory,“ lhal jsem.

Zdálo se, že jsem přítele uklidnil, ale neodpustil si poznámku.

„Dej se do pořádku, kamaráde!“ na stůl postavil skleničku. „A až budeš příště chtít vizoura, tak si pro něj přiď sám. Tady nejseš v ňákym velkoměstskym hotelu!“

S těmito slovy odešel a zanechal mě zkoprnělého uprostřed pokoje. Já že jsem objednával… aha, došlo mi to.

„To jsi objednal pro mě?“ smál se skřítek.

„Vypadám jako blbec,“ zhroutil jsem se do křesla a napil se zlatavé tekutiny.

Asi se zblázním. Převaloval jsem whisku na jazyku, až zhoustla. Obávám se, pokračoval proud mých myšlenek, že to bude brzy. Nádherně hřála.

Běžky se bořily do hlubokého prašanu. Z Rennerovek k Bufetu a odtamtud přes Liščí horu to šlo, potíže začaly až za Pecí. Nebe, které bylo do té doby jasné, se zatáhlo a začal padat sníh. Vytrvale. Lyžařská stopa byla ve chvíli zasněžená a já měl rozhodně co dělat, abych stíhal utírat pot do rukávu bundy a nezvolnil tempo. Holt jsem namazal na kapku jiný terén. Mám-li být do večera zpátky, musím pořádně máknout.

Smrčky podél cesty se prohýbaly pod vahou sněhové výzdoby. Na severní straně jejich kmenů se ježily naváté rampouchy zmrzlého sněhu a vypadaly jako hřebeny s vylámanými zuby. Stejné křehké rampouchy zdobily každou orientační tyč, každou lyžařskou značku. Kolem červených uší mi fičel vichr, který štípal do tváří a studil v nose. Sníh se bělostně třpytil. Projel jsem kolem vývratu, přes pláň pokrytou stovkami sněhových kopečků pařezů a vyplašil několik srnek. Skákající zadky zmizely za kopcem dříve, než jsem se stačil dvakrát nadechnout. Vedle majestátní dominanty Sněžky, těsně pod úrovní mraků, se vznášel velký dravec, nedokázal jsem však poznat, jestli je to káně nebo snad sokol. Nebo sebevrah v ultralightu.

Blížil jsem se ke Krakonošově zahrádce, když Wisconsin z kapsy zařval. „Slyšíš to?“

„Co jako?“

„Vytí jako.“

„Jako vlčí?“ upřesnil jsem.

„Ne, věnců vití!“ poškleboval se Wisconsin. „Proč se vy lidi vždycky tolik ptáte, kdykoli slyšíte něco, co vám nejde pod frňák? Doufáš snad, že po druhým nebo pátým optání to, čeho se bojíš, zmizí?“

Ignoroval jsem ho a zaposlouchal se do vrzání smrků, vzdáleného dunění nadzvukového letadla, skučení větru a… vytí.

„Slyším,“ potvrdil jsem chmurně a měl z toho pramalou radost. Nechtěl jsem se však vzdát tak lehce. „Vlci v Krkonoších nejsou.“

„To vysvětli jim,“ odvětil ponuře Wisconsin. A opravdu, náhle byli tady. Několik obrovských šelem kolem nás utvořilo kruh. Fixovaly nás hladovýma, lačnýma očima a jejich dlouhé červené jazyky se pravidelně klinkaly v rytmu klusu. Na vyhublých tělech vystupovala žebra pokrytá šedočernou srstí, rozcuchanou, bez lesku. Obnažené zuby byly spíš žluté a vražedně praktické.

„Ignoruj je!“ šeptal mi skřítek do ucha. „Máš pravdu, vlci v Krkonoších nejsou.“

Nezastavil jsem se a dál posunoval dopředu hned jednu a hned druhou nohu. V duchu jsem se snažil uklidnit – ti vlci tu ve skutečnosti nejsou, je to jen výplod mé fantazie, přelud. V nejhorším si sundám dětské brýle a zvířata zmizí.

Výhružné ohlušující zavrčení přešlo ve štěkavý hlas. „Má skřřřítkarrr. Sežžrrreme je!“

„Ne! Vhrrr. Nevidíííírrrr nás. Nemůžemerrrr ho sežrrrat!“ odpověděl jiný.

„Ale skřřřítka sežerrreme! Grrrau!“

Zatímco se vlci takto domlouvali, Wisconsin se třásl strachy.

„Jakoby nic! Dělej, jako bys je neviděl!“ Skřípavý hlásek odumřel, když se zavrtal hluboko do kapsy.

„Jakrrr ale dostaneme skřřřeta, když sedí narrrr seníkovi?!“

„Rraur-raf!“ vykřikl ten největší z nich, jehož tmavě šedou srst brázdily desítky jizev z dávných bojů. „Rrroztrrrhám je!“ Postavil se do cesty mým běžkám. Zavřel jsem oči a doufal, že vlkem proniknu jako stínem. Na poslední chvíli však šelma odskočila. Otevřel jsem oči a zachytil žlutý pohled. „Rrauugh! Kouknul se na mě!“ zařval triumfálně vlk. S leknutím jsem trhl hlavou a odvrátil pohled na vzdálené koruny borovic.

„Vidí nás! Rrroztrrrrhámerrrr!“ Pětice šedých zabijáků se skučením zaútočila.

Stále běželi v kruhu, jeden se oddělil a pokusil se prokousnout mi podkolenní šlachy. Dále nemělo smysl nic skrývat – uskočil jsem na běžkách a upadl. Vlčí čelisti klaply naprázdno. Chtěl jsem si strhnout brýle, avšak další vlk mi skočil po hrdle. Reflexivně jsem před sebe zdvihl hůlku a vrazil ji mezi tesáky šelmy. Několik zubů se zlomilo, šelma odskočila. Strhl jsem brýle. Ale co to?! Nezmizeli. Sotva jsem se zbavil jedné lyže, něco mi prohryzlo paži a smýklo se mnou do sněhu. Vykopl jsem nazdařbůh volnou nohou a ucítil, jak okovaná špička boty narazila na zvířecí tělo. Bolestné vyštěknutí potvrdilo tvrdost zásahu. Stále jsem však ležel na zemi a jednu paži mi rvaly vlčí čelisti. Byl jsem bezbranný.

V tu chvíli se na mě vyřítil nejstarší vlk. Jeho kruté oči slibovaly bolestivou smrt, sliny řinoucí se z tlamy… Odrazil se. Přestože jsem šílel bolestí, v tu chvíli jsem zapřel do sněhu hůlku a pozvedl ji před sebe jako kopí. Šelma tvrdě dopadla, až se kompozitová hůl prohnula. Hrot však nepronikl do vlčí hrudi hluboko. Smrdutá tlama se mi dál sápala po krku, bylo jen otázkou času, kdy tyčka povolí a vlk mě pod sebou nadobro pohřbí. Zahlédl jsem, jak ke mně běží další zabiják, tesáky se mu hrozivě leskly. Umřu, uvědomil jsem si se zvláštním nepřirozeným klidem. Dřív než Péťa.

Už jsem skoro cítil strašlivé sevření. Zpomaleně jsem viděl, jak na konci jazyku útočící šelmy jiskří sliny. Šedé tělo se mihlo jako čmouha a zázračně nade mnou prolétlo. Ozvalo se bolestivé zakňučení a křupnutí. O sekundu později mým zorným polem znovu prolétl ten samý vlk, tentokrát opačným směrem. Vypadalo to, jako by jej někdo uchopil a v půlce otočil o sto osmdesát stupňů. Vzduch protrhlo další hrůzyplné zavytí, zuby drásající mou paži povolily. Stále se mi však po krku sápal Zjizvený. Nebýt péřové bundy, ze které jeho pařáty již nadělaly fašírku, dávno by mi rozdrásal hrudník. Hůlka se stále více ohýbala. Odpudivý dech zvířete zaplnil celý vesmír. Znenadání zasvištěl tmavý stín a ze strany nabral vlčí lebku takovou silou, až se její polovina změnila v krvavou kaši. Nenávistné žluté oko naposled zamrkalo a vyhaslo. Zavládlo náhlé ticho.

S vypětím sil jsem mršinu odvalil a pozvracel se. Udusané prostranství bylo prázdné, až na tři vlčí mrtvoly, barvící sníh do ruda. Nade mnou se skláněl mohutný člověk a podával mi obrovskou ruku. V druhé svíral zakrvácenou berlu, velkou jako stromek. Dlouhé husté vousy měl slepené sněhem a stříkanci krve. Jeho obličej se ztrácel ve stínu velikého klobouku se širokou krempou. Modré oči statného padesátníka si mě zvědavě měřily.

„Seš v pořádku, mladej?“

„Chci říct… eh. Díky,“ vykoktal jsem.

„Arrchcuh fuj, uhhhch,“ kašlal Wisconsin a vířil oblak vatelínu a pírek. „Hepčíkurva!“ Vyčítavě na mě pohlédl. „Jsem alergickej na peří. Hepčííííí!“

Cizinec se zarazil. „Aha, teď už chápu, proč tě ta smečka vrrků napadla. Obvykle si lidí nevšímají, i když jim to spíš zazlívám. Našel by se nejeden turista, kerýmu by taková zkušenost prospěla… vlastně by to prospělo všem, mrchám vlezlejm. Chrrrhmm,“ natáhl cizinec hlen a odplivl si. „Co ti budu povídat.“

Pokyvoval jsem a cítil, jak mi z koutku úst stéká slina. Po celém těle jsem se třásl. Šok – uvědomoval jsem si a snažil se ze všech sil pochlapit. Něco jsem tomu pánovi chtěl říct, ne? „Turisti jsou mrchy.“ Vyhrabal jsem se na nohy a podíval se na pravou paži. Teda spíš na to, co z ní zbylo. Ani nebolela; vatelín byl nasáklý krví a další stékala po ruce na zem. Horké kapky se propalovaly sněhem. Bylo jich strašně moc! Svaly jsem měl na cáry – nechápal jsem, že necítím bolest.

„Hepčíííkurva! Jsi v pořádku, Jáchyme?“ upřel na mě udivené oči skřítek. „Jáchyme?!“

„Moje řeč, Králonoše jsou túristů plný,“ navázal vysoký cizinec a zakoulel očima. Pak se náhle rozhoupal a bláznivě zatočil. Ucítil jsem náraz, jak mě do hlavy praštila sněhem pokrytá zem, nebo to snad byla ta smrtonosná berla? Poslední, co jsem uviděl, než mou mysl pohltila tma, byly obrovské boty bradatého velikána, který stál na stropě pokrytém bílým kobercem a ďábelsky se šklebil.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA
Rozhodnutí, která nejdou vzít zpět

Goblin Malácio cítil podivný stesk. Vždycky si myslel, že Leelum je jeho přítel. Včerejší noci beze stopy zmizel. Čert aby to spral! Nikdo nevěděl, jestli skřítek dezertoval nebo se stal třeba kořistí hladové lasice. Naposled jej viděli, když nastoupil hlídku. Když ho ale přišli vystřídat, nebylo po něm ani památky. Na druhou stranu (v tu chvíli se goblinova ústa roztáhla do šklebu, jenž odhalil dva ostré horní špičáky) to mělo i svá pozitiva. Teď bude šéfem hlídky jmenován on. Malácio Zodpovědný. Malácio Statečný. Malácio Pro-Boha-CO-TO-BYLO?!

Mezi stromy se jako bílý duch bez nejmenšího hluku míhal stříbrný stín. Jezdec na obrovském koni, za nímž byl na provaze přivázán ještě jeden, menší. Obě zvířata měla kopyta obalená pytlovinou.

Ubohý goblin se ve strážním koši v koruně borolípy roztřásl tak, že ani nedokázal zaměřit zbraň. Ve skutečnosti se mnohem více snažil nezemřít hrůzou.

Trvalo jen chvilku, než tichý jezdec odklusal, jak Malácio doufal, mimo doslech. Goblin si špinavým rukávem otřel pot z čela a oběma rukama si zakryl oči. „Soustředit se, soustředit,“ horečně blekotal. „Strach zabíjí myšlení, smrt je malý strach… strach je myšlení…“ Zavrtěl rozhořčeně hlavou a zapnul krátkovlnnou vysílačku. „Mám strach, že smrt přichází.“

Doufal, že není pozdě.

* * *

Leelum se usmál na ryšavou veverku. Jen stěží na sobě nedával znát spěch a netrpělivost.

„Chceš oříšek, maličká?“

Zvířátko s korálkovýma očima přihopkalo blíž a souhlasně zakníkalo.

„Tak pojď, dítě,“ natáhl k ní ruku.

S rychlostí, jakou by od skřítka nikdo nečekal, se Leelum vymrštil z vozíku, ve kterém byla zapřažená tlustá bílá myš, a vrhl se veverce kolem krku. Ta zajíkavě vypískla a prohnula se pod jeho vahou. Vyprostit ze sevření silných pařátků se však nedokázala.

„Dostaneš ho, když mě vyneseš na vrchol támhleté sosny,“ zašeptal jí skřítek do ucha žiletkovým hlasem. „A nezkoušej mě shodit!“

Veverka to nezkusila, avšak její roztomilá naivní důvěra k cizincům dostala na frak. Žluklý burák, který dostala o chvilku později, na tom pranic nespravil.

Leelum se z výšky rozhlédl po okolí. Je to vůbec tady? Správný strom? Jeho oči po chvíli našly, co hledaly. Přeplazil se po široké svažující se větvi, zhoupl se po mladé haluzce a přistál vedle strašidelného útvaru, který použitým materiálem připomínal hnízdo.

„Igle!“ zavolal Leelum. „Kde seš, ty zatracenej ptáku?! Iiiigle!“ Skřítkův hlas zněl o poznání výhružněji.

„Néřvite, vzbúdite mi mládý,“ vyjekl nerudný hlas z kukaně. „Stará jé na lóvu, přiďté pózdějc!“

„Igle, Igle, IGLE!“ zalomil skřítek rukama. „Je pohotovost! Král potřebuje tvý prašivý křídla!“

Za okrajem roztřepeného hnízda se objevil krajíček sokolí hlavy a zahnutý zobák. Na skřítka se upřela černá zornička. Když nenašla žádné známky nebezpečí, váhavě se vynořil i zbytek sokola v celé své dravčí kráse. Jedním spárem se s předstíraným nezájmem podrbal pod štíhlým, zašpičatělým křídlem.

„Jóóó? Tak král, najédnou. A jak můžu vjédět, jésli ses vópravdu népřidal k těm rébely? Ahá?“ zaskřípal pták nadšený vlastní mazaností.

„Igle,“ zalapal po dechu Leelum. „IGLE! Ty idiote! Ty ostudo ptactva! Ty užvaněnej pitomče! Děláš – si – ze – mě – šoufky?! Já už se postarám, aby tě protáhli drací linkou a zaživa servírovali na zasedání predátorské lobby!“

Sokol naprázdno polkl, jako by mu náhle vyschlo v zobáku. „Nóó, chápej táky ty mňé. Já musim sédět na véjcich. A když kral závolá, abych hnéd létěl sédět na vejcích jému, a je mu šůmfuk, ésli se céstou přétrhnu! Vždyť sé pódivej na ty šíšolínky.“ Pyšný otec se nazdvihl a odhalil pod sebou tři žlutě skvrnitá vajíčka.

„Tak poslouchej,“ snažil se Leelum mluvit klidně. „Když se teď sebereš, pohneš těma línejma křídlama a doneseš mě do paláce, budeš zpátky zaručeně dřív, než začnou lítat.“ A pro sebe skřítek dodal: pokud teda nebudou inteligentní jako ty, protože to by se taky z tý skořápky nikdy nemuseli dostat.

„Jóó? A kdo se vó ně póstará, dyž sé mi třéba něco stáne?“ nedal se Igl.

Na ptáky se musí pomalu, prozpěvoval si v duchu skřítek. Pomalu, pomaličku…

„JESTLIOKAMŽITĚNEVYRAZÍME,TAKSETIDOCELAURČITĚNĚCOSTANE!“

V nastalém tichu se ozvalo duté křupání. Malí sokoli se zvědavě klubali na svět.

* * *

„Poplach,“ křičel James. „Červená tři! Útočí na nás!“

V Pevnosti panoval všudypřítomný shon. Rebelové pobíhali jako hejno splašených kachen.

Výstražné majáčky, umístěné v držácích na pochodně, pulzovaly rudým světlem. Dlouhými chodbami se nesla znásobená ozvěna spěchajících kroků desítek nohou všech velikostí. Josef Rulík se lopotil u podlouhlých dřevěných beden ve vstupní hale Pevnosti. Dnes se nedokázal kochat nádhernou gotickou klenbou sálu, místo toho sveřepě zápasil s páčidlem. Zabral, až se mu úsilím napjala žíla na krku. Vrz. Vrz! Křach! Lup! Ufff! Další víko odskočilo. Josífek přeběhl k vedlejší bedně.

Hobit Ianik odhrnul izolační filcový přehoz a molitan, třesoucíma se rukama vyházel slámu. Na dně ležely pistole. Granáty. V další bedně automatické pušky. V jiné maskovací sítě. Náboje. Vojenské zubaté nože. A v další minomet s municí. Bahničvochta začala seřazeným rebelům rozdávat kevlarové vesty. Od spuštění poplachu uplynulo sotva pět minut.

„Červená tři! Všichni na svá místa!“ neslo se rozlehlými chodbami pevnosti s poetickým jménem. Hvězdy se chvěly očekáváním.

Jezdec na bujném bílém hřebci zakovaný do zářivě stříbrného brnění se zastavil asi sto metrů od masivní brány. Přilba s bílou točenicí a klenotem ve tvaru draka měla otevřené hledí. Zářily z něj pozorné zelené oči. V kroužkovém závěsu na opasku se houpal jedenapůlruční meč s čepelí barvy rtuti. V levé ruce rytíř třímal štít s kruhovým výklenkem pro jezdecké kopí, které svíral v druhé ruce. Na hrudním plátu zbroje ve slunečních paprscích házel prasátka zlatý kříž Ankh, svatý symbol a odznak paladina. Muž seskočil ze sedla a zabodl kopí do země. Poklekl. Nádherný bělouš neklidně odfrkával. Z jeho nozder stoupala pára a srážela se v drobné kapky. Smaragdové oči se pomalu zavřely, zatímco rty bezhlesně pronášely modlitbu. Amen.

Odhalili nás, letělo Jamesovi hlavou. Vypadá to, že přišla chvíle vynést trumfy. Díky bohu, že tak učiníme při obraně vlastních životů.

Oběma nohama se opřel o dřevěnou konstrukci, podobnou podvozku středověkého lodního kanónu, ve které byla zaklesnuta Bereta ráže 9 mm. Tlakem levé nohy na provaz pootočil těžkou hlaveň. Pečlivě zamířil na cíl. Jako otěže sevřel v pěstech provázky, vedoucí k lučíku pistole.

Bylo hrozivé ticho. Vítr honil po zemi spadané listy borolip. Na jasné obloze kroužil černý mrchovran. Špatné znamení.

Paladin sklopil hledí a jemně pobídl koně. Bledé světlo vytvářelo kolem jeho zbroje svatozář. Boží válečník vyrazil cvalem k Pevnosti ježící se zbraněmi. Vzdálenost se závratně zkracovala. Cval přešel v trysk.

Ozvalo se ohlušivé zarachocení, jaké ještě Utopie neslyšela. Rvalo uši a bodalo u srdce. RA-TA-TA-TA-TA! Dávka koncentrovaného pekla smetla koně, který se poděšeně vzepjal, a rozervala mu hruď až po břicho. Ostře zakvílel minomet. Když ohnivý výbuch rozmetal hlínu a zbytky statečného hřebce, paladin tam nebyl. Utíkal k bráně. Vzduch kolem něj zhoustl střelami. Jako olej.

Rytíř se prudce zhoupl v pase a uhnul svištící kulce.

Další unikl skokem do kotoulu, který doprovodilo zařinčení zbroje. Musel se zranit, avšak bleskově vstal a nastavil dávce z kulometu štít. Kulky zabubnovaly o stokalenou ocel. Hlasitě zanaříkala, avšak odklonila jejich proud. Paladin, stále třímající kopí, nabíral rychlost a řítil se proti bráně. Zdálo se, že se o ni každou chvíli rozbije! James strnul a prudce trhl provázky. Zpětný ráz podvozku pistole jej odhodil a vyrazil mu dech. Těsně před branou sebou paladin cukl, jako by jej něco štíplo. Zakolísal. Se zaťatými zuby vbodl do země kopí a prudce se odrazil. Když přelétal nad hlavami obránců, stojících na palisádě pevnosti, vytrhl od pasu meč. Ten zasvištěl v zářivém oblouku. Krev pokropila nádvoří. Hadrová postava hobita se ve vzduchu převrátila a rozplácla se jak široká tak krátká na prašné zemi.

Rytíř v tu samou chvíli se zařinčením dopadl na kamennou dlažbu vnitřního nádvoří. Okamžitě se zkusil postavit, ale jedna noha mu vypověděla poslušnost. Akrobatický kousek zaskočil obránce natolik, že se zatím neprobrali z překvapení. Paladin se znovu pokusil vstát.

„Ty hyeno! Ty nájemnej zabijáku!“ první k sobě přišel Josífek a s očima plnýma slz se vrhl paladinovi v ústrety. Pistole v jeho ruce zaštěkala. Jednou. „To máš za Ianika!“ Dvakrát. Třikrát. První střelu rytíř odrazil mečem. Pronikavě zaskučela a narazila do zdi, až odlétla sprška rozdrceného kamene. Další střela prorazila ramenní plát a další se zaryla v oblasti jater. Stříbrný válečník se s výkřikem zhroutil na zem. Z proražených otvorů prýštily čúrky tmavé krve. Kuchař si neuvědomil, že zbraň v jeho ruce už jen naprázdno cvaká. Když proti němu paladin mrštil meč, nevšiml si ho dřív, než mu vyjel zády.

„Dóóóst!“ Zvučný hlas přerušil bitvu a strhl k sobě pohledy všech. „Dost,“ tiše zopakoval bledý chlapec, který vyběhl na nádvoří. „Okamžitě toho nechte! Copak nevidíte, že je to můj ochránce? Jiříku,“ došel k paladinovi. „Žiješ?“

„Pane? Díky bohům… árch,“ válečník zachrchlal a vyplivl krev. Špinavou tvář, ze které zářily horečnaté oči, znetvořila bolest. „Nic vám neudělali…“ bylo to spíš šokované konstatování než otázka.

„Zranil jsem se na lovu. Zachránili mi život!“

James jako omráčený došel k podivné dvojici.

„Ty jsi Ocásek?“ Zeptal se paladina užasle.

Ozbrojenec se na něj nechápavě podíval, zvrátil oči v sloup a omdlel.

„Ocásek je můj kůň, ty troubo! Tohle je Svatý Jiří!“ Bajinj zalomil rukama. „NOSÍTKA! Rychle! Zavolejte nějakého doktora!“

Rebelové se vrhli zachraňovat život nepřítele.

* * *

Skvadra Terrora pochodovala rozlehlou plání za zvuku burácivé písně. Zachmuření zjizvení muži v černých pancířích vypadali jako bájné Ódinovo vojsko padlých hrdinů. Každý byl jiný, a přece si byli všichni podobní – hustá obočí, plnovousy a nelítostné oči. Jejich hluboké basové hlasy doprovázely údery sloních bubnů.

Meč a zbroj, síly zdroj, zpívali ponuře. Rum, Bum, nezůstaly pozadu bubny.

Poplašené polní orlovky zabušily křídly, z křoví v děsu vyrazilo stádo srnek.

Až ránu dám, tak praskne kost, Rurum-BUM!

Sevřené řady zvedaly nohy jako jeden muž. Okované boty se bořily do vlhké prsti.

Na rameni vousatého velitele, který kráčel v čele skvadry, seděla malá postavička a zoufale se snažila při natřásavém pochodu nespadnout.

Padne muž, zbortí se dům, Rum, Bum,
válka straní hrdinům, Rurum-BUM!
tak dříve než nás přejde zlost, Rum, Bum,
rozvrátíme nepřítelův dům, Rata-BUM-Ratata-BUM!

Píseň dále rozváděla, jakým způsobem bude nepřátelské obydlí pobořeno, jak potupně budou pobiti nepřátelé, jakou kořist chrabří vojáci získají, a nejvíc slok se věnovalo tomu, jak budou znásilňovat uchvácené ženy. Když už si Leelum myslel, že nemůže být hůř, začali znovu od začátku.

Skřítek si svíral hlavu v dlaních. Při každém Rurum-BUM! sloních bubnů nadskočil, divže si nepřekousl jazyk. „Musíte do toho tak mlátit?“ vřeštěl. „Vždyť se to nedá poslouchat! Copak to neslyšíte?!“

Nikdo ho neslyšel a palice ze slonoviny dál nezadržitelně dopadaly na obrovské bubny potažené hrubou šedou kůží.

Rurum-BUM!

Leelum měl co dělat, aby si zachoval zdravý rozum. Raději nemyslel na to, že je čeká ještě půl dne ryčného pochodu. Zdálo se, že obrovskému jezdci ve stříbrné zbroji, který se náhle objevil po jeho boku, rámus nevadí.

„Pane Elnegire?“ pípl skřítek.

„Jestli jsou mé domněnky pravdivé, je teď jeden z mých bratří v zajetí rebelů. Potom počítej s mým mečem, králův špione. Jestli ale na místě nebude ani on, ani princ, dostaneš jinou odměnu. Ty i tvoje žoldácká banda.“

Skřítek se instinktivně přikrčil. „Pane ze Saccéry, obávám se, že pokud se opravdu vydal zachránit prince sám, je tvůj přítel v této chvíli mrtev.“

Rytíř ale jen mávl rukou. „Neznám Jiřího osobně, ale předchází ho působivá pověst. Nenechal by se přemoct ani legií skřítků jako ty.“

Leelum pokýval hlavou, ale v duchu si posteskl nad pošetilostí silných. A k tomu ho ještě trápilo, že zklame krále. Hlavně ho přiveď zpět. Zkus s nimi vyjednávat. Dej jim, cokoli budou chtít. Jestli mu ale zkřiví jediný vlas, nechám je nabodnout na… hmm, na co se nabodává? Nechám je nabodat Ovolůzskými sršni!

Leeluma to nemile udivilo. Připadalo mu trapné, že se král stará jen o svého syna a nejzávažnější sdělení o vzbouřenci ovládané bráně světů a dovozu zapovězených zbraní jej nechává chladným. Lidé se, pravda, rozhodují emotivně – ale král?! Hlava národa?!

Utopie však není ztracena. Leelum poznal, kdy nadešel čas dát všanc kariéru, přátelství, a dokonce i život. Leelum nezklame důvěru, kterou dějiny do jeho rukou svěřily, protože nebude-li mor zapovězených zbraní zničen teď, už se to nepovede nikdy.

Nervózně pohlédl na talířový detektor kovů, jenž se houpal veliteli žoldáků u pasu. Připomněl mu, jaké podstoupil riziko, když ho při jedné výpravě propašoval až do tajné skrýše. Bude to ale stačit?

Jako malá kamínka naděje hřál skřítka na prsou zmuchlaný cár papíru – mapka, která prozrazovala místo, kde pod metrovým příkrovem hlíny a kamení ležela pohřbená truhla. Nebyla to jen tak ledajaká truhla s čistými šaty nebo starými učebnicemi. Nebyla to ani truhla s pokladem zlata a drahokamů. Bylo v ní něco mnohem mnohem důležitějšího. Něco, co už mělo sílu změnit dějiny. Čtyřiašedesát granátů.

* * *

Kolem Tůně stálo shromáždění postav. V pohádkovém davu hrály desítky barev a nepřeberná různorodost uší, štětin, frňáků, pařátků, svalů a očí; stál v něm rozložitý kyklop, zahalený v kožešině z ledního medvěda, několik štíhlých elfů v zelených pláštících, dva kloubnatí goblini, skupinka drobných skřítků, rozvážný gigašnek s paravánem, rodinka nerudných trpaslíků, železný golem, ze kterého se při každém pohybu sypala zrnka rzi, dva rozevlátí jihovětrníci, skupina dryád ze všech koutů světa, párek kentauřích poslů a hlouček lidí v čele s bělovlasým princem.

Před několika hodinami byl do zázračného vodního portálu odvlečen polomrtvý rytíř. Teď čekali. Čekali a přemýšleli nad tím, jak je možné, že zachraňují paladina. V duchu se radovali, že dokázali přemoci tak strašného nepřítele, ale zároveň jim z toho běhal po zádech mráz. Čekali a obdivovali Jamese, Zinkaie i paladina, kteří uznali chybu.

Rytíř si myslel, že přichází pomstít smrt svého chráněnce. Kam až jejich paměť sahala, nezměnil žádný z paladinů svůj názor. Žádný se nikdy neomluvil.

Dokázali vycítit historičnost události, i když ještě netušili, jakým způsobem se zapíše do dějin. Vzrušené mumlání a štěbetání utichlo. Bývalý králův nejvyšší vezír pozvedl ruce.

Tůňka zabublala, po jejím okraji se rozběhly drobné rytmické vlny.

„Slyšte, přátelé. Slyšte!“ volal Zinkai Levallan.

Vibrace vody narůstaly, šplouchání zaplnilo uši všech přítomných. Nad Tůňku vystříkla voda a na okamžik ve vzduchu zmrzla ve tvaru albatrosa, potom spadla a roztříštila se o vodní hladinu.

„Shromáždili jsme se tu, abychom oslavili vzácný okamžik v dějinách Utopie. Zvítězili jsme nad jedním z nejlepších bojovníků země!“ V tu chvíli dav propukl v jásot a do vzduchu zapráskalo několik výstřelů. Zinkai rozpažil ruce a všichni rázem utichli.

„Ano, myslíme si, že jsme zvítězili, ale je to on, kdo nás porazil. Ukázal velkou odvahu, když se chtěl pro prince obětovat. Odnesli jsme jej portálem a našli pro něj pomoc v lidském světě. Pomoc, kterou my nedokážeme poskytnout. Paladin uznal svou chybu a žádal mě o odpuštění. Víte, co to znamená?“

Rebelové zahučeli rozporuplnými pocity. Mnohem raději by slyšeli chválu svých velkých činů, než že byli poraženi.

„Když jsme se dokázali domluvit s paladinem, proč bychom to nemohli zkusit s králem? Dlouho jsem přemýšlel, a přestože se dosud o této věci s Jamesem přeme, nabízím vám cestu smíru. Dejme panovníkovi ultimátum.“

„Já vám nabízím cestu rychlé války, hrdinství a slávy,“ vykřikl James. „Dobydeme Zlatověží a zbytek země se pokoří! Půjdete-li za mnou, neslibuji jednoduchou cestu. Budete strádat bolestí a smutkem za padlé druhy, nakonec ale dojdeme velkému vítězství a míru.“ A přestože malinká, zdála se náhle jeho postava vyšší a tvář zářila smělostí a vznešeným odhodláním. „Pokud se ale většina z nás vysloví pro vyjednávání, nebudu reptat.“

Všichni byli tiší, dívali se po očku jeden po druhém. Přemýšleli. A někteří se začínali usmívat.

„Přicházejí! Do zbraněchrrrr –“ výkřik odezněl, přeťat v půli, a přerostl v kvílivý řev.

Radostný šum se změnil v nevěřící hrůzu.

Do půli hraničářových plecí se zakousla těžká zahnutá čepel. Vousatý válečník v rohaté přilbě, který se za umírajícím vztyčil jako hora, vytrhl meč z těla, jež vedle jeho svalnaté postavy vypadalo téměř jako dětské. Vydal mocný pokřik, při kterém mrzla krev v žilách. Máchl rudě se blyštící čepelí a přes kopec se přelily desítky řinčících zabijáků s vražednýma očima. Jako černý příboj se vrhli z příkrého srázu. Mezi nimi se míhala postava obrovitého rytíře zakutá od hlavy až k patě ve stříbrné zbroji.

Okamžik ohromení pominul. Řičící hordě mávající sekerami, kopími a meči odpovědělo staccato rotačního kulometu, kterým od pasu vypálil kyklop. Jeden z elfů se sklonil k dalekohledu odstřelovací pušky, ozvalo se ostré prásknutí. Potom ji odhodil a z řemene na zádech strhl uzi. Sta-ca-ta-ca-ta-ca. Trpaslíci tasili sekery i automatické pistole. Blížící se nepřátelé se ocitli v roji kulek, které jim trhaly maso. Štípaly kosti. Tříštily lebky. Kapradí zrudlo krví.

„Házejte, pro spásu Utopie, házejte!“ Leelumův žalostný hlas zanikl ve všeobecné vřavě.

První granát přelétl skupině obránců nad hlavami a explodoval u nedaleké skály. Tlaková vlna je srazila na zem. Další výbuch otřásl zemí blíže a rozséval smrt v podobě ostrých štěpin. Exploze plamenů. Černý dým. Ptáci v celém okolí poděšeně vzlétli.

Hlaveň rotačního kulometu se s vrznutím ještě několikrát otočila, než ztichla docela.

Řady obránců a útočníků se s třeskem srazily. Jeden z hraničářů popadl Jamese do ruky a vyskočil na nohy. Nepřátelé se řítili všude kolem. Hraničář okovaným předloktím odrazil výpad žoldákova obouručáku. Levačkou mu jej vytrhl z ruky a hlavicí muže omráčil. Nedokázal ale odklonit hrot oštěpu, který našel cíl v jeho srdci.

„Probohy! Vždyť je mezi nimi princ. A živý!“ vykřikl Leelum. „Přestaňte!“ Na všech stranách ale zuřil lítý boj a fanatičtí útočníci nepřestávali házet granáty, přestože zabíjeli i ve vlastních řadách. Bajinj spatřil Jamese, jak bezbranně leží v nejprudší válečné vřavě, a vydal se k němu. Koutkem oka zahlédl vyceněné dravčí zuby. Černobradý válečník se rozmáchl, aby jej rozpůlil těžkou sekerou. Vtom se za ním vztyčil stříbrný rytíř a rozdrtil hlavu zabijáka válečným kladivem. Bajinj se rozběhl a náhle musel krkolomným skokem uniknout z dosahu granátu, který explodoval pouhých deset metrů od místa, kde před okamžikem stál. Rytíře výbuch odhodil do nejprudší válečné vřavy. Princ sevřel v ruce Jamese.

Míhali se kolem. Rebelové. Vojáci. Svět byl rudá čmouha. Kožená prošívanice. Barva železa hraje ohněm. Všudypřítomný třesk zbraní. Nářek a steny. Modré varkoče. Šplíchance krve. Ožehlá zelená kamizola…

Princ unikl drtivému útoku halapartnou. Za jeho zády přistálo černé vajíčko. Oslnivě bílá. Ohnivá. „Matko!“ vykřikl princ. Cítil, jak se za jeho patami propadá země, prší úlomky kamení, cítil spalující žár, který jej hrozil sežehnout. Zoufale se odrazil a přitiskl Jamese k sobě. Exploze jej nabrala na horká křídla a mrštila jím do vzduchu. Přetočil se v letu a dopadl do Tůně světů. Vycákly tisíce křišťálových kapek, které na okamžik zůstaly nehybně viset ve vzduchu, aby se v nich zatřpytily všechny strašlivé barvy krveprolití. Bajinje i Jamese pohltil mráz a modročerná tma.

V té chvíli zakončil jeden z posledních granátů balistickou křivku přímo na vodní hladině. Zinkai sklánějící se u Tůně oněměl.

S podivným vzlyknutím se starý vezír vrhl do jezírka, aby zbraň obalil svým tělem.

DVANÁCTÁ KAPITOLA
Malá noční smrt

Za zaprášenými okny nemocnice panuje bezhvězdná noc. Prudce se ochladilo. Námraza kreslí ostrým nehtem roztřesené křehké vzory, které na skle proti tmavému pozadí připomínají drobné rybí kosti rozsypané na černém přehozu přes rakev.

Uvnitř místnosti stojí přísné postele. Čtyři. Kovové trubky jejich konstrukce jsou ledové, erární modrá povlečení jsou hrubá a nepoddajná. Přesto v nich leží děti. Namáhavě oddychují, jako by i ve spánku sváděly boj s nelítostnou nemocí. Vzduch uvnitř pokoje je suchý, prosycený štiplavým pachem dezinfekce. Chlapci se asi zdá zlý sen, protože se s trhnutím probudí.

„Mami?“ Široce rozevřené oči zírají do tmy, kterou projasňuje jen slabé světlo lampy ztracené v hloubce pod okny. Ticho. Sen pokračuje? Po peřině se rozběhne škrábání. Cupitání nožiček neviditelného smrtícího štíra. Blíží se! Malé srdce bije jako splašené. Jsem vzhůru? Chlapec strne. Škrábání se přiblíží k hlavě, až úplně k uchu. Dětský pot stéká po tváři a krku.

„Petře,“ zachraptí naléhavě hlas.

Nedokáže ze sebe vypravit ani slůvko.

„Ššššš,“ snaží se ho uklidnit vyčerpaný James. „Jsi ve strašném nebezpečí. Teď mě dobře poslouchej!“ Skřítek se skoro dotýká Péťova ucha a něco naléhavě šeptá. Nedává to smysl. „Je to Poslední kapka. Ona věděla, že to přijde. Nic víc nezbylo, jen to. Já už se ale nemám kam vracet. Už tam nepatřím. Rychle, pij!“ V pařátcích svírá malou lahvičku.

O okamžik později se dveře na chodbu rozlétnou. Proti oslnivému světlu se rýsuje silueta černější než noc. V ruce se leskne obrovský meč, ostrý jako břitva.

Opuštěná noční nemocnice. Dlouhé vyblýskané chodby zejí prázdnotou. Prosklené dveře se ani nepohnou. Výtahy bez života visí v přízemí. Dalekou vrátnicí tiše vyhrává televize, u které klimbá vrátný. Strohá budova působí jako opuštěná zapomenutá krabice.

Vtom se ozve zoufalé hrůzyplné zavřeštění, které probudí desítky dětí. Noční vrátný se zavrtí s pocitem mírné nevole. Zvedne hlavu, kterou měl položenou na stole. Poslouchá. Přepne šumící televizi na jiný kanál a po chvilce znovu upadne do neklidné dřímoty. Zdají se mu zmatené a strašidelné sny.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA
Kámen mudrců

Ucítil jsem, jak se cosi vlhkého a měkkého dotklo mého obličeje. Překvapeně jsem zamrkal a opatrně zvedl víčka. Zíral jsem do hnědých opičích očí, utopených pod nadočnicovými oblouky tmavého svrasklého obličeje, který lemovaly modrobílé chlupy. Z široké tlamy po stranách vyčnívaly silné špičáky. Ne, uvědomil jsem si ještě v mrákotách, tohle není Wisconsin. Dříve než jsem si stačil ujasnit, nejde-li o další noční můru, za zády bestie se ozval hluboký hlas.

Řekl něco jako: „Fuj, Nanuk, acha pukcha!“

Bestie se zašklebila a odhalila řadu zažloutlých křivých zubů. Zvířeckým hlasem vyrazila: „Ba-uka pitu kokuka!“ Potom mě píchla špičatým nehtem černého ukazováku do břicha a s otřásáním, které mohlo (ale také nemuselo) být smíchem, slezla z postele, ve které jsem ležel.

V nevelké místnosti dřevěného srubu vládl strašlivý nepořádek. U jediného stolu, sbitého z několika borových prken, seděl starý vousatý známý s mým ještě starším a vousatějším společníkem. Podivný bílý opičák se odkolébal na opačný konec místnosti, kde pod jediným oknem stálo rozvrzané štokrle, vyskočil na něj a zahleděl se smutně do světa venku.

Cizinec, který mi zachránil život, pokuřoval z metrové, nádherně vyřezávané fajfky. Wisconsin měl hlavu v hrnku z pálené hlíny. Když se jeho střapatá kštice za okamžik vynořila, vyvstal mi na mysli obraz oceánského kanibala. Jeho obličej byl celý upatlaný od podmáslí, jen na místech kolem očí zůstaly čisté kruhy.

Skřítek si dlouhým jazykem oblízl tváře i nos. „Tak ses konečně probral. Paráda.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se všeobecně.

„Nanuk tě očichával. Nejspíš zjišťoval, jestli by se s tebou nemohl spářit,“ zamumlal dýmající obr.

Byl jsem tak mimo, že jsem se ani nedokázal divit. To jej zřejmě povzbudilo, aby vysvětlení rozvedl.

„Chápej, v okolí moc sněžnejch žen nežije. Ve skutečnosti ještě žádnou nepotkal, tak to musí furt testovat. Teďka je zklamanej a možná trochu navztekanej, takže bych ti rozhodně nedoporučoval nějak ho provokovat, ledaže bys chtěl zakusit pocit fyzické schizofrenie.“

„Nechtěl,“ tím jsem si byl jist.

„No, nemusíš se bát. Docela ho pobavilo, když slyšel tvýho přítele vyprávět, jak jsi ty přemohl démona alkoholu. Řikal, že takovejhle šášula… No, to je jedno. Nechci ti brát ten ždibec sebevědomí, kerej ti snad ještě zbejvá.“

„Vtělená ohleduplnost,“ odsekl jsem ledově. „Když jsem se ptal, co se stalo, myslel jsem, jak se stalo to, že jsem v jedné chvíli ležel na zakrváceném sněhu a v druhé ve dřevěné chalupě s opicí a obrem. A červotoči, jak slyším.“

„Jo tohle?“ znuděně protáhl vousáč. „Wisconsin tě tam nechtěl nechat ležet, tak jsme tě odtáhli do mý chajdy. Nechápu proč, ale vypadá to, že tomu skřítkovi na tobě záleží,“ zavrtěl nevěřícně hlavou.

V teple, které se ve vlnách šířilo od krbu, se probudila bolest ruky. A byla strašná. Zkroutil jsem se a zaťal zuby. Na krku mi naběhly žíly.

„Myslím,“ zachrčel jsem, „že potřebuju doktora!“

„A co se týče těch červotočů, který mi předhazuješ,“ ignoroval mé úpění vousáč, „jsou cvičený. Právě mi z tamhletoho jedlovýho pařízku vyhlodávaj zouvák. Ve stropních trámech maj jenom bytečky.“

Wisconsin houkl zpoza řady lakovaných samorostů: „Budeš v pořádku, Jáchyme, fakt. Onoš tu má léčivý byliny, uvaří ti z nich magickej odvar. Že jo?“

„Jasně,“ kysele se zašklebil obr. „Jinak já jsem poustevník Onoš, kdybys to ještě nevěděl. A tenhle yetti se jmenuje Naugakara-Nukamocha, slyší ale i na Nanuka. Skřítek mě varoval, že chápeš pomalu.“ Napřáhl ke mně obrovskou tlapu, ve které mi rozdrtil zdravou levou ruku. Pak rozvážně potáhl z dýmky a vypustil ke stropu několik oblačných kroužků. Vznášely se a proplétaly a jejich dokonalé tvary se rozbíjely až o hrubě ohoblované trámy plné bytečků.

„A kdyby tě zajímalo, proč jsem tě přesto, že lidi nesnáším, odvedl k sobě – tak je to jedině kvůli tomu chudákovi klukovi, kerej fakticky za nic nemůže.“

Poděkoval jsem Wiskymu očima. Onoš odešel k peci a přihodil do ní několik pořádných polen. V plecháči, který už chvíli stál na plotně, začala vřít voda. Obr do něj rozemnul hrst omamně vonících bylin. Ze svazečku visícího pod stropem utrhl několik zhnědlých suchých stébel, nalámal je na jemné kousky a vhodil do lektvaru. Z podezřelé krabičky od sirek přisypal špetku bílého prášku. Jedno nahnilé jablko rozmáčkl v dlani a šťávu nechal stéci do hrnku. Všechno řádně zamíchal. Potom ze zavařovací sklenice vytáhl za nohu uschlou žábu a strnul v hlubokém zamyšlení. K mé nesmírné úlevě ji zase vrátil zpátky. Wisconsin zatím plazivě šmejdil po místnosti.

„Už máš ten z švába chlup?“ zahromoval poustevník.

„Hepčíííkurva! Hlásim, že pod postelí je jen peří!“

Snažil jsem se zahnat myšlenky na oheň, který stravoval mou pravou paži.

„V dětství jsem slyšel o hrdinovi hor jménem Krakonoš, možná že s ním máš něco společnýho?“

„Tohle jméno jsem přestal používat už dávno,“ odpověděl mi hlas zpoza širokých zad.

Byl jsem opravdu zvědavý a mlčení se neúnosně protahovalo. Už jsem chtěl promluvit, když Onoš pokračoval.

„Fakt dávno. Už je to několik staletí, co jsem se v těhle horách usadil. Staly se mým domovem,“ otočil se ke mně s vážnou tváří. „Taky jsem se k nim podle toho choval, tak jsem o ně pečoval. Nádherný zelený kopce, nekonečný hvozdy, potoky studený tak, že ti zatrne, když se napiješ. Kdysi tu žili orli! Dokážeš si to představit? Vznešení orli! Na Stoleté slavnosti Korunovali mě, nezištného ochránce, králem hor, které též pojmenovali na mou počest. Král Onoš, jakpak ti to zní? Jestlipak jsi věděl, že se tyhle nádherný hory jmenovaly Král-Onoše?“ Jeho oči planuly hrdým ohněm, ztracené v krajině vzpomínek.

Okamžik pominul a pohled poustevníka zůstal opět bezvýrazně modrý a prázdný. Otočil se zpátky k bublajícímu lektvaru. „Znáš lidi… a lidi dvacátýho století jsou ještě dvacetkrát horší než ty v devatenáctym. Jako cholera. Horší než cholera – túrismus,“ převalil to slovo na jazyku, jako by křoupal živého chrousta. „Měl jsem to tušit, když začaly ty potíže s Trautenbergem. Všichni jste v jádru stejný. Hamižný, hlučný, bordelářský a všude strkáte frňák. A komolíte názvy.“ Od té chvíle mlčel, až do doby, než na stůl se šplouchnutím postavil odpudivě čpící lektvar.

„Mlíko, cukr?“ zeptal se s jedovatým úsměvem.

„Cukr,“ špitl jsem.

„Nemáme,“ vycenil dravčí zuby.

„Díky,“ nenechal jsem se vyvést z míry.

„Není zač,“ zhodnotil situaci. „Ještě jsi to nevypil.“

Smířil jsem se s tím, že si opařím jazyk, nadechl se a obrátil tekutinu do sebe. Okamžitě se mi zatočila hlava. Před očima se roztančily duhové kruhy. V párech. Střecha srubu zmizela a stěny náhle rámovaly jasnou noční oblohu. Po jejím obvodu visely třpytivé vánoční ozdoby. Z měsíce se stala hlavička novorozeněte, nějak jsem věděl, že se dívám na vlastní obličej. Hrála třeskutá jásavá dechovka a ohlušovala mě. Dítě-měsíc na mě mrkalo a dělalo obličeje. Hvězdy začaly triumfálně vybuchovat. Pestrobarevný ohňostroj sršel celým vesmírem. Komety za sebou táhly ohony jasné jako jazyky svářečských elektrod. Mezi nimi projížděli artisté na cirkusových koních. Lunární obličej se měnil, stárl, v tváři se zračil strnulý úsměv. Pod měsícem se na stříbrných řetízcích objevila tabulka s nápisem: Jáchym sobě. Písmena vyšlehla plamenem a v okamžiku shořela. Hvězdy se dál měnily v supernovy a já si s hrůzou uvědomil, že jich už moc nezbývá. Asi dvanáct. Sedm. Zhasínaly jako svíčky osudu. Poslední dvě. Zastavte to! Jen jedna svíce. Tma. Tvář v měsíci se stala středem vesmíru. Měnila se, byla stále vychrtlejší, líce se propadaly. Náhle jsem věděl, že to nebyl můj obličej, ale jiný, stejně blízký.

Na bezhvězdné obloze zůstala viset lebka. Zuby dutě vyklapaly jméno. Procitl jsem.

Pořád seděli u stolu.

„Jak ti je?“ zeptal se Wisconsin a v očích měl starost.

Zavřel jsem oči. Nemohl jsem se vyčerpáním ani pohnout.

„Máš tuhej kořínek, mladej, trochu jsem to přehnal s dávkou houbovýho extraktu. Hlavně, že se ti zlepšila ruka.“

Opravdu jsem v nevrlém hlase zaslechl stopu provinilosti? Svému ošetřovateli jsem ale musel dát za pravdu, bolest ustoupila. Když jsem prohlédl zranění, zjistil jsem, že je pokryté novou, světle růžovou kůží. Zázrak! Tedy přesněji, první zástupce kategorie zázraků, který mi přinesl prospěch.

„Zatím si musíš dávat pozor, ještě týden žádná námaha – ta mladá kůže je citlivá a mohla by popraskat. Vyhejbej se žáru, chladu… však víš,“ Onoš pokrčil rameny.

„Cítím se jak na smrtelný posteli,“ řekl jsem a byla to pravda. Všechno mě brnělo, nejvíc hlava.

„Už zase si stěžuje, je to dobrý,“ uchechtl se Wisconsin. „Mimochodem! Zatímco jsi spal, probral jsem s králem Onošem ten náš kamennej problém.“

„A?“ zeptal jsem se.

„No,“ ušklíbl se skřítek. „Dá nám šanci ho získat.“

Můj vnitřní alarm začal zvonit jak na lesy. „Nemyslíš tím hledání ve starejch mapách, hrdinskou výpravu, labyrinty, smrtící pasti, a tak dál, jak to při podobnejch podnikách bývá… Nemůže nám ho prostě dát? Nebo aspoň půjčit?“ slevil jsem.

Wisconsin se otočil k ponuře mlčícímu Onošovi s výrazem já-jsem-tě-varoval.

Obr s dýmkou pokrčil unaveně rameny. „Jáchyme, podívej se, to, že jsem vyhnanec zkyslej v Pomezí, ještě neznamená, že opustím všechny pohádkový principy, podle kterejch jsem celej život žil. Jestli ti má Kámen mudrců patřit, musíš si ho vybrat. Je-li ti souzený, dostaneš ho dřív, než bys řekl švec. Tak to u nás chodí.“

„Vybrat,“ zopakoval jsem.

„Zatímco jsi spal, připravil jsem ti na stole těhle pět šutrů,“ pokynul rukou k dřevěné desce. „Musíš vybrat ten správný. Znáš příběh o Zlatovlásce, jak tam hrdina volí jednu ze zahalenejch panen? Tak tohle je stejný, jenom nejde o prsatou babu.“

Vstal jsem a přistoupil ke stolu, na jehož desce ležely alespoň tři kila hornin. Každý kámen byl jiný. Lišily se tvarem i barvou. Přesto mě na první pohled žádný nezaujal. Mozek se rozběhl na plné obrátky. Určitě existuje způsob, jak poznat ten pravý. Věděl jsem to.

Důkladně jsem prohlédl okolí, jestli neuvidím mušku, kroužící nad jedním z šutrů. Nic. Napříč stolní deskou vyrazil pavouček. V duchu jsem zajásal, částečně jsme přece v pohádce. Jak se však ukázalo, radoval jsem se brzy. Když se kolem Wisconsina blížil k prvnímu kameni, skřítek vystřelil svůj dlouhý jazyk a moji nápovědu slupnul jak malinu. Bude to asi něco jiného, došlo mi, a postupně jsem kameny jeden po druhém vážil v ruce, přikládal je k uším, potom čelu, nakonec ochutnával. Jednou se mi zdálo, že dokonce něco cítím – ohlazený šedočerný kámen s ploškami slídy byl teplejší než ostatní. Tázavě jsem se podíval na Wisconsina, ten však jen pokrčil rameny. Pokusil jsem se získat čas. Třeba se ten stárnoucí podivín prozradí.

„Pane Onoši, na cos ho vlastně potřeboval ty?“

„Tos teda uhodil hřebíček na hlavičku,“ povzdychl si oslovený. „Kdybych věděl, že je Praha ještě strašnější než túrismus, nikdy bych pro něj nejezdil.“

„Ale přece ses tam nakonec vydal. Proč?“

„Inu, určitě jsi slyšel, že mám zahrádku. Krakonošovu zahrádku. No, a od toho neustálýho ohejbání, jak ji furt opečovávám, plazím se po kolenou a pleju ty prokletý byliny, jsem chytil artrózu. Ale pekelnou! Vidim, že už máš na jazyku, proč se na to na starý kolena nevykašlu. Co? Ha?“

Ani mě to nenapadlo… „Zrovna jsem se chtěl zeptat.“

„Ty léčivý byliny, co tam pěstuju, jsou totiž to jediný, co mi na artrózu zabírá. Teď už chápeš to neštěstí?“ udělal dramatickou pauzu. „Doufal jsem, že s Kamenem to dilema nějak rozlousknu. Nebo si ho aspoň píchnu do zahrádky na skalku.

Kdo mohl vědět, že bude dělat sojka problémy? Vztekala se, že mám novýho rádce. Jak ta potvora žárlivá ječela! A že jestli mi už její donáška není dost dobrá, tak ať jí řeknu na rovinu, že ji pouštím po věrné celoživotní službě k vodě.

Abych byl upřímný, v posledních letech se to její zpravodajství zvrhlo v hromádku ožvejkanejch drbů, výlevů z jejího manželskýho života a odpornejch anekdot o kukačkách. Zvláště toho posledního mám až po krk. Při její vyřídilce jich kolikrát vychrlila až patnáct za minutu. Nejhorší ale bylo, že mě v jednom kuse honila. To bylo pořád – na Luční hoře někdo odhodil obal vod zmrzliny, mlíkař Vichnar v Peci vypustil do potoka olej, na Dvorský házej vajgly z okna, na Frýzovkách se toulá chlápek převlečenej za medvěda, kůrovci žádají odstranění feromonovejch pastí. Ale aby našla léky na artrózu, to ne!“

„Asi jste s tím nezkoušel zajít k doktorovi,“ poznamenal jsem skepticky.

„Až budu chtít, aby mi krev pily pijavice, pozvu si na návštěvu felčara místo tebe,“ odsekl Onoš.

„Když jsme u těch mravenců –“ nadšeně se vložil do hovoru Wisconsin.

Utnul jsem ho, protože mě něco napadlo. „A copak vám ten Kámen nic neporadil?“

„Právě v tom je to jádro problému. Poradil. Doporučil mi picnout sojku, přidat zelí a ukuchtit krkonošský kyselo. Až ho prej sním, ta artróza jako zázrakem zmizí. Když to ale mrcha pták slyšel, věrnost-nevěrnost, zafrčely křídla a byl v trapu. Vod tý doby Kámen mlčí.“

Takže jsme zpátky tam, kde jsme byli. Znovu jsem se nahnul nad kameny rozložené na stolní desce. A všiml si něčeho, co jsem dřív neviděl. Stěží jsem potlačil chvění a triumfálně ukázal na vybraný kámen. „Tenhle je Kámen mudrců! Ten chci a žádný jiný!“

Když se na tváři Onoše usadil kyselý úsměv, byl jsem si jist, že jsem vybral dobře.

Chaloupka schoulená v náručí košatých borovic se za našimi zády vzdalovala. Vánice naštěstí pominula a jen tu a tam se k zemi snesla vločka. Rychle se mi vracela síla. Pomalu jsem kráčel podél šňůry hlubokých stop, které v čerstvém sněhu vyhloubil těžký Onoš nesoucí mé bezvládné tělo. Zima do mě zarývala studené spáry a slibovala, že nejhorší mráz přijde po západu unaveného slunce. Když jsem si vzpomněl na včerejšího přízračného návštěvníka za oknem a dnešní příhodu s vlky, zachvěl jsem se. Přitáhl jsem si límec až k uším, abych nepřišel ani o trošku drahocenného tepla, a bořil se dál do hlubokého sněhu, který hlasitě vrzal.

„Jak jsi poznal, že je to ten kámen?“ Wisconsin překypoval zvědavostí.

Neodolal jsem pokušení. „To je takovej seníckej trik. Nic pro skřítka.“

„Nenapínej,“ škemral Wisconsin a cukaly mu koutky.

„Prosím!“

„No dobře. Neodolám tak poníženým prosbám,“ uvolil jsem se s úsměvem. „Všimnul sis, jakými kameny je dlážděný hradní nádvoří?“

„Ty jsi ale mazaný!“

„Jasně,“ ucedil jsem nejistě, když se nepřestával šibalsky usmívat.

Wisconsin už to nevydržel a vybuchl smíchy, až zpoza jeho vrásčitých víček vystříkly slzy.

„Seš fakt démon!“ chechtal se jak blázen a bušil pěstičkami do péřovky. Dělal při tom takový kravál, že vyplašil veverku. Trvalo několik minut, než se konečně uklidnil.

„Zahoď to,“ mávl rukou.

„Jak to myslíš, zahoď?!“

„Obloučkem do sněhu, třeba,“ poškleboval se Wisconsin.

„Chceš mi snad naznačit,“ snažil jsem se mluvit klidně, „že to není Kámen mudrců?“

„Přesně tak.“

„Jak to můžeš vědět? Onoš tvrdil, že je!“

„Onoš je taky pěknej parchant. Svůj klenot by člověku pro nic za nic nevydal.“

Zavrtěl jsem bezradně hlavou. „Já už tomu vážně nerozumím. Znám Krakonošský pohádky. Měl jsem Krakonoše za mocného a dobrodějného kmeta, který se staral o ochranu přírody, slabých a utlačovaných. Staročeskej superman. Zachránil mi život, ne?“

„Ze zvědavosti, řekl bych. Nejspíš ho zajímalo, jak je možný, že dospělýho seníka napadla smečka vrrků. On ve skutečnosti Onoš není zlej, spíš bych řek, že mu pro lidi nezbylo moc pochopení.“

Pokrčil jsem rameny.

„Onoš byl jedním z těch bláznů, kteří se kdysi rozhodli žít tady dobrovolně. I když jsme už tehdy věděli, že není možný mezi lidma zůstat normální. Prostě to chtěl. A když po čase změnil názor, bylo už pozdě. Tvůj svět zdeformuje i ty nejsilnější charaktery. Zmuchlá je, psychicky sežmoulá, až z nich kape fantazie. Na úplném konci zůstává jen šedivý rosol a šustění peněz. Nikdo tomu úplně nerozumí, ale všem to nahání hrůzu. Zpočátku tomu nevěříš, říkáš si: to se mi přece nemůže stát, a pak je najednou pozdě. Na duši máš vypálenej cejch, kterej už nikdy nesmeješ.

Onoš byl kdysi králem, ale když přišla nová doba, světový války a populační exploze, nedokázal se s tím vyrovnat. Lidi na cestě k ‚civilizaci‘ sráží do bahna tisíce křehkých mýtů, které jim nestojí ani za odkašlání. Nespokojíte se s tím, že je něco krásný, musíte se tomu dostat pod kůži, pitvat to, prozkoumat a nakonec znuděně odhodit vysátou šlupku. Sám nevím, proč vás nedokážu nenávidět – z toho musí každá rozumná fatost zešílet.“

„Krakonoš zešílel?“

„Kdysi. Povolily mu nervy a svrhnul pár lavin na turisty. Vždycky prásknul tou svojí berlou do země a bílá masa se dala do pohybu. V tu chvíli neviděl, že se pod sněhem dusí nevinný děcka a jejich mámy a tátové, horská služba, náhodnej běžkař… Bylo mu to jedno, viděl před sebou jen ten lidskej dav, zhmotnělej pokrok. Vyfásl Černou známku, jeho jméno zařadili na Listinu nežádoucích. Od tý doby tu musí zůstat. Přestože svejch činů lituje, neřek bych, že má lidi o moc radši, než když na ně házel ty laviny. Stejně tak pochybuju, že by si dal s naschválama pokoj. Možná přijde den, kdy to znovu přežene a pošlou na něj paladina. A to bude konec.“ Skřítek se odmlčel.

„Ale ten falešnej kámen… podfoukl nás?!“ vyslovil jsem nahlas své obavy. V myšlenkách jsem neviděl usychající a nemocné stromy, zmrzačené lány pařezů, hynoucí zvěř, Krkonoše plné odpadků, kvůli kterým se Onoš mstí… To, co jsem viděl, bylo mnohem, mnohem smutnější. Prázdná nemocniční postel.

„Takže nám nabídl pět bezcenných šutráků. Hajzl! Kde je ale ten pravý?!“

„Sáhni si do pravé kapsy, vědátore,“ skřípl Wisconsin. „A nebreč,“ dodal se sklopenýma očima.

Poslechl jsem ho a ucítil v dlani cosi šišatého, teplého, velkého asi jako husí vejce. Povrch to mělo hrubý jako smirkový papír.

„Zatímco ses prospával, šel Onoš s Nanukem stáhnout vrrčí kůže. Porozhlídnul jsem se po světničce a věř nevěř, ozval se mi sám. Je docela lehký, když chce.“

Vytáhl jsem ruku z kapsy a otevřel dlaň. Zíral na mě ten nejpodivnější kámen, který jsem kdy viděl. Vím, že zíral zní divně, ale já opravdu cítil intenzivní pohled. Přesto na povrchu kamene nebyly zřetelné žádné oči, škvíry, prohlubně. Tvarem to bylo dokonalé husí vejce. Na první pohled však bylo jasné, že ne obyčejné. Barva povrchu se neustále měnila – chvíli odrážela tmavě modrou oblohu, o okamžik později zestříbřela a jakoby zežmolkovatěla, plynule ztmavla do neproniknutelně černé, kterou se jako komety rozběhly zlaté žilky se slídovými sklíčky. Najednou jsem v ruce držel zlatý valoun.

„Kameni, moudrý Kameni, ptám se tě, jaký je smysl života,“ slavnostně pronesl skřítek.

Kámen nezklamal očekávání a udělal dramatickou pauzu.

„Hodně cestovat,“ odpověděl skřítkovi nadpozemsky zvučný hlas, vysoký tak akorát, aby mohl patřit jak ženě, tak i muži. Na první poslech mě zaujal jeho zdroj, či spíše jeho absence. Hlas nevycházel odnikud a přitom se zdálo, jako by mi mluvil někdo těsně u ucha. „Nemýlím-li se, tak vám nevadí, že jsem vám právě řekl smysl mého života? Ale já se vlastně nikdy nemýlím. Téměř nikdy.“

„Prošel testem,“ zazubil se skřítek. „Je pravej.“

„Myslím, že by bylo fér vás upozornit,“ zazvučel Kámen, „že vám už zbývá jen jedna otázka.“

„Cože?!“ vyhrkl Wisconsin a vyvalil již tak dost vypoulené oči. „Proboha proč?“

„K smrti rád cestuju,“ odvětil klidně Kámen. „Když každému klientovi zodpovím pouze jednu otázku, rychle mě pošle dál. Prodá, daruje, zahodí… prostě se mě zbaví, chápete?“ vysvětloval pobaveně. „Stydím se, že mě toto opatření napadlo až v osmnáctém století. Nemusel bych celé šestnácté a sedmnácté smrdět v zatuchlém, vlhkém a nesmírně nudném laboratoriu.“

„Zatraceně,“ zaťal skřítek vztekle pěstičky. „Tak mi teda řekni, jak je možný, že –“ duchapřítomně jsem mu ukazováčkem přiklapl ústa.

„Toto nepovažuj za vybranou otázku,“ zdůraznil jsem. „Dokázal bys vyléčit jistou nemoc?“

„Ne, ale vím přesně, co máš na mysli,“ zazněl astrální hlas. „Slyš mou radu! ZACHRÁNIT PETRA MŮŽEŠ TAK, ŽE V UTOPII NAJDEŠ, CO JSI ZTRATIL, I KDYŽ TO UŽ BUDE NĚCO JINÉHO, A DŘÍV, NEŽ SI UVĚDOMÍŠ, ŽES TO NAŠEL, ZNOVU TO ZTRATÍŠ, AŽ SI TĚ TO NAKONEC NAJDE SAMO.“

„Díky, moc jsi nám pomohl,“ ušklíbl se Wisconsin, a zatímco jsem zíral s otevřenou pusou, vymanil se z mého zajetí. „Můžu ještě jednu otázečku? Docela kratičkou, nesoutěžní!“ Nestihl jsem ho zastavit. „Kde je nejbližší mraveniště?“

Abych ukončil nepřetržitý naléhavý proud skřítkových proseb a výhrůžek, zapřel jsem se a lyžařskou hůlkou rozhrábl zasněženou hroudu. Wisconsin mlsně zakoulel očima, až jsem se lekl, že se mu zaseknou za víčky a už nevyjedou.

„Teď tam vysyp cen tukr,“ vzrušeně švitořil a přehazoval písmena.

V jeho prackách se zčistajasna objevila dlouhatánská slámka. Držel ji obouruč s jedním koncem přisátým k ústům a já se rozhlížel, kam se hodlá potápět.

Zatím malí pracovití tvorové nešťastně a dost zmateně pobíhali, aby jim nebyla zima. Někteří nosili taková malá bílá vajíčka, druzí lezli ostatním dezorientovaně po hlavách a další sbírali bělostné krystalky. Právě na ty se plně soustředila skřítkova pozornost. Mohutně nasál vzduch.

S plnými chroupajícími ústy šťastně mumlal: „Zbožňuju mravence s cukrem!“

* * *

Praha byla špinavá a smutná. Tiše jsem stál a nechal vločky smíšené s kapkami deště, aby mi dopadaly na hlavu a v čúrcích stékaly po tváři. Zplihlé vlasy se mi lepily na čelo, ale nějak na tom nezáleželo. Hradba černých stromů, na nichž visely poslední listy, ostře kontrastovala se sněhem na čelech náhrobních kamenů. V zimním šeru se jich rojily tisíce; nadzdvihávaly sníh jako jedovaté houby. Některé ohladil čas, další zarostly břečťanem, nyní uschlým a netečným jako jejich nájemníci – hroby, pro něž v myslích pozůstalých už nezbylo místo – další náhrobky, svědomitě opečovávané, zářící tmavým mramorem, obviňovaly beze slov: Tady ležíme, a přitom jsme nedávno byli jako vy!

Vpíjel jsem se do podobizny v nenápadném náhrobním kameni, nevnímaje zimu ani mokrý vítr, který si našel cestu kabátem. Pohladil jsem leštěnou desku a setřel z ní napadané listí, pařáty větviček, špinavý sníh. Kostkovaným kapesníkem jsem obtáhl zlatá písmena, která prozrazovala, čí popel se ukrývá v zelené urně. Chtěla být sežehnuta. Když jsme o tom kdysi mluvili, smála se. Nedokázal jsem si představit, že by se do alabastrového těla zahryzli červi. Vlastně, co na tom záleželo?

„Je to… těžký, víš,“ zašeptal jsem. Vím. Jak se má Péťa? slyšel jsem jemný hlas.

„Když jsme přijeli, volal jsem do nemocnice. Koupil jsem kopačák, aby měl radost, a těšil se až… Sestra mi předala ošetřujícího lékaře.

Petr je v hlubokým bezvědomí. Doktor vyhýbavě přiznal, že vůbec netuší proč! Pozval mě, ať zítra přijdu. Chtěl se mnou mluvit osobně a měl takovej přiškrcenej hlas. Bojím se, Aničko. Bojím se tam jít.“ Jel jsem prstem po náhrobní desce a propojoval jednotlivé vodní kapky v loužičky.

Seber se, Jáchyme. Všechno dobře dopadne.

„Jako s tebou?“ chtělo se mi zakřičet. Mlčeli jsme. Dlaň přitisknutá na ledovou desku ztrácela mrazem cit.

Vstal jsem a zhluboka vydechl. Od úst se mi kouřilo. Hřbetem ruky jsem si otřel nos.

„Ať už jsi kdekoli, nejspíš v ráji, miluju tě.“

Taky tě miluju, strašně. Jako bych ji slyšel zašeptat těsně u svého červeného ucha.

Svědila mě hlava, kůži jsem měl mastnou a nezdravě bledou. Poslední týden jsem o sebe moc nedbal a události včerejška mi přihodily na hrb deset let. Pročísl jsem si rukou vlasy a znovu zabořil obličej do dlaní. Seděl jsem vedle nemocniční postele, na které ležel Petr, napojený na kapačce. Monotónní pípání EKG mě přivádělo k šílenství.

Od včerejší návštěvy hřbitova jsme s Wisconsinem prohodili sotva několik slov. Samozřejmě, že jsem ho nechtěl vzít s sebou, ale v tom pes zakopaný nebyl. Byla to jeho vina. Nebýt Wisconsina, byl by dnes Péťa „v pořádku“, třebaže jen v uvozovkách. Teď leží jako mrtvý, neslyší můj hlas, necítí, že ho hladím.

Zacloumala mnou slepá zloba. Přece se to nestalo jen tak!

„Jestli je to práce tvého kamaráda, rozmáčknu ho v pěsti!“

Zvedl ke mně tmavé lesklé oči jako korálky. Po chvíli je zase sklopil.

„Tohle přece není možný!“ vstal jsem ze židle. „Jeden den byl živej jak hříbě, a zničehonic o sobě neví. Dává ti to smysl?“

Pokrčené zkrabacené čelo a třesoucí se fousky.

„Dá-vá to smy-sl?!“ slabikoval jsem a musel ze mě jít strach, protože skřítek ihned odpověděl.

„Přísahám, že nevím, co se stalo! Zeptej se Jima, až ho najdeš! A přestaň si na mně vylejvat bolest, jsem jen malej skřítek a moh’ bych se v ní utopit…“ zakvílel.

Měl jsem ho už fakt dost. „Od chvíle, co jsem tě potkal, je to furt horší!“

„Počkej, počkej. Chtěl jsi to zkusit, nebo ne?“

„To jsem netušil, do jakýho svrabu mě zatáhneš!“

„Svrabu je plnej svět. Potřebuješ viníka? Tady jsem. Jen mi to všechno nalož na záda! Klidně!“

„Cože? Ty se ještě budeš tvářit ublíženě?! Vždyť je to tvoje chyba! Přál bych si, abych mohl vrátit čas –“

„Nelži sám sobě, nechceš vracet čas. Ty už žiješ v minulosti. Před smrtí svý ženy!“ vyštěkl Wisconsin. V tu chvíli mě nenapadla žádná odpověď a zavládlo strašlivé ticho. Neovládl jsem se a porazil ho prstem. „Co ty o tom můžeš vědět, ty mrzáckej spratku! Nikdy jsi nikoho neměl rád! Pohádková postavička k smíchu!“ Chtěl jsem mu ublížit.

„Tak k smííííchu?!“ rozzuřeně protáhl Wisconsin.

„Přesně tak! Nejsi nic než snůška idiotskejch průpovídek. Ublíženej mrzák a –“

„K smíchu seš leda ty, s tou svojí posranou realitou. Víš ty co? Lituju tě a taky lituju dne, kdy jsem se ti zjevil!“

„A já lituju toho, že jsem kdysi zachraňo–“

Nestačil jsem doříct. Skřítek zavyl a v místnosti se miniaturně zablesklo, jako když se najednou spálí několik žárovek. Přístroje sledující život se zbláznily. Mezi skřítkovými pařátky se zmaterializovaly duhové jiskřičky, vzduch zhoustl, prodchnut těžkou pachutí přezrálého sirupu a máty. Cítil jsem, jak čas zpomalil. Korálkové oči se zúžily do nenávistných štěrbin. Drobné bílé zuby vyceněné ve vlčím šklebu ostře kontrastovaly s rudými dásněmi. Kde se vzal, tu se vzal… vyrazil proti mně napříč místností živelný proud použitých injekčních jehel. Jejich špice se vražedně leskly a svištěly vstříc mému obličeji. Vrhl jsem se na podlahu, přestože jsem tušil, že uniknout nestihnu. Přijdu o zrak, obličej mi rozbodají na cedník! Bradou jsem udeřil do lina, až se mi zatmělo před očima. Za mými zády se ozvalo rachocení padající omítky, do které narazil roj ocelových hrotů. Wisconsin dokázal v posledním okamžiku kouzlo odklonit a všechny projektily skončily ani ne metr nad mou hlavou.

Zůstal jsem ležet jako omráčený. Ztěžka jsem dýchal.

„Promiň, unáhlil jsem se,“ ozvalo se tiše z postele.

Když jsem neodpovídal, zeptal se Wisconsin znovu: „Jáchymku, jsi v pořádku?“ Spustil se z prostěradla a ručkoval dolů, ujely mu ale zpocené ruce a skřítek sebou pleskl na zem, kde se roztáhl jak široký tak dlouhý. Chvíli sebou bezmocně zmítal, než se opět vyhrabal na tenoučké nohy. Zvedl střapatou hlavu a náhle pochopil důvod mé neschopnosti promluvit. Netrucoval jsem.

Pod postelí leželo Jimovo bezhlavé tělo.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA
Poselstvo z pekla

Král Utopie, Medard I., se opíral o zábradlí vypouklého balkonu. Kamenné sloupky byly vytesány ve tvaru úchvatných malornů, zábradlí tvořily jejich propletené větve. Vše dokrášlovaly detailně vyvedené hvězdicovité lístky, na nichž byl rozeznatelný každý ohyb, každá nepatrná žilka, jako by vzácné stromy zkameněly, ovívány teplým vánkem uprostřed letního odpoledne. Na každém konci balkonu stál jeden leokar, šavlozubý lev s orlími křídly a ocasem kosatky, symbol svrchované královské moci, která spravedlivě vládne vzduchu, pevnině i mořím.

Medard měl toto místo rád tesknou láskou, jakou milujeme příliš krásné věci. Připomínalo mu čtyřicáté narozeniny a velkomyslný dar od gnómských poddaných z Kutných hor. Ušklíbl se při vzpomínce na to, co bylo v celé ložnici prachu, když nechal hned druhý den vybourat východní zeď a přistavět tento architektonický skvost. Tak vzniklo místo s nejkrásnější vyhlídkou na Zlatověží. Král častokrát vstával velmi brzy, aby se potěšil tichým a ničím nerušeným požehnáním úsvitu nad milovaným městem, korunou své říše. Zázrak, který mohl sdílet s pekařem, žebrákem a třeba i s potulným psiskem.

Nejprve se slunce zalesklo na špicích nejvyšších věží, Všebožské katedrály a mramorové jehly Zednářského cechu, potom se rozzářila majestátní kopule soudního dómu, zlatý hřeben říšské knihovny a zelenou mědí pokrytá střecha kovářské univerzity, a dál špitál mnichů Čirého pramene, hrázděná cechovní Věž sta řemesel, šestihranná budova nevěstince U Rozverného jednorožce, potom stříbrná sousoší na elfích terasách, desítky rotund, stovky věžiček, korouhví, střech… a najednou ulice přetékaly pomalým zlatem. Vše bylo zřetelné a ostré, okamžik před probuzením.

Medard miloval svou říši za úsvitu. I když, povzdechl si, hodně se změnila od časů čistoty a nevinnosti. Již více než deset let uplynulo od rebelských bouří a masakru v Údolí slzí, přesto na to nedokázal zapomenout. Tam naposledy viděli Bajinje.

Od té doby se po rebelech slehla zem a on udělal vše pro to, aby se podobné zlo už neopakovalo. Vlastně, byla to nová politika, zbavovat se zla. A jeho žena s tou tajnůstkářskou komornou se toho účastnila víc, než bylo vhodné.

Cítil se starý. Poslední dobou se mu stávalo často, že se musel z ničeho nic posadit, aby si odpočinul. Nebo si nemohl vzpomenout, jakže se jmenuje ten kejklíř v zeleno-oranžovém obleku, který na něj tak významně pomrkává. V ranním chladu cítil, jak zima proniká skulinkami v hermelínovém plášti a štípe ho do křehkých kostí. Přesto si nedokázal odpustit každodenní neopakovatelné představení, soukromý obřad vítání nové naděje.

Mlčel a představoval si, že tam někde daleko a přece blízko, za oponou tajemného nedosažitelného prostoru, je drahý Bajinj. Každý den se v duchu ptal, zda je naživu.

„Chrrm, Vaše Veličenstvo,“ odkašlal si v paruce navlečený šedovousý trpaslík. „Královna Beatrice na vás čeká v loveckém salonku. Prý je to… chrrm, velmi naléhavé.“ Trpaslík si strhl paruku a podrbal se v mastných vlasech. „Hernajs! Promiňte, pane, ale nikdy si na ten krám nezvyknu. Hlava se mi potí jak skřetí prdel. Brzy se vám na to komorníkování vyjebu a odejdu zpátky ke svejm do Zlatonosnejch hor. Z tý vaší pidlivizace totiž dostanu leda kravský vši!“

„To je v pořádku, Felixi. Tedy ne ty vši, pochopitelně,“ král se na svého vrchního komořího shovívavě usmál. Kolikrát již v duchu děkoval prozřetelnosti, že kdysi propašoval mezi nafiflené dvořany pár pořádných chlapíků, se kterými zamlada dováděl na hrdinských výpravách. Rozložitý Felix byl svého času jedním z nich a dodnes mu mnohem lépe než kudrlinky slušela ocelová helma s nánosníkem a pořádnými býčími rohy.

Svět se však mění a pokroku nelze bránit.

Král se šoural chodbou. Ach, být tak zase mladý. Bitvy, honitby, bály a ženy! Šoupal nohama v bačkorách po ohlazených dlaždicích a pokaždé se kousek sklouznul – jako po ledě. A čím jsem starší, tím mám život radši.

Klouzající se postavě zahalené v hermelínu vycupitala naproti druhá – vysoká žena. Byla oblečená ve zlatě vyšívané sněhobílé róbě, lemované ve výši lůna, pasu a hrudi perlovými řetízky. Půvabný dekolt odhaloval jemnou kůži a nádherné obliny ňader. Krasavice odfoukla z obličeje neposlušný pramínek havraních vlasů. Medard našel v jejích očích výčitku, starosti, špetku nervozity i skrývanou oddanost.

Přijala jeho rámě.

„Má drahá Beatrice?“

„Zase jste zevloval?“ odtušila oslovená.

„Ano, drahá. Proč to také někdy nezkusíte?“

Černovláska vzdorně pohodila hřívou. „Drahý choti, jistě jste nezapomněl, že před třemi hodinami dorazili poslové jakéhosi temného lorda, kteří pro nás prý mají velmi naléhavé poselství!“

„Uhm,“ zarazil se král. „Jistě, že jsem nezapomněl.“ Cítil, jak rudne, a jeho drahá choť neměla tolik pochopení, aby mu to nepřipomněla.

„Drahý, vy se červenáte! Sám dobře víte, že se červenáte pokaždé, když neříkáte pravdu… králi,“ stiskla mu silně paži. „Mám strach. Slyšela jsem, že ti poslové zastupují vtělenou smrt, černého kralevice, samotného ďábla, který přijde a rozdrtí nás v prach.“

Medard se zastavil. „Mluvila jste s nimi tedy?“

„Ovšem že ne, drahý!“ tón jejího hlasu dosáhl vrcholu při uraženém „ne“.

„Dobrá, jen jsem se ptal. Vida, jsme před přijímacím sálem. Chcete mi ještě něco říci, než zahájíme slyšení?“

Beatrice se k němu naklonila s veselými jiskřičkami v očích a zašeptala: „Večešš šš ššššš ššššššš, ššššš!“

„Ale jděte, víte, že na to už jsem starý!“ usmál se zamilovaně král a zčervenal.

Medard se vrtěl, jako by si sedl do mraveniště. Rukama se opíral o hlavy santalových leokarů a z výše trůnu shlížel na poselstvo Černého lorda – podivnou dvojici ptakohlavů. Po jeho boku seděla královna se svou komornou Vandou a hltaly každé slovo cizinců. Král se ale nudil. Jednání probíhalo už hodinu a stále se neubíralo žádným konkrétním směrem. Byly to samé výhružky, hrozby, pohrůžky, výstrahy a zase výhružky a hrozby… Nuda. Bloumal očima po křížové klenbě přijímacího sálu, jež byla zdobena motivy z historie a freskami hrdinských činů jeho královských předchůdců. Na stěnách visely jejich portréty a pod každým z nich předmět, který byl pro vládu daného panovníka charakteristický.

Meč, kniha, obilný mlat a u velkého cestovatele a praděda Medardova rodu, Limarda Všudybyla, síťka na motýly. Medard si ale při všech suchopárných rokováních nejraději prohlížel fresky s hrdinskými činy. Nutno říci, že za léta panování je znal nazpaměť, a tak občas přemýšlel nad tím, jakým činem bude jednou vyzdoben jeho výklenek. Souboj s ohnivým gigantem v Teplé Vodné? Nebo vyjednání smíru mezi Giberlinky a Goblinorky? Mírová smlouva s plevelnými vílami z Makarassu, které chtěly nastolit vládu absolutního dobra? Anebo snad jeho účast na porážce černokněžníka Fhitlera? To poslední nejspíš. Provedl mnoho odvážných a ctnostných činů. Co kdyby mu vymalovali výklenky rovnou dva –

Dloubnutí královnina lokte jej vrátilo do skutečnosti.

Tmavě fialový ptakohlav, který se představil jako RochotKrobot, právě uzavíral výčet mučení, jemuž budou občané Zlatověží v čele s Medardem podrobeni.

„… leptání kostí uleželým kozím trusem, stahování kůže kadeřnickými pírky, oslepování proudem kyseliny knírové, popálení genitálií do ruda rozžhavenou jednorožčí podkovou, žiletková vana plná rezavých mravenců, veřejné požírání pakodlakem…“ řečník vypoulil bledé žabí oči a usilovně vzpomínal, zda na něco nezapomněl.

Zelenožlutý ptakohlav, který se představil jako Schrvmrv, svému druhovi vztekle dupnul na nohu.

„… jo, ještě věšení na městské vrány. Za uši!“

„Kolega myslel pochopitelně brány! A pokud nějaká bytost uši nemá, tak přibijem do rukou o dva hřebíky víc!“ doplnil zlomyslně Schrvmrv a pokynul svému kolegovi, aby pokračoval.

„Přijde čas zmaru, čas vlčí,“ deklamoval procítěně RochotKrobot a dostával se opět do varu. „Řekami poteče krev, země bude zprzněna, fatosti budou zmírat na choboty, po tělech jim naskáčou bolavé mrkvové vředy. A ty budou mrkvat, fuj! Svět bude očištěn plamenem nenáplasti a vmbmm–?!“

Jeho společník jej držel pevně za zobák. „… a vůbec. To by snad zatím stačilo.“

Medard udiveně zavrtěl hlavou. „A tohle všechno váš pán vymyslel?“ Naklonil se k Beatrici a zašeptal tak, že to bylo slyšet až na druhou stranu sálu: „Hmm, má fantazii, tenhle Černín. Udělal na mě dojem.“ Spiklenecky na zmatené posly mrkl. „A jakpak vám platí?“

Schrvmrv se zoufale chytil za obří kachní hlavu.

„Pane, prosím vás, my přinášíme strašlivou zvěst o vašem bídném konci, a vy se s klidem ptáte, kolik mi platí?“

„No, snad nebude tak zle, ne?“ mávl rukou blahosklonně král. „Když o tom nechcete mluvit… chápu. Co kdyby tedy váš černý lotr… oh, samozřejmě šlechtic, přišel, hmm…“ král si zabrnkal zadumaně na rty, „… příští čtvrtek na partii šachu? O všem bychom si v klidu poklábosili, Beatrice by upekla štrůdl – myslím, že to sekání, řezání a prznění by mohlo počkat, než se lépe poznáme. No ne?“

Fialový RochotKrobot se přiblble usmál. „Eee – pane, to by bylo fakticky JAAAU!“

Schrvmrv klovl svého kolegu do hlavy, až odskočila jiskra. „V žádném případě, pane. Tato alternativa je naprosto, ale naprosto vyloučena! Kdybyste mého pána u šálku malinového čaje porazil v přátelské partii šachu, jak by vás potom mohl drtit v prach? Prolít vaši krev, vraždit poddané a zneuctít vaši ženu?“

„No, o to právě jde,“ povzdychl si král.

„Nemůžete ho zastavit,“ zelenožlutý ptakohlav zakoulel očima.

„Ani mečem, ani magií, ani štrůdlem!“ přisadil si fialový.

„Už nyní po Utopii sbírá strašlivé armády nemrtvých válečníků, pekelných démonů, vlkodlaků, upírů, kostlivých čarodějů a… papoušků. Papoušků, no.“

V sále zavládlo dramatické ticho.

„Řekl jste papoušků?“ přeptal se pomalu Medard.

RochotKrobot nadšeně přikývl a pyšně dodal: „Náš pán už brzy přijde v jejich čele a vyrve vám srdcem lžíci z hrudi!“

„Lžící srdce!“ opravil ho vztekle Schrvmrv.

„Copak je to za vyjednávání, když po mně nic nechcete?“ podivil se už celkem dopálený král. „Jenom si přijít a vyhrožovat, to by dokázal každý. Víte co? Audience skončila! A ať ten váš začerněný páprda nepočítá s tím, že mu na takové sprostačiny půjčím lžíci z královského servisu. A nezevlujte! Odchod!“

Ptakohlavové se uklonili. Zachmuření válečníci Ocelové pěsti je postrkáváním hrozivých halaparten vyprovodili ze sálu. Ještě než se za delegací zavřely těžké dveře, RochotKrobot vesele zakvákal: „Ale nahnali jsme vám strach, že jo?!“

Schrvmrv ho bolestivě klovl.

Král zavrtěl hlavou. Prsty levé ruky složil do tajného znamení a pravou dvakrát luskl. Ze stínů sametového závěsu se neslyšně oddělila silueta muže, jenž byl od hlavy až k patě oděn v černém přiléhavém obleku. Přes obličej měl přetaženou širokou pásku s vystřiženými otvory pro oči, takže mu nebylo vidět do tváře.

„Morgane, ty dva šašky dejte sledovat, ať víme, co za tím doopravdy je. A ať mi Rugomir připraví hlášení o stavu vojenských sil. Zmobilizujte Zvláštní oddělení, možná využijeme jejich služeb. Ocelovou pěst zatím necháme odpočívat, stáhneme ale první a druhou legii z Loromai. A kontaktujte prosím výzvědnou síť.“

Muž položil dlaň na prsa a uklonil se. Potom zmizel za těžkým závěsem stejně náhle, jako se před okamžikem objevil. Buď uměl Morgan procházet zdí, nebo za závěsem ústila tajná chodba. Král tušil, že palác je tajnými chodbami provrtán jako starý trám červotočem. Některé znal, jiné ne.

Beatrice se přitiskla ke královskému ramenu. „Můj pane, myslím, že v naší říši stále číhá příliš velké zlo. Nebylo by lepší zničit naše nepřátele dříve, než se o to pokusí oni? Ach, Medíku, bojím se o nás!“ Použila něžné zdrobněliny, jindy vyhrazené pro mlčící zdi soukromých komnat.

„Rada ortodoxního dobra by si věděla rady, že?“ zeptal se jí ironicky král.

„Pane, tenhle tón si vyprošuji! Nebýt RODu, číhalo by na nás dnes tucet Černých lordů.“

„Beatrice, copak ti opravdu nezáleží na tom, kam ty zlé tvory Průrvou Zavržení vyháníš? Ty a tvoje rada…“ Král mávl rukou. „Věštci říkali, že portál končí v Pomezí!“

„Mezi seníky se pár dalších zkaženců ztratí.“

„Dost už, Beatrice! Já tě nepoznávám. Nech mě teď chvíli přemýšlet.“

Král si nehtem palce zaťukal o přední zuby, zamyšleně nahrbil čelo. Několik minut seděl nehnutě, až Beatrici napadlo, že usnul s otevřenýma očima. Ve chvíli, když se do něj už už chystala šťouchnout, král Medard I. pokrčil rameny. „Stále mi vrtá hlavou, jak to mysleli s těmi papoušky.“

* * *

„Co měli znamenat ti papoušci? A co choboty? A mrkvat?“ křičela zlostně žena zahalená v kápi. Sklepení pod královským palácem dunělo vzdálenou ozvěnou. „Kdo zničil mé dokonalé poselství?!“

Dvě nešťastné ptačí postavičky se krčily, jako by jim nad hlavami práskal bič. Těžké mlčení přerušovalo jen kapání vody někde mimo dosah blikající pochodně.

„Tak to na tom papírku stálo,“ pisklavým hláskem brebentil Schrvmrv. Ze záhybu peřím prorostlého obleku vylovil zmuchlaný pergamen. Slabikoval: „… ghú-lů, kostli-vých ča-ro-dě-jů a pa-pouš-ků!“

Zahalená dáma mu listinu vytrhla z rukou a zahloubala se do vyrovnaných úhledných řádků, psaných zeleným inkoustem.

„Já toho hobita zabiju! Vyškrábu mu oči, zaživa ho roztrhám, propepřím, orestuji na otevřeném ohni, přidám česnek a smíchám s nadrobno nakrájenými kostičkami ptakohlavých kotlet,“ nabrala dech. „Zapeču, poleju křenovou zálivkou a budu podávat v nahřáté žemli!“

„Bez křenu, prosím,“ žebral RochotKrobot.

Rozvášněná žena jej však nebrala na vědomí. „Ďábel aby toho blbečka spral! Napsat stvůrného uchožrouta jako pap-ouška! A ještě snůšku dalších pitomostí! Ohrozil plán! Já husa si myslela, že královský dramatik bude tím pravým člověkem pro osudový projev. Teď už jen zbývá, aby to vysypal králi!“

Ještě chvíli se sklepením linulo tiché láteření, ze kterého běhal po zádech mráz.

„Dobrá, úkol jste splnili, i když spokojena nejsem.“ Postava v kápi se naklonila k ptakohlavům. Oba couvli.

„Zaplatíš, jak jsme se dohodli?“ pípnul fialový.

„Ale jistě,“ zapředl hlas. „Obchod je obchod a nakonec, nebyla to vaše chyba, že? Nyní si připijeme na relativně málo, ale přece jen úspěšnou akci,“ žena zdvihla ze stříbrného podnosu jednu ze tří křišťálových sklenek.

„Ať našim nepřátelům odzvoní navěky!“

Obřadně číši pozvedla ke rtům.

Dva páry očí se jí přilepily k ústům. Ani jeden z ptakohlavů se dosud nenapil. Žena ztuhla. „Přece nepohrdnete desetiletým portským?“ zeptala se podrážděně.

„Splnili jsme úkol a už nás nepotřebuješ. Či spíše potřebuješ nás – umlčet. Hypoteticky vzato, proč bys nás neotrávila?“

„Hloupost,“ odbyla jej mávnutím ruky. „Copak by vás někdo tak dobrý a moudrý jako víla mohl otrávit?“

„To určitě ne, pobratime,“ ušklíbl se RochotKrobot na svého kolegu. „Podívej, teď klapnu zobákem, nadhodím pohár a v letu ho vypiju.“ Postavil si sklenici opatrně na plochý zobák. Šilhaje vypouklýma očima s ní balancoval jako cirkusový klaun. Žena se mrákotně chytila za hlavu a tiše zaúpěla.

Schrvmrv ještě chvilku váhal. „No, když říkáš, paní,“ připustil rozpačitě a smočil v nápoji špičku jazyka. V očích mu zajiskřilo a zbytek s požitkem obrátil do sebe. „Mňamch, to je ale dobrůtka,“ olízl se. „Chci nášup.“

Na rtech zahalené ženy se mihl prchavý úsměv. Zrovna, když se chtěl Schrvmrv znovu dožadovat přídavku, ozval se zvuk křišťálového poháru tříštěného na tisíc kusů.

RochotKrobot se vyděšeně chytil za hlavu: „Promiňté, promiňté! Co já jsem to proved?! Já to zaplatím, přeplatím, uplatím!“ začal ve tmě sklepení šátrat po rozbitých střípkách. „Já to spravím!“

Zelenavý ptakohlav vytřeštil oči: „Ty jeden blbče! Škyt. Ty idiotská ptačí hlavo z kukačky-škyt! Tyyiiihhhchrrr…“ Jeho pohár odlétl z bezvládných prstů a s hlasitým puknutím se roztříštil. Schrvmrvovo tělo se s mátožným zapotácením zřítilo na vlhkou kamennou zem.

Kdesi nad schody palácového sklepení zarachotily těžké dveře.

„Je odemčeno,“ ozval se hrubý mužský hlas.

„Takys to slyšel?“

„Raději to prověříme, Brote,“ odpověděl mu druhý hluboký hlas. Kdesi vysoko se objevila bludička pochodně.

RochotKrobot vyděšeně zamžikal žabíma očima. Nožkou dloubl do svého kolegy, jemuž se valila ze zobáku pěna a z očních důlků vytékal žlutavý hnis.

Palácová stráž se rychle blížila. Už bylo zřetelně slyšet klinkání kroužkového brnění. Jen okamžik a sklepní místnost zalije záře pochodně.

Postava zahalená v plášti vydala zkroušený zvuk, který zněl jako táhlé „huuu?“. Několika dlouhými kroky zmizela v temném labyrintu.

RochotKrobot se zničeně posadil vedle umírajícího přítele na bobek a rozezpíval truchlivou píseň smrti.

Když jej stráže popadly pod pažemi, nebránil se – ztracený v hlubokém lese zármutku. Statní muži jej odnesli jako balík.

Teprve potom se v jednom z koutů zavlnila stěna. Rozpadla se v zašustění velkého, tmavě šedého prostěradla. Morgan úhledně složil látku, která ještě před okamžikem vytvářela dokonalou iluzi kamene.

* * *

Král stál před zrcadlem a čistil si konvalinkovým pudrem zuby. Koruna posetá drahokamy ležela opodál, na komínku nadýchaných prohřátých ručníků. Voněly mateřídouškou jako zámecká prádelna. Jestlipak stejně voní i pradlenky, když se vracejí ke svým mužům unavené celodenní prací? Voní stejně jako ložní prádlo a polštáře a peřiny? Jako sny? Určitě. Medard zamrkal na obraz sympatického šedesátníka s vráskami kolem očí.

„No, nekoukej na mě tak. Prolétneš kolem jako vystřelený šíp, a dřív než se otočím, jsi pryč. Ach, ty jeden vykutálený živote!“ zahrozil do zrcadla ukazovákem, ale pak se na odraz usmál. „Jak tě mám ale vychutnat? Vždyť teprve teď, na stará kolena, se učím vážit si obyčejných věcí, vnímat to neuvěřitelné, báječné kouzlo bytí. Učím se doopravdy radovat z ptačího zpěvu a řvoucích capartů na ulici, z vůně rohlíků po ránu a bílého kafe a z odrhovaček, které sem zanáší vítr z námořnických krčem, a z toho, jakou mám krásnou hodnou ženu, a že už dlouho nebyla válka… A přitom víš, že tohle všechno bych ti vrátil zpět, kdybys mi na oplátku ty vrátil synka…

Jakpak se asi má, klučina. Je zdráv? Kdepak je mu konec? Jestlipak je po mně?“ Král se naposledy zavrtěl před odrazem. „Stejně nevím, jestli by bylo lepší, aby mi byl nebo nebyl podobný. Možná jsem dobrý král, ale otec? A co je víc?“

Napil se z křišťálové karafy ve tvaru skákajícího delfína a ukončil hygienu hlasitým zakloktáním.

Oblečený ve zlatě vyšívané noční košili a dlouhé špičaté čepici se střapcem nepřipomínal obratného vladaře Utopie, ale spíše pohádkového dědu.

Morgan přešlápl z nohy na nohu a uctivě si odkašlal.

„Ano, můj věrný sokolíku? Copak naléhavého tě přinutilo přijít až do královských ložnic, a navíc ve chvíli našeho odpočinku?“

„Státní záležitosti, Veličenstvo,“ zašeptal naléhavě Morgan.

Ten mládenec bere svou funkci velmi velmi vážně, uvědomil si král. V jistém smyslu jej to pobavilo.

„Nuže, zde nás nikdo neuslyší. Ani má žena,“ spiklenecky ztlumil hlas.

„To je dobře, pane,“ naklonil se muž, známý jako prodloužené královské oko a ucho, ještě blíže. „Myslím, že by to neměla slyšet.“

„Tak nás už nenapínej!“ zamnul si ruce panovník.

„Posel, který zavraždil svého druha, ten RachotRobot, co jste jej včera nechal vsadit do hladomorny, byl dnes podroben předběžnému výslechu. Neustále tvrdí, že je nevinen!“

„Snad nám nechce namluvit, že se ten druhý otrávil sám?!“

„Ne, pane králi. Tu depeši jim předala prý jakási sukuba, démonka. Ptakohlav tvrdí, že ona zabila jeho druha, a kdyby nepřišla stráž, zabila by i jeho.

Vím, když jim jde o krk, vymýšlejí si i ty nejbláznivější historky, ale… co když mluví pravdu.“

„Ale Morgane…“ král na okamžik zapochyboval o výjimečných schopnostech svého špiona. „Kde by se v mém paláci vzali démoni?“

„Ve sklepě jsme vedle mrtvoly toho zeleného nalezli střepy ze dvou rozbitých pohárů a potom ještě třetí pohár. Stál stranou, odložen na stříbrném podnosu.“

„To ještě nedokazuje, že s nimi byla třetí osoba,“ durdil se král.

„Na jeho obrubě zůstala stopa od rtěnky.“

Medard se zamyslel. „Teď vidím, jak jsi prozíravý, Morgane. Raději nemyslet na to, jak by mou drahou choť vyděsilo zjištění, že se v paláci potulují pekelní démoni!“ Králi se rozbušilo srdce. „Pokračujte v pátrání, pochopitelně při zachování nejvyššího utajení. Ať je naše tajná služba v pohotovosti. Jakmile něco zjistíte, osobně mi podáte zprávu.“

Černě oděný muž přikývl, ale zůstal stát, jako by váhal.

„Ještě něco?“

„Ne, pane,“ odvětil špeh a vydal se rychlým krokem k tajné chodbě za zrcadlem.

„A Morgane,“ zastavil jej král. „Máte povolení zabíjet, samozřejmě pouze v sebeobraně. Nyní – jděte,“ zakončil s dramatickým gestem král. Mladý muž otevřel neviditelným spínačem tajné dveře.

„A Morgane,“ zavolal za ním ještě král.

Špeh se znovu zastavil.

„Děkuji.“

* * *

Beatrice chvátala chodbou, její střevíčky s brilianty kvapně tepaly podlahu. Cvak, cvak, cvak, cvak. Bleděmodrá róba se s jemností pavučiny vzdouvala v průvanu, vznosně nakadeřené vlasy, obalené vrstvou mandragorového laku, se při každém krůčku zachvěly, perlové náhrdelníky zachřestily. Šířila kolem sebe orientální parfém, smíšený s prchavou levandulovou vůní její kůže.

Vidouc královnu, služebnictvo hbitě uhýbalo z cesty, klopíc oči, aby se na nich nezastavil zkoumavý pohled. Stráže se stěží stačily stavět do pozoru a zdvíhat k pozdravu halapartny. Všichni si náhle hleděli svého, rovnali pochodně v držácích, sbírali neviditelná smítka, zkrátka každý se snažil, aby jen tak nestál a… nezevloval. Jen málokdo si ale všiml, že královna nepodniká pravidelnou neohlášenou inspekci a sotva vnímá, co se kolem děje.

Beatrice došla k borolipovým dveřím královské pracovny, před nimiž stál šedovousý trpaslík ve špičaté zelené čapce. U pasu se mu houpala nebezpečně vyhlížející dvoubřitá sekera. Felix zvedl k rozlícené královně oči a bleskově strhl čapku.

Usilovně šátraje v kapse zabrblal: „Král je zaměstnán státnickými záležitostmi, mám vás ohlásit, Vaše Výsosti?“

„Ohlásím se sama,“ odsekla královna a rozrazila dveře.

Trpaslík vrátil do kapsy zacuchaný bílý žmolek, který kdysi býval navoněnou parukou, a zavrtěl hlavou. Tichým hlasem si pro zlepšení nálady zabroukal starou trpasličí:

Trpaslice, šelmy líté, hochu, nech se varovat,
nežli jednu domů přivést, potom zbitý nocovat,
to si raděj nevoď žádnou, sám nauč se vařit, prát.
                                        Aj! Jaj!
S děckama to bude těžší, chlapi musej trénovat.
Ženský, ty sou všecky stejný, hochu, nech se varovat.

Hluboký hlas utichl, jeho poselství však ještě chvilku rezonovalo v palácových zdech, poskakovalo po jemných tapiseriích a zachvívalo se v drobných ornamentech zdiva, než zcela utichlo, zdušeno pod červeným goblénem s motivem válčících leokarů.

Beatrice vlétla do místnosti jako uragán. Medard se lekl, až vyskočil ze židle, tím převrhl šachový stolek a figurky, pěšák stejně jako král, se rozlétly po celé místnosti. Ve slintajícím trudovitém trollovi, hovícím si v křesle naproti králi, poznala Beatrice starého Rugomira. Vrchní velitel královských sil byl i přes pokročilý věk stále považován za jednoho z největších stratégů, jaké kdy půda Utopie nosila. Armáda pod jeho velením nebyla nikdy poražena. Jeho opuchlé oči bezcílně bloudily místností, jako by lysý troll stále promýšlel nedokončený tah. Zdání klame, uvědomila si Beatrice, ale nezabránilo jí to okamžitě se obořit na manžela.

„Medarde! Musím s vámi okamžitě mluvit v bezodkladné státní záležitosti!“ vyzývavě pohlédla na Rugomira.

Král pochopil rychleji než překvapený troll. „Drahý generále, dořešíme to později.“

„Jistě, pane,“ zašklebil se Rugomir. „Domnívám se, že vás vaše paní zachránila před matem pátým tahem. Nebyli jste doufám domluveni? Žertuji. Na shledanou a příjemné řešení státních záležitostí,“ Rugomir se uklonil a s neskrývaným šklebem opustil místnost.

„Ten drzý barbar se ti vysmívá! Necháš to jen tak?!“ vyjekla královna, jakmile za velitelem zapadly dveře.

„Ale jdi, drahá,“ přivřel oči král. „Za prvé,“ vypočítával na prstech. „Je to výborný vojevůdce, což prokázal již nesčíslněkrát, a za druhé, měla bys raději v čele armády ‚civilizovaného‘ generála, u kterého nikdy nepoznáš, co si doopravdy myslí?“

„To mě nikdy nenapadlo,“ přiznala neochotně Beatrice.

Královy rty se roztáhly v úsměvu typu: proto jsem, drahoušku, král já, a ne ty.

„Medarde! Ach, Medarde, jak jsi jen mohl?!“ popadla královna druhý dech. „Po paláci se potloukají vraždící démoni. Ve sklepení je otrávená mrtvola posla, který nám ještě včera sliboval smrt v mukách horších, než si dokážeme představit! Zubatá si brousí zuby a vrahové nože! Už není bezpečno ani ve stínu tvé koruny. Co se teprve musí dít v provinciích poblíž hradu Chmur? Jak jsi mi to mohl udělat?! Chtít mi to zatajit! Hanebný, hanebný Medíku…“ propukla ve vzlykavý pláč. „Já myslela, že mě máš rád!“

„Ale drahoušku! Co to říkáš za hlouposti, samozřejmě, že tě mám rád!“ bránil se neobratně Medard.

„Tak s tím něco dělej!!! Nebo chceš čekat, až ten Lord Černoch opravdu přijde a spálí naše nádherná města, vyvraždí mírumilovný lid a pobije bezbranný dobytek? Copak nám jedno varování a jedna smrt nestačí?“

„Nerozumím tomu, proč by ten lord zabíjel své pos–“

Beatrice mu však rázně skočila do řeči: „Když večer usínám, bojím se, že se nám něco stane. Já, královna Utopie, se bojím o holý život! A jestli se do mé ložnice nevplíží vrah, jednoho dne jistě kousnu do otráveného obloženého chlebíčku a skončím s pěnou u úst, jako ten nešťastný ptakohlav! Nechceš, aby se mi něco takového stalo, nebo se snad mýlím?“ Královna skrze slzy upírala oči na Medarda.

„Podnikneme kroky,“ smířlivě ustoupil král, jemuž se vidina Beatrice s pěnou u úst a vyhaslýma očima pranic nelíbila. „Již jsme s Rugomirem probírali připravenost a výzbroj naší armády.“

„To nestačí! Co kdybychom udeřili na ten odporný hrad Chmur a zničili poslední hadí hnízdo, poslední lepivou pavučinu zla, která hyzdí tvář Utopie?“ Dýchala přerývaně, její plná ňadra stoupala a klesala. Štíhlé prsty sevřela v pěst. „Medíku, rozdrťme je jednou provždy!“

„Co vás, drahá, vede k takové nenávisti?“

Beatrice se zarazila, když si uvědomila, že stojí nakročená, oči jí blýskají a pěsti má zaťaté. Pomalu otevřela ruku a zůstala zírat na rudé půlměsíčky, které do dlaní vyryly nehty. „Zdálo se mi o Bajinjovi, Medíku. Cítím, že jej ohrožuje zlá moc!“

Medard těkal pohledem po místnosti a přemýšlel nad tím, kdo mohl drahé choti vyzradit jeho nejhlubší obavy. Nakonec vážně pokýval hlavou a posadil se do vyřezávané židle.

„Možná dojde i na to, nejdříve ale podle zvykového práva vyšleme poselstvo. Naši vyslanci musí být stateční, chytří a silní, aby zdolali nástrahy dlouhé cesty, a dost důvěryhodní, abych podle jejich zprávy mohl rozhodnout.“ Král se vztyčil v celé své výši a v tu chvíli se více než kdy dřív podobal mramorovým sochám dávných předků. „Až nadejde čas vyhlásit zlu definitivní válku, udělám to. Povolejte královského arcimága, hrdinové vyrazí do tří dnů. Doufám, že ten prokletý lord využije poslední šance všechno vysvětlit. Tak jsem rozhodl,“ pravil král.

PATNÁCTÁ KAPITOLA
Vlnka, šplouch

Ležel/a/o na něčem měkkém, vlhkém. Cítil/a/o, jak jej/ji/je něco kolébá a hladí. Bylo to strašně příjemné a milé, jako když se o nohu otírá kotě. Svět zurčil modrými odstíny. Hlavu měl/a/o plnou vody. Tekuté myšlenky. Cítil/a/o, jak mu/jí proudí v lebce, buší na spánky, dívají se očima a bublají ušima. Byl/a/o tou vodou a voda byla jím/jí. Splývali/y spolu na hladině a nechali/y se čeřit teplým větrem. Vnímal/a/o slunce a bytost, která se v jeho záři snášela. Labuť. Než se dotkla hladiny, její krk se zkrátil. Křídla protáhla. Tělo proměnilo v lidskou postavu. Jen ta oslnivá bělost zůstala.

„Pojď,“ zazpívala žena. „Probuď se, maličký.“

Pohupoval/a/o se na vodě, prolínal/a/o se s ní.

„Když chceš měnit svět, musíš mít nejdříve sílu změnit sebe.“

„Já chci změnit svět?“ poprvé promluvil/a/o.

„Každý, kdo žije, ho mění.“

„Opravdu? To jsem nevěděl-la,“ znejistěl/a/o. „Jsi moudrý. Krásný, anděli!“

„V té vodě to nemůžeš vidět, ale jsi také andělem.“

„Opravdu?“

„Tak mi podej ruku,“ řekl vlídný hlas.

„Věřím ti, protože kdybys lhala, nezasloužil by si tento sen existovat.“

Sáhla do vody a vytáhla ho/jí/to. Když se spojení s hladinou přerušilo, roztřásl se zimou. A strachem. On. Náhle si připadal zranitelný jako promočená myška, která spadla do obrovského hrnce a nemůže se vyškrábat ven. Úplně sám. Ale byla tu ještě ona. Nesla ho v náručí a chomáčky mraků se jí chytaly za paty. Obloha se táhla nedozírná, pokrytá oblačným mořem. Letěli velmi rychle, a přitom chlapec na tváři necítil vítr. V jednu chvíli se mu zdálo, že hluboko nad nimi prolétl další anděl, který nesl v náručí jiné dítě. Napínal oči, až mu tekly ze slunečního svitu slzy, ale už ho nespatřil.

„Není se čeho bát. Připraven?“

„Připraven? Na co?“

„Jsme na místě. Teď tě pustím.“

„Ne!“

„Cítím v tobě velkou sílu, tak odemkni dvířka, za kterými ji vězníš! Čas rozevřít křídla, andílku.“

„Nepouštěj mě,“ hystericky mu přeskočil hlas. „Znovu už ne! Kdo jsi?“

„Jsem voda,“ usmál se anděl.

Sevření však již povolilo a konejšivou náruč nahradil chladný vzduch. Anděl se vzdaloval závratnou rychlostí.

„Vím, že to dokážeš, miláčku! Věřím ti…“ Slova zanikla ve fičení větru, jen jako by vzdálená ozvěna zašeptala: „Péťo.“

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA
Nečekané návštěvy

„Nebyl vždycky alkoholik,“ Wisconsin si otíral slzy. „Jak mi teda vysvětlíš, že jeho šaty páchnou kořalkou?“

Skřítek chvíli mlčel. Rukou si poškubával za fousy a očima kmital ze strany na stranu. „Je to divný. Jim nebyl až takovej nešika, aby se pitím polejval celej. A ty jeho šaty jsou alkoholem přímo nasáklý!“ Zarazil se. „Myslím, že někdo chtěl, abychom si mysleli, že chlastal a sejmul ho démon alkoholu. Byla to vražda!“

Pohlédl jsem na bezhlavé tělo poťouchlého skřítka a ztěžka jsem polkl.

„Nemá kosu.“

„Cože?“ Wisconsin byl ztracen v myšlenkách.

„Jen, že jsme démonovi zabavili kosu. Musel by to udělat něčím jiným.“

Skřítek byl bledý, hlas se mu třásl nervozitou. „Tohle jsem ještě neviděl. Čistej řez. Je mi strašně smutno. James byl kdysi velmi inteligentní a dobrej skřítek. Když přišel do vašeho světa, úplně ho to zlomilo.“

„Měl nějaký nepřátele?“

„Jasně, že jo. Stovky. Vždycky máš spoustu nepřátel, když děláš v odboji. Ale komu by vadil v Pomezí?“

„Stop, stop! Jaký pomezí? Jakej odboj?“ zalomil jsem rukama. „Co to proboha meleš?! Co kdybys mi konečně zkusil vysvětlit pár věcí. A začít můžeš třeba tím, jak ses tu vůbec vzal, protože tý historce o vylíhnutí a o našem náhodném setkání už nevěřím ani za mák!“

Wisconsin rozhodil rukama. „Nemysli si, že na mě můžeš řvát, tenhle kluk mi byl dražší, než si myslíš, byl mojí letenkou domů. Byl… byl to můj bratr!“

Nepřestával jsem na něj zírat a vytvářet ten neúnosný typ ticha.

„Fajn, už je to stejně jedno. James je totiž mrtvej.“

Kolébal se na neduživých nohách, tiše si broukal nějakou básničku. Kolem očí a pod nosem mu vystoupily vrásky jako temné škvíry ve vyprahlé zemi. Zatřásl hlavou ve snaze zahnat chmury, jež ho obkličovaly ze všech stran. Za doprovodu pípání přístrojů, které sondovaly životní funkce mého syna a jedné malé holky, začal Wisconsin vyprávět.

Když mluvil o tom, jak princ spolu s Jamesem proskočili před jedenácti lety do lidského světa, po tvářích mu stékaly slzy.

„Víš, když jsem bráchu zradil podruhé, cítil jsem v srdci strašné prázdno. Lhostejnost. Vyprahlost rozpraskané pouštní hlíny. Ptal jsem se sám sebe, jestli se to muselo stát. Už od počátku jsem se bál, že to může skončit takhle. A přitom stačila jedna docela malá zrada. Mohl bys říct, že kdybych to neudělal já, našel by se někdo jiný. Jenže já to udělat chtěl. Věřil jsem tomu! Tak proč to tolik bolí?

Po masakru jsem dobrovolně předstoupil před krále, abych nesl následky svých činů. Myslíš, že jsem se bál smrti? Ba ne. Po tom, co jsem se rozhodl zaútočit, jsem se nebál už ničeho. Nevíš, jaké to je, Jáchyme – nenávidět sám sebe. Ale naučíš se s tím žít.

Život jde dál, zmítá skřítkem jako divoký potok stéblem slámy, osudu neunikneš. Byl jsem souzen nejvyšším královským tribunálem a shledán vinným za pokřivenou interpretaci rozkazů a brutální zneužití síly. Potupně mě vezli ulicemi hlavního města zavřeného ve slepičí kleci! Házeli na mě shnilé maliny, borůvky, hrsti změklých jahod a hroznového vína. Nebyl jsem pro ně hrdina, ale psychopat, řezník! A když jsem myslel, že to už nemůže být horší, začali na mě křičet: Mrzáku-krváku! Vražedná beznožko!

Místo vyznamenání za chrabrost mě čekal nejvyšší trest – vyhnanství z Utopie, panenské země, které jsem obětoval svůj život. No řekni, není to k smíchu?“ Wisconsin mluvil klidně, po obvyklém zadrhávání nebylo ani stopy.

„Ale spletli se. Nejsem jen zkriplený skřítek. Byl jsem jedním z prvních, které odvedli k Průrvě Zavržení, a budu jedním z prvních,“ a v tu chvíli zazněla v jeho hlase nevídaná dychtivost, „kdo se do Utopie slavně vrátí.“

„Průrvou? Kde to je?“

„Na místě zničené a rozervané Tůně zůstala podivná propast s jednosměrným portálem. Čarovnou vodní fatost jsme ale zabili dřív, než jsme se o ní dozvěděli víc. Teď je nadobro pryč a o tom, kam portál vede, kolují v Utopii pouze dohady.

Když jsem sloužil mezi rebely, měl jsem pocit, že Tůň tuší, že se něco zlého chystá. Scházel se u ní pravidelně poradní sbor a při jedné takové radě požádala Jamese, aby od ní přijal křišťálovou lahvičku s její esencí. Nosil ji na řetízku kolem krku a neodkládal ani na okamžik.

Dlouhá léta jsem si na to ani nevzpomněl, potom mě ale jednou napadlo, že by ta lahvička mohla být klíčem ke zpáteční cestě. Tou dobou jsem už byl ve vyhnanství Pomezí a marně pátral po Jamesovi.

Mezitím král Medard posílal další a další nepohodlné živly z Utopie portálem pryč. Po rebelech přišli na řadu největší zlořádi, černokněžníci, démoni… Moc by mě zajímalo, co se doma děje. Vsadil bych se, že rovnováha je již hodně narušená. A vaše Pomezí se plní zlem.

Když jsem kdysi propadl trhlinou, bylo těžké přežít. První měsíc jsem spal ve skladu se zrním, takže ta historka o mém příjmení nebyla tak daleko od pravdy. Jméno Leelum jsem zdědil po dědovi, ale v Utopii bylo potupeno a já ho už nechci nosit.“

„Nechceš mě dojmout, že ne?“ podezřívavě jsem si ho změřil. Měl jsem pocit, jako by kolem mne svištěl rychlík plný náznaků a nových odhalení, nechtěl jsem se ale nechat znovu napálit.

Wisconsin otázku ignoroval. „Život u vás byl tvrdou zkouškou i pro bývalého agenta Jeho Veličenstva. Když jsem měl hlad, chroupal jsem šváby, kouzly jsem zabíjel krysí mláďata. Týdny jsem se plácal mezi životem a smrtí. Trvalo mi dlouho, než jsem se doplazil mezi své. Bez jejich pomoci by dnes moji kostru omílala voda v nějakém špinavém kanále.

Hledal jsem Bajinje a Jamese. Celé roky jsem pátral po sebemenší stopě, po jakékoli zmínce o podivné dvojici. Už jsem si začal zoufat, když jsem si jednoho dne na Tablu přečetl zvláštní inzerát.

Skřítek 53/12 cm hledá způsob (jakýkoli), jak se dostat zpátky. Jakýkoli, jakýkoli, jakýkoli!!! Odměna nesmírná, funkce arcibiskupa, maršálka a královského kuchaře k dispozici. Kontaktujte mě u piva, prazdroje odvahy všech věrných. Paladinové, neotravujte!

Jo, je tu jedna výjimka. – Sv. J. – ty můžeš, totiž musíš, jestli ještě žiješ! Jenom nevím, až budem odcházet… Kolik sudů poberem? Mám strach o B., že –

V tomto místě byl papírek utržen. Jako by jej někdo velmi nepořádně v rychlosti vytrhl z linkovaného sešitu. Tou dobou už jsem se přiživoval v nemocnici, kde jsem našel tebe.“

„Našel mě? Jak to myslíš?“ podivil jsem se.

Chvíli váhal. „Vytipoval jsem si tě. Když jsi tu byl poprvé, vlezl jsem ti do tašky a pořádně si prověřil tvý koníčky, zájmy, povolání… Chtěl jsem zjistit, co seš za člověka a jestli tě chci za parťáka. Nakonec jsem si řek, že sice nejseš ten pravej, ale když razantně slevim ze svejch požadavků, tak to s tebou snad pude,“ ušklíbl se.

„Čemu za to mám být vděčný?“

„Když byl Petr malej, psal jsi pro něj pohádky, ne? Bláboly o dracích, princeznách, planetách, kerý nejsou…“

„No a?“

„Máš fantazii,“ pokračoval skřítek. „Nebojíš se věřit, že se můžeme dotknout snů. Máš pevnou vůli a odvahu, když se nebojíš sám vychovávat kluka, a do třetice, máš ho tolik rád, že bys udělal všechno na světě, aby se uzdravil.“

Měl pravdu.

„Nejdřív jsem tě trošku inspiroval malým kouzlem a našeptal ti pohádkovej příběh pro Petra, aby ses s tím večer líp srovnal.“

Když jsem si vzpomněl na svůj předchozí poklidný život, opět jsem mu dal v duchu za pravdu. Kdybych dřív potkal skřítka, šel bych se nejspíš přihlásit na psychiatrii, ale v tom strašném období Petrova převozu do nemocnice jsem už byl tak mimo, že mě to zas tolik nevzalo. Moje příčetnost nebylo to nejdůležitější.

Tohle ale nebyla žádná hra. „Tvrdils, že ho Jim dokáže vyléčit. Nějak mi to nedává smysl…“

Loupl po mně okem, na skobovitém nosíku se zaleskl pot. Zašeptal: „Každý si nesem svůj kříž, a přestože na něj někdy zapomenem, přebolený strasti se znenadání vrátí, zanícený jizvy otevřou. Občas usnu a znovu vidím, jak se uprostřed explozí, výkřiků, slz a dusivýho dýmu stařec v rozevlátým rouchu vrhá na granát klesající do hlubiny jezera. Voda se vzepne v marné snaze odhodit muže do bezpečí. Myslím, že si nikdo z nás neuvědomoval –“ Wisconsin se na chvíli odmlčel. „V okamžiku výbuchu vše zahalila žhavá pára a hektolitry vody. Vůdcové byli pryč, na místě magické Tůně cenila zuby rozervaná propast.

Vzbouřenci se vzdali. V proláklině posetý vlhkými oblázky zůstaly ležet jen cáry fialovýho sametu.“

„K věci.“

Zamrkal. „Brzy poté jsem ztratil domov. Víš, někdy si představuju, že jsme tehdy zbavili Utopii zapovězených zbraní nadobro. Teď je najednou Jim mrtvej a já cejtim, že mi strašně chybí. Myslíš, že jsme se obětovali zbytečně?“

Nevěděl jsem, co ode mne chce slyšet.

„Nemůžu ti dát rozhřešení.“ I přes hrozné věci, které na sebe Wisconsin prozradil, mi ho bylo spíš líto. Kdo z nás lidí by se dnes obětoval pro vznešené ideje? „Takže jsi s tím vyléčením mého syna blufoval?“ zeptal jsem se odevzdaně a uvnitř cítil sžíravou prázdnotu.

„Ne, to ne! Za koho mě máš! Takový netvor nejsem…“ znovu se rozvzlykal a slzy se mu koulely po vrásčitých tvářích jako perly. „Byl jsem přesvědčen, že Jim má stále tu zázračnou lahvičku – klíč k návratu – jenom si nedokáže v opilosti vzpomenout, kam ho ukryl.“

„V Utopii je možné všechno,“ pochopil jsem.

Pokrčil rameny. „Vždyť nám to potvrdil i Kámen. Nebo alespoň říkal něco v tom smyslu, ne? Mohli jsme to zkusit.“

Ozvalo se zaťukání.

„Jde doktor!“ vyhrkl skřítek. „Nesmí mě tu vidět!“ poslední slova pohltila kovová ozvěna nemocničního šuplíku, do něhož skřítek bleskově vklouzl.

Vidět? chtěl jsem se zeptat, ale nestihl jsem to, protože se rozlétly dveře a dovnitř v zástupu vešli čtyři muži. Všichni byli vysocí, navlečení v plátových zbrojích. Jejich hrudní pancíře dekoroval vyrytý emblém ruky sevřené v pěst. Dlouhé vlasy měli spletené do copů a svázané na temeni hlavy, těsně pod okrajem ocelových rohatých přileb. Obuti byli do vysokých kožených bot s ohrnutým lemem pobitým cvočky; sahaly jim pod kolena, a přestože byly opatřeny nemocničními návleky, působily na zeleném linu velmi nepatřičně. Divoké oči chlapů připomínajících historické šermíře zářily stěží potlačovaným vzrušením.

„Dobrý den,“ vycenil zažloutlé zuby nejmenší bijec, jehož tvář pokrýval plavý plnovous. Se stopou hrdosti v hlase prohlásil: „Klepal jsem…“ a po kratičké odmlce pokračoval. „Hledáme skřítka jmé–“

Nestačil doříct, nebo možná stačil, ale zaniklo to ve výbuchu energie uprostřed nemocničního pokoje. V prostranství mezi postelemi zasršel oslňující blesk. Ve světle modrého výboje se zmaterializovala kreatura z nejhorší noční můry. Tělo členovce zakončovala nestvůrná hmyzí hlava obdařená masivními kusadly nateklými jedem. Z každého z osmi článků chitinového pancíře vybíhal dlouhý pařát podobný zubaté kose. Kloub, který stvůru dělil v polovině, byl obalen něčím bílým, co mohlo být jedovatým hnisem. Démon – kříženec obřího žlutočerného pavouka a odulé ostnaté larvy – se vznášel ve vzduchu nad linoleem. Z nestvůrné tlamy se řinuly šedé sliny. Zdálo se mi, že na mě rudé fasetové oko hladově zamrkalo. Příšera vyrazila psychický řev, který mě udeřil do spánků omračující bolestí, až se mi zatmělo před očima.

Když se černá clona rozplynula, uviděl jsem, jak pavouk objímá jednoho z válečníků a řeže ho pařáty na kusy. Ostatní muži odkudsi pohotově vytrhli krátké meče a s řevem se vrhli do útoku. Petr ležel bez hnutí, zatímco sotva několik metrů od něj zuřil strašlivý souboj. Zvuk tříštěného skla obrátil mou pozornost k oknu, skrze které do místnosti vpadl ohnivý démon, kombinace kamenného chrliče z Lovců duchů a hlavního hrdiny filmu Čelisti. Jedním úderem pařátu přerazil nemocniční postel stojící u okna, jako by to byla dětská hračka. Přitom se mu na zádech složila netopýří křídla, zakončená dlouhými drápy. Démon zvrátil hlavu a zaklektal rozštěpeným jazykem. Vydralo se vrčivé hrdelní zabublání. Porazil válečníka, který mu zkoušel useknout hlavu, a bleskurychle se vrhl do útoku. Pařáty oderval nohu šermíři, co právě vrážel meč mezi články pancíře larvopavouka. Na krvavé podlaze vojákovi podklouzla zbývající noha. Ještě než dopadl, stačil prudkým bodnutím vnořit špičku čepele do těla žraločího démona.

Seděl jsem na posteli a zíral jako opařený. Připadal jsem si jako v kině, kdybych měl v klíně popcorn… Probrala mě čepel vyraženého meče, která mi prosvištěla kolem ucha a řinčivě narazila do stojanu na nitrožilní výživu. Železný stojan se skácel na zem, obsah plastikových balíčků se rozprskl po podlaze, beztak dost kluzké.

Zařval jsem a přikryl vlastním tělem Péťu, stále napojeného na přístroje. Nahmátl jsem vypínač pro přivolání sestry (v tu chvíli to byla ta nejsamozřejmější věc), ale doktor už stál ve dveřích. A z jeho zelených očí šlehaly plameny.

„Utíkej! Postarám se o dítě!“ hrubě do mě vrazil, aby mě konečně přiměl k pohybu.

Postavil jsem se a chtěl protestovat. Rudošedý démon mě nabral hřbetem obřího pařátu do žeber. Kosti mi zapraštěly a já odletěl přes místnost ke dveřím. Kousek ode mne se tyčil muž, který se fyzicky velmi podobal doktoru Svatému, přesto se však od něj lišil jako slunce od měsíce. Hrdým držením těla, žhnoucím pohledem a vznešenou tváří, která se teď zdála strašlivá. Doktor rozhalil erární plášť a pravačkou najisto sevřel vyřezávaný jílec nádherného meče. Zářivá ocel opsala široký oblouk a zastavila se nad mou hlavou.

„Postarám se o něj,“ sykl paladin a vystrčil mě letmým pohybem levačky ze dveří. Okamžitě se za mnou zabouchly. Ve škvíře mezi podlahou a dveřmi zablýskalo bílé světlo.

Myšlenky se mi řítily hlavou jako splašené. Klika je zablokovaná! Co teď? Jsem sám. Vykopnu dveře! Ne, zničil bych je. Péťo!

Při nárazu mi vystřelila do ramene omračující bolest. Dveře zapraskaly, ale neotevřely se. Zaťal jsem zuby a zkusil to znovu. Vší silou! Řach! V puse jsem měl krev. Teď se rozběhnu, a to by v tom byl čert… Chodbou přibíhala sestra v bílo-modrém stejnokroji. Něco volala.

„Už jdu, Péťo!“ křičel jsem zoufale a znovu narazil do dveří. Ještě jednou, a rozlétnou se! Cítil jsem, že už musí povolit. Zezadu mě sevřely pevné ruce. Nějaký pacient v pruhovaném županu. Ohnal jsem se loktem, teď to přece nevzdám! Loket narazil na něco měkkého, sevření povolilo. Promiňte. Znovu jsem chtěl vrazit do dveří, ale ucítil jsem bodnutí v levé části zad. Zatápal jsem tam rukou, oči stále upřené na bílý obdélník, a nahmatal objemný plastový váleček. Vytrhl jsem ho a nechápavě zíral na injekční stříkačku. Já nejsem nemocný, chtěl jsem říct té vyděšené sestře. Svět se mi před očima roztočil. Byl jsem najednou tak unavený, že jsem se musel opřít o stěnu, abych neupadl. Budu asi zvracet. Pokojné houkání sanitky někde venku mne uspávalo. Sesul jsem se k zemi jako podetnutý strom.

„Dobrou noc,“ zaslechl jsem zdálky, ale možná se mi to už zdálo.

Procital jsem pomalu a bolestně. Myšlenky vířily jako po flámu. V ústech jsem cítil nepříjemnou kyselou pachuť nevyčištěných zubů a ještě cosi hořkého. Jazyk byl kusem pryže, který mi někdo ve spánku podstrčil do pusy. Spánku? Vzpomněl jsem si, co mu předcházelo. Vzpomněl jsem si na místnost, kam jsem se snažil dostat. Musím se tam vrátit! Ta myšlenka mnou trhla v podvědomé snaze okamžitě vyrazit. Zadržely mě pásy, které pevně obepínaly hruď, zápěstí a nohy. Bolest, která vystřelila z levého ramene, mě okamžitě přitiskla zpět do lůžka a přinutila zhluboka dýchat. Představil jsem si ramenní kloub – nateklý, s tmavě rudým podkožním výronem, který brzy zezelená a zmodrá. Nikdy jsem nebyl tvrďácký typ, tak co mě to včera popadlo?

„Hauó…“ nesměle se mi prodralo přes opuchlý spodní ret. „Haló!“ zkusil jsem to znova. „Haló! Haló!!“

Dveře se otevřely a do místnosti nakoukla korpulentní sestra ve světle zeleném stejnokroji. Namáhavě jsem natočil hlavu a upřel na ni prosebný pohled.

„Tak co, panáčku, už jste přišel k sobě, však bylo na čase, vy ste se včera navyváděl! Tady máte prášek, tímhle to zapijte. Prej ste chtěl vyrazit dveře na dětský onkologii, no já vim, vono to není lehký, když vám tam leží dítě. Já si to nedokážu představit, moje Irena měla nejhůř slepák, a co sme si s tim užili, že jo, ale víte, ten kravál ste dělat nemusel, člověk by se nikdy neměl vzdávat tý… no, je to lidský, když máte strach vo dítě, no, ale jednou –“

„Můžete mi zavolat doktora?“ došla mi trpělivost.

„Pan doktor teď nemá čas,“ odfrkla uraženě. „Počkejte si na vizitu,“ pohlédla na hodinky. „V devět.“ Chtěla odejít.

„Sestři, počkejte ještě,“ zaúpěl jsem. „Víte něco o tom chlapci z onkologie? Je v pořádku?“

Zelená velryba se zarazila.

„Teď si odpočiňte a na nic nemyslete. Zatím nashle.“ Chvatně zavřela dveře.

„Aspoň mě odvažte! Sestři!“ Hlas se vrátil bezútěšně zkreslený hladkými stěnami místnosti.

Každá hodina se vlekla jako celý den. Mučily mě obavy. Náhlý spěch sestry mi byl podezřelý. Čtverhranné hodiny nade dveřmi hlasitě tikaly. V devět nula nula nikdo nepřišel. Ani v devět nula pět. U stropu kroužila moucha, létala ve složitém geometrickém obrazci a při každé obrátce jej nepatrně pozměnila. Do zblbnutí. V devět šestnáct se ozvalo zaťukání.

Do místnosti vešel vytáhlý muž středního věku oblečený v plášti. Jeho šedé oči rámovaly hranaté obroučky dioptrických brýlí a dodávaly úzkému obličeji přísného vzezření. Levé obočí, které bylo znatelně výše než pravé, kazilo dojem strohého psychiatra a dodávalo muži trochu poťouchlý výraz. Doktor se usmál.

„Dobrý den, pan Vlček?“

Kývl jsem. Za jeho zády se vynořila velryba.

„Marie, měla jste mu to sundat už ráno, říkal jsem vám přece, že je to zvláštní případ,“ sjel sestru pohledem a pokynul jí, aby mě odkurtovala. Pak se obrátil znovu ke mně. „Jmenuju se Poupě. A vsadím se, že vás sestra Košarlová nechala svázaného, abyste si při té její vyřídilce nemohl zacpat uši.“ Ignoroval ukřivděný pohled jmenované a přisunul si k mému lůžku židli.

„Můžete mi říct, kde jsem?“ zajímal jsem se.

„V psychiatrickém ústavu v Praze-Bohnicích, ale nelekejte se.“

Pozdě. „Co tu dělám?“ ptal jsem se dál a připadal si jako úplný blbec.

„Děkuji vám, Marie,“ zadíval se doktor dlouze na sestru.

Neochotně vyplula dveřmi pokoje. Neodpustila si však poslední slovo: „Voběd je ve dvanáct, dostanete krupicovou kaši, takže se máte na co těšit. Jen s cukrem a máslem. Pan doktor je moc hodnej, tak ho nezlobte!“ Vydala kvičivý zvuk – na smích zněl příliš výhružně – a byla pryč.

„Možná vás zarazilo, proč na vás po tom, co jste zdemoloval dveře, zranil pacienta s rakovinou prostaty a obrátil vzhůru nohama půlku onkologického oddělení, jednoduše nezavolali policajty. Místo toho jste byl expresně odeslán ke mně.“

Mlčel jsem. Doktor si propletl prsty rukou a lokty opřel o kolena.

„Doktor Svatý, ošetřující lékař vašeho syna, je nejen mým kolegou, ale také přítelem. Poslal vás ke mně, protože věří, že jste slušný a spořádaný člověk, který se zhroutil pod tlakem okolností.“

„Chcete naznačit, že jsem nebezpečný blázen?“ zeptal jsem se a zdaleka si nebyl jist, jestli sám znám správnou odpověď.

„Vy mě ale vůbec neposloucháte,“ zaškaredil se psychiatr. „Kdyby si můj kolega jen na okamžik myslel, že jste násilník, zodpovídal byste se teď pánům od policie.“

Zaváhal jsem. „Máte pravdu. Včera toho na mě bylo příliš. Nějak mi povolily nervy. Je to tak trapné, promiňte, obvykle se takhle nechovám – jsem redaktor Českých listů – jak říkáte – spořádaný člověk. Moje dítě je ale nemocné… No, myslím, že jsem se z toho vyspal. Všechno bude v pořádku, díky. A ještě jednou se omlouvám za nepříjemnosti. Jen kdybyste mi ještě, prosím, řekl, kde najdu šaty a osobní věci.“

Psychiatr se poťouchle zašklebil. „Přece byste tolik nepospíchal! Jestli vám máme pomoci, dejte nám alespoň pár dnů. Zatím u nás strávíte kratičkou dovolenou, uděláme pár testíků, budete brát tyhle prášky,“ postavil na stolek modro-bílou krabičku. „Naučíme vás lépe snášet stres a zkusíme něco vymyslet, aby se ten záchvat už neopakoval. Hlavně se ničeho nebojte. Jsme tu jedna rodina.“

„Promiňte, ale asi jste mě nepochopil. Velmi nutně potřebuji domů. Mám velmi důležitou práci, která –“

„Teď je nejdůležitější, abyste si pořádně odpočinul. Potřebujete klid. Měl byste si uklidit svoje vnitřní šuplíčky. Relaxujte.“

Nevzdával jsem se. „Moji rodiče mají velké výročí, víte, zajišťuji organizaci, je prostě nepředstavitelné, abych –“ Psychiatr mě opět zlomyslně přerušil, měl v tom zřejmě praxi.

„Pokud vím, máte dalšího sourozence, tuším Lídu Čermákovou? Můžete jí zavolat,“ radil mi a cípem pláště si čistil brýle. „Podívejte se, chápu, že tu nechcete zůstat. Pokuste se ale na okamžik potlačit předsudky k instituci psychiatrické léčebny a odpovězte si upřímně na otázku: Co je pro mě skutečně nejlepší? My vám dokážeme pomoci.“ Doktor dočistil brýle, nasadil je a roztáhl tenké rty v úsměvu.

„Říkal jste, že jsem tu ze známosti. Tedy dobrovolně,“ zkusil jsem to. „Chci odejít.“

Psychiatr se na židli narovnal. „Tak tohle na mě nezkoušejte. Vaši dokumentaci mám samozřejmě zde. Jste tu jako každý jiný pacient. Dřív než zítra se odsud nedostanete.“ Vstal. „Takže ať se vám tu líbí a zkuste si to zpříjemnit. Věřte, že to tak bude lepší jak pro vás, tak pro nás.“

„Promiňte, chtěl jsem se ještě zeptat. Co můj syn? Nevíte, jak se mu daří?“

„Váš syn?“ na doktorově obličeji se objevil nechápavý výraz.

„Můj syn, Petr Vlček. Leží na dětské onkologii, u doktora Svatého.“

„O něm bohužel nic nevím. Zatím na shledanou,“ odpověděl doktor.

Zdálo se mi to, nebo něco skrývá? Téhle hře jsem rozuměl stále méně a méně.

„Pocházíte také z Utopie? Tam jste poznal Jiřího? U skřítků?“ vystřelil jsem naslepo.

Doktor zmateně couval ke dveřím. „Určitě se ještě uvidíme. Zatím se trochu prospěte.“

Došel jsem k telefonnímu automatu, který visel na stěně dlouhé chodby, hned vedle plakátu propagujícího aromaterapii a tabla s obrázkovým popisem stress managementu. Neměl jsem ale drobné, a tak jsem pokračoval dál, až na úplný konec chodby. Za prosklenými dvoukřídlými dveřmi byla čtvercová místnost. Okénko vrátnice lemovaly masivní mříže, bezpochyby pozůstatek smutnějších minulých dob. V sousedící stěně se nalézaly zamřížované dveře s úzkými výplněmi ze žlutého skla. Dveře ke svobodě.

„Potřeboval bych si zavolat,“ řekl jsem vrátnému, šedivějícímu muži s prvorepublikovými kníry. Padesátník zvedl oči od novin. Bohužel to nebyly České listy.

„Tady není pošta, mladej pane.“

„Jsem domluven s doktorem Poupětem. Víte, nemám u sebe peníze na automat, tak jsem si říkal, že to snad půjde odsud.“

Hlídač se zakabonil, ale já se nenechal odradit. „Víte, rodiče mají velké výročí, máme takovou rodinnou oslavu. Musím dát sestře vědět, že nepřijedu.“

„Helejte,“ řekl hlídač. „Mně se to nechce líbit. Abych z toho neměl ňáký voplítačky.“

„Ale no tak, pane vrátný. Taky máte rodiče, ne?“

„Já si to ověřím.“ Vytočil nějaké číslo a mě polilo horko. „Je tu pan Vlček a chce telefonovat. Sestře. Hmm, no dobře. Na shledanou.“ Nerozhodný okamžik na mě poulil vodnaté oči. „Tak dobře,“ svolil nakonec otráveně. „Brnkněte si. Přes nulu.“ Přišoupnul mi telefon k okénku a jeho zachmuřená tvář se opět skryla za noviny.

Vytočil jsem číslo. Modlil jsem se, aby sluchátko na druhém konci někdo zvedl.

„Ahoj, Lído, tady Jáchym… Prej jakej, Vlček, přece… Ne, neni to fór, dostal jsem se do vážnejch problémů. Rozumíš, potřebuju odbornou pomoc.“ V krátkosti jsem do telefonu vylíčil, jak jsem se dostal do psychiatrické léčebny. Jakékoli detaily týkající se skřítků, démonů a obrněných válečníků jsem samozřejmě vynechal. Když jsem líčil, jak vypadá léčebna, vrátný sklonil noviny a vyčítavě si poklepal na hodinky. Jako by platil ústavní účet za telefon on.

„Hele, budu muset končit… Jasně… Neboj, všechno ti řeknu, teď ale dobře poslouchej! Lído, nezapomeň vyzvednout rodiče v půl dvanáctý, rozumíš? Jako tehdy v kladenským Rum-baru. Vyzvedni je v půl dvanáctý. A dej si pozor na jejich hlídacího psa, přivez mu ňákej buřtík. Však ty si poradíš… Taky se měj. Ahoj, a máš to u mě!“ Položil jsem sluchátko. V podpaží vybledlé nemocniční košile prosvítaly propocené skvrny. Zadíval jsem se na velké čtvercové hodiny, které byly zavěšeny pod stropem. Všimli jste si někdy toho, že jsou všechny stejné? Na stadionu, v nemocnici, na školách, na nádraží. Úplně všude. A většinou nejdou.

„Co je to za rasu?“ zamumlal vrátný.

„Hmm?“ trhl jsem sebou.

„Taky mám doma psa. Dobrmana. A ten váš?“

„Starej nerudnej knírač,“ řekl jsem mu. „Ale na Lídu si nepřijde.“

Zadrnčení zvonku vytrhlo vrátného od sportovní přílohy. Před vstupními kovovými dveřmi stál mladý hnědovlasý člověk, oblečený v béžovém saku a džínách. V ruce svíral jako bibli ohmataný modrý zápisník. Vrátný si něco zavrčel pod vousy a aktivoval otvírací bzučák.

„Dobrý den přeji,“ energicky zahlaholil muž. „Tady je má novinářská legitimace, Jakub Šeravý.“ V plastiku zabalená kartička pleskla o dřevěnou recepční desku. Ještě než se stačil vrátný vzpamatovat, vrazil mu příchozí do okénka noviny. „Určitě znáte České listy.“ Potom ležérně pokračoval: „V současné době připravujeme reportáž o bohnické léčebně, která je, jak jistě víte, v jistém smyslu evropským unikátem. No, a proto jsem tu. Nelekejte se, nejde mi o nějaká čísla nebo tajné informace, mnohem raději bych vše pojal jako jistou mozaiku. Rozumíte? Pro lidi je nejzajímavější vyprávění řadových zaměstnanců.“ Mladík zašermoval afektovaně rukama. „Bohnice zevnitř, lidský rozměr! Fotograf by se tu stavil nejspíš zítra. Našel byste si malou chvilku pro národ?“

„Knírač“ se nechal prosit, na každou vytáčku měl však mladík pohotovou odpověď. Uplynuly sotva dvě minuty a vrátný jej pozval do kanceláře, aby si prohlédl jeho pracovní prostředí. Ne, vlastně aby nasál atmosféru. Po dalších pěti minutách už staroch hosta pyšně prováděl po areálu léčebny.

Závistivě jsem přemýšlel, jak to ten kluk s lidmi dělá. Odloupl jsem se od sloupu, za kterým jsem se až dosud krčil, a potichu přeběhl k vrátnici. Letmo jsem zkusil otevřít vnější dveře. Zamčené. Otevřeným okénkem jsem protáhl paži dovnitř a našel tlačítko bzučáku. Ještě že na stole ležely papíry! Z jednoho jsem kousek utrhl a složil jej do úhledného obdélníčku. Ruce se mi třásly nervozitou i spěchem. Zarazil jsem papír do škvíry, mezi tlačítkem a podložkou, a tak spínač zablokoval. Za doprovodu neustávajícího bzučení jsem rychle proběhl chodbou a rozrazil hlavní dveře. Zbývalo už jen zdolat několik desítek metrů k Jakubovu bílému formanu.

Proběhl jsem kolem řady okrasných keřů a vnořil se mezi stromy kaštanové aleje. Prosincový vítr, který si nedbale pohrával s hnědožlutými listy, rychle našel skuliny v mojí bleděmodré pacientské košili. Nebylo divu, že profukovala – končila mi těsně nad chlupatými koleny. Rychlým krokem jsem spěchal k autu a na bosé nohy se mi lepila špína a mokré listí. Doufal jsem, že se nikdo nedívá. Nedělám nic vyloženě protizákonného, tak proč se, proboha, cítím tak, jak se cítím?

Nedaleko mě zavířil vítr. V divokém tanci uchvátil barevné listy, staré jízdenky, celofánové obaly od cigaret, prach silnice. V půli vzdálenosti mezi mnou a automobilem se zformovalo miniaturní dvoumetrové tornádo rotující špíny. Pokusil jsem se vzdušný vír obejít, ale smýkl sebou mým směrem. Zdálo se mi, že jsem v samém středu zahlédl přízračný obličej složený ze zrnek prachu, odumřelých stébel trávy, ústa tvořená letícími listy se bezhlesně otevřela. Jako bych zachytil nesrozumitelný šepot. Zachvátil mě děs, opravdová mrazivá hrůza. Prolétl jsem kolem podivné bytosti a kousek před autem zakopl. Rukama jsem se zaryl do hlíny a zběsile jako zvíře vyrazil po čtyřech dál. Nikdy v životě jsem se nepohyboval tak rychle. Narazil jsem do formana. Zalomcoval jsem klikou. Kdesi za mými zády skučela meluzína: Iiááááhiiiiméééé!

Zadul silný vítr, okraje vlající košile mě pleskaly do stehen. Vlétl jsem do auta a přirazil dveře. Ohlédl jsem se právě včas, abych viděl, jak se vír rozptýlil. Listy, ztracená ptačí pírka i celofán se krouživě snášely k zemi jako nečekaný déšť. Zalehl jsem na zadní sedačku.

O deset minut později kolega novinář dorazil. Když si chvatně sedal do auta, udeřil se hlavou o horní rám dveří, ani to však nedokázalo udusit nepříčetný smích.

„Strašná prdel,“ vulgárně jsem ho zchladil a potáhl cíp košile, která se nestoudně rozhalila.

Jakub Šeravý, přáteli přezdívaný Šerchán, ale živelný a zatraceně nakažlivý řehot neztlumil. Chechtal se dál, a ta situace byla tak absurdní, že jsem se rozesmál také. Za chvíli jsme se smíchy svíjeli, blbli jsme jako dva rozdovádění kluci a jeden druhého mlátili pěstmi do ramen. Kdyby nás viděl někdo z personálu, nejspíš by nám okamžitě připravili pokoj – ten vycpaný matracemi. Trvalo to několik nekonečných minut, po kterých jsme jen stěží popadali dech a tiskli si bolavé bránice.

„Ty seš ale idiot,“ hřbetem ruky jsem si otřel slzy smíchu.

„A to mi říká člověk, co se snaží zdrhnout z blázince! Cestou mi to musíš rozhodně převyprávět. Zapínam diktafon.“

„Už teď si začnu shánět novou práci. Daleko od tebe a tvých nejapných narážek,“ uchechtl jsem se. „Teď ale radši vypadnem.“

Šerchán zařadil jedničku a otočil klíčkem v zapalování. Motor bílého formana naskočil. Jakub povolil spojku a pořádně přidal plyn. Auto poskočilo jak raněná gazela a chcíplo, což nám přivodilo další záchvat bláznivého smíchu.

„Soráč, nemůžu se soustředit. Tohle fakticky nezažívam každej den.“ Po tom, co uvolnil ruční brzdu, jsme konečně projeli zašlou branou ústavu a nechali ponuré místo daleko za sebou. Čekalo nás několik návštěv a spousta povídání.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA
Doktor a princ

Seděl jsem v autě a netrpělivě sledoval hodinky. Půl čtvrté. Nemocnice ožívala. Pacienti se šourali v modro-bílých županech a erárních pyžamech s pohledy upřenými k zemi, ztracení v zrcadlovém bludišti obav. Mezi nimi se proplétali spěchající, civilně oblečení lidé, podle květin a tašek s ovocem návštěvy. Potom tu byly zdravotní sestřičky všech věků a velikostí, spřízněné v modro-bílé, podobné jedna druhé lehce nepřítomným výrazem. Nejvyšší stupeň pomyslné hierarchie patřil doktorům, vykračujícím si v plandavých bílých pláštích. Po hnědovlasém Šerchánovi ani stopy. Z průjezdu vyjela sanitka a profrčela kolem formana. Kde se zdržel?

Přemýšlel jsem, co budu dělat, jestli se neobjeví do čtyř. Počkám do čtvrt na pět? Odešel už před čtyřiceti minutami, aby zjistil, jestli je Petr v pořádku.

Mezitím jsem seděl v autě a prsty nervózně bubnoval na přístrojovou desku. Jsem chovancem psychiatrické léčebny na útěku. Za jiných okolností by mě to pobavilo – v případě, že bych nebyl hlavním hrdinou téhle tragikomedie. Jako bych viděl palcový titulek škodolibého kolegy Ortmeiera: Novinář utekl z Bohnic! Jestli se to provalí, tak jsem skončil. Šlus. Utrum.

Po tom, co mě Jakub unesl z ústavu, ze kterého se mi ještě teď ježily chloupky na zátylku, mě odvezl k sobě domů. Nasytil mě, oblékl, obul, dokonce mi nabídl peníze. Řekl jsem mu, že je pravý kamarád a že si jeho pomoci opravdu vážím. Také jsem mu slíbil, že až se dostane do podobné šlamastiky, rád mu to oplatím. Odvětil, že mu to za tu srandu stojí, a ať si kromě džínů a vytahaného zeleného roláku klidně půjčím i rockerského křiváka, který Jakub nosil „zamlada“. Tak jsem si ho půjčil, a opravdu jsem vypadal jako drsňák. Také mi půjčil černé brýle, prý kvůli maskování. Jakubova podezřelá vstřícnost se však vysvětlila, když jsem zjistil, že si mě po celou dobu filmuje na minikameru.

Byl jsem zvědav, co tomu řekne Karásková. To je moje sousedka. Ještě než jsme přijeli do nemocnice, vyzvedl jsem si u ní rezervní klíče a stavil se doma. Tam jsem mimo jiné taky zalistoval Zlatými stránkami. Za okamžik jsem už čmáral červeným fixem na papírek jedno telefonní číslo a adresu. U dveří jsem zaváhal, ale nakonec jsem popadl i bezmála dvoumetrovou hůl, ve které se skrývala dvoubřitá superostrá čepel. Nastaly neklidné časy.

Od té doby ale uplynuly už víc než dvě hodiny a já byl stále nervóznější. V kožené bundě jsem se potil, rolák na holé kůži kousal. Myšlenky se neustále vracely k podezření, které se mi dnes po probuzení zahryzlo do srdce. Viselo tam, slizké a neviditelné; bralo sílu a výměnou vypouštělo do žil ochromující strach. Stále se mi vracel obraz doktora Svatého, jak mi nalévá panáka medové whisky, a ve druhé chvíli jsem se skláněl nad bezhlavým trupem skřítka, jehož šaty byly prosycené stejnou nasládlou těžkou vůní. Naháněl mi hrůzu doktorův stín, kradoucí se s obrovským mečem ke spícímu Petrovi. Rychle jsem představu zahnal.

Proč je v bezvědomí? Je to nový úskok zhoubné nemoci, nebo něčí vina? Kdo brutálně zavraždil Jima? Kde je Wisconsin? Co dělá na onkologickém oddělení skoro nesmrtelný paladin? A proč si, proboha, všechny ty mytické bytosti vybraly za bojiště pokoj mého syna?!

Za oknem jsem zaslechl zvláštní zvuk. Jako když drhne kov o kámen. Uviděl jsem, jak se od parkoviště potácí téměř tři metry vysoký muž. Byl celý zahalený ve tmavé kápi, takže mu nebylo vidět do obličeje. Zbystřil jsem. V ruce neznámého se leskla obří sekera. Muž musel být velmi zesláblý, protože ji stěží táhl za sebou. Ostří poskakovalo po asfaltce a řinčelo. První mojí reakcí bylo, že jsem zarazil knoflíky zamykání. Muž se blížil k autu. Lidé si ničeho nevšímali. Klidně postavu míjeli. Kruci!

Zahalená postava se zhoupla a váhu celého těla vložila do švihu sekerou. Černé ostří zasvištělo vzduchem a zaseklo se do krku dědy v županu. Zbraň se rozzářila rudým světlem, jako by se plnila krví prýštící z rány. Pacient zakolísal a zmateně se rozhlédl. Naše oči se setkaly. Zakuklenec o kousek povyrostl, stále obouruč svíral sekeru. Vypadalo to, že se rudá záře přelévá z rukojeti zbraně přímo do jeho paží. Děda překonal záchvat zimnice, který jej celého roztřásl. Přitáhl si župan blíže k tělu a pomalu odcházel. Se sekerou v krku. Zakuklenec zase povyrostl.

Takhle to přece nemůžu nechat! Asi jsem měl nervy přetažené k prasknutí. Vyskočil jsem z auta. Rozběhl jsem se, jak nejrychleji jsem dovedl, a zakuklenému obrovi vrazil loket do míst, kde pod vzdouvajícím se pláštěm mohly být ledviny. Postava zakolísala, sekera vypadla a zazvonila o silnici. Chytil jsem stvůru levačkou do kravaty a zkusil ji strhnout k zemi. Cítil jsem, jak mi předloktí rozdírá zrohovatělá kůže. Spíše jsem na cizinci visel. Mé svaly se napínaly k mezní hranici. Bytost se probrala z překvapení a vrhla se po sekeře, která ležela jen kousek od ní. Snažil jsem se ji udržet v zámku, ale neměl jsem nejmenší šanci. Stvůra se mi vyškubla a mně zůstal v rukou jen plášť. Tvrdě jsem dopadl na záda.

Ozval se děsivý táhlý ryk. Odhalený netvor sebral zbraň a otočil se. Jeho kůže mokvala. Ve slunečním svitu se na ní objevovaly puchýře a okamžitě praskaly. V nose mě zaštípal puch škvařeného masa. Oči bytosti v agónii mě zmrazily na místě. Udělala jeden vratký krok. Pařáty pozdvihly širočinu, na jejímž ostří se zaleskl modrý přízrak – houkačka projíždějící sanitky první pomoci. Byl jsem na nohou. Vyrazil jsem vpřed a zabořil do stvůry rameno jako meteor. Na blízkost byla těžká zbraň k ničemu. Upír odlétl vzad. Sekera opsala dvě obrátky a zabořila se do trávy poblíž odpadkového koše. Bytost se za tichého vytí zhroutila na zem. Po celém těle jí tančily zelenavé plameny. Odvrátil jsem se a zvracel. Jakmile se mi obrácený žaludek vrátil na původní místo, vydal jsem se k nemocnici.

Adrenalin mi stále pumpoval žilami. Přežil jsem.

Šerchán se znenadání objevil v dvoukřídlých vchodových dveřích. Elegantně se vyhnul muži tlačícímu pojízdná nosítka a zamířil ke mně. Čím více se blížil, tím byl jeho krok váhavější. Nevydržel jsem napětí a vyběhl mu naproti.

„Tak co?“ vyhrkl jsem.

Sklopil oči.

„Ten doktor, co tě poslal do blázince, tam není. Ale…“ zmlkl a zavrtěl hlavou.

„Kurva, nevrť hlavou! Vyklop, co se děje!“ Zlá předtucha zaťala zuby hlouběji.

„Hele, věřím, že to bude znít divně,“ rozhoupal se Jakub, „ale ten pokoj jsem nenašel.“ Jeho tvář byla smrtelně vážná.

„Tys mě vylekal,“ oddechl jsem si. „To seš celej ty – dělat kamenný ksichty, blbě si ze mě utahovat… vole. Cos tam teda dělal tři čtvrtě –“

Jakub mě bezvýrazně přerušil. „Nenašla ho ani sestra, ani doktor. Prostě zmizel.“

„Jak to myslíš? Pokoje nemůžou mizet! Ten barák je z panelů a cihel. Žádná jeho část nemůže jen tak zničehonic –“

„Zeď je neporušená, žádná mezera mezi ostatními dveřmi. Kdyby nebyly pokoje v chodbě očíslovaný 6, 7 a pak 9, nejspíš bych uvěřil i já, že nikdy neexistoval. Ale doklady, evidenční knihy… Dívali jsme se na evakuační plány – a všude se píše, že v týhle části patra jsou čtyři pokoje. V příjmový knize jsem dokonce našel zápis o přijetí Petra Vlčka na pokoj číslo 8. A víš, co je nejdivnější? Každej nad tím mávnul rukou. No chápeš to? Vrchní sestra si myslela, že ji chci sbalit, a tak tu jak malej Jarda přehazuju cedulky s číslama pokojů.“

Zadíval jsem se na otřeseného Šerchána. O podivných událostech posledních týdnů jsem mu zatím neřekl ani slovo. To už bych rovnou mohl začít cintat, že jsem Napoleon. Zdálo se, že Jakub mé historce o psychickém zhroucení a osobní antipatii s doktorem Svatým neuvěřil. Při uvážení jeho intelektu mě to nepřekvapilo, teď jsem však váhal, zda mu mám říct alespoň část pravdy, nebo ho nechat, aby si to nějak srovnal.

Požádal jsem ho, aby se mnou ještě jednou zkusil najít pokoj s magickým číslem 8. Jakub se ale omluvil, že má naléhavou schůzku. Ve spěchu jsme se rozloučili a slíbili jeden druhému, že si večer určitě zavoláme.

Ještě než Jakubův bílý forman zmizel za závorou nemocniční brány, vešel jsem do budovy nemocnice. Minul jsem budku informací i chirurgický příjem a dostal se až ke schodišti. Schody jsem bral po dvou a ve třetím patře jsem už pořádně supěl. Dveře oddělení dětské onkologie jsem otvíral mokrý potem. Návlekům jsem věnoval pohrdavý pohled a vyrazil napříč řekou zeleného lina. Pokoj číslo osm jsem přece nemohl minout.

* * *

Paladin sleduje stopu. Nevnímá únavu ani zranění z předchozího boje. Myslí se mu míhají obrazy krvelačných démonů a vojáků v pancířích. Jejich obličeje zrůzní bolest, když jim z těl uniká život. Žádný už dítěti neublíží. Padli nebo utekli, a Jiří se postaral o to, aby do pokoje nikdo nepovolaný nevstoupil. Uzamkl je Boží pečetí a vyčerpal tak všechnu svou duchovní sílu. A ještě něco. Jeho přítel, gaur Gorro, dřepí na podlaze mezi postelemi a požírá těla mrtvých nepřátel. Petra se však ani nedotkne. Naopak, bude dbát o to, aby mu přístroje lily do žil vodu i jídlo. Bude se o něj starat a krmit ho, jako by to bylo jeho vlastní vlkodlačí štěně.

Paladin běží jako panter. Cítí, že nepřítel, kterého stíhá, je již nedaleko. Už brzy pozná, kdo skřítka zabil. Pozná toho, kdo skřítkovu mrtvolu polil starou Drambuie, aby na něj svedl podlou vraždu. Spaluje jej horečka. Utíká ulicí a lidé-slepci si jej nevšímají. Přestože má na sobě doktorský plášť postříkaný krví a u pasu se mu houpe dlouhá ocelová smrt. Bezstarostní, zahledění do kulisy svého jednoduše složitého světa. Nedokáží spatřit paladina na lovu.

Jiří přeskočí přes zábradlí u tramvajového ostrůvku, prokličkuje mezi jedoucími auty, která ani nezpomalí. Cítí stopu. Jako by šlépěje na zemi slabě zářily, pronásledovanému dochází dech. Tady zakopl. Kdyby byl Jiří zvíře, už by cítil pach kořisti, vůni jejího strachu. Nohy v botaskách tepají silnici ve vyrovnaném tempu.

Vběhne za roh vysokého cihlového domu. Matně si uvědomuje, že vchází do temných míst – nebývalo tu bezpečno, ani když nepronásledoval vraha. Paladin se vnoří do staré zástavby, za každým rohem může číhat jeho cíl. Okna jsou slepá, zatlučená prkny, zdi s opadanou omítkou křičí nápisy sprejerů. Tady? U tří přecpaných popelnic leží hromada odpadků – černé igelitové pytle, shnilé listy salátu. Roztrhaná aktovka. Vlhká krabice od bot na kusu plesnivého koberce. Plyšová opice s urvanou rukou. Uschlý fíkus v omláceném kameninovém květináči.

Když Jiří probíhá kolem, plyšová opice se pohne. Z odpadků vyskočí zrůda. Zuby mu klapnou před tváří, lepkavý dech štípe v očích. Paladin se skrčí a zároveň tasí. K jeho břichu vystřelí žabí pařát zakončený ostrými drápy, aby rozpáral žaludek. Bojovník uskočí. Svist. Cítí, jak drápy škrtnou o košili. Jen co nabyde rovnováhu, zaútočí bočním sekem zvaným trpaslík. Stvůra podobná ropuše je ale také rychlá. Vymrští se a meč ji mine. Zelené tělo ve skoku paladina srazí k zemi. Div, že mi nerozdrtila hrudník, uvědomí si Jiří a na poslední chvíli se bleskově odkulí. Skočí po meči, který mu bestie vyrazila, ropuší stvůra je opět rychlejší. Mihne se drsný tmavě zelený jazyk a obtočí se mu kolem nohy. Netvorova síla Jiřího překvapí. Smýkne s mužem po asfaltu a zanechá na jeho tváři špinavé odřeniny barvící se krví. Jiřímu hučí v hlavě. Bestie si ho přitahuje k chřtánu. Zkusí dosáhnout na meč, ale hrábne do prázdna. Chce se bestii vytrhnout a málem si vykloubí nohu. Páchnoucí dech linoucí se ze zubaté propasti muže dusí a pálí v očích. Ve spáncích buší válečné bubny. Paladin hmátne do pouzdra za krk a najednou v ruce drží stříbrnou dýku. S tichým puknutím ji poslepu zarazí mezi vypoulené bledé oči. Ticho.

Paladin se vyhrabe na nohy. Opráší plášť – symbolicky. Sebere ze země meč a otře čepel o plyšovou opici. Když zajede do závěsu, kovově to cvakne. Dýku pečlivě zasune na patřičné místo. Tohle nebyl on, můj nepřítel, uvědomí si vzápětí. Stopy vedou dál. Tamhle v prachu je otisk boty a tam ohnuté stéblo. Kdo rozdrtil tamten kamínek? Ještě nejsem u konce. Pokrčí rameny. Znovu se rozběhne, veden touhou po pomstě.

A ještě více zvědavostí.

* * *

Tmavá chodba ve starém činžovním domě bez výtahu. Studené dlaždice ošoupané po letech drhnutí nejhrubšími hadry tak, že ztratily barvu i vzor. Vlhký zatuchlý vzduch stoupající ze sklepních pater, prosycený pachem staré cibule, hnijících brambor, dráždivým pižmem myší. Při pohledu přes oprýskané masivní zábradlí se otevírá spirálovitá propast pěti poschodí a ztrácí se v úplné tmě. Složím sluneční brýle a zastrčím si je do náprsní kapsy. Žárovka ztracená v zaprášené polokouli mléčného skla zimomřivě bliká, doufám, že nepraskne. Palcem odjistím čepel kosy, pomalu, aby nezaskřípěla. Kukátko v těžkých dveřích tajemného bytu není vypouklé, panoramatické; stočím kosu rozevřenou čepelí k zemi, připraven rychlým trhnutím zespoda párat. V průzoru dveří budu vypadat jako člověk opírající se o smeták.

Bílý knoflík zvonku mě zastudil na prstu, ozvalo se řinčivé zazvonění. Dýchám zhluboka. Lehké kroky na druhé straně.

Dveře se neslyšně otevřou dovnitř. Musím sklopit oči, abych si prohlédl nájemníka. Na prahu stojí muž s blonďatými, skoro bílými vlasy. Září ve tmě a odrážejí tu trochu světla, co proniká z chodby. Je to ještě chlapec, uvědomím si vzápětí.

„Dobrý den, pane,“ řekne tichým melodickým hlasem.

„Kde je? Kde je doktor Svatý?“

„Není slušné neodpovědět na pozdrav. Kdo vůbec jsi?“ mladík na mě statečně upřel hnědé oči. Vadí mu, že jsem ho nepozdravil, a ignoruje, že mu mezi nohama držím otevřenou kosu, bleskne mi hlavou. Zvláštní.

„Jsem… novinář. Je doma tatínek?“ Odložil jsem zbraň.

„Ano,“ pokýval chlapec rozezleně hlavou. „Otec je pravděpodobně doma. Ve svém paláci ve Zlatověží v hlavním městě Utopie. Touto dobou nejspíše hraje partii šachu s mistrem stratégem. A jestli mě teď omluvíš, dokud se nenaučíš chovat –“ chystal se dveře přirazit.

„Ty jsi Bajinj,“ užasl jsem. „Vyprávěli mi o tobě.“

„Pro tebe jsem princ Bajinj, šťastný roh jednorožce, vílí mluvčí, věčné dítě, regent Katakrypu a následník trůnu, pane Nikdo!“ odsekl hoch a v jeho hlase nebylo po strachu ani památky.

„Odpusťte, Vaše Veličenstvo, ještě jsme nebyli představeni. Nuže, jmenuji se Jáchym Vlček a hledám doktora Svatého ve velmi naléhavé záležitosti.“ Byla to tak napůl ironie.

„To je jiná řeč, řeč hodná muže,“ mladík se přestal mračit a ustoupil ze dveří. „Pojď dál, Jáchyme z rodu Mladých Vlků. Čekal jsem na tebe.“

Prošli jsme předsíní a vstoupili do prostorného obývacího pokoje. Připadal jsem si jako v muzeu. Na stěnách byly rozvěšeny desítky historických zbraní – mečů všech délek, šavlí, tesáků, řemdihů, dýk a spousta dalších, jejichž jména jsem neznal. Nad koženkovým křeslem visela obouruční sekera, vedle dveří do kuchyně dva zkřížené hrozivé palcáty. Celý strop obývacího pokoje byl obložen dlaždicemi z červeného dřeva, ve dvou jeho rozích viselo v úchytech zavěšené jezdecké kopí. Z něj splývaly a vlnily se v průvanu vlajky s nevídanými heraldickými znaky.

Parkety na podlaze pokrýval červený koberec, na který se někdo pokusil vyšít výjev z nějaké bitvy. Figuroval na něm jezdec se žlutými vlasy, které vyrůstaly přímo z přilby vyšité modrou nití. Tyčil se v sedle modrého draka (?) v čele armády mytických tvorů, jejichž vzhled byl o to fantastičtější, oč bylo umění tvůrce nedokonalejší. Na druhé straně výjevu stály vyrovnané řady mužů v uniformách. Zdálo se, že tato strana ještě není dokončena. Nastehované obrysy dávaly tušit, že druhá armáda je mnohonásobně větší. Mezi vojáky projížděly polokoule připlácnuté na rohlík, z nichž trčely podivné tyčinky. Tanky, došlo mi, a žluté „vlasy“ na přilbě měly zpodobňovat královskou korunu.

„Líbí se ti?“ byl zvědavý princ.

Uznale jsem pokýval hlavou. „Muselo to dát pěknou práci.“

Bajinj mě dovedl k mušelínem polstrované dubové židli, sám se posadil na malé vyřezávané štokrle.

„To pro mě vyšil Jiří, aby se mi nestýskalo po paláci. Ale mně se stejně po paláci nestýská.“ Bajinj si povzdechl. „Možná ti připadám pyšný, ale tak to není. Od malička mě vychovávali k tomu, abych si dokázal zachovat tvář i v protivných situacích – šlechtic musí vždy dbát na to, aby nebyla poskvrněna jeho čest. Když jsi panovník, může se lehce stát, že dojde k palácovému převratu a tebe odvedou do mučírny nebo rovnou na prkna popraviště. Má-li se na tebe i tvou vládu vzpomínat příznivě, nesmíš odejít jako zbabělec.“

Tohle princátko, stěží o pár let starší než Péťa, nazývá popravu protivnou situací? Zajímalo by mě, jestli by dokázal takhle silná slova naplnit. Nevěděl jsem proč, ale měl jsem pocit, že ano.

„Takže, princi, hádám, že váš ochránce Svatý Jiří a můj doktor Svatý jsou toutéž osobou. Musím s ním okamžitě mluvit.“

Bajinj zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ale –“

„Jde o život mého syna!“ naléhavě jsem jej přerušil. „Přepadli nás, pak se tam vřítil paladin –“

„Nerozumíš mi,“ ohradil se Bajinj. „Rád bych ti pomohl, ale naprosto netuším, kde je a kdy se vrátí. Jestli ti to udělá radost, tak se přiznávám, že mám také vel… jisté obavy o jeho zdraví. Včera telefonoval a řekl jen, že sem dorazí sník, kmán s vlčím jménem a spoustou otázek. Požádal mě, abych ti na ně odpověděl a postaral se o tvou osobní ochranu. Musíš být důležitý,“ zkoumavě se na mě zadíval. Zdálo se, že mu vrtá hlavou, čím bych mohl být zrovna já významný. Pokrčil rameny. „Nic víc o Jiříkovi nevím.“

„Sník?“ pocítil jsem pýchu. Ani jsem si nevšiml, že jsem už dávno překročil pomyslnou hranici slepého a hluchého seníka. Realita mě však okamžitě vrátila na zem. „A co můj syn, neříkal o něm něco?“

„Máš pravdu. Říkal, že je v bezpečí.“

„A to je všechno? Nesvěřil vám, kde je?“

Zavrtěl hlavou.

Otřel jsem si zpocené ruce do opraných džínů a potlačil touhu položit tomu klukovi otázku: Co mám dělat?

„Meč jsem nabrousil včera, kroužková košile visí na stěně. Pomůžeš mi?“ Mladík vklouzl do stříbrné zbroje jako úhoř a i při oblékání pyšně pokračoval ve výčtu zásob. „Připravil jsem dvě torny se sušeným masem, pytlík s kandovanou papájou, kokosem a sušenými banány. Také beru patnáctimetrové lano, hřebíky, dvoulitrovku Pepsi, sametový plášť, svíčku a sirky,“ ukončil výčet.

„Kam chceš –“ opravil jsem se, „chcete vyrazit?“

„Chceme. Kamkoli bude potřeba. Pro začátek se vydáme k Tablu, kde najdeme další vzkaz.“

„Hmm?“ a bylo to tu zas. Slizké déjà vu. „Nerozumím!“

„To jsem ti neříkal?“ podivil se princ. „Jiří nám pošle vzkaz na Tablo. Možná by tam už mohl být. Abych nezapomněl, pokud by sis chtěl půjčit nějakou zbraň,“ rozmáchlým gestem zahrnul celý obývák.

Polkl jsem a s respektem zíral na všechny ty lesklé špice, ostří, hřeby, bodce, trny a hroty…

Nakonec jsem pohladil rukojeť kosy. „Zbraň už mám, ale díky za nabídku. A můžete mi tykat.“ Vykat malému klukovi mi připadalo směšné a ponižující, obzvláště, když mi on sám celou dobu tykal. Zkusil jsem mu naznačit nepatřičnost situace. Bajinj mě však s výrazem neviňátka opět dostal.

„Tykám ti celou dobu, Jáchyme. Na oplátku klidně dál vynechávej titul. Sice se to nehodí, ale ke dvoru se to snad nedonese.“ Spiklenecky na mě mrkl.

* * *

Staré domy. Zátiší koster stromů. Vlhký vzduch prosycený vůní řeky. Tady to znám, uvědomil si Jiří. Malá Strana. Kamenná dlažba je vlhká a boty na ní podkluzují. Stopy vedou na nábřeží. Bude to kolosální souboj, zachvěl se. Já, můj nepřítel a kolem řeka plná labutí. Krásní bílí ptáci s klenutými silnými krky a černým štráfkem kolem očí čekají na představení. Jiří se v duchu ušklíbl. Diváci mají škrabošky, zatímco herci masky odhazují.

Prolétl bezovým keřem, který rostl na rohu a zakrýval výhled. Prudce zastavil, div že neuklouzl. Nepřítel tam stál. Ani ne dvacet metrů od něj. Ztěžka dýchal. Jiří zavrtěl nevěřícně hlavou. Čekal by cokoli – černokněžníka, krvosava, uchožrouta, dýkobrosa, ale… obyčejný člověk? Dospělý sník?

Proti paladinovi stál mladý muž s tmavými blond vlasy a modrýma očima. Flaušový kabát přitažený až ke krku. Tmavě modré džíny a boty s úzkými stříbrnými přezkami. Neznámý se ještě vydýchával, od úst mu stoupala pára. Pomalu zvedl ruku.

„Dobře, dostihls mě. Prošels přes doupě haterie, jsi tedy tím, koho hledám. Dnes jsem se chtěl ještě souboji vyhnout, stejně bychom se ale nakonec setkali.“

Jiřího zachvátila svíravá nejistota, jako by mu cizí studené prsty mačkaly žaludek a hnětly srdce. Křečovitě sevřel ruku na jílci meče, připraven ve zlomku sekundy vyrazit. Totožnost cizince mu naháněla podivnou hrůzu.

„Než se na mě oboříš, vyslyš mě,“ řekl muž.

Jiří se šířeji rozkročil ve střehu, ale zatím se směrem k neznámému nepohnul. „Ne dřív, než přiznáš, proč jsi Jamese zabil?“

„Přišel jsem si od toho skřítka něco vzít. Napadl mě.“

„Jakým právem?“

„Právem dobra naší vlasti. Nemusím se ti zodpovídat, když ji bráním proti špatnosti!“ obořil se na Jiřího cizinec. „Otupil snad lidský svět tvůj sluch nebo zaslepil tvé oči? Nevšiml sis, jak zde přibylo zlých tvorů?“

„Zlo je všude a proti němu hrdinové bojují. Nikoli proti sobě.“

Muž v tmavém kabátě se chladně zasmál: „Dlouho jsi nebyl v Utopii, prošel jsi na odvrácenou stranu. Mnoho věcí se změnilo a Průrva nám dobře posloužila. Doma jsme nastolili vládu dobra – téměř dokonalou harmonii – téměř, jen jednu vadu má. Je křehká proti tvé zbrani. Má paní mě vyslala pro ten tajemný flakon. Myslel jsem, že jej stále ochraňuje James, ale byl jsem hloupý. Teď žádám tebe, vydej mi artefakt, který jsi pro skřítka opatroval.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ podivil se Jiří.

Muž rozhalil kabát, zasvitla pod ním stříbrná zbroj. Prsní plát zazářil zlatým ornamentem kříže Ankhu. „Mluvím o lahvičce s tekutinou,“ řekl cizí paladin a odhodil kabát, „uchovávající duši bytosti…“ a snímal přitom ze zad štít, „… vládnoucí mocí znovu otevřít bránu Světů…“ a nasadil si ocelovou přilbu se zvednutým hledím.

„Nerozumím ti!“ vykřikl Jiří.

„Během let do lidského světa prošly tisíce ďábelských vyhnanců, nesmí se vrátit zpět do Utopie. Vyzývám tě, bratře, svatou výzvou našeho řádu na Boží soud. Jestli se mi však vzdáš a budeš se kát, ušetřím tě.“ V tu chvíli válečník vytrhl od boku těžké válečné kladivo.

„Bratře,“ zašeptal Jiří. „Kdo ti zatemnil mysl? Nemám žádný artefakt!“ Výzvu na Boží soud ale nemohl odmítnout. Z nedaleké popelnice odtrhl víko, aby mu posloužilo jako provizorní štít.

S hurónským výkřikem jeho nepřítel roztočil kladivo nad hlavou a vrhl se na paladina. Jiří se připravil na náraz a nastavil štít. V poslední chvíli však paríroval mečem. Dvě postavy se srazily a od zbraní odskočily jiskry.

„S kým mám tu čest?“

„Sir Elnegir Saccéra. Je mi ctí!“

Opět od sebe odskočili jako dvě ostražité šelmy. Jiří byl lehčí a rychlejší. Elnegira zase chránila zbroj a přilbice. Saccéra si zaklapl hledí a opět vyrazil – tentokrát kladivo přilétlo dlouhým spodním úderem. Jiří musel nastavit zbrani štít. Snažil se ránu pouze odklonit, přesto byl úder strašlivý a víko se mu rozdrnčelo v ruce, že málem ztratil cit. Jeho útok na soupeřovu hlavu byl odražen štítem a Jiří musel znovu blokovat. Rány na něj pršely tak, že levačku brzo necítil. Tušil, že těžce zkoušené víko záhy praskne. Snažil se zaměstnávat nepřítele sériemi rychlých seků, které měly za cíl spíše otestovat jeho obranu a odlákat pozornost od unavené levice. Elnegir ale nebyl žádný začátečník. Odklonil meč kladivem, prolétl pod Jiřího pravicí a celou svojí vahou do něj vrazil. Paladin zakolísal, jen na poslední chvíli dokázal jílcem odrazit úder rukojetí kladiva, který mu mířil přímo do obličeje. Přesto jej však síla nárazu odhodila a on na okamžik pozbyl rovnováhy. V tu chvíli vložil Elnegir veškerou sílu do kružného úderu kladivem. Jiří věděl, že uhnout již nestihne, a tak ráně zoufale nastavil štít. Pod strašným nárazem víko puklo a kladivo prošlo na paži a zlomilo ji. Paladin zakolísal, z úst vyplivl krev. Elnegir se zářícíma očima již roztáčel kladivo k dalšímu strašnému útoku. Jiří švihl zlomenou rukou, ve které stále třímal zbytek víka, a mrštil jím proti protivníkovým očím. Elnegir se stihl přikrýt štítem, na okamžik si ale zakryl výhled. Jiří se bleskově prosmykl pod jeho obranou a bodl jej do boku. Muž vykřikl a ustoupil o dva kroky. Jiří počkal, až si jeho protivník strhne helmu. Elnegir těžce lapal po dechu, ale ústa měl roztažená v divokém úsměvu. „Jsi velký protivník, Svatý.“

„I ty, bratře. Lituji, že stojíš na špatné straně.“

Cizinec si naklonil k obličeji předloktí, kolem kterého měl uvázán zelený šátek. Nasál jeho vůni. „Jsi připraven pokračovat v souboji, Svatý?“ Oči mu blýskaly vzrušením.

Jiří jej pozdravil mečem a postavil se do střehu. Paladinové se srazili a jejich zbraně zazvonily. Znovu a znovu útočili a bránili se, štěstí se přelévalo hned na jednu, hned na druhou stranu. Hodiny běžely a souboj stále neměl vítěze. Oba soupeři již utrpěli mnohá zranění a zeslábli únavou i ztrátou krve. Jiří cítil, že jej drží na nohou už jen síla vůle, přesto se nehodlal vzdát.

„Sešel jsi z Cesty, Svatý.“

„Nabízím ti šanci odstoupit,“ zasyčel Jiří. Nebylo to podle pravidel.

Místo odpovědi Elnegir vykřikl a zaútočil na něj mocným horním úderem. Jiří nastavil meč v krytu, nechal ale kladivo sjet po uvolněné čepeli na místo, kde ještě před okamžikem stál – v poslední chvíli se totiž prosmykl vpravo a vpřed. Tak se dostal téměř za záda soupeře. Švihem, do kterého se opřel veškerou silou, zaútočil přes ruku za svůj levý bok. Překvapilo ho, když pocítil, jak se čepel v pohybu zastavila a uvízla. Překvapený výkřik potvrdil přesnost zásahu. Elnegir se zhroutil. Do jeho hrudi se hluboko zakusovala čepel meče.

Jiří byl hned u něj: „Soud je rozhodnut. Vzdej se mi.“ Začal ohledávat ránu.

„Počkej, bratře,“ zachrchlal padlý paladin, kterému se u úst dělaly krvavé bublinky. „Až meč vytáhneš, zemřu.“

Čepel pronikla do plic, Jiří věděl, že Elnegir má pravdu.

„Právo je protentokrát na tvé straně a já se nehněvám. Splň mi ale přání!“ zakašlal a vyplivl krev. „Jestli se vrátíš domů… najdi ji… Vrať šátek! A vyřiď. Vyřiď jí, že do po… do poslední –“ V tu chvíli zemřel.

Vyčerpaný paladin poklekl a vroucně se pomodlil za jeho duši. Potom odvázal z Elnegirovy paže urousaný a krví nasáklý šátek ze zelenavého hedvábí. Bezděky jej pozvedl a opřel o něj líc. Jeho chřípí zachytilo slabou známou, a přece neznámou vůni, kterou snad cítil někde daleko a dávno. Jemné aroma vanilky.

Když dokulhal s tělem padlého přes rameno ke Kampě, náhle všechny labutě vzlétly. Nad Vltavou se rozlehl hřmotný potlesk obrovských bílých křídel.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA
Pronásledování

Cestovali jsme k Tablu. Princ měl na zádech zpola naplněnou padesátilitrovou gemmu. Pod zimní bundou Nike chřestila kroužková košile. U boku se mu houpal krátký meč s hlavicí ozdobenou rubínem. Kolem pasu měl ovinuté horolezecké lano. Žvýkal žvýkačku a vyhlížel nebezpečně asi jako dvouměsíční lvíče. Nepochyboval jsem ale, že i vzdor svému věku dovede vystrčit drápky.

Na ušmudlaném semaforu se rozsvítila zelená. Počkali jsme, až se přeřítí horda aut, a přešli ulici. Kolemjdoucí nevěnovali našemu výstřednímu oblečení ani jediný pohled. Seníci. Uvědomil jsem si, že o nich začínám přemýšlet s lehkým pohrdáním.

„Staneš se jednou králem?“ zeptal jsem se Bajinje, aby řeč nestála.

„Pokud mě neprohlásí za mrtvého. Je tu však ještě jeden problém. Zákoníky království vyžadují, aby byl král dospělý.“

„Neboj, dětství uteče jak voda. Počkej, jak si budeš přát, abys byl zase malý.“

Pokrčil rameny. „Nedospěju. Nikdy. Moje maminka je víla.“ Nakopl plechovku od coly. Několikrát poskočila a narazila na obrubník. „Jsem věčné dítě.“

„Nakonec, kdo jiný by měl vládnout říši fantazie?“ Chlácholení nezabralo.

„Nesnesl bych, aby za mě rozhodovali poručníci. To se raději kralování vzdám.“

„No, myslím, že si s tím zatím nemusíš dělat starosti. V současné situaci –“

„Pozor!“ Bajinj mě zadržel. „Málem jsi šlápl do…“

Opravdu. Na ulici přede mnou leželo cosi hnědého a rozplizlého – otřásl jsem se.

„Tak tohle nechápu! Já mám taky psa, ale vždycky ho venčím na trávě. Tohle je prostě bezohledný!“

Hromádka výkalů zaštěbetala drnčivým trylkem a vlnivým pohybem se vydala k nedalekému kanálu.

„Ono se to hýbe?!“

Když poslední odporný žmolek zmizel mezi mřížemi, Bajinj mi s vážnou tváří vyložil: „Málem jsi zašlápl blivajzníka.“

„Tak to pardon, myslel jsem, že to je hovno.“

„On blivajzník vlastně je… výměšek, akorát že inteligentní. Sice jen primitivně, ale má v sobě zakódovanou snahu nenechat se zašlápnout.“

„Výměšek čeho, proboha?“

„Výměšek magické bytosti. Nějakého démona, nejspíš. Zbytková magie a inteligence, která z mozku prosákla do nižších vrstev, dávají občas vzniknout oživlým… výměškům. Neboj se, žijí krátce.“

„Ale smrdí intenzivně.“

„Moc by mě zajímalo, kde se tu vzal.“

Vcházeli jsme do staré zástavby. Domy se tu mačkaly na sebe. Vzduch byl prosycen vlhkým chladem zimy. Ulice se leskla. Jak kolem projížděly auťáky, odstřikovaly jim od kol špinavé spršky rozbředlého sněhu. Z kanálů se pářilo a řady baráků vypadaly v šedém oparu jako souvislá hradba. Přes cestu nám přeběhla urousaná kočka, která byla tak špinavá, že nebylo možné určit její barvu. Začalo mrholit.

„Slyšel jsem příběh o tom, jak jsi k nám na zem proplaval jezírkem,“ nadhodil jsem.

„Proskočili jsme Branou, ještě než byla zničena. James se ztratil, Bůh ví, co by se se mnou stalo, kdyby mě nenašel Jiří.“ Bajinj se zastavil. „Začátky byly dost těžké, chyběl mi domov… Nechci o tom mluvit, dobře?“

„Zůstali jste sami v cizím světě.“

Princ si povzdechl. „Tak hrozné to zase nebylo. Občas jsme potkávali našince – a časem jich ještě přibylo. Od dob, co byl založen ROD.“

„ROD? Fanklub Roda Stewarta?“ uchechtl jsem se.

„To ne. ROD je zkratkou pro Radu ortodoxního dobra. Rozhodli se očistit Utopii od všeho negativního. Začali ‚zlé‘ fatosti vyhánět Průrvou Zapomnění. O tom jsem se dozvěděl tady – vyhnanství se stalo v Utopii nejčastějším rozsudkem.“

„Neříkáš to nadšeně. Asi ti to nepřipadá jako příliš dobrý nápad.“

„To opravdu ne. Nemůžeš bytosti rozdělovat na dobré a špatné. Ani v pohádce.“

„Vždycky jsem si myslel, že v pohádkách je to jednodušší,“ oponoval jsem. „Na jedné straně dobro, na druhé zlo. Kdo patří k temné straně, daleko to nedotáhne.“

„V pohádkách je ti jasné, s kým sympatizuješ a koho nenávidíš, ale černobílé to není. Alespoň v těch dobrých ne.“

„Hmmm.“ Chtěl jsem ještě něco dodat, ale vytrhlo mě kočičí zavřísknutí, které se ozvalo za našimi zády. Otočili jsme se.

Pod koly černé dodávky ležela na ulici přejetá kočka. Přestože bylo šero, auto mělo zhasnutá světla. Černý lak ho utápěl v okolních stínech. Motor výhružně zakašlal a zhasl.

Nikdo nevystoupil.

Nelíbilo se mi to. Pokračovali jsme ulicí směrem k zastávce tramvaje. Motor za našimi zády naskočil. Kola zavrzala na vozovce.

Stačil nám jeden pohled. Na první odbočce jsme zahnuli doprava a okamžitě skočili mezi parkující vozy.

Nad hlavami nám svítila lampa. Krčili jsme se u země a čekali, až se náš pronásledovatel přiblíží. Trvalo jen několik sekund, než zabočil z vedlejší ulice. Silueta vozu se přiblížila a pomaličku projela kolem. Řidič!!! Tlumeně zaskřípaly brzdy. Dveře se zlatým nápisem VĚČNÝ MÍR – pohřební služba se s cvaknutím zdvihly. Přikrčil jsem se a ani nedýchal. V mezeře mezi podvozkem a silnicí se objevily nohy. Prudce jsem vydechl. Nespletl jsem se, byly to kosti.

Bajinj mi naznačil prstem, abych mlčel a nehýbal se. Přesunuli jsme se na bok zaparkované škodovky. Ťukání na druhé straně, to zaklapaly kostěné prsty na asfaltu. Přes skla okének jsem uviděl, jak z auta vystoupili dva kostlivci. Jednomu se zasekla za pásy sekera, a tak s ní bezmocně cloumal. Pás nečekaně povolil, kostra ztratila rovnováhu a kecla si na zem. Zjistil jsem, že skrz šedé sklo zírám přímo do bezedných důlků. Vpalují se mi do mozku.

Okamžik pominul, bytost vstala a nastoupila zpátky do auta. Neviděli nás! Pot si otřu později, přitiskli jsme se s Bajem ještě více k zemi. Druhý kostlivec se rozhlédl. Prázdný pohled ale nenašel žádnou stopu. Zabouchl za sebou dveře. Startér dodávky zakašlal, ozvalo se zachrastění špatně zařazené rychlosti. Auto poskočilo a pomalu odjelo.

„Jdou po nás,“ zašeptal jsem.

„Ano. Musíme být opatrní. Cíl cesty se samozřejmě nemění.“

Samozřejmě. Oprášil jsem si kalhoty, ale spíš jsem jen rozmazal špínu.

„Co to bylo?“

„Vyhnanci.“

„Sledovali nás, nebo se pletu?“

Pokrčil rameny. „Musíme se dostat k Tablu.“

„Nevěděl jsem, že kostlivci umí řídit fiat.“

„Ještě toho nevíš spoustu.“

„Třeba to, jestli může kostlivec vytlačit hovno!“ dopálil jsem se.

„Nemůže.“

„Hlavně, že to víš ty!“

„Klid, příteli. Věřím, že znáš tisíc věcí, o kterých jsem ani neslyšel. Teď nám jsou ale tvé znalosti k ničemu.“

„V pořádku. Vylepšils to.“

Zatímco jsme se hádali a pokračovali silnicí dál směrem k metru, vynořila se za našimi zády mrazivá silueta. Černá dodávka, která objela blok. Všimli jsme si jí pozdě. Otevřely se dveře a vyhrnuli se dva kostlivci.

Zatímco jsem se probíral z překvapení, Bajinj sjel rukou k meči.

Jedna z bytostí zaběhla dozadu a otevřela dveře užitkového prostoru. Jako obživlá řeka mrtvých vyskákalo na ulici osm dalších koster. V rukou třímaly křivé šavle a sekery.

„Tolik vyzáblíků je nad naše síly. Prchejme!“ vykřikl Bajinj.

Nemusel mi radit.

V rojnici se rozběhli za námi. Utíkali jsme ze všech sil, a protože jsme byli opravdu vyděšení, cvakavé tepání bezmasých prstů se za našimi zády vzdalovalo.

Prolétli jsme kolem habrového stromořadí a vyděsili holčičku se psem. Za okrasnými křovisky byla zastávka tramvaje. Sotva dvě stě metrů. Zabrzdil jsem, až mi na trávě podjely nohy. Před zastávkou stála další černá dodávka se zhasnutými světly.

„Zpátky!“

„Tam nemůžeme. Tudy!“

Vrhl jsem se za princem do labyrintu ulic. Už jsme zase viděli, jak se k nám blíží trhaně poskakující kostlivé přízraky. Prudce jsme odbočili a utíkali pryč – co nejdál od děsivých pronásledovatelů. Překlopýtali jsme přes pískoviště a prolétli ze srázu kolem dětských prolézaček. Když jsem míjel odpadkový koš, něco se mi zachytilo za nohu a já se rozplácl jak široký tak dlouhý na mokré trávě. Bajinj se zastavil. Rychle jsem se hrabal na nohy.

Vtom jsem uviděl, jak se z nebe snesla obří křídla a Bajinje sevřely ostré drápy. Do poslední chvíle si princ ničeho nevšiml, v druhém okamžiku už se vznášel vzhůru. Vrhl jsem se mu na pomoc. Než jsem se ale stačil rozmáchnout, šklebila se na mě bestie z výšky deseti metrů. Ženský, ďábelsky znetvořený obličej, ostré špičaté zuby, tělo dravého ptáka.

„Harpyje,“ vydechl jsem. Princ se bezmocně zmítal ve spárech bestie, jež ho unášela do zapadajícího unaveného slunce.

„Nééé!“ křičel jsem a bezmocně máchal holí.

Náhle jsem uviděl, že se princi podařilo rozepnout bundu a vyvléci jednu ruku z rukávu. Zakmitla k pasu a blýskl se ocelový jazyk. Harpyje vydala srdceryvný táhlý skřek, který rozdrnčel zuby a kosti. Potom se chlapec v objetí bestie zřítil k zemi. Desetimetrový pád zbrzdilo zoufalé bušení zdravého křídla. Několika skoky jsem byl u chumlu. Bajinj odskočil a v poslední vteřině unikl z dosahu drápů. Harpyje se zmítala na zemi a z široké rány jí prýštila krev.

„Jsi v pořádku?!“

„Utíkej! Už jsou zase za námi,“ drmolil zadýchaný princ a vysvlékal se ze zbytků potrhané bundy.

Harpyje vztekle zasyčela: „Dossstaneme vásss!“

Kostlivci nic neříkali, ale byli tu znovu – neúnavní a nemilosrdní. Nad našimi hlavami se objevily další tři siluety nestvůrných letců.

„Musíme mezi domy. Támhle, do té úzké uličky!“

A tak jsme utíkali. Pronásledovatelé se však stále drželi na dohled.

Okolí vypadalo opuštěně. Špinavé domy byly snad ještě zbědovanější než jinde. Už jsem sám nevěděl, kde se vlastně nacházíme. Snažili jsme se je setřást, ale marně. Uběhlo bezmála půl hodiny a my stále pobíhali městem. Pokaždé, když jsme se pokusili dostat k nějakému dopravnímu prostředku, lovci nás odřízli od tramvaje, autobusu nebo metra. Zdálo se, že se smyčka kolem nás utahuje. A začíná se zařezávat do masa. Docházely mi síly.

„Tudy!“ ozval se chraplavý hlas.

Nikoho jsem neviděl. Neviditelný? Z hromady vlhkých papírových krabic se na nohy vyhrabal vandrák. Chvíli jsem si myslel, že je to další z démonických stvoření – tak byl sešlý a špinavý. Šaty z hrubé pytloviny, odřený dlouhý kabát. Hlas jako pilník drhnoucí železo.

„Na cestách, holenkové?“

„Tak nějak, máme problémy.“

„A starej vandrák aby je za vás řešil? Běžte tudy… zdržím je.“

Za jeho zády ústila temná ulička. Váhal jsem. Princ se na mě podíval.

Tulák mezitím našel někde v kapse špaček cigarety a zapálil si ho. Ubíhaly drahocenné vteřiny a vražedné skřeky lovců se ozývaly stále blíž. Nejspíš už cítili blízkost vítězství.

„Koukejte sebou mrsknout, mizerové, nebo si to rozmyslím,“ štěkl staroch.

„Díky, pane,“ překvapil jsem sám sebe a poslechl staroušovu radu. Vběhli jsme do temné ulice. Domy stály tak blízko, že připomínala spíše tunel. Podivná ulice – bez dveří, s několika slepými čtverci oken. Bydlí tu někdo?

Kdesi za našimi zády se ozval třesk zbraní a hluk zápasu. A řev!

„Je slepá.“

„Jak slepá?!“ nechtěl jsem věřit, ale princ měl pravdu. Před námi stála vysoká zeď. Nemohli jsme vpřed. Nemohli jsme zpátky.

„Doprdele!“ Těkal jsem očima po strmých zdech. Na to nemám.

„Do kanálu!“ zavelel princ a začal páčit mříž.

Pomohl jsem mu. Se zaskřípěním nakonec povolila. Po studených rezavých příčkách jsme sestoupili do lepkavé temnoty.

Potáceli jsme se stokou. Unavení. Zpocení. Špinaví až běda. Neproniknutelnou tmou jen občas prosvitla bludička kanálu. Opírali jsme se rukama o kluzké zdi a snažili se vyhýbat nejhlubším loužím. Zápach kolem byl téměř nesnesitelný. Kdyby nebyla zima, ale léto, asi bychom tu nepřežili.

„Jsme už dost daleko?“

Bajinj mlčel a vsadil bych se, že ve tmě pokrčil rameny. „Venku není bezpečno. Musíme najít kanálku a nechat se převézt podzemím až pod Staré Město.“

Chvíli jsme čvachtali vodou mlčky.

„Hele, nechci se vyptávat, ale zdá se mi, že se něčeho bojíš… Varoval bys mě, kdyby tu číhalo nějaký nebezpečí, že jo?“

Ticho.

„Zatraceně, Baji! Copak ti nedochází, že tohle mlčení je mnohem horší?!“

„Nebojím se!“ ohradil se mladík. „Jen… představy setkání s věcmi, které zde žijí, jsou mi nepříjemné, chápeš?“

„Jasně. Prostě nemáš nahnáno, ale odpovědnost.“

„Hmm. Zase zhasla svíčka – klatý průvan. Už nám zbývá jen sedm sirek.“ Opatrně škrtl a tmu prozářil oranžový plamínek.

„Takže v čem je problém?“

„Kdysi jsem slyšel od našinců vyprávět o pražských kanálech. Promiň, Jáchyme, teď o tom opravdu nechci mluvit. I v Pomezí platí leckterá pohádková pravidla. Kdybych ti řekl, čeho se obávám, jako bych mu poslal telegram: najdi si mě.“

„Takže je to on?“

Ticho.

„Dobře, nechávám to bejt. Uděláme si přestávku.“

Došli jsme na křižovatku ve tvaru T. Ze čtvrté strany k ní ústilo koryto plné smradlavé vody. Tma. Ticho rušené čúrkem vody, stékající nejspíš z nějakého okapu na povrchu, a zima v promočených botách.

„Už nevyzvídej.“

„Dobře. Tak mi řekni něco o kanálce. Jako bys jí poslal telegram.“

S úlevou se zasmál. „Kanálka je podzemní dostavník, tažený dvěma hrůzkami. To jsou takové beztvaré slizky s mnoha chapadly a očima na stopkách; vznikají z nesnesitelných tchýní. Na kozlíku sedí Pán v cylindru a kočíruje dvojspřeží bičíkem upleteným z měsíčních paprsků. Pro kanálové fatosti je to ten nejlepší způsob dopravy.

Jáchyme, stalo se ti někdy, že ses někde opil tak, že jsi o sobě nevěděl – a druhý den sis z toho nic nepamatoval?“

„Už nevím,“ zalhal jsem.

„Původním úkolem kanálky bylo, aby nakládala totálně zpité lidi a odvážela je domů. Takový člověk se ráno probere ve své posteli a vůbec si nepamatuje, jak se tam dostal.“

„Tomu říkám dobrý skutek! A pak že tu žijí jenom pokřivené fatosti.“

„Nenech se mýlit. Pán v cylindru si počítá vysokou taxu – jejich čas. Mrtvé sekundy, minuty a hodiny, po které o sobě opilci nevědí. Střádá ho prý ve skleněných přesýpacích hodinách, co se skrývají v jeho vysokém klobouku.“

Zbystřil jsem. „Má ho asi nastřádáno hodně, viď?“

„Ani na to nemysli, příteli.“ Princ mi pevně stiskl paži. „Je to zkažený a rmutný čas. Prožívat jej by bylo utrpením.“

Mlčeli jsme a odpočívali. Ve tmě a zápachu na mě opět dolehly starosti a trápení v celé síle. Místo abych se snažil pomoci Péťovi, bojuji o vlastní život. Skličovala mě moje bezmocnost, jako bych byl jen figurkou na čísi šachovnici. Rostla ve mně zloba. Silná, stravující jako oheň. Zloba, jakou jsem zatím nepoznal.

Kdesi ve tmě se ozvalo tiché šplouchnutí, jako když ryba mrskne ocasem.

Zbystřili jsme. V mihotavém světle svíčky k nám po hladině stoky připlouvala loďka. Objevila se úplně neslyšně. Tyčila se v ní vyzáblá postava a pádlovala nohama s blánami. S každým záběrem se o hodný kus přiblížila. V kalné vodě se odrážela dvojice bledých očí, podobných očím hlubinných ryb uvyklých životu ve tmě.

Bajinj se ke mně přitiskl a já ucítil, jak se třese.

„Štěští je š námi, můj milášku! Počítám, že še dneš nabaštíme nebo ši ašpoň pošmákneme, glum!“ ozval se skuhravý hlas, a když to řeklo glum, znělo to jako jedno příšerné polknutí.

„Kdo jsi?!“ změřil jsem si bytost. Postava byla vyzáblá, na šedé kůži se rýsovaly obloučky žeber. Vypoulené oči svítily do tmy vnitřním bledým jasem.

„Kdó jší?“ napodobila kreatura můj hlas. „Pševožníček. Nemušíš še bát. Pševežu šem, pševežu tam, že ano, ne?“

„Kam vede ta stoka?“ zeptal jsem se, protože Bajinj zarytě mlčel.

„Na druhou štranu pšeče, milášku, nevybrali šme ši žrovna byštrý náklad.“ A potom ještě zašišlal tak tiše, že mu nebylo rozumět.

„Co si to tam šeptáš, převozníku?“ Křivonohá příšerka se mi nezdála. A měla ostré dlouhé drápy. Nemohl jsem se však zbavit pocitu, jako bych ji už někde viděl.

„Šfoukněte to ošklivé švětýlko, bodá náš do ošišek! Tak, milášku, bodá! A našedněte na náš koráb. Odvežeme váš na druhou štranu. Tam ši můžete pšeštoupit na kykrhlíka nebo kanálku.“

„Mohla by tam být stanice,“ souhlasil potichu Bajinj. „Nejdřív ale ať složí svatopřísahu, že nás na druhou stranu převeze bez sebemenší újmy.“

„Co za to budeš chtít? Nepředpokládám, že bys nám službu nabízel pro naše krásný oči,“ nějak jsem tomu nechtěl uvěřit.

„Ale jiště, pševezu. Ža vaše krášná oška. Na prám še vejdou dva lidé, takše nejdžív pševežu tadyto malé libové kšehounké a pak še vrátím pro ošklivé velké, glum.“ Ozval se táhlý kručivý zvuk. „A češtou něčo šlupnem!“

„Pojedem spolu,“ konstatoval jsem. Zmínka o velkém ošklivém se mě dotkla.

„Dobže, naškoč si, nejdžív pševežu tebe. A pak to malé kšupavé –“

„Pojedem spolu – já a princ!“

Převozník strnul a chvíli si něco vztekle brumlal. Najednou zavýskl: „Šššš, mám nápad! Hádanky, že ano, milášku, ne?! Budeme hrát hádanky, kdo neuhodne, muší poškat na druhou češtu, dobže?! Jenom klašišké hádanky podle štarých regulí. Ano, ano! Žádné kapšišky!“

„Ne! Znám lepší hru,“ utnul jeho nadšení princ. „Na schovávanou!“

„Jak še to hraje?“

„Já teď půjdu pikat a vy dva se někde schováte. Až dopočítám, půjdu vás hledat. Koho prvního najdu a zapikám, má smůlu a jede ve druhé várce, dobře?“

Převozník se ošíval, kroutil, pleskal nohama o zem. Šuměl a šišlal. Přemýšlel. Jeho vrásčitá šedavá kůže jej činila ve stoce skoro neviditelným, a přitom on sám dokázal bledýma očima prohlédnout i tou nejhustší tmou, a když chtěl, mohl se pohybovat tišeji než krysí vyzvědač.

„Dobže, můj milášku, šouhlašíme!“ zatleskala kreatura pařáty. „Ta hra še nám líbí. Tak už š tím pšeštanem klábošit a půjdeme hrát.“

Bajinj si zakryl oči a opřel se o stěnu. Začal počítat. „Deset, dvacet, třicet…“

Převozník zmizel, jako by ho nebylo. Já se potichu vydal k loďce, naložil jsem krosnu a sedl si dovnitř. Vyčkával jsem, až princ dopočítá.

„Devadesát, sto. Před pikolou, za pikolou nikdo nesmí stát, nebo nebudu hrát. Už jdu!“

Rozeběhl se a naskočil. Loďka se zhoupla a nabrala trochu smrduté vody. V okamžiku jsme byli několik metrů od břehu. Pádlovali jsme rukama jako o život.

Mezitím si podzemní bytost hověla v odpadní rouře.

„Tak, milášku, už žádné kryšky – jšou koštnaté až hrůža. Dneš ši dáme libové horké mašíško. Už še nám žbíhají šliny, že ano, ne? No jiště. Dneš konešně ošlavíme naroženiny.“

Nedokázal jsem odhadnout, jak jsme daleko, ani jaká se pod námi prostírá hloubka. Pádlovali jsme chodbou stále vpřed. Po nekonečné chvíli v temnotách jsem se odhodlal opět zapálit naši jedinou svíčku.

„Co to vlastně bylo?“ zeptal jsem se prince.

„Nic. Teď už je to jedno…“ přiškrceně odvětil, zatímco naše loďka plula tmou dál a dál.

Podzemím se rozlétl táhlý vzdorný jek. Prodral se mřížemi kanálů. Odrazil se v nejzapadlejších koutech. Rozezněl přerušené vodovodní trubky. Rezonoval v železných krytech odtoků. Rozvibroval kosti drobných ryb, hnijících na hromádce zbytků v jednom skrytém doupěti. Přetékal zklamáním a nenávistí.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA
Ten, který sní

Múkapí seděl nehnutě v poloze lotosového květu. Jeho mléčně bílé vlasy byly na skráních spletené do mnoha drobných copánků, zatímco hlavní pramen stahovaly jelení šlachy na temeni do culíku. Nyní ve světle zapadajícího slunce zářily sytou oranžovou. Složitý účes zdobila šňůra dřevěných korálků a vyhlazených kůstek navlečených na koňských žíních. Starý indián zvedl oči, utopené v hlubokých důlcích, a pozdravil odcházející slunko nepatrnou úklonou hlavy. Jeho klidná bronzová tvář byla po dlouhá léta vysoušená větrem, omývaná vodou a spalovaná žárem, vrásčitá jako poušť, a přece plná života a míru.

„Žrádlo gatovo!“ zaskřehotal skřet, sedící u protějšího okraje ohniště na smotané pokrývce. Dlouhým jazykem si oblízl řídký knír i bradavičnatý rypák, na kterém zůstala vlhká stopa.

V plamíncích praskajícího ohně se opékala zlatavá pečeně, z jejíž vůně se sbíhaly sliny na jazyku. Zdálo se, že stařec oblečený v pestrobarevném ponču upleteném z desítky tisíc uzlíků neslyšel. Skřet pokropil pečínku ostře vonící tekutinou z polní lahve.

Hrdelní hlas mu přeskakoval. „Pačemu furt čekat?! Pačemu trčet v grshama, místo bystra-bytra mašírovat dál, splnit zadáču a šnel zpátky do palác!“

Ani na tento výlev starý indián neodpověděl.

S rostoucím zápalem rypák pokračoval. „Všechno na govno! Bogatyr Jan dostat žlutá baljezň,“ počítal na prstech se špínou za drápy. „Ibraxifax načisto vygasnout, Mírel polamať nogy. U Gromogardy! Elf, a brknul vo kořen! Gobit Acrakactus savsjem nedorazit, asi zase posednut čortem! Graničar Lucin se potratit v Balšoj bukovině! Ty vídiš, že už mi docházet prsty, takže tě sprašu, što nas jiščo vstrjetit?!“

Stařec mlčel a začal si nacpávat dlouhý vyřezávaný kalumet.

„Celá tento pochód jest svinstvo, nikakája adventúra, toľko svinstvo! A ty kecy kněžici Laury: Vzít s sebou bílého králíčka, mackot, symbol magičny, blablabla… Žvástové!“ mávl rozčileně rukou a pootočil rožněm, na němž se již pečeně z jedné strany začínala připalovat. Náhodný pozorovatel by jen stěží nepoznal, jaké malé zvíře se na rožni otáčí.

„Uch, doprdele, slyšet mě vůbec, Múkapí?!“ vřískl navztekaný skřet a instinktivně sáhl na jílec zubaté šavle. Jakmile se ho dotkl, ucukl rukou, jako by jej uštknul had. Nebylo radno vytahovat zbraň v přítomnosti královského arcimága a ovládnout prchlivost mohlo být důležité. Životně důležité.

Pokračoval smířlivěji: „My měli peredať poselstvo, vykonať něskol’ko geroijskych skutkov, kak zvyčajno, a místo tevo…“ mávl rezignovaně rukou a jeho rty bezhlesně vyslovily: Govno!

Indián dlouze vydechl a vypustil k obloze obláček dýmu. Na rtech mu hrál nepřítomný úsměv. Večerní savaně vládl mír a klid.

Najednou se prostor kousek od ohniště podivně zkroutil. Ozvalo se duté puknutí, jako když imploduje vejce. Z velké dálky uslyšeli výkřik, který se zkreslený náhle děsivě přiblížil. Barvy ustoupily do pozadí. Mihla se přízračná zářivá křídla. Do suché trávy dopadlo „odnikud“ tělo. Na okamžik se kolem něj tetelil vzduch, který velmi podivně voněl – chladným povětřím a vlhkostí. Cizí aroma se rychle rozplynulo v teplém pachu savany.

Skřet s vřeštěním klátivě odskákal z kruhu osvětleného ohništěm do blízkého křoví. Múkapí znovu potáhl z dýmky, jako by si objevení dítěte nevšiml, a vyfoukl zelenavý obláček, který vypadal jako květ.

Chlapci se strašlivě točila hlava. Před očima mu pulzoval černý mrak tmy. Je slepý! Ztěžka se vyhrabal na nohy, ale slabostí se mu podlomily. Dopadl na suchou trávu. Netušil, jaká doba uplynula. Nejdříve si uvědomil oblohu. Byla sytě tmavomodrá, tak nízko! A zatímco ohňostroj bolesti hlavy utichal, rozsvěcely se první hvězdy. V samém středu trůnil stříbrný měsíc (opravdu stříbrný!) a pomalu stoupal. Mladíkovi se zdálo, že se na něj luna usmívá. Upřeně ji sledoval, skutečný bod v mlžném světě přízraků. Stříbrný opsal čtvrtinu své cesty. Chlapci se zdálo, že se před ním zvedá k obloze jakýsi bledý sloup, oblačný obr větší než svět. Jak se mu vracely smysly, ucítil pečínku a štiplavý dým, uslyšel cvrčení cikád, praskání ohně a funění někde blízko. Prudce se posadil. Z ohniště stoupal k nebi dým a morda groteskně ošklivé opice se jej téměř dotýkala. Vykřikl. Chlupaté stvoření s vyděšeným zavřeštěním zmizelo dlouhým skokem v temné vegetaci.

Chlapec si promnul pálící oči. Zaostřil na opékající se maso, nabodnuté na prutu položeném přes dvě vidlice. Ucítil svíravý hlad. Klouzal pohledem přes žhnoucí uhlíky a očouzené kameny ohniště – na korálky pošitou mokasínu, ze které vycházela noha oděná do antilopí kůže a mizela v pestrobarevném ponču. Upřely se na něj pozorné moudré oči.

„Kljato! Chuj ty!“ Ze tmy se ozvalo zadrhnutí kovu o kov, jako by někdo z rezavého závěsu vytrhl rezavou šavli. Vřeštivý, štěkavý hlas pokračoval: „U Gromogardy! Co ty zač, durnoj valšebnik?! Vysypat to, ili já ti vysypala vnuternosti!“

Starý indián poprvé promluvil. Jeho hlas zněl jako vítr svištící suchými křovinami prérie. Jako vzdálený dusot kopyt nespočetného stáda bizonů. Jako odcházející monzunová bouře.

„Copak jsem tě, Skürjožo, neučil, že když jdeš na jednání s cizincem, nemáš s sebou brát nůž, ale jehlu, která sešívá?“

Hlas ze tmy zavrčel: „Ty nechtít mi řeknout, Múkapí, že my, největší geroji Utopie, čekali na tochodle valšebnovo nedorósta?“

Arcimág pokynul směrem k chlapci. „Příroda nikdy nelže, záleží jen na nás, dokážeme-li její moudrost vyložit. Jen se na to gazelí mládě dobře podívej. Jeho přítomnost je znamením Přírody.“

Chlapec jen nevěřícně vrtěl hlavou. Co se to stalo? Ještě před okamžikem byl tam… Kde vlastně? A kde je tady? A co tu dělá? Do očí se mu draly slzy. Ztratil se. Dětská duše se roztřásla strachem. Ztratil se sám sobě!

„Ono to naříkat jak raněná zhoumrf. Múkapí, ty nechat mně, já to dorazila!“ skřípěl tvrdohlavě Skürjoža a opatrně se plížil k chlapci. Na indiánovo nesmlouvavé mlčení skřet zlobně vyhrkl: „Duracká výprava! Kljatá zadáča! Přece se netachat s cipljonkem? Pomátla se?“

„Nejsem ciplonek…“ pronesl tichý hlásek, ještě se chvějící ozvěnou vzlyků.

„A što ty být, grrr?!“ obořil se na něj Skürjoža. Když mu odpovědělo jen ticho, hřmotně se zasmál. „Jasně, že nebýt malá kurica, ty totiž smrdutá morčomyš. Ty já žrát s rajskym sosem!“

„Skürjožo, znáš ten příběh o šamanovi, který neměl žádný buben, protože trval na tom, aby byl potažen tou nejjemnější ještěrčí kůží?“

„Jasně, Múkapí, vot právda! Ještérka! Nechat ji zděs!“

„Nedělej, že nerozumíš, válečníku podzemního národa. Potřebujeme hrdinu, aby doplnil naše prořídlé řady,“ oponoval mu klidně arcimág. „Je to vůle Přírody.“

Skřet zoufale zalomil rukama. Copak opravdu nikdo nechápe, jaké nebezpečí představuje dítě na hrdinské výpravě? Docela určitě to někdo odnese! Proč odmítá starý páprda pochopit, že kdyby toho fracka hned vyudili a snědli, ušetřilo by jim to spoustu problémů?!

Chlapec sledoval vzrušenou debatu odporného skřeta a nehybně vznešeného starce. Bezděky trhal stébla trávy. Zlobil se na tu chlupatou potvoru, která o něm mluví, jako by tady ani nebyl.

„Pasmatri, tohle být jednodušší. Rozpřáhnout se šavlí, a…“ skřet naznačil sek a strnul uprostřed pohybu. Utrhaná stébla trávy poházená kolem mladíkových nohou se sama skládala do miniaturních zvířat. Maličké zebry, antilopy, žirafy, a dokonce lvi. Zelená armáda pidizvířat se bleskově vrhla do útoku. Zvířátka chňapala skřetovi po nohou, vyběhla mu po kloubnatých pařátech a tahala jej za chlupy a kousala v rozkroku, štípala po celém těle. Skřeta zachvátila panika. Vymrštil se. Tráva savany se Skürjožovi ovinula kolem kotníků a stáhla se jako ocelová smyčka. Zazmítal se a se zběsilým vřeštěním sebou praštil. Morda se zabořila do písčité půdy. Mladík překvapeně rozevřel oči.

„Jak ti máme říkat, poutníku?“ zeptal se s úsměvem Múkapí.

Chlapec pokrčil rameny. „Nic si nepamatuju.“

„U Gromogardy!“ sípěl přidušeně Skürjoža.

„Budeme tě tedy zvát Avanem, což v řeči prérijního lidu znamená Ten, který sní,“ pronesl obřadně arcimág.

„To se mi líbí.“

„Křtím tě tedy ve svitu měsíce, stříbrného patrona tajemství, Avanem. Vybral jsem ti mocné jméno, nos jej hrdě a moudře. Některá ze jmen totiž skrývají sílu větší, než si umíš představit. Tak mě to kdysi naučil můj mistr a jeho to na počátku času naučil Praděd všech šamanů.

Také mě učil trpělivosti, abych dokázal potlačit otázky, které se mi teď derou s vervou sta býků na jazyk. Maračská mantra však říká: Dříve, než se začneš hosta vyptávat, mysli na jeho žaludek.“ Múkapí sejmul rožeň a sfoukl plamínek, který se rozhořel na jeho konci. Potom uchopil pečínku do velkého listu ombruše a stáhl ji z prutu. Ještě kouřící voňavý díl nabídl chlapci. „Vezmi si, Avane, a mysli na to, že pes má čisté zuby, i když žere trus.“

Mladík zmateně přikývl a přijal podávaný pokrm, na který se okamžitě lačně vrhl. Maso bylo notně osolené, s křupavou kůrkou. Přikusovali k němu pšeničné placky.

Mezitím se k ohni dobelhal i vyčerpaný skřet. Rudě mžikající oči mladíka probodávaly, ale nově se v nich zračil i respekt.

Když Avan dojedl, olízl si mastné prsty a poděkoval.

„Kde vlastně jsme, pane Bílé-vlasy?“

„Jsme tam, kde být máme, mladý příteli,“ odpověděl arcimág a potáhl z kalumetu, jehož hlavice byla vyřezána do tvaru prérijního tulipánu a ozdobena královským erbem. Múkapí slastně přivřel oříškové oči. Působil dojmem člověka, který se vnořil do soukromé oázy blažených snů, již smí ze všech fatostí světa navštívit jen on.

„Kdo jsi?“ zeptal se starce Avan.

„Možná nikdo. Možná jsem tvým stínem. A možná jen snem pouštní ještěrky, co si popletla svou roli,“ zašeptal zasněně Múkapí. „Teď se dobře vyspi, malý muži s velkým jménem, protože zítra se opět vydáme na cestu. Budeme pokračovat v Pouti, jež byla předurčena dávno předtím, než jsme se ty nebo já narodili.“

Z arcimágovy dýmky se valila oblaka těžkého, sladce vonícího kouře. Avan se hlouběji zachumlal do vypůjčené přikrývky z medvědí kožešiny. Začínala se mu zase točit hlava. Ničemu nerozuměl. Neznal daleká souhvězdí, která na něj poblikávala z nezvykle nízké oblohy. Byl sám a cítil, že něco bytostně postrádá. Na okamžik ho bůhvíproč napadlo, že se možná ocitl ve světě mrtvých. Něco uvnitř mu však říkalo, že v záhrobí určitě nebudou blechy.

Tři dobrodruzi se pomalu nořili do hlubokého spánku. Cikády cvrčely, vzdálené štěkání kojotů podbarvovalo noc. Tráva tiše šustila pod tlapami nočních lovců, kteří se vydávali shánět večeři, zatímco vlahý dech savany rozháněl těžkou vůni hašiše povalující se nad ztichlým ležením.

Dny běžely rychleji než mraky na obloze. Divoce vyhlížející mladík se kolébal usazený mezi zádovými pláty obrovitého styracosaura. Jednotvárné houpání jej uspávalo. Kromě něj seděl na čtyřnohém ještěru s mohutným kostěným hřebenem i stařec s bílými vlasy. Přimhouřenýma očima zkoumal obzor. Každý dunivý krok ještěra doprovázel otřes, jenž uvolnil jeden z neposlušných mastných pramínků vlasů, a ten spadl mladíkovi do tváře. Chlapec si jej pokaždé nevrle uhladil zpátky za ucho.

Již přestal počítat dny, které uplynuly od chvíle, kdy se poprvé ocitl ve společnosti arcimága a skřeta. Byla jich spousta a po celou tu dobu cestovali. A vidina cíle stále v nedohlednu – Avanovi připadlo, že se ženou za přeludem. Dodávalo mu naději jen neochvějné odhodlání Múkapího, jehož víra byla pevná a hluboká jako kořeny hory. Kdyby je alespoň na každém kroku nepronásledovala smůla!

Nejprve putovali na sever, do Supích hor. Přivítaly je skály ostré jako dýky a kamenitá pustina plná trnitých keřů garu. U úpatí kamenných velikánů, ve slujích, skrývajících poklady dávných trpasličích králů, chtěli získat Křišťálový grál, aby po tom, co se z něj napije Bohyně pavouků, otevřeli průchod do země Stínů – do východního cípu království, kde má zlo největší moc.

Vyrazili na pohádkově nebezpečnou výpravu, o jejich dobrodružstvích měly být složeny písně. Mladí panoši měli tajit dech, zatímco jim budou před spaním číst kapitolu z Wyronské vysočiny. Bardi se měli prát o čest vyprávět legendu o hrdinské pouti arcimága, skřetího mistra šermíře a tajemného chlapce. Pche!

Ohrožení tu bylo. Ale jaké?! Nenarazili na skalní drtiče, ani na lidožravé obry, ba dokonce ani na sveřepé trpasličí Zlatochránce. Chodby a síně pod horami zely prázdnotou. Na pokladu nepodřimoval ani docela malý drak. Zato je všechny málem zabila utržená lavina kamení, kterou Múkapí zastavil kouzlem v nejposlednější chvíli. Avanovu hřebečkovi přerazil páteř padlý strom. Skřet se na čtyři dny ztratil v labyrintu trpasličích tunelů.

Poté výprava zamířila do Mrazikrutu, kde si měli u kervala vysloužit Ledové kopí, to jim před hradem Chmur pomůže porazit pekelného psa.

Skürjoža si pamatoval, že ROD už kervala odsoudila k vyhnanství a nechala shodit do Průrvy Zavržení. Proto bez příprav zaútočili na skleněný hrad. K jejich překvapení byl téměř opuštěný. Několik líných strážných se jim ani nepokusilo zastoupit cestu. Bez překážek došli až do Zpívající zahrady a vzali si vytoužený artefakt. Co se ale nestalo? – Múkapí si ukopl o mosaznou truhlu palec tak, že mu během příštích dnů slezl nehet. Skürjoža se nadýchal v zahradě pylu cizokrajných orchirůží a po celém těle se mu rozlezl páchnoucí ekzém. Avanovi se nestalo nic, ale byl dost zklamaný.

Když konečně dorazili do srdce Arachnohvozdu, aby oživili černou bohyni, náhodou praskl řemen indiánovy torny. Spadla na kámen – a z Křišťálového grálu zbyla jen hromádka střepů. Bylo to jedno. Stejně jej nepotřebovali. Část Brány Stínů visela na jednom urezlém pantu a její druhé křídlo bylo vyvrácené docela. Někdo na něj vyškrábal nejsprostší magické znamení: koktagram.

Pokračovali Suchoparnem, krutým krajem, kde žhavé slunce vybělí kostru během jediného týdne. Hledali spojence, jenž podle legendy vystoupí ze stínů a obrátí se na Cestu světla. V Můřím Dole však bylo liduprázdno. Jediný domorodec, kterého potkali, notorický pijan, jim pozvracel nohy.

Znechucení putovali dál. Bezmračné nebe se zatáhlo a začaly padat dešťové kapky těžké jako ořechy, zablesklo se a zahřmělo. Skürjožův jezdecký pštros se splašil a na rozmočené zemi mu ujely nohy. Nebohý skřet spadl tak nešťastně, že si vlastní šavlí probodl bok. Když se mu Múkapí snažil pomoci, louplo mu v zádech a v okamžení úpěli na zemi oba.

Avan dodnes nevěděl, jak se mu podařilo zastavit krvácení a zahojit skřetovu ránu jen dotykem rukou. Netušil, jakým kouzlem napravil arcimágovi záda. Vůbec dokázal spoustu zvláštních věcí, a přestože si na minulost nevzpomínal, měl prchavé podezření, že je nikdy dřív neuměl. Jeho magické schopnosti nerostly každým dnem, dávno tu byly. Stačilo se naučit je využívat a Múkapí mu pomáhal, jak uměl.

Avan dokázal tvořit, měnit samotnou matérii hmoty. Z kamene – slepičí vajíčko. Z listu – motýla. Ze sukovitého klacku – užovku, kterou hodil nerudnému skřetovi za krk. Samotný Múkapí přiznal, že stejné nadání za více než tři staletí svého života ještě neviděl.

„Nejpodobnější čáry provozoval jeden muž ze země Stínů, říkali mu Stvořitel.“

Avan vážně pokýval hlavou. „Jméno vhodné pro nekromanta.“

„Nebyl nekromantem, alespoň ne v pravém slova smyslu. Spíše poustevníkem, říkal o sobě, že je umělec. Skládal, lepil a oživoval bytosti z kostí mrtvých zvířat, pracoval na svém vrcholném díle. Říká se, že mu je umožnila dokončit až kost z člověka. Jeho nejušlechtilejším dílem se stala kostěná žena, není to podivné?“

„To tedy ano. Romantický,“ souhlasil s úsměškem Avan. „Vzal si ji? Vařila mu? Už vidím kostěnou hospodyni, jak nabírá vodu do dlaní!“

Múkapí si odkašlal. „Nejspíš ano.“

Skürjoža ale prohlásil: „Govno! Já sem z Půlnočního gradu, takže to nemam k zemi Stínů daleko. Ja slyšal, jaká byla ta jejich svátba. Když prej nekroděj zasadil poslední kůstku na svý místo a pokropil vsjo valšebnym sirupem, pekelnej výtvor ožil. Kostějka ho v záchvatu nemjertvoj ljubavi roztrgala. Prej rozbalila jeho kostru úplně jako padárok, aby ho osvobodila od nečistýho masa.“

„A třeba to bylo úplně jinak,“ odfrkl si Avan, jehož dosud pobuřovala skřetova neurvalá a sobecká povaha. Příběh se mu ale vryl hluboko do mysli a ještě několik nocí vídal ve snech bledého muže s horečnatýma očima, který neúnavně pracuje na dokončení nástroje své zkázy.

Dny plné čekání na dobrodružství míjely pomalu a smůla je dál pronásledovala na každém kroku. Mnohokrát jen zázrakem či díky čarodějnému umění unikli jisté zkáze představované ležícími hráběmi, rozvodněnou řekou, zříceným stropem či štípnutím mouchy spi!-spi!. Ale nepřátelé, o kterých se zpívá v písních? Důmyslné pasti a nástrahy? Sirná doupata, jeskyně a zámky loupeživých rytířů? Upíří rejdiště? Nikde nic! Brána do země Stínů stála nestřežená, věže nemrtvých lichů opuštěné, po uchožroutech ani památky, pekelný pes kamsi zmizel a zanechal po sobě jen hromádky chladného lávového trusu.

Zpočátku si nebyli jisti, ale bylo to čím dál patrnější. Nudili se. Nuda jim čvachtala v botách, hověla si za krkem, choulila se v podpaží. Stále tloustla a bachratěla. Hrdinové byli podráždění, špatně spali a potom nosili červené kruhy pod očima. Nebýt autority Múkapího, skřet s mladíkem by se zabili.

Když se konečně družina přiblížila k hradu Chmur, situace se zlepšila. Jednou se je pokusilo napadnout stádo lidožravých prasat. I to málo stačilo, aby morálka stoupla.

A když se přiblížili k branám a nad hlavami se jim tyčil strašidelný hrad s potrhanými černými vlajkami a hradbami ježícími se nabodanými lebkami nepřátel, nemohla být nálada lepší. Vzduch chutnal čerstvěji, barvy byly ostřejší a krev v tepnách proudila rychleji.

Stařičký krysami ohlodaný kostlivec je uvedl do hodovní síně plné prachu a pavučin. Tam byli přijati temným hradním pánem a jeho družinou – jak nadnesené pojmenování pro ubohý hlouček, tvořený několika satanistickými mnichy, dvěma dohasínajícími ďábly, skřetím vladykou, šilhavou mumií a pochopitelně hrabětem Chamrchelem osobně…

No, alespoň zdárně dokončíme poslání, které na nás prý vložil sám král, myslel si Avan. Konečně se z těchto liduprázdných končin vrátíme do víru zaplivaných taveren, bordelů a hazardních doupat, liboval si Skürjoža. Ale ouha!

„Předávám pozdravy Jeho Veličenstva Medarda I., krále nad nebem i zemí, a táži se, kdo z přítomných se honosí titulem Černý lord?“ pronesl Múkapí přesně podle dvorského protokolu.

Hrabě Chamrchel se zarazil a zmateně se rozhlédl po své družině.

„Říkal jsi Černý lord?“

Múkapí kývl.

„Tady ale nikdo takový není.“

„Jste si naprosto jistý? Jeho poslové uvedli, že přichází z Chmuru.“

„Neposílali jsme žádné posly!“

„Nevyslali jste poselstvo? To se nám to komplikuje,“ zarazil se indián. „Ale válku plánujete, ne? Myslím upíři, papoušci, dobytí Zlatověží, popravy…“

„Eééé?!“

„Promiňte?“

„Copak ti přeskočilo, staříku?“ Chamrchel byl naprosto zmatený. „Vypadáme snad jako generální štáb invazních legií zla?“

Múkapí musel připustit, že ne.

„Možná, že jsme na špatném hradě,“ zapochyboval Avan.

Indián ale zavrtěl hlavou. „Bude v tom něco jiného, a já bych tomu moc rád přišel na kloub.“

„Co tedy bude s tím poselstvem?!“ zavrčel zklamaně Brichel.

„Je určeno osobně do rukou Černého lorda,“ řekl Múkapí. „Budu to ještě muset promyslet.“

Brichel unaveně mávl rukou. „Pro dnešek jste mými hosty.“

Když skřet Skürjoža viděl, v jak žalostné situaci se nacházejí jeho příbuzní, přišlo mu jich líto. A opravdu, domnělí nepřátelé vypadali na vyhynutí! Mocné přízraky, které dříve vévodily nočním můrám mírumilovných obyvatel, byly dnes pouhými stíny zašlé slávy. I když plamen démoničnosti v jejich zracích dosud nevyhasl, sotva doutnal. Jejich špatná nálada, neduživost a podivná lenost také nepřispívala obrazu nezemského zla.

Po střídmém slavnostním obědě – pořádně krvavém tatarském bifteku – se hrdinové odebrali do pokoje pro hosty, který byl nápaditě zařízen nábytkem ze šibeničního dřeva, zatímco stěny zdobil černý samet.

„Takhle to němože ostať!“ nešťastný Skürjoža rozhazoval rukama. „Oni sou na konci sil! Znajetě, kde tenchle svět skončí, jesli savsjom vymýtíme zlo?“ Na odpověď nečekal. „V kljatej prdeli!“

Múkapí kupodivu mlčel. Možná bylo na skřetových slovech něco pravdy a Skürjoža pokračoval: „Jásno, proslýchaly se skazky, ale ani mě nenapadlo, že je to se zlem takchle zlý! Tomu ja pomagáť nebúdu!“

Avan ho zkoušel uchlácholit, ale marně. A jak se později ukázalo, skřet si za svým slovem stál.

Zbytek návštěvy hradu Chmur proběhl klidně, téměř ve vlídném duchu. Spojená rada nadále odmítala, že by vyslala jakékoli poselstvo a vůbec ohrožovala vzdáleného krále. Černý lord se nikde neukázal. A protože poselství bylo určeno právě jemu, po několika ospale šerých dnech se poslové vydali na zpáteční cestu. Tedy, skoro všichni poslové…

K překvapení obou se Skürjoža odmítl k výpravě připojit. Rozhodl se zůstat se svými rodáky, aby se ctí hájil poslední citadelu temnoty. Přestože jeho přeběhnutí hrdiny překvapilo, nedokázali se na něj doopravdy zlobit. Dělo se totiž něco špatného. Kazilo to vzduch. Kalilo vodu. Cítili to všude kolem sebe.

A tak se vraceli jen dva.

Uběhla další spousta dnů; Avanovi se zdálo, že čas pádí jak splašený kůň. Těšil se, až konečně spatří město, o kterém Múkapí tolik vyprávěl u večerních ohňů – Zlatověží, zvané Město-Klenot. Byl zvědavý na krále Medarda, který je prý vášnivým šachistou. Ve snech se mu zdávalo o nevídané kráse královny Beatrice. Těšil se na lidský mumraj Velkého rynku, na vůni linoucí se z elfích kaváren a na Turnajový den plný rytířského klání.

Zatím ale musel strpět odřeniny na kolenou i vnitřních stranách stehen a skrývat bolest, kterou mu působila hrubá kůže sedmirohého ještěra. Ach – není lehké být hrdinou, povzdechl si. Jako by mu Múkapí četl myšlenky, řekl:

„Kdo má domov, musí snášet jeho blechy.“

Avan si v duchu odfrkl. Někdy mu to neustálé mudrlantství starého arcimága lezlo krkem. Rozhodl se, že mu výtku vrátí: „Divoké prase má domov tam, kde je bahno.“

Múkapí se ale nenechal zaskočit a hbitě navázal dalším moudrým příslovím. „Jistě, má-li však ještěrka díru, kam se může schovat před deštěm, je to proto, že si ji předtím vyhrabala.“

„Aby se skryl před deštěm, krokodýl se potápí do řeky,“ přisadil si Avan.

„Ale zatažená obloha ještě neznamená, že bude pršet,“ Múkapímu zahrály v očích veselé plamínky.

„Ať si prší, copak jsem zrnkem soli, abych se rozpustil?“ Chlapec to už nevydržel a rozesmál se. Učená hádání byla na denním pořádku a on se neustále lepšil. Zaslouží si pochvalu!

„Učedník, o kterého se příliš staráš, tě bude urážet,“ zaškaredil se indián stěží skrývaje smích.

Jak se častovali úryvky z Maračské tantry, cesta jim ubíhala rychleji a za chvíli Avan zapomněl i na to, jak nepříjemně ho pálí odřené nohy a jak tupě pulzuje naražený zadek při každém dunivém kroku styracosaura.

DVACÁTÁ KAPITOLA
Tablo

Hekl jsem a zatlačil na kryt kanálu. Společnými silami jsme jej nadzvedli a odsunuli stranou. Tma byla náhle pryč a my mžourali na podvečerní Prahu. Kolem hlavy mi přecházely spousty lidí. Aby ne, když jsme se vynořili z podzemí na Národní třídě.

Změřil jsem si po očku skupinu podivných individuí. Elfího dealera jsem však mezi nimi nezahlédl.

Jeden z feťáků na nás ukázal prstem: „Hele, vole, co to má jako bejt? Ňáký lidi lezou ze země!“ Stařičký voříšek polehávající u jeho nohou začenichal.

Druhý narkoman s čírem a potetovanými pažemi odvětil s blaženě přivřenýma očima: „Seš úplně blbej, vole, expedice z Austrálie.“

Vydrápali jsme se úzkým otvorem. Rozjařeně jsem zase dýchal večerní smog. Proti smradu kanálky mi připadal jako rajské ovzduší. Rádi jsme za zády zanechali Pána v cylindru i s jeho smečkou hrůzek a vydali se k Národnímu divadlu.

Všude proudily davy, nějakým záhadným způsobem nám ale lidé uhýbali z cesty. Zamířili jsme k Smetanovu nábřeží. Na vodě kotvily hausbóty, jejichž zábradlí lemovaly kaskády vlajek. Pozoroval jsem racky, jak posedávají na vlnolamech a skřehotají. Cítil jsem sžíravý neklid, a tak jsem při chůzi podvědomě zrychloval. Když mě na to Bajinj upozornil, skoro jsme utíkali. Řada aut se táhla a jejich světlomety, brzdovky a blinkry vypadaly jako šňůra zářivých korálů. Výfuky chrlily mračna páchnoucích plynů.

Byl jsem zvědav, kde se pověstné Tablo nachází. Když mi to konečně Bajinj pověděl, nechápal jsem, že mě to nenapadlo samotného. Fatosti si prostě musely vybrat jedno z nejmystičtějších míst v Praze!

Starý židovský hřbitov na Josefově. Místo se smutnými stromy a pradávnou historií, opředené desítkami legend a obklopené magickou aurou skrytých tajemství.

Stále jsem nerozuměl tomu, jak pošta fatostí funguje.

Když jsme před Karlovými Lázněmi přecházeli na protější stranu ulice, Bajinj mě chytil za ruku. Jako když převádíte přes ulici obyčejné dítě. Než jsem se stačil s tímto překvapivě důvěrným činem malého válečníka vyrovnat, silně mi stiskl dlaň a zašeptal.

„Někdo nás sleduje, cítím to!“ Loupl po mně očima a rozkázal. „Neohlížej se!“

Pozdě. „Nikoho nevidím. Jenom seníky, myslím obyčejný lidi.“

Bajinj mě strhl za roh loubí a uchopil za klopy křiváka někde ve výši břicha. Muselo to vypadat směšně. Nebylo.

„Teď mlč.“ Dětský obličej byl smrtelně vážný. „Jednou jsme se štěstím vyvázli. Podruhé by se to podařit nemuselo.“ Pustil mě, tasil krátký meč. Jeho čepel se zlatavě zablyštěla v záři pouliční lampy. Mladík se napjal za sloupem jako pružina, jako smrtonosná past. Čekali jsme. Nikdo do loubí nevešel. Princ nenápadně povystrčil špičku meče a chvíli cosi studoval v odrazu na čepeli. Potom se prudce vyklonil.

„Nic,“ zavrtěl zklamaně hlavou. „Zdálo se mi to, Jáchyme.“

„Opatrnosti není nikdy dost.“

„Jeden z mých učitelů kdysi říkával: když vyráží leopard na lov, dokáže jej porazit jen předvídavý bojovník.“

„Moudrý to muž,“ odvětil jsem a naposled se ohlédl. Zdálo se mi to? Kdesi vzadu se mezi automobily mihl rozmazaný pohyb. Podíval jsem se pozorněji. Po černé dodávce však ani stopy.

„Pospěšme si,“ vzdychl Bajinj a já si uvědomil, že musí mít pořádný strach o Jiřího. Válečník, neválečník. Přidali jsme do kroku.

Josefov. Kráčeli jsme podél řad prastarých náhrobků. Siluety stromů vypadaly jako živé. Větve se houpaly a natahovaly se po nás spáry větviček. Ozývalo se tlumené vrzání a sténání, které jako by ani nevycházelo z dřeva. Zešeřilo se. Na hřbitov však pronikalo stále dost světla, abychom viděli desítky a desítky papírků zatížených kameny na některých ze stovek hrobů. Zhrozil jsem se: „Jak poznáme vzkaz od Jiřího? Tady přece nechávají psaníčka i stovky seníků!“

„Na růžovém pijáku?“ usadil mě princ. „Budeme postupovat systematicky. Jiří je humanoid – budeme tedy hledat v severovýchodní části. Patří přímo mezi lidi, takže se zaměříme na támhlety čtyři řady hrobů. Povoláním je paladin, ale to tu není, takže – válečník,“ Bajinj procházel mezi sněhem poprášenými hroby, které nás obklopovaly ze všech stran. A bezhlasně je počítal. „Celým jménem se jmenuje Svatý Jiří, pět a čtyři, to máme dohromady devět, de-vět.“ Zastavil se u pískovcového obelisku, jehož kontury již zub času ohladil tak, že na kvádru zbyl jen nezřetelný obrys čehosi. Nápisy a drobné ornamenty zmizely v nenávratnu, zůstal jen mech a zelenavý lišejník.

Bajinj nadzvedl břidlicový kámen a vytáhl vlhký piják.

„Máme vzkaz!“ radoval se. „Zvládli jsme to.“

Poplácal jsem ho po rameni. „Nakonec to nebylo tak těžký.“

Světla valem ubývalo, a tak jsme se otočili k východu, abychom si pod lampou u vchodu přečetli paladinův vzkaz.

V šeru se ozvalo podivné ťukání. Na hrobě vzdáleném stěží patnáct metrů seděl obrovský rudý démon se zakroucenými rohy. Jeho oči ohnivě zářily, rozchlípené nozdry se rozšiřovaly a stoupaly z nich sirné obláčky žlutavého dýmu. Démon měl nafouklé přepadající panděro, které vypadalo jako obří rudá pýchavka. Nohou zakončenou ostrým kopytem stoicky poťukával o žulový pilíř hrobu.

Bajinj sebou vyděšeně trhl a v jeho ruce se bůhvíjak objevil meč.

Na jeden z hrobů vyskočil kostlivec s dlouhou ohnivou holí a očima jako dva smaragdy. U kloubnaté smuteční vrby se s tichým „puff“ objevil démon, kříženec mezi obřím žlutočerným pavoukem a odulou ostnatou larvou. Z tlamy nestvůry se vyřinuly jedovaté sliny, které při dopadu na zmrzlou zem hrozivě syčely. Zpoza altánku se s praskáním vykutálela samohybná koule, tvořená stovkami propletených kostí, které z ní trčely jako dýky. Byla velká asi jako auto. Nad nedalekým hrobem se vynořila kozí rohatá hlava a za ní hadí tělo škrtiče. Objevovali se další. A další. Už jsem přestal vnímat, jaké nové zrůdy přicházejí ochutnat naše maso, popadl jsem Bajinje za ruku a vyrazil pryč.

Cesta k východu byla odříznuta, a tak jsme utíkali opačným směrem. Zběsile. Ze všech sil. „Doprdele!“ klel jsem v duchu a kličkoval mezi náhrobky a démony. Zastavila nás… „Zeď!“ Popadl jsem prince a strhl mu batoh ze zad. Někam jsem ho odhodil. Čas! Letmý pohled přes rameno mi prozradil, že se pekelné hordy blíží. Už tu budou! ČAS! Objal jsem prince kolem pasu a silou nepříčetnosti jej vyhodil k okraji zdi. Bajinj se zachytil a přitáhl. Za okamžik se opíral na hraně zdi a podával mi ruku. „Pojď! Už jdou!“ křičel.

Slyšel jsem blížící se mlaskavé a klapavé zvuky. Tma ožívala desítkami žhnoucích očí.

„Běž,“ vykřikl jsem ke svému překvapení. „Zdržím je!“

„Podej mi ruku, ty pitomče!“

Tak jsem mu ji podal. Nevím, kde se v tom dětském těle vzalo tolik síly, ale o deset sekund později jsem skákal na opačnou stranu zdi.

„Teď rychle někam mezi lidi, mezi seníky si snad netroufnou!“ drmolil Bajinj.

Utíkali jsme tmavou ulicí. Naše kroky se hluše odrážely od okolních zdí. Copak je tu všude jen tma?! Spása! Jediné světélko prozařovalo noc. Vřítili jsme se do cukrárny, jejíž svítící výloha ozdobená volánky záclon vypadala jako brána do ráje. Postarší boubelatá prodavačka zalapala po dechu.

„Do-dobrý večer,“ posadil jsem se k jednomu ze stolků pokrytých umakartovým ubrusem s červeno-bílými kostičkami. Princ si přisedl naproti a hned šeptem vysvětloval.

„Čím fantastičtější je tvoje vzezření, tím víc tě seníci ignorujou a tím hůř to snášíš. Pro ně to musí být docela slušná muka, a tak se lidem vyhýbají. Mají raději opuštěná místa – půdy, hrady… hřbitovy.“

Rozšířenýma očima jsem se snažil prohlédnout ven skrze náš odraz v lesklé výloze.

„Objednáte si?“ vyrušila nás postarší servírka – nejspíš už důchodkyně – s klidnýma šedýma očima a fialovým přelivem v kudrnatých vlasech.

„Dáme si indiánky, větrníky a kapučíno. Všechno dvakrát,“ objednal Bajinj, jako by se nechumelilo. A ono se opravdu nechumelilo, jen nás pronásledovala smečka démonů z tak strašných nočních můr, že kdyby jimi trpěl Lovecraft, začal by psát dětskou prózu.

„Já si dám radši vídeň,“ podařilo se mi ovládnout jektající zuby. V cukrárně byl suchý vzduch, topení tiše hučelo a vchod do vedlejší místnosti zakrývala červená záclona. Kolem bylo utahané, ospalé světlo, jaké obvykle bývá v poloprázdných cukrárnách v neděli večer. Teprve teď jsem si uvědomil, že mám celé tělo pokryté studeným lepkavým potem. Fuj! Raději jsem nemyslel na to, kdy jsem se naposledy sprchoval.

„Děkuji,“ řekl Bajinj a pohlédl mi zpříma do očí.

Mávl jsem rukou: „Jsme si kvit.“

„Takže jsme tu prozatím v bezpečí?“ změnil jsem téma.

„To těžko,“ ušklíbl se princ na půl úst, a v tu chvíli mi strašně připomněl mého syna. „Spíš bych řekl, že tu jsme v menším nebezpečí.“

„Tak přečti ten vzkaz, umírám zvědavostí,“ vybídl jsem ho.

Servírka přinesla talířky se zákusky, sáčky s cukrem a hliníkové kávové lžičky.

„Hned to tu bude, jen co se dovaří voda,“ zamumlala si spíš pro sebe, jak to někdy dělají staří lidé. Když se odkolébala zpět za pult, princ piják rozbalil. Byl celý hustě popsán drobným, úhledným písmem, počáteční gotické litery odstavců byly narychlo iluminované červenou a zelenou propisovačkou.

Drahý příteli,

odpusť mi, že jsem se ani nerozloučil a zmizel tak náhle, jistě však víš, že když povinnost volá, musí se rytíř chopit zbraně a bez meškání vyrazit do pole. A já byl povolán v nouzi nejvyšší.

Stalo se tolik věcí! Někdo se pokusil obvinit mě z vraždy J. (je to dlouhém povídání) a já ho nyní pronásleduji. Cítím, že už jsem blízko. Nechápu, kdo by měl zájem na skřítkově smrti, leda, že by se bál jeho vzpomínek. Ničím si nemohu být jist. V nemocnici se objevila skupina žoldnéřů Ocelové pěsti a horda pekelných démonů. Bojovali nad pelestí dítěte, se kterým J. trávil poslední chvíle.

Proč? Položil jsem si tuto otázku snad stokrát, stále si nejsem jist, kdo přišel zabíjet a kdo lidské dítě chránil. Všechny jsem je nakonec po líté bitvě zapudil a povolal Gorra, aby splatil svůj dluh. Pokoj je nyní zapečetěn.

Od té doby, co Netvor obsadil Duhový most, neexistuje do Pomezí jiný průchod než Průrva Zavržení. Kde se tu vzal oddíl Ocelové pěsti? Někdo z Utopie v Pomezí bezohledně uplatňuje své zájmy! Nedojdu odpočinku, dokud této záhadě nepřijdu na kloub, tak přísahám.

Můj princi, budu pokračovat v pátrání. Buď opatrný.

Tvůj Jiří

P. S.: Mám důvod se domnívat, že Petr není v bezvědomí!

Jako by čekala, až si zprávu dočteme, přinesla cukrářka vídeň a kapučíno. Zastavila se za mými zády. Když se přese mne nahnula nad stůl, ucítil jsem těžkou vůni šeříkového parfému.

„Chutná vám?“ zajímala se. Zdálo se, že ji naše zdvořilé přikyvování neuspokojilo. Oči se jí nebezpečně zableskly. „Víte, tohle nejsou ty pravé dorty, jen spotřební zákusky. Ale s pravými cukrářskými dorty je to stejné jako s lidskou duší. Skládají se z piškotu, krému, čokolády, hrozinek, kandovaného ovoce, šlehačky… každá další přísada dort obohatí, přestože vždy nemusí celkově zlepšit jeho chuť. Stejně jako v dortech se v lidech některé zkušenosti a zážitky rozpouští jako vanilkový cukr, jiné zůstávají ukryty v jejich myslích neporušené jako šťavnaté hrozinky a lískové oříšky; po jedněch přísadách člověk zatrpkne a po jiných se rozzáří a zkrásní. Některé vzpomínky si s sebou neseme po celý život.“ Důchodkyně s růžovými tvářemi se zavrtěla. „Ale já melu a melu a vy jste si přece přišli vypít v klidu kafe. Nechceš si ten meč odložit támhle na věšák, mladíku?“

„Ne, díky,“ odvětil slušně Bajinj a zacinkal lžičkou o okraj šálku.

„Víte, ráda bych, aby vzpomínka na –“ V tu chvíli mi to blesklo hlavou, ona vidí! Vidí meč a zbroj a bůhvíco ještě. Před tou se démoni skrývat nebudou!

„– naše setkání, byla právě takovým ‚nerozpustným‘ oříškem, který vám bude do konce životů ležet v žaludku!“

V odrazu v Bajinjových rozšířených očích jsem uviděl něco, co mě přinutilo převrhnout stůl a odskočit ke stěně. „Proboha!“

„Toho nevolej, chlapečku,“ ušklíbla se beztvará zrůda, která si z hlavy stahovala kůži cukrářky i s vlasy. Na zádech se jí roztrhly šaty a jako vějíř se rozvinula slizká trnovitá chapadla.

Bajinj vykřikl a s přískokem ťal. Démon bleskově uskočil, čepel však zavadila o jedno z chapadel. Vystříkla mléčně bílá kaše. Za skleněnou výlohou se mačkala horda bestií a předváděla tu největší sbírku drápů, zubů a ostnů, jakou kdy Pomezí vidělo.

„Utíkej!“ vyrazil jsem k průchodu překrytému červeným závěsem. Výloha za našimi zády explodovala. Tisíce střepů se rozlétly po celé místnosti.

Běželi jsme o život. Malá kuchyňka, dvoje dveře. Pryč! Spíž – tudy ne! Bajinj vběhl do úzké chodby za mnou. Tudy! Přirazil jsem dveře a otočil klíčem. A hned dál! Sotva jsme zahnuli za roh, ozvala se strašná rána a zeď za námi zasypaly třísky. Utíkali jsme ke schodišti. Nahoru? Dolů? „Na střechu,“ vykřikl Bajinj a já se rozběhl vzhůru. Schody jsem bral po třech a čekal, že se mi každou chvíli nějaký pařát zaryje do lýtka. První patro. Omlácené schody. Cigaretové špačky na zemi – musí tu ležet už věky. Druhé podlaží. Špinavá slepá okna do ulice. Nikdo tu nebydlí. Za zády slyším jek, přemáhám hysterii. Třetí. Pach zatuchlosti. Mrtvá krysa. Čtvrté. Schody končí kovovými dveřmi. Kde je Bajinj? „Princi!“ zařvu zoufale. Nic. Opřu se o kliku, díky bohu povolí. Vpadnu dovnitř – žádná střecha, jen ztichlé podkroví, tma, pavučiny. Blížící se mlaskavý zvuk na schodech. Princ stále nikde. Možná se oddělil, aby zvýšil šanci, že alespoň jeden unikne, chlácholím se. Přirazím dveře a poslepu zasunu závoru. Srdce bije, div že mi nevyskočí z hrudníku. Stojím, naslouchám. Slyším jen těžký chraplavý dech, můj. Kýchnu, podrážděný všudypřítomným zvířeným prachem.

Vím, že se Bajinjovi nepodařilo uniknout. Ani já to nedokážu. Rozbitým střešním oknem do místnosti proniká měsíční světlo. Půda přetéká harampádím, je však zřejmé, že z ní nevede žádná další cesta. Jsem v pasti. Sednu si na špinavou trojnožku a hlavu opřu o klavír s vytrhanými klávesami. Nápis Petroff se mi rozmlží, oči pálí. Pláču a horké slzy si razí cestu zaprášenou zarostlou tváří. Nevyléčil jsem Péťu, nedokázal jsem ochránit Bajinje, dovolil jsem, aby zabili bláznivého Jima, jen Bůh ví, kde je konec Wiskymu… vlastně ani Aničku jsem nedokázal vyrvat moři. Co jsem to za chlapa?! A brzo prohraju i to poslední, co mi zbylo.

Nikdy jsem nechtěl vidět Péťu umírat, to jediné mě chlácholilo. Vnitřní hlas se ale ptal: „Stálo to za to?“ Těch posledních pár týdnů naprosto změnilo můj život.

„Proč si člověk některé věci uvědomí, až když je pozdě?“

Nemáš pravdu, nikdy není pozdě, a každá chvilka, kdy si to uvědomuješ, stojí za to, odporoval mi hlas. Počkat, odkdy myšlenky plynou nahlas?!

Ztěžka jsem dýchal a od úst mi stoupala pára. Těsně přede mnou se v ní objevila přízračná tvář. Přestože jsem se před chvílí připravil na smrt, pořádně to se mnou cuklo. Hrůzou jsem zadržel dech. Tvář zmizela. Vypadalo to, jako by se přede mnou vznášel někdo neviditelný, když jsem však prostor prošátral rukama, byl prázdný. Neviditelný a nehmotný, opravil jsem se. Opět jsem vydechl a tvář se znovu objevila. V tom, co jsem až doposud pokládal za šumění studeného průvanu, jsem rozeznal slova.

„… pro ně kořist. Konečně jsem tě našel! Poprvé jsi mi zmizel v horách, podruhé v Bohnicích… Není lehké tě vystopovat, Jáchyme. Netuším, na jaká místa zavítáš příště. Ale dost již. Démoni tu budou každým okamžikem. Věz, že se jich nemusíš bát, protože za tebou přicházejí s žádostí. Ani Jeho Jasnosti se nic nestane. A kdyby tě zajímalo –“

„– proč mi to říkáš? Kdo jsi? Už mě nebaví, aby se mnou někdo šoupal jak s loutkou pokaždé, když se mu to hodí!“ přerušil jsem přízračnou siluetu. Můj hlas zněl nepatřičně hlasitě.

Šepot odpověděl: „Jsem dobrodinec, který se touží navrátit zpátky do své milované vlasti. Jméno teď není důležité. Dejme tomu, že vím, kde se nachází tvůj syn. Nebudu tě trápit, Jáchyme. Jeho vědomí je v Utopii, přestože o tom možná ani sám neví. Pevně věřím, že je dosud naživu.“

„V uh… v Utopii?“ vypravil jsem ze sebe.

„Máme ještě okamžik,“ tichý hlas byl stále naléhavější. „Bajinj svedl pronásledovatele na špatnou stopu, avšak už jeho léčku odhalili a přicházejí. Vím pouze o dvou cestách do Utopie: Průrvě Křivd a Mostu. Most hlídá Netvor, který nikdy neexistoval. Pomůžeš nám ho porazit!“

„Komu nám?“ Rozuměl jsem tomu dobře?! Opravdu po mně ten přízrak chtěl, abych zúčtoval s nějakým netvorem, který navíc neexistuje?

Šeptající hlas se již neozval, zato kovové dveře prorazily deseticentimetrové drápy. Alespoň myslím, že to byly drápy. Široce jsem se rozkročil a zaťal pěsti. Než jsem si stačil představit, jaké hrůzné stvůře mohou patřit, bytelné dveře propálil oslnivý záblesk a roztrhal je na kusy. Připravil jsem se k poslednímu boji.

Na starou půdu vtrhla horda krvežíznivých démonů.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA
Teror, zkáza a zatracení

Hrabě Brichel Chamrchel z podloudného rodu Chamrchelů, v němž sahala tradice krvelačných loupeživých hrabat až do čtvrtého kolene, s rozporuplnými pocity pohlédl na starobylé sídlo. Kostní síň byla chloubou hradu Chmur. Sál měřil snad dvacet metrů na délku i šířku. Strop se ztrácel v temnotě navzdory snaze černých voskovic, pravidelně rozmístěných na svícnech z lidských žeber. Poblikávaly jako pověstné svíčky osudu, jež v podsvětní říši hoří každému smrtelníku. Zdi síně byly obloženy černým mramorem a visely na nich obrazy v masivních rámech z dračích kostí.

Jaké to však byly obrazy! Výjevy z válek, řádění moru, popravy, mučení, pohřby a mnohé další ponuré motivy plné krkavců, bolesti a smrti.

Jak konejšivě působí umění, vzdychl si v duchu hrabě a v prohnilém srdci pocítil bodnutí lítosti. Nemůže zadržet nezadržitelné – o svou sbírku už brzy přijde.

Uprostřed sálu stál veliký stůl, který měl tvar velkého tučného O. V jeho prázdném středu se v dávných dobách hromadily kosti, nestravitelné šlachy, odřezky kůže a vnitřnosti, kterými stolovníci pohrdli při bujarých žranicích; na nich pak hodovali jejich miláčci – nejčastěji potkani, černé kočky, netopýři a chlupatí masožraví pavouci. Kolem stolu v křeslech potažených ošoupanou lidskou kůží právě zasedala hrůzná rada Zla.

Vlevo od Brichelova křesla seděli bezhlaví Belzmektýni a přetahovali se o odpornou hlavu starce s rudýma očima. Zdálo se, že ve sporu jde o to, kdo z mnichů si ji bude moci nasadit a poté prozkoumat vnady mumifikované nebožky hraběnky Elvíry Chamrchel, která byla v tento sváteční den vystavena v prosklené rakvi umístěné v předsálí. Vedle nich seděl skřet Skürjoža a ještě jeden obrovitý odulý skřet, který vztekle mlátil do stolu palcátem. Zelená kůže velkého se jen hemžila uhry a boláky.

Hrabě měl zvláštní pocit, že šaman Örktrök dokáže vyprskat větší množství tekutin, než stačí z cínové karafy ve tvaru šakalího lejna doplňovat.

Po jejich levici seděl muž s turbanem a hadíma očima, zahalený v rudošedé tóze, a právě hovořil s šedovlasým upírem Lidumilem Hryzem. Stařičký kostlivý lokaj doléval hostům do šálků kouřící krev. Každou chvíli se mu však nezvladatelně roztřásla spodní čelist a přehlušila živý hovor v sále hlasitým cvakáním. To pak vždy někdo z přítomných musel kostlivce praštit karafou do lebky, aby náhlá indispozice přešla. Rudě žhnoucí ďáblové hráli v rohu místnosti drápky s lidskými nehty a s výrazem lehkého opovržení ignorovali okolní dění. Dalším hostem byl nenápadný Ogloj Chorchoj a lidožrout Giom, jenž se rád dělal zajímavý tím, že vyprávěl veselé historky z pitev. Fuj! Brichelovi znechucením cukl koutek. Lidojedova přítomnost byla nyní trpěna. V dřívějších dobách by se takový ubožák nesměl k hradu Chmur přiblížit na tři míle.

Inu, časy se mění a pravda a láska vítězí. Hrabě si lokl krvepunče. I potom, co polkl, zůstala mu v ústech nepříjemná pachuť. To jsme to dopracovali, už nemáme ani na zasedání dost lidské krve a musíme pančovat kravskou, pomyslil si.

Mumie, zahalená v otřepaných zažloutlých obvazech, se k hraběti naklonila a zatahala ho za rukáv. Brichel se na ni zhnuseně obrátil. Civěla na něj s idiotským úsměvem vyhnilých křivých zubů.

„Zdravím,“ vytrhl jí hrabě rukáv ze zetlelých prstů. „Běž si hrát jinam.“

„Ach ano, velmi správně, Mumine! Zmiz!“ Do žaludku ofačovaného velikána se zabodla špice hůlky. Držel ji v ruce znetvořený liliput oblečený ve fialovém fráčku a hrozivě se na mumii mračil. K veliké nevoli hraběte však v okamžení obrátil svou pozornost k němu.

„Kohopak to tu máme v úplném čele tabule, může-li mít stůl ve tvaru O alespoň náznak čela? Není to sama hvězda večírku, zkušený politik, vlezlý intrikán, vražedník, vdovec svépomocí a především zapálený předseda našeho klubu – ohavný, odporný, zlořečený, nechutný, prokletý, hnusný –“

„Přestaň, podlejzáku,“ přerušil hrabě liliputa ve fráčku a cylindru. Mužíček, který před okamžikem vyskočil na židli vedle debilní mumie, ale drmolil, jako by musel vyslovit stovku slov pokaždé, než se znovu nadechne.

„Ach pane, nač ta skromnost? Jste ten nejhnusnější a nejodpudivější předseda, kterého jsme kdy měli!“

„To proto, že jsem tuto radu založil,“ zchladil ho hrabě. „Jsem jejím prvním předsedou, a ty to víš. Nezapomeň také, žes to byl právě ty, kdo se mě jako první pokusil sesadit.“ Koho by napadlo, že čaj s kyselinou sírovou rozežere lžičku… Vždy mě obklopovali amatéři, povzdychl si Brichel.

„Děkuji, pane hrabě. Je pro mne velkou ctí, že si pamatujete zákeřný počátek naší spolupráce,“ trpaslík se zlomil v pase, až ve vzduchu zavířily špičaté konce fraku.

„Ta tvoje servilita mě vždycky unavovala, jsi jen takový červ. Mohl bych tě rozmáčknout jako odporného švába… Nestojí mi to ale za námahu. Kdyby za naše barvy nebojovalo – samozřejmě, že bojovat myslím obrazně – tolik podlézavých hnid, jako jsi ty, tancovala by dnes Utopie podle jiné píšťalky,“ hlas hraběte přetékal sarkasmem.

„Ó, děkuji pane hrabě. Velmi si toho vážím. Přirovnat mě ke švábu, hihi. To bylo velmi nápadité. Ó, jak jste zkažený!“ Lilipután se pokusil políbit hraběti ruku obtíženou masivními prsteny. Brichel ho znechuceně udeřil, až se trpaslík svalil na zem. Ležel na zádech, z prasklého rtu mu vytékala krev. Třepal ve vzduchu nohama. „Jako šváb, pane. Hihihihohohohihihi. Jak jste říkal! Švábeček!“

Hrabě zničeně složil hlavu do dlaní. Jak z toho ven? Situace je zoufalá, staré zlé časy nadobro pryč. Stejně jako ti podivní poslové, kteří zažehli v jeho prohnilém nitru jiskru naděje. Je šance, že mu někdo přijde na pomoc?

Když před nedávnem poslové krále Medarda odešli, okamžitě vyslal zbývající služebníky, aby všemi dostupnými prostředky pátrali po tom úžasném Černém lordu, který se odhodlal králi postavit. Jistě musí mít odvahu a obrovskou vojenskou sílu. Kdyby ji spojil se zkušenostmi a lstivostí hraběte, snad by ještě dokázali zvrátit poměry alespoň ke starému pořádku.

Brichel musel s politováním přiznat, že situace je kritická. Během posledního desetiletí systematického exodu do Průrvy Zavržení přestávalo zlo prakticky existovat.

Příčiny byly kruté a nezvratné jako evoluce. Na rozdíl od organizované skupiny Rady ortodoxního dobra, která ničila zlo na potkání, osudovou nevýhodou hašteřivých, zrádných a lstivých bytostí bylo, že nedokázaly spojit své síly a postavit mocnou armádu, dokud nebylo příliš pozdě. Když nikdo nevěří nikomu, je těžké čelit progresivnímu organizovanému útoku. Navíc nepřátelé postupovali promyšleně – eliminovali jednoho zlosyna po druhém. A zlo se prostě nedokázalo bránit. Zničili Kostěje? Dobře mu tak, stejně to byl amatér. Odnesla to baba Jaga? To se mě přece netýká, teď budu jezdit na kuří chalupu já. Vyhnali už i Drákulu? No a!? Víte, jak dlouho mi ten dědek pil krev? Nedokázali jednat společně v zájmu vyššího zla. A teď se jim to vracelo i s úroky. Brichel příliš dlouho pošetile věřil, že zlo nemůže být zničeno.

Když se vyslanci vrátili s nepořízenou, odpovídali „Nenašli“ a smutně uhýbali před jeho vyčítavým pohledem. Černý lord buď vůbec neexistoval, nebo se před nimi skrýval, což vyšlo z pohledu hraběte nastejno. Budou si muset vystačit sami.

Rozhlédl se po zdecimované radě, která tak jako na každém mejdanu již z větší části popadala pod stůl říhajíc ve slastném opojení krevním dryákem. Jen skřet Skürjoža s krvavýma očima se stále držel nad stolem a cosi hulákal.

Najednou uslyšel nepatřičný hluk z haly. Nejdříve jej napadlo, že se nějaký zpitý chlípník zkouší prolámat skrz křišťálový sarkofág k jeho mrtvé manželce, zvuk byl ale čím dál naléhavější a více než škrábání drápů po skle připomínal výhružné vrčení. Dveře se otevřely a pozpátku z nich vycouval kostlivec v paruce. Za ním pomalu našlapoval obří stříbrný vlk a výhružně vrčel. Hraběte zamrazilo. Sjel rukou k ostnatým důtkám, které měl stočené u pasu, ale náhle si všiml, že zvíře něco svírá v čelistech. Co to může být? Aha! Hrabě pozvedl ruce a promluvil hlasem sladkým jako jed. „Jsem pánem tohoto místa a poníženě tě vítám v našich zdech. Copak mi neseš?“

Šelma si jej změřila podezíravým pohledem. Potom k jeho nohám položila koženou oslintanou ruličku. Žluté oči se Brichelovi zavrtávaly do tváře. Hrabě se pomaličku sehnul, aby svitek sebral. V tu chvíli vlk vycenil tesáky a hrozivě vyštěkl. Brichel se zapotácel a málem se mu podlomily nohy. Zvířeti zajiskřily oči a odhalilo řady zubů v téměř lidském gestu smíchu. Potom důstojně odklusalo přes halu k východu.

Rozladěný výraz hraběte se při čtení papíru pomalu změnil v ďábelský úšklebek. Uhodil pěstí do stolu a zachechtal se, až ze středového lustru – mistrovské práce složené z článků lidských prstů – vzlétlo hejno vyplašených netopýrů. Nejsme úplně bezzubí, naše chvíle ještě přijde. A až se to stane, bude se nebohý Medard velmi divit, protože jsme se toho moc naučili.

„Píše nám Černý lord!“ vykřikl vášnivě Chamrchel. „Žádá nás, abychom vykonali jednu věcičku, a staré pořádky se vrátí.“

Tuhle šanci nepromarníme! Střez se, Medarde, dodal ještě pro sebe a bylo mu najednou na zkaženém srdci lépe než po celé desítky let.

Hrabě Brichel Chamrchel, lapka a pirát, tyran, škrtič a travič, vrah vlastních dětí a manželky, se rozhodl, že když už musí dát svou kůži, nebude to lacino.

* * *

Pokojem se linula laskavá píseň staré mandolíny. Nedokázaly ji utlumit ani těžké sametové závěsy, ani koberec, pod nímž se skrývala nášlapná past. Melodie působila líbezně a zároveň smutně jako dívka, která tragicky zemře v rozpuku mládí, jako spalující životní láska, která nedojde naplnění. K drnkání se přidal mužský hlas. Nezněl však hrubě a nepatřičně, zdálo se, že se mezi strunami proplétá, klouže po nich, něžně je hladí. Lyrické motivy se slévaly, skladba získala na mohutnosti. Zvučný hlas zesílil a burácel jako bouře. A náhle ztichl, překvapen disharmonickým zaskučením prasklé struny.

Morgan zavřel oči a chvíli tak setrval. Potom nástroj odložil na postel, přešel po dřevěných parketách až ke garderóbní figuríně. Sňal z ní černý hedvábný šátek s otvory pro oči a obřadně si jej uvázal. Beze spěchu se oblékl do antracitové uniformy vrchního královského špeha.

Už od rána se cítil pod psa. A to doufal, že dnešek rozptýlí chmury, jež ho tolik trápily. Svým způsobem se na popravu docela těšil. Představoval si, že až bude záležitost uzavřena, vymizí s ní i podezření a dohady posledních týdnů. Poprava pro něj v této chvíli představovala veškerou nejistotu, špatnost a prázdnotu, která se v Utopii poslední dobou rozbujela. Všude.

Šéf tajné služby cítil, že nové poměry nedělají starosti jen jemu. To mu však náladu nezlepšilo. Jeho král, přítel a tajný vzor, Medard, byl podrážděný a zamlklý. Celé hodiny vysedával na oblíbeném balkóně a shlížel na Zlatověží, jako by z toho místa mohl přehlédnout všechny problémy jeho obyvatel. Jako by se s ním loučil.

Bodejť by taky ne, když si vybral za šéfa tajné služby takového ťulpase. Morgan se zamyšleně zadíval do zrcadla na soupravu nožů pověšenou na zdi za jeho zády. Ve vzpomínkách se vrátil znovu k osudnému odpoledni, kdy ve sklepeních pod palácem vyslechl podivný rozhovor.

„Kéž bych tam nikdy nešel,“ vzlykl. „Jsem babral! Hlupák! Budižkničemu! Nedokážu se rozhodnout, jestli zradit toho, kterému sloužím, nebo tu, kterou…“

Královna a její komorná; přísahal by, že kdysi ve sklepení s ptakohlavy viděl Vandu. Nedávalo to smysl, ale nitky jako síť pavučiny se splétaly ke královně. Co když ale… Nesmí se zmýlit!

Prudkými pohyby si lhostejně voskoval černé kníry a nic nedbal na bodavou bolest, kterou si tím působil. Zlobil se však nejen na sebe. Cožpak neplatí: jaký vládce, takový lid? Když melancholie zaťala drápy i do králova srdce, co mají potom dělat ubozí poddaní, šéfy tajných služeb nevyjímaje? Aha?! A k tomu ještě ty nevysvětlitelné stížnosti věštců, proroků, hadačů z ruky, kartářů a pouťových vykladačů. „Křišťálové koule praskají, taroty se trhají v půli, kávová sedlina je nehybná, zvířecí kosti mlčí, démoni astrálních sfér zmizeli. Udělejte s tím něco!“ Ale co? Budoucnost je nejistá a nikdo ji nedokáže odhalit. Jako vždycky, když je to potřeba.

Poprava. Objevilo se zas v jeho mysli jako červený prapor. Katův pohůnek, zpocený pacholek se slámou v botách, přikročí k rumpálu. Gilotina vystoupá až k nebesům. Odsouzený uloží hlavu na vyhrazené místo a ze smrtelné pozice pronese řeč na rozloučenou. Potom král vydá pokyn a mistr kat trhne za spouštěcí lanko. Ozve se dlouhý nepříjemný svist, který přihlížejícím zježí chloupky. Všichni zadrží dech, aby slyšeli kovové zadrnčení a poté náraz hlavy o proutěnou stěnu přistaveného koše. Ulehčeně si vydechnou. Krvavý vykřičník za problémovou minulostí, můžeme začít znova. Morgan tomu přestával věřit, křečovitě se však té naděje držel. Bude líp.

Když přecházel k psacímu stolu, uviděl na něm zmuchlaný papír. Vzpomněl si, že ho tam ve vzteku odhodil minulý týden. Ve zprávě stálo, že z říčky Zlatavy vylovili tělo mrtvého hobita, který u dvora pracoval jako královský dramatik. Čím dál tím líp, povzdechl si Morgan a připjal k pasu miniaturní samostříl.

Rozevřel dveře ebenové almary a chvíli váhal. Pohladil tucet černých plášťů, které byly pečlivě vyrovnány vedle sebe. Ten sametový s rudým lemem? Ten se spoustou kapes? S neprůstřelnou vložkou? Nebo ten s klopami pošitými černými flitry? Nakonec se rozhodl a přehodil si přes ramena ošuntělý černý plášť, který nosil vždycky. Špióni by neměli dbát na okázalost, ani když se mají před popravou zúčastnit okázalé recepce.

Stejně jako další občané Zlatověží, kteří ještě neměli tu čest vidět nového králova družiníka, byl i Morgan velmi zvědavý. Sám Múkapí říkal, že se v jinošském těle snoubí talent se statečností a smyslem pro povinnost. A královský arcimág nebyl tlučhuba.

Nový družiník měl věru zvláštní jméno. Avan.

V obecním pergamenu Zvěst vybubnovávaném o polednách psali o hrdinovi dokonce na pokračování. Po příchodu do města si chlapec získal přízeň lidu i krále, když za pouhou půlhodinu stvořil z hromady kamenů místo zvané dětský park. V rohu Srdcového náměstí se objevila spousta zohýbaných železných trubek, plechů a podivných konstrukcí. Přestože vyhlížely jako mučicí nástroje, během pouhé hodiny se zaplnily ječícími, klouzajícími se a šplhajícími dětmi všech ras. Avanovi se prý tato podivná stavba náhodou vybavila.

To byla snad jediná dobrá věc, která nás v poslední době potkala. Morgan pozorně zastrkal do čtyř pouzder v záňadří kazajky vrhací čepele, do pátého vsunul diamantový pilník na nehty. Jediná a možná i poslední. Byl připraven.

* * *

Avan se cítil sklíčený. Dav provolával slávu. Házel květiny. Jásal. Tátové zvedali mrňata nad hlavu, aby viděla procházející procesí. Selské dcerky svíraly pampeliškové věnce a poblázněné pověrou o vdavkách za šlechtice se snažily hodit je kolem krku jednoho z královských pávů. Matky k sobě ustrašeně tiskly starší děti, aby je neušlapal dav či aby se nepřipletly pod nohy honosného průvodu královského dvora. Elfové skláněli hlavy v odměřených úklonách, žebráci mávali berlami, hrnčíř rukou umazanou od hlíny a trollí řezník cenil zuby a řval: „Vývrat!“, zatímco mu potulný pes kradl šunku ze stánku Obžerstvení.

Neslavily se kulaté královské narozeniny ani výročí příchodu do Utopie, přesto se pestrobarevný dav radoval jako smyslů zbavený. Proč? Avan si položil stejnou otázku snad posté. Zdálo se, že si podivného nadšení všiml i Múkapí, který seděl spolu s ním, trpaslíkem Felixem a králem na velkolepém zlatém povozu.

Chlapec si zde stále připadal jako cizinec. O to více cítil, že se za bujarým veselím něco skrývá. Hluboko pod pozlátkem rozesmátých pohledů. Co je to? Tajemství? Nejistota? Strach? Jak by se mohli tolik radovat z cizí smrti? Že by je těšil návrat arcimága? Ti lidé jsou nejistí, něčeho se strašně bojí, rozhodl se nakonec. Nedokáží to pojmenovat, avšak jakýmsi šestým smyslem již slyší hrozivý zvuk naklepávané kosy. Leknutím sebou trhl. Hozená růže mu prolétla kolem obličeje. Zvedl ruku nad hlavu a zamával lidem, což přivolalo další salvu květin a papírových konfet.

Z davu se ozývalo šeptání: „Takový mladý! – Ještě pískle. – Prý velký čaroděj! – To není sluha Múkapího?“, za chvilku však utichlo, když se pozornost davu přesunula na klec odsouzence, kymácející se na dvoukoláku s kamennými koly. Drkotající katovo spřežení táhla dvojice obřích kanců. Na kozlíku trůnil obr v rudé kápi a pouhým mlaskáním řídil neklidné bestie úzkou uličkou mezi zástupy. V rohu veliké klece se choulila zubožená ptačí postava a přikrývala si hlavu křídly. Její škytavé bědování se nedoneslo dál než k prvním řadám, a tak nahnilá rajčata, jablka a plesnivé hrušky stále pleskavě dopadaly, tříštily se o mříže a pokrývaly odsouzence větší a větší vrstvou sladce páchnoucí kaše. Avan zjistil, že je mu ptakohlava líto. Přestože vezou vraha… musí ho ponižovat? Pocítil stud a zbytek cesty k Justýnovu náměstí se raději neohlížel.

Konečně průvod dorazil k dřevěné konstrukci, která zde vznikla doslova přes noc. Královská garda vytlačila lid ratišti pík a uvolnila prostranství kolem popraviště. Medard zasedl na přenosný trůn, který obklopovaly stolice pro družiníky. Pokynul dvoru, aby přijal vyhrazená místa. Nejblíže králi se posadil trpaslík Felix a stratég Rugomir, dále Morgan, arcimág Múkapí, Avan a několik dalších hrdinů.

Zazněly fanfáry a na náměstí přiklusala na bílém jednorožci královna. V rudých šatech vypadala jako vlčí mák položený po probdělé noci na prostěradle milence. Na jejím hrdle krvavě zářily granáty, vášnivé a uhrančivé. Přešla k Medardovi a usedla na brokátový trůn po králově levici. Za ní se postavila Vanda oblečená ve zlatě vyšívaných šatech, sklonila se ke královně a něco jí pošeptala.

Král ztěžka vstal a pokynul heroldovi. Trubky znovu zaduly a štěbetající dav ztichl.

„My, Medard I., z Boží vůle král, prohlašujeme tuto popravu za zahájenou.“ Jako by již vyčerpal všechny síly, sesul se král zpět na trůn a slova se ujal královský kancléř.

„Jménem královské Utopie, po právu hrdelním, odsuzujeme tě, obžalovaný ptakohlave RochotKrobote, narozený ve Velké Jedlé, na základě prokázaných obvinění ze zákeřné vraždy, osnování úkladů proti královskému majestátu a přípravě podloudných piklí…“ Hlas úředníka pokračoval bez zaváhání a přeřeknutí, zakolísání, bez sebemenší stopy emocí. Možná jej v tu chvíli nevnímal vůbec nikdo. I samotný kancléř se už nejspíš těšil, že vyrazí na ryby, jakmile bude mít padla. Všechny oči se upíraly na mohutného kata, který s řinčením odemkl klec, zbytečně velkou a pevnou pro opeřeného vězně. Odsouzenec omámeně vyklopýtal na kamenné dláždění, kde jej opustily síly. Upadl na zem. Kat jej téměř něžně podepřel pod paží a jako pírko znovu postavil na nejisté nohy. Pokynul pohůnkům, aby vězně doprovodili až ke gilotině. Avan zavrtěl hlavou. Takový ubožák nemohl říši skutečně ublížit. Ze svého místa dokonce slyšel, jak čeledínům poděkoval za doprovod.

Už je to tady! Katův pomocník vytahuje gilotinu až k nebesům. Lidé vzrušením pootevřeli ústa, sem tam si olíznou suché rty jazykem. Co bude dál? Vrzání rumpálu ustane, když plát ocele zapadne na své místo. Vzrušení vrcholí. Mistr kat se chápe spouštěcího provazu, odsouzenec ukládá hlavu na dřevěnou desku s polokruhovou výsečí. Všichni zadrží dech, aby slyšeli poslední slova vlastizrádce.

Copak to nikdo nezastaví?!

RochotKrobot zvedne hlavu a zadívá se na královský dvůr. Vtom jeho blouznící oči zaostří a on skřehotavě vykřikne: „To je ona! Ta, co zabila bratránka! Ta, co nám zaplatila –“

Královna Beatrice se prudce vztyčí, až se vyřezávaná židle překotí. Její zvučný hlas prořízne ticho jako svist čepele. „Pozor!“ Víc nestihne. Z davu pod popravištěm střílí rychlopalná kuše.

„Smrt tyranovi!“ řve démon zahalený v hadrech a svištící zubaté šipky trhají maso. Rugomir se vrhne na krále.

„Zlo neumírá!“ zaječí druhý kostlivý přízrak, který se objevil bůhvíodkud. Vyskočí na vyvýšené pódium a rozmáchne se zahnutou šavlí. Morgan je připraven a vrhací čepele sviští vzduchem. Neškodně ťukají o žebra kostlivce a šklebící se lebku. Jediným výsledkem jsou odštěpky kostí, které prší na krví vlhnoucí pódium. Múkapí zachytí rozervané tělo Rugomira, jenž se sebevražedně vrhl před svého vládce. Všude je zmatek. Křik. Tajemní útočníci se probíjejí davem ke králi! Avan se probere z horečnatého snu, tleskne. Kolem střelce z kuše, zahaleného beduína, vzlétnou kamenné kostky vyrvané z dláždění. Pódium zapraská pod vahou obrovitého démona, který se zřítí z oblohy. Avan však sleduje střelce z kuše; znovu tleskne, a kamenný roj začne rotovat. Na třetí tlesknutí se kameny ve spirále semknou a rozdrtí mezi sebou vše živé. Rudý šplíchanec to potvrdí.

Trpaslík Felix točí obouruční sekyrou. Uhne pařátu rohatého démona, který jej zkusí lapnout jako mouchu. Prosmýkne se mezi koleny stvůry a bez ohlížení tne obouruč za hlavu. Felixova sekera zajede do kostrče a přetne páteř stvůry.

Avan se otočí. Vidí arcimága rozkročeného nad nehybným tělem generála Rugomira, ruce mu planou modrým ohněm. Kolem krále zajiskří aura magického štítu. Na zemi v hromádce kostí leží kašlající Morgan. Šavle, která mu trčí z prsou, rychle upíjí špionův život.

Další útočník, odpudivá šilhající mumie, roztrhne jednoho z družiníků. Avan ji uchopí silou vzteku a odmrští za vzdálenou věž Všebožské katedrály.

Zpoza pódia stále doléhají zvuky půtky. Po chvíli však třesk mečů utichá. Rychlý pohled chlapci prozradí, že všichni útočníci jsou mrtví. Ve vytřeštěném tichu se z nebe snáší váleček zavěšený pod černým padáčkem, srolovaný pergamen opatřený pečetí lebky.

Avan na vše zapomene a skloní se k Morganovi. Obě ruce položí na otevřenou ránu. Cítí, že muž má krev v plicích. Umře. Avan zavře oči a soustředí se. V konečcích prstů cítí narůstající teplo, pulzování přechází v bolest. Žár! Nepovolí. Slyší šeptání, vzrušený hovor. Uplyne několik roků. Nebo minut? Když skončí, otevře oči.

Pohled mu nejdřív padne na proutěný koš, vedle něho se utvořila tmavá louže. Pohledem sklouzne na gilotinu a vše pochopí. Proboha! Mistr kat hrbí ramena, lekl se a trhl provazem, když se pokusili zabít krále. Těžko mu to mít za zlé. Nechtěně uzmul klientovi právo poslední řeči, teď ho bude popravený strašit.

Nemělo k tomu dojít. Avan najednou vzlyká, otřásá se usedavým pláčem. Tohle se nemělo stát.

Král s přeživšími družiníky se tísní kolem vzkazu napsaného krví:

Pusťte zpět naše druhy, nebo udeříme znovu. Žádná oběť nebude dost velká, aby ztrestala vaši pýchu. Jestli nesplníte naše požadavky, připravte se na teror, zkázu a zatracení.

Černý lord

Lid hučí. Nesouhlasně mumlá. Sledují královnu, která je bledá jako smrt. Stále stojí, od chvíle, co převrhla židli, se nepohnula. Odsouzenec ji obvinil a zemřel. Nenechali ho domluvit, běží hlavami měšťanů. Reptání se nese náměstím pojmenovaném po soudci, který se kdysi pro spravedlnost obětoval.

Z pódia seskočí trpaslík Felix a jeho hluboký hlas je lví řev. Omráčí celé shromáždění.

„Jedna oběť vám nestačí? Šelmy! Když máte strach, není vám žádnej čin dost černej. Vim přesně, co se vám honí v těch vašich zasranejch palicích: Nemá v tom prsty naše královna? Takže ať to vyřešíme hned a na rovinu. Já řikam, že královna je počestná žena svýho muže a vy si na ní nebudete vylejvat svraby. Jestli vo mejch slovech někdo pochybuje, tak ať to vysvětlí mý sekeře. Teď! Tady! Nebo ať vo tom drží hubu navěky!“ S vyceněnými zuby, rozevlátým plnovousem a zářícíma očima jako by se podsaditá postava zvětšila v obra. Je středem vesmíru. Masa zahanbeně mlčí.

Trpaslík v tichu potáhl a odplivl si. „Ej, lidi. Jsem zvědavej, jak se z týhle šlamastyky vylížete. Páč já to za vás dělat nebudu.“ Potom mávl unaveně rukou a vrátil se ke skupince tísnící se kolem Rugomira.

Tělo je ošklivě roztrhané. Všichni mají zachmuřené tváře, zasaženi ztrátou přítele a největšího vojenského génia, jakého kdy Utopie měla. Poznání se šíří i mezi prostými lidmi. Už nejsme neporazitelní.

Přiběhli sluhové a naložili polomrtvého Morgana na nosítka.

„Díky,“ král s vlhkýma očima stiskl Felixovu pravici.

„Já…“ královna byla v rozpacích. „Nevím co říct. Díky,“ zaváhala. „A tu paruku už nosit nemusíš, vystavím ti osvobozovací dekret.“ Na tvářích přítomných to vyloudilo úsměv.

Trpaslík zavrtěl hlavou. „Odcházím, jak sem řek. Mam vás všech až po krk.“

„Ale příteli,“ divil se král. „Nemůžeš nás opustit ve chvíli nejtěžší. Potřebuji generála armády, která se vypraví pomstít smrt našich přátel.“

„Gilotiny, teroristi, mafie, berní úřady, politika… mám těch novot dost. Jdu domů,“ zavrčel trpaslík a se sekyrou přes rameno odcházel napříč náměstím. Všichni mu hbitě ustupovali z cesty.

Avan stojící v ústraní si otřel oči. Lidé jsou takoví. V jednu chvíli utrápení a za okamžik se smějí. Dříve než vychladnou jejich mrtví. Po jeho tvářích stále stékaly slzy. Asi je to tak dobře.

Toho večera uléhali všichni s pocitem, že něco ztratili. Ze spánku je v noci budily neklidné sny o tom, že to už nikdy nenaleznou.

Rada zla mohla být s výsledkem teroristické akce spokojena. Její žalostné pozůstatky se skrývaly na vzdáleném hradě Chmur a plánovaly další vraždy.

Příští úsvit přivítal Zlatověží zahalené smutkem. Byly uzavřeny amfiteátry i gladiátorské arény. V církevních školách se neučilo. Kejklíři nevyšli do ulic. Na stovkách štíhlých věží zavlály černé vlajky. Sotva mu to slušelo.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA
Co číhá na duze?

Kuchyňský kout zářil čistotou. Na jedné stěně byla pověšena ozdobná síť z dřevnatého provazu, po které se vzhůru ke stropu plazily tmavě zelené výhonky voděnky, kořenící v květináči z pálené hlíny. Jediné okno zakrývala záclona s květovým vzorem. Ozval se bublavý chrapot a cvaknutí varné konvice. Místností intenzivně zavoněla káva. Postavil jsem na stůl dva šálky, z nichž se klikatil jemný kouř.

„Nevím, co paladinové obvykle pijí. Doufám, že nepohrdneš instantní?“

Jiří se pousmál. „Dám si ji velmi rád.“

Postavil jsem na stůl talířek s čokoládovými věnečky. Potom jsem se také posadil k mořenému stolu.

„Poslyš,“ uchopil jsem do prstů věneček a chvíli jej zamyšleně pozoroval. „Chtěl by ses vrátit do Utopie?“

Jiří se zakuckal, až mu vyhrkly slzy.

„Neříkám, že tě tam dovedu, jen že existuje jistá cesta.“ Paladin mlčel, avšak bylo na něm vidět, jak moc si přeje, abych pokračoval.

„Jestli to nevadí, začnu od počátku. Když jsme si vyzvedli tvůj vzkaz, přepadli nás démoni. Pokusili jsme se uniknout, ale pronásledovatelů byly desítky. Nakrátko jsme je zmátli a Bajinj prokázal veliké hrdinství. Můžeš na něj být pyšný. Nakonec nás bohužel dostali.“ Mluvil jsem klidně, ale měl jsem co dělat, aby se mi hlas při hrozných vzpomínkách netřásl.

„Co je s mým princem?“

„Je v pořádku. V zajetí démonů. Poslali mě za tebou a jeho si nechali jako pojistku. Tolik k tomu, co dělám ve tvém bytě.“

„Zbaběle jsi utekl?!“

Zavrtěl jsem pobouřeně hlavou. „Nezradil jsem Bajinje. Možná nejsem hrdina, ale ještě jedno takové obvinění a budeš sbírat svoje zuby!“

Jiří zdvihl obočí, ale zůstal zticha.

„Dnes vím, kdo se skrývá za šepotem ve tmě, za přízračnou maskou v mrholení, vím, kdo se zjevuje ve víru spadaného listí. – Promiň,“ zarazil jsem se. Rychle jsem vstal od prostřeného stolu. Jiří opatrně odložil šálek a ujistil se, že má jílec s modrým kamenem nadosah.

Zmizel jsem v předsíni.

„Pojď za mnou, do koupelny!“ houkl jsem z útrob bytu. Paladin pokrčil rameny a poslechl. V maličké koupelně bylo docela zima. Chlad stoupal od keramických kachlíků i z velké vany. Zasadil jsem sprchovou hadici do držáku upevněného nad vanou ve výši očí. Přibouchl jsem za Jiřím dveře a naplno otočil červeným kohoutkem. Ze sprchových trysek se vyvalily šňůry horké vody. Paladin se nechápavě rozhlížel po maličké místnosti. Musel si připadat jako blázen, když se snažil přijít na to, proč jsem ho sem pozval.

Koupelna vypadala normálně. Na policích z umělé hmoty stál deodorant, potřeby na holení, ve skleničkách na umyvadle kartáčky na zuby, pasta, na skříňce se zrcadlem šampon, na sušáku visel zeleno-modrý ručník. Jiří se v parnu potil. Byla na něm vidět nervozita smíšená se zvědavostí. V proudu kouřící vody se náhle objevila mihotavá silueta. Přibývaly průzračné lesklé plošky odhalující části obličeje, ramena, žebra. Stoupající pára dokreslila podrobnosti. Jiří překvapením zalapal po dechu. Z proudu vroucí vody na něj hleděla známá tvář!

Pobaveně jsem sledoval paladinovo ohromení. „Myslím, že jste se už setkali. Takže jen pro jistotu, Svatý Jiří – to je Zinkai Levallan, bývalý královský vezír.“

Ačkoli ve tmě za okny zuřila sněhová bouře, kuchyňský kout zalévalo příjemné bílé světlo. Ze tří malovaných hrnků cibuláků stoupal kouř a vůně poctivého jasmínového čaje. Seděl jsem na židli z mořené borovice, na druhé se hrbil mohutný paladin. Třetí byla prázdná, přesto i u ní stál na stole šálek. Vypadalo to, jako bychom čekali návštěvu, náš host už ale dorazil.

Šepot pokračoval a my pozorně naslouchali, aby nám neuniklo jediné tiché slovo. „Už tehdy jsem hledal pomocníka, zběhlého v psaní a zároveň s velikou dávkou fantazie. Právě ta fantazie byla nejdůležitější. K Jáchymovi mě ale přivedl až Wisconsin.“

„Nevím, proč zrovna ke mně, ale budiž. Co z toho?“

„Věřím ti, přestože jsi člověk. Pokud spojíme síly, snad se nám podaří znovu otevřít cestu, jež byla uzamčena, a získáme pro prince i pro nás svobodu.“

„Duhový most? Ten ale hlídá Netvor,“ Jiří si podepřel bradu pěstí. V jeho očích se zračila beznaděj. „Není planou chloubou, když řeknu, že jsem jeden z nejsilnějších válečníků Utopie. Nevěřím ale, že bych jej dokázal porazit, i kdybych neměl zlomenou ruku.“

„Sám to nedokáže nikdo,“ odvětil šepot. „Vždyť to je také tvor, který nebyl počat. Nezrodil se v Utopii ani v Pomezí – jednoho dne se objevil mezi nimi. Proč?

Dlouho před svou fyzickou smrtí jsem býval královským vezírem, a tak jsem poznal mnohé tajnosti, které musely léta ležet skryty v temných zákoutích mé mysli. Slyšeli jste o tom, co vyprávěli veteráni navrátivší se ze strašlivé světové války? Byli to lidé, kdo napáchal největší zvěrstva, ne utopičtí černokněžníci nebo nemrtví. Lidé a nikdo jiný. Král se rozhodl postavit na Most stráž – Největšího z draků. Jak ale tvor setrvával na místě s koncentrovanou fantazií mezi dvěma světy, duha s ním něco provedla.“

„Dost už těch hloupých řečí,“ vložil se do hovoru paladin. „Řekněte mi, co všechno o té šelmě víte?“

„Byla podniknuta spousta pokusů o průnik na druhou stranu. Všechny selhaly. Netvorovi nikdo nedokázal ublížit a setkání s ním nikdo nepřežil. Víme vlastně pouze to, že tam je, obrovský a nesmrtelný, a že je to nejstrašnější tvor, jaký kdy… neexistoval. Zkrátka Netvor s velkým N.“

„Neříkej, že nemá nějakou slabinu? Třeba skulinu v hrudním pancíři jako draci?“ nechtěl jsem věřit.

„Žádnou,“ triumfoval šepot.

Nechápavě jsem zavrtěl hlavou. „Není možné tiše se kolem něj proplížit? Nějak ho obelstít? Uspat? Podplatit?“

„Bohužel.“

„A co princezny?“ Otázka zůstala nezodpovězená.

Zinkai čekal, až zoufale skloníme hlavy. Nedočkal se.

„Ale no tak. Kdyby nebyla žádná šance, přece bys nás sem nevolal,“ ušklíbl jsem se.

Neviditelný hlas zněl dotčeně: „Je pravdou, že Netvora porazit nelze. Zkoumám ho už spoustu let. Podnikl jsem mnohé výpravy až k patě Mostu a mnohé jsem se o tom kraji naučil. Duhová říše má velmi zvláštní zákony. Naše jediná šance tkví v tom, že zaútočíme se všemi silami a přitom změníme skutečnost.“

„– skutečnost,“ zopakoval jsem a pohlédl nechápavě na Jiřího.

„– příběh, potažmo skutečnost,“ opakoval Zinkai. „Jáchym nám vytvoří berličky – na místě, kde má fantazie největší sílu, odejme Netvorovi utopickou nezranitelnost – stále však budeme stát proti strašlivé bestii. Potřebujeme další pomocníky a ještě mnohem víc. Sílu, odvahu a obrovskou dávku štěstí. Když všichni potáhneme za jeden provaz, vložíme to nejlepší v nás, věřím, že tu bránu otevřeme! Ať to stojí cokoli!“

„Pěkný proslov,“ neodpustil jsem si, ale uvnitř jsem cítil vzrušení.

„Teď už vím, jak odklidíme Netvora,“ řekl se stopou ironie paladin. „Ještě by mě zajímalo, proč tu poletuješ jako nahý duch bez hmotného těla?“

„Zinkaiovo tělo roztrhal ruční granát, Wisconsin mi o tom vyprávěl,“ řekl jsem.

„Máš pravdu, Jáchyme, stalo se to právě v okamžiku, kdy se mě Tůň pokusila přenést do bezpečí. Uprostřed přenosu tu citlivou transcendentní bytost zavraždili! Zatímco můj duch již přešel do nového světa, mé drahé tělo…“

Jedna věc mě na tom zaujala: „To dokazuje… to dokazuje, že opravdu máme duši! Nejsme jen pomíjivá stvoření, která po smrti čeká věčná nicota!“

„Je mi líto,“ přerušil mě Zinkai, „ale jestli to skutečně něco dokazuje, tak pouze fakt, že fatosti mají duši. A ty jsi, jestli se nepletu, pouhý člověk.“

Jiří uchopil šálek za ouško a labužnicky nasál vůni jasmínu. Podíval se na mě přes okraj hrnku. Pochopil jsem a také pozvedl čaj ke rtům.

„Nádherně voní,“ mrkl jsem na paladina.

„A jak chutná! Miluju jasmínový čaj,“ ušklíbl se a pohlédl k prázdné židli.

Bouře za okny pomalu ustávala.

„Nenávidím vás,“ zachraptěl rozhořčený šepot nad čajem, který začínal chladnout.

* * *

Stál jsem na prázdném pódiu. Odkudsi z výšin na mě dopadalo světlo reflektoru nebo měsíce v úplňku. Sám uprostřed kužele světla. Tušil jsem, že si ze mě utahují a skrývají se za hranicí tmy. Slyšel jsem jejich posměšky. Tahle hra se mi nelíbila, a tak jsem na ně zavolal. Uvědomil jsem si, že obloha nade mnou visí na posledním vyviklaném hřebíku. Každou chvíli se zřítí!

Na volání nikdo neodpovídal. Dostal jsem strach. Přece mě tu nenecháte! chtělo se mi křičet, a tak jsem křičel, lapený v kuželu světla jako šváb v zavařovací sklenici. Řval jsem ze všech sil, a pak už jen chrčel. Do tmy jsem se ale neodvážil.

Náhlé ticho bodalo do uší a očí. Kdesi ve tmě se vrzavě roztočil obří větrák jako stroj, jímž se na jatkách krájí maso. Cirkulárka. Jak jste mě mohli v takové chvíli opustit? Schoulil jsem se na dubovou podlahu, abych načerpal sílu. Ozvaly se kroky. Slyšel jsem, jak se blíží, do kužele světla však nikdo nevstoupil. Byly skoro u mě! Stále nikoho nevidím! Ticho.

Cítil jsem, že se na mě někdo dívá. Letmý dotek průvanu ve vlasech jako polibek. Kroky se vzdalovaly a já je konečně poznal. Pamatoval jsem si je z dob, když jsem vedle nich chodil na výstavy, na pouť, do kaváren a na balet, z doby, kdy zněly v mých uších, když jsem klimbal v polospánku… Miloval jsem je. Toužil jsem kráčet vedle nich… Ticho?

Napjatě jsem poslouchal, jestli je znovu neuslyším – poprosil bych je, aby zůstaly. Jen malou chvíli mezi nádechem a výdechem.

Zahřměl hrom bez blesku, vše se otřáslo. Ve tmě se rozbrečelo dítě. Šouravé kroky. Do kruhu světla se loudal plačící chlapec. Místo rukou měl račí klepeta. Prosebně ke mně zvedl zarudlé oči. Pak jeho tělem proběhla křeč a on se zřítil na všechny čtyři. To překvapení mě omráčilo, jen jsem zíral, jak chlapcovy nohy srostly, kůže na nich ztvrdla a zčervenala. Chvíli ležel a celý se třásl. Chtěl jsem vstát, avšak podlaha, o niž jsem se opíral, prorostla mými prsty. Trhal jsem sebou marně jako liška lapená v zubatých čelistech pasti. Hrudní koš kluka se rozloupl, jako když praskne kaštan, vyrazilo z něj šestero černých nohou. Slyšel jsem slábnoucí šepot: ta-ti-ta-ti-ta-ti-ta-ti… Oči zůstaly lidské, i když přede mnou stál hrozivý velký rak. Prudce jsem zavrtěl hlavou. To není pravda, je to sen! Sen!!!

Rak zacvakal klepety a špičaté nohy zabubnovaly na podlaze. Sevřel mou paži. Zasyčel: „Ět ujibaz!“

Stisk zesílil. Přicházely na mne mdloby. Trhal jsem sebou a čekal, že každým okamžikem přijdu o ruku.

„Jáchyme! Probuď se! Já-chy-me!“

Skláněl se nade mnou bělovlasý chlapec a ze všech sil se mnou cloumal. Byl jsem zpocený, dýchal jsem rychle a přerývaně.

Malátně jsem se na posteli posadil. „Špatný sen. Už je to dobré.“

Bajinj zeširoka zívl a zavrtěl hlavou. „Křičel jsi. Není to dobré. Zlé sny způsobují děsíci, takoví šedě průsvitní miniaturní tvorečkové, kteří dokáží vycítit blížící se neštěstí. Když jsme nešťastní, živí se našimi zraněnými emocemi. Přisají se na mozek, a právě to způsobuje ty nepříjemné pocity, které nás ve snech varují. Noční můry.“

„Jo, po ránu dokážeš člověka potěšit…“ Po ránu, kolik vůbec je? Pohlédl jsem na rudě zářící digitální číslice radiobudíku. Výsměšně křičely 4:12. Protáhl jsem se a oblečen jen ve slipech se vpotácel do kuchyně, abych si uvařil kafe. V šeru jsem málem zakopl o pavoučího démona, který se rozvaloval na prahu. Ze spánku vydával mlaskavé ťukání a ostnaté pařáty se mu co chvíli naprázdno zatínaly. Opatrně jsem ho překročil a rozsvítil zářivku nad kuchyňskou linkou. Na lavici u jídelního stolu chrápal nějaký dvouhlavý pes, který smrděl sírou a čmoudem. Ještě, že tu není Baťa, napadlo mě, to by byl kravál. Do varné konvice jsem nalil vodu a zapojil ji do zásuvky. Od večera, kdy nás hejno pekelných stvůr uneslo, uplynuly čtyři dny. Docela jsem si zvykl. Nebo spíš otupěl. Už mě neděsily zuby, drápy a oči zářící ve tmě.

Veliký rudý démon s přepadávajícím panděrem, co jsme jej prve viděli na hřbitově, se představil jako Tortur Upalovač Zlobol. Pyšně o sobě tvrdil, že je vůdcem zdejšího společenství. Když jsem uvážil, jaké odpornosti jej tvořily, bylo to dost možné. Přednesl nám neodmítnutelný návrh: pomozte nám otevřít cestu do Utopie. Měl jsem intenzivní podezření hraničící s jistotou, že se za tím návrhem skrývá jedno nevyslovené nebo…

Na druhou stranu, pokud má Zinkai pravdu, musím se do Utopie dostat tak jako tak. Čím dříve, tím lépe. Konvice cvakla a bublání vroucí vody ustalo. Hodil jsem do šálku dvě lžičky voňavého kafe. Blahoslavený životabudič!

„Cco-co t-to ie-eeeh?“ přibelhal se ke mně kostlivec, jemuž chyběla půlka spodní čelisti. Dost možná mu ji před pár dny urazil Bajinj. Už jsem se doslechl, že než mladík padl do zajetí, pěkně démonům zatopil.

„Kafe,“ rezignoval jsem. „Dáš si taky?“

„Cha-fee, o istě! Cha-fee!“

Zbylo dost horké vody, a tak jsem zalil ještě druhý šálek. Kde je cukr? Otevřel jsem levou horní skříňku – plná talířů a hrnků. Zkusil jsem další – dvířka šla ztuha, musel jsem s nimi trhnout. Ozvalo se děsivé zaskřečení. Zíral jsem na odporného rudookého gremlina, který se rozvaloval v roztrženém pytlíku s cukrem moučkou. Celou tlamu měl oblepenou bílým práškem, zlé oči zamžikaly. Gremlin zavrčel a lalok pod krkem mu naběhl krví. Pařátkem popadl dveře skříňky a naštvaně je přirazil.

„Dneska to bude bez cukru,“ informoval jsem kosťu.

Z vedlejší místnosti se ozývaly tlumené hlasy. V duchu jsem zaklel. Oni snad vůbec nešli spát!

Včera večer jsem dorazil i s Jiřím. Nezdálo se, že by paladina setkání s démony překvapilo. Naopak, dobrovolně se jim vydal do rukou. Jestli byly mé dohady správné, měli jsme utvořit družinu, která povede armádu pohádkových živlů proti Netvorovi. Pozoruhodná představa, bez ironie.

Přistoupil jsem ke dveřím a vzal za kliku.

Za mými zády se ozvalo šplíchnutí, jako když se kostlivec napije horkého turka.

„Takže ty tvrdíš, že jsi mě nemohl oslovit v přítomnosti Wiskyho? Nějak mi to nedává smysl. Chápu, že jste asi nebyli zrovna přátelé, ale…“ pokrčil jsem rameny ve směru, kde jsem tušil Zinkaie Levallana.

„Do této chvíle jsem neuvěřil tomu, že ten, koho nazýváš Wisconsin, je v Pomezí ve vyhnanství. Mnohem spíše zde plní nějaké intrikánské záměry svého pána,“ ohradil se Zinkaiův hlas. „Nemůžeš to chápat. Já však v životě poznal, že někdy je lepší neuvěřit a zranit než uvěřit a přijít o vše.“

„Nejsi jediný, kdo ztratil svůj život,“ tiše mu připomenul Jiří. Vyhlížel divoce, snad proto, že jeho tváře po týdnu strádání pokryl neupravený plnovous.

„Neučiním dvakrát stejnou chybu. Byl jsem u masakru. Kdo jiný nás tehdy mohl zradit?“

Mlčel jsem.

„Proč jste tehdy po útěku z Utopie nezůstali pohromadě?“ zeptal se Jiří.

„Rozptyl! Tůňka vytvořila jen hrubý prostorový tunel. Co bys udělal ty, kdyby ti kolem hlavy vybuchovaly granáty?!“

Na desku stolu se vyplazila larva dragovážky. Zkusila se zakousnout do paladinova prstu, ten ji však nedbale odcvrnkl.

„Prvního jsem našel Jamese,“ pokračoval Zinkai. „Snažil jsem se mu pomáhat ze všech sil, avšak sami asi tušíte, jak žalostné to byly síly. Bez hmotného těla ránu nepřevážeš, jídlo nedoneseš. Skřítek onemocněl a propadl horečkám. Jeho duše nechtěla dál žít. Umíral. Když jsem k němu promlouval, myslel si, že blouzní. Díky bohům se nakonec dokázal vzpamatovat, ale jeho sebeúcta, hrdost… Začal se opíjet v blízkém pivovaru, kde se vždy našel naražený sud. Když se napil, byl hluchý k mému hlasu, který považoval za šepot z říše mrtvých. Pivo skřítkovi otevřelo nový svět. Desítka přinášela povyražení, černý ležák melancholické vzpomínky a dvanáctka radostnou euforii. Varoval jsem ho, že spěje k záhubě, dlouhé roky však nepřinesly žádné zlepšení. Naopak. Nebýt Jáchyma, smrt by si jej našla ještě dřív!“

„Nezapomeň ale, že to byl právě Wisconsin, kdo mě doprovodil do Plzně. Bez něj bych Jima nezachránil! Nemyslím si, že je stále špionem.“ V duchu jsem přemýšlel, kde je tomu mazanému skřítkovi konec. Od bitvy na onkologii jsem o něm neměl žádné zprávy.

Jako by mou poslední větu neslyšel.

„Zachránil jsi Jamese před démonem a já tě sledoval. Trápila mě zvědavost a strach o jeho osud. Bohužel se zvědavost později ukázala silnější než touha bdít nad chorým přítelem.

Prozřetelnost nás všechny svedla dohromady a já získal jistotu. Musíme se vrátit domů. Je to náš osud.“ Do šeptajícího hlasu se vkradla posvátná úcta: „Dlužíme to Jamesovi. Dlužíš mu to, Jáchyme – za to, že zachránil Petra.“

„Tak to je práce Jima?!“ rozhořčeně jsem vstal.

„Myslím, že má pravdu. Už jsme o tom mluvili, zatímco jsi spal,“ řekl Jiří. „Tůň měla čas od času vidění budoucnosti. Nikdo z nás si nedokáže představit, o čem takové tůně sní. Po jednom vidění vyzvala Zinkaie, aby z ní nabral trochu vody do skleněného flakonu. Tekutina obsahovala něco velmi důležitého. Tůňka si přála, aby lahvičku nosil James. A tak se stalo. Skřítek ji opatroval jako oko v hlavě. Nosil flakon na řetízku kolem krku a nikdy jej nesundával. Proto i v den, kdy došlo útoku, ji měl při sobě.“

„A měl ji u sebe i v Pomezí!“ dokončil jsem za paladina.

„Jistě.“

„Tak mi tedy vysvětli, jak je možné, že ji u sebe neměl, když jsme ho našli? Vsadím se, že jestli je alespoň z půlky pravda, co o Wisconsinovi říkáte, určitě ho prohledal.“

Mlčeli.

„Možná ji James ukryl lépe, než tušíme. A když cítil, že jej přicházejí zabít… Kdo ví? Možná tušil, že by příchozí zavraždil i nepohodlného svědka. Přesto se postaral nejdříve o Petra. Byl to šílený nápad, dát mu napít esence, a – překvapení! Petr nezmizel, jen jeho myšlenky odlétly kamsi do Utopie. To však skřítek nevěděl. Třeba jej napadlo, že Petra omylem otrávil. Do pokoje vtrhl vrah –“ Zinkai se dramaticky odmlčel.

„Toho už se nemusíte bát,“ řekl Jiří, ale nic víc jsme z něj nedostali.

Vrzly dveře a do obýváku se vpotácel rudý tlusťoch Tortur. „Ranní ptáče, na ohni se peče,“ zívl a odhalil tak dvě řady špičatých černých zubů. „Zaživa,“ dodal vesele.

„Co kdybychom si to shrnuli?“ řekl jsem a nabídl zrůdě židli.

Rudý démon přesunul svou úctyhodnou váhu a pomalu se posadil. Zapraskala, ale vydržela. Zahnutým drápem se poškrábal v uchu. „Fajn! Miluju porady! Jak víte, musíte zabít Netvora. Váš další úkol: otevřít Duhový most. Náš úkol: vrátit se do Utopie.“ Rozhlédl se po čtveřici sedící kolem stolu. „Otázky? Všechno jasný, takže –“

„Jak to myslíte, musíte zabít? Copak na něj nezaútočíme všichni společně?“ ošil jsem se.

„Máš mě za blázna?!“ zařval démon tak, že jedna ze sklenek praskla. Poklepal si na čelo. „Nepudu přece bojovat proti nesmrtelnýmu Netvorovi!“

„A my můžem?“

„No jistě! Od toho jsme vás za– opravuji, najali,“ ušklíbl se Tortur. „Všimli jste si toho vtipu? Řekl jsem jakoby omylem za– a pak na–.“

„Mohl bys mluvit opačným směrem? Strašně ti páchne z huby!“ zamračil se Jiří a věnoval démonovi ledový úsměv. V jeho výrazu ale nebyla ani stopa po veselí.

V místnosti zavládlo napětí, najednou se ale démon hromově rozchechtal. Dlouhou chvíli nebyl k utišení, z uší se mu valil páchnoucí žlutohnědý dým. Vydýchal se, a když promluvil, jeho hlas přetékal ležérností, jako by vyprávěl anekdoty o lordech.

„Tak si zacpi frňák! Jestli ale překročíš práh tohodle bytu, roztrháme tě na kusy.“

„Takže nás vydíráš?“ zeptal jsem se Tortura. K tomu nebylo co dodat.

„Prostě od vás potřebuju službičku,“ samolibě se zašklebil a vystavil řady zubů.

„Prince se to netýká, půjde až s hlavním vojem. Pokud uspějeme,“ řekl skálopevně Jiří.

„Ne,“ odsekl démon skoro laškovně.

„Ale ano. Je to ještě dítě,“ trval paladin na svém.

„Vílí dítě. Ne!“

V zelených očích se nebezpečně zablesklo. „Ano.“

Démon vztekle zavrčel. „Bude to podle mě! Můžeš bojovat, ale nakonec tě dostanem. Možná zabiješ tři, čtyři, sedum. Jestli si hodně dobrý, dvanáct…“ Torturova tmavá červeň zbledla do cihlové. „No, snad bychom se mohli nějak dohodnout. Co říkáš?“

„Úmluva zněla jinak, pekelníku!“ ozval se šokovaný hlas Zinkaie. „Jistě, že jsem se s tebou spřáhl, ale pouze proto, že do vyhnanství Pomezí posílají jenom takové… takové grázly, jako jsi ty!“

„Slyšeli jste něco? Asi mi píská v uchu,“ zachechtal se znovu Tortur. „No, nechám vás tedy o samotě, ať to co nejlíp naplánujete. Jo a s tim princátkem si to ještě rozmyslim. Jinak držim palce!“ Dveře se za démonem zavřely.

Larva dragovážky se znovu vyškrábala na stůl. Zlobně zacvakala kusadly. Obloukem se vyhnula Jiřímu a hnala se ke mně.

„Otevřel jsem Pandořinu skříňku,“ šeptal zdrcený hlas.

„Vykašli se na to,“ chlácholil jsem Zinkaie. „Mám tam syna. Dostanu se tam, i kdybych měl jít sám. A jestli mi někdo bude stát v cestě, ať je mu milostivý nebe.“

Jiří se na mě podíval: „Čeká nás boj, o kterém se budou zpívat písně.“

„Jáúúúmrcho!“ zatřepal jsem vztekle rukou. Larva s drobnými zoubky od krve odlétla ke stěně a rozplácla se o ni jak široká tak dlouhá.

„Půjdu s tebou, Jáchyme z rodu Vlků, a budu bojovat za svého prince i tvého syna,“ usmál se paladin.

„Když jsem vám říkal, že spojená síla nesobecké lásky, fantazie a síly dokáží Netvora porazit, pochyboval jsem. Dnes tomu věřím, přátelé,“ zašeptal pohnutě Zinkai.

„A já jdu taky s vámi!“ doplnil ode dveří hrdě Bajinj. „Všechno jsem slyšel a již jsem se rozhodl.“ Přísně se na Jiřího podíval: „Nemá cenu odporovat, paladine. Je mou královskou povinností být v pravou chvíli na místě, kde se píší dějiny!“

„Víte, princi, že nepatří k dobrým způsobům poslouchat za dveřmi?“

„Než jsem přišel, ten rudý démon také poslouchal,“ bránil se Bajinj.

„Coby trest za tento prohřešek ti jako tvůj poručník nařizuji domácí vězení,“ utnul jej s ledovým klidem paladin.

Přestal jsem poslouchat hádku, která se mezi nimi rozhořela a jejíž výsledek byl stejně nevyhnutelný jako princova snaha marná. Zvedl jsem sluchátko telefonu. Už více než týden nikdo z příbuzných netušil, co se se mnou děje. Nejprve jsem zavolal sestře, která mi vyhubovala, jak si to představuji, odjet si na dovolenou a ji nechat doma. Potom krátký hovor s rodiči a lež o Péťovi, který je stále v nemocnici. Mračna se stahovala nad skomírajícími plamínky mé naděje. Jestli z nich zaprší, umře nadobro.

My jsme ale déšť potřebovali. A také slunce, aby společně vykouzlily vytouženou duhu. Čekali jsme na ni dalších pět dlouhých, nekonečně smutných dní.

* * *

Vítr mi fičí kolem uší, kapky ledového deště surově šlehají do tváří. Nade mnou bledne modrošedá obloha, na níž dohasíná měsíc, hluboko pode mnou se míhají pole, skvrny lesů, domky a tenké šňůry prázdných silnic. Je strašná zima a černé pláště, které nám Tortur půjčil, nehřejí.

Obrovská křídla zakončená drápy šlehají vzduch, každým mávnutím ukrojí desítky metrů. Zatínám prsty do štětinaté hřívy letecké bestie, až mi bělají klouby. Ohlédnu se vlevo a uklidní mě pohled na sebejistého Jiřího. Sedí vzpřímeně, jako by v sedle démonického létavce strávil polovinu života, zatímco já zápasím se závratí. Naši letku tvoří dva tucty okřídlených zrůd. Zvláštní. Jak dokážou obtížení pancířem a tolika chapadly, kusadly a rohy vůbec vzlétnout?

Ocelová obloha se trhá a na horizontu vyplouvá oranžový sluneční kotouč. Už ji vidím! Před malým městečkem stojí nad Vltavou most. Duha začíná přímo u něj. Divím se, nikdy dřív jsem neviděl její začátek.

Prudce klesáme, letecká bestie zamíří k mostu. Surové bití křídel mě ohlušuje. Jsme příliš těžcí! Chvíli to vypadá, že se o něj roztříštíme. Pařáty zapleskají na asfaltu. Běží ještě dobrých třicet metrů, než konečně zastaví a umožní mi sesunout se na zem. Přemáhám nutkání zvracet. Když si představím, že tohle je teprve začátek, přejede mi po zádech mráz. Ostatní létavci dosedají nedaleko.

V okolí mostu démoni postavili stráž. Vyhnanci se shromáždí na nedalekém prostranství u skupinky bříz. Na zasněženou zem pokládají předměty připomínající lidské lebky. Raději to nesleduji příliš podrobně. Za chvíli uslyším výkřik a mimoděk se ohlédnu.

„Jděte,“ hřímají desítky hrdel. Postavy ve špičatých kápích drží temného elfa. Jeho ruce jsou za zády svázané. Zakuklenci zachycují do křišťálového poháru krev proudící z proříznutého hrdla. Možná jsem ho už viděl, ale na dálku si nejsem jist. Tortur, který též přiletěl na jednom z okřídlenců, polévá světlou krví lebky.

„Jděte už! Jděte! Jděte!“ skučí sbor démonů. „Otevřete nám cestu!“

Jiří, oblečený v zářivé rytířské zbroji, vykročí směle ke kamennému zábradlí mostu. Na zádech mu visí štít, u pasu se houpe meč, v ruce paladin třímá kopí. Jako by výhružka: Střez se, Netvore! čišela z každého pohybu svalnatého těla. Vzdor zázračným léčivým silám má s rukou stále ještě problémy.

Přátelsky mi pokyne. „Jdeme na to, braši!“

Překročí zábradlí kamenného mostu a vstoupí na širokou světelnou cestu. Propadne se do gejzíru duhových jisker.

Chvilku váhám.

„Ať vás provází Satan!“ vykřikne Tortur za našimi zády a zachechtá se.

„Radši ne,“ řeknu a otočím se, abych od něj přijal kosu, kterou jsem kdysi zabavil démonovi alkoholu.

„Teď ty,“ zašeptá Zinkai u mého ucha. „Zavři oči a skoč!“

Naposledy se ohlédnu. Na místě, kam démoni pokládali lebky, se rozhořel rudý portál, kterým přicházejí další. A další.

Tomu se to řekne, povzdechnu si. Zavři oči a skoč… Pitomý nápad, skákat se zavřenýma očima. Pevně sevřu kosu. Odrazím se. Zhoupne se mi žaludek, jako bych skočil z pětimetrového plaveckého můstku. Nohy se měkce zaboří do materie duhy jako do hlubokého sněhu. Jako bych prošel oponou do jiného světa. Všudypřítomné světlo je protkáno barvami, obrysy jsou neostré, mají přízračné duchy. Chvíli mi připadá, že nevidím prostorově. Jako bych si silně mnul oči. Za okamžik si na zvláštní vidění zvykám. Černý plášť mého společníka se v neviditelných poryvech světla vzdouvá jako pod vodou. Rozhlédnu se. Ve fantaskní krajině stojíme oba dva. Realita se rozplynula jako sen.

„Tohle je pramen duhy,“ šeptá hlas. „Tady je její kouzlo nejsilnější.“

Najednou vidím mihotavý obrys vysokého muže, který jako by byl utkán z nejjemnější pavučiny světla. Zinkai. Je šťastný, že se na něj po věčnosti někdo dívá. Čas ale běží, a tak okamžitě vyrážíme na výstup.

„Nemáš nějakou radu, Zinkaii? Nějaké poslední plány?“

„Nevím, co nás čeká. Řiďme se hlasem srdce a odvahy.“

Stoupáme stále výš. Zdá se, že procházíme mraky. Stoupáme jiskřivým světem průhledných barev a na okrajích zorného pole se z chomáčů světla formují roztodivné výjevy, poloprůhledná stvoření. Naše myšlenky. Raději jim nevěnuji pozornost a soustředím se na kladení jedné nohy před druhou. Srdce mi buší očekáváním. Blížíme se k vrcholu a útok může přijít každou chvíli. Rychle kontroluji věci. Jsem připraven? Pravým ukazovákem odjistím kosu a s kovovým syknutím vyhodím její čepel. Rozzáří se rudým ohněm. Z chlebníku vylovím zelený sešit a posvěcenou propisovačku.

„Budu tě krýt, příteli,“ řekne Jiří. Jeho hlas je úsečný a pevný. Zinkai kráčí vedle paladina a je čím dál hmotnější. Již vypadá téměř jako jeden z nás.

Na okraji zorného pole se mihotá anděl. Jeho krása mě dojímá, když se na něj ale zkusím podívat přímo, zmizí.

Vynoříme se nad oblačné moře a najednou stojíme na vrcholu Duhového mostu, kde se začíná cesta lomit. Očima pátrám po jakémkoli pohybu, sebemenším stínu.

„On tu snad není!“

Jiří mlčí. Rozkročen se opírá o kopí.

Nechci tomu věřit. Tolik povyku pro nic?

„Levallane?“

Zinkai popojde o dvacet metrů vpřed. Pokrčí rameny. „Obrovského netvora bychom si jistě všimli.“

Cítím se nesvůj. Chci ostatním říct, že to není možné. Vím, že tu číhá smrt. Z úvah mě vyruší Jiří.

„Neslyšeli jste nic?!“

Zadržím dech a napínám uši. Zinkai se k nám pomalu vrací. Někde v dálce zuří bouřka. Blíží se? Jsme rozpačití.

Za Zinkaiem se něco děje se samotnou materií duhy. Hroutí se do sebe. Bublá jako vroucí voda. Zinkai se v děsu rozběhne k nám. Z otvoru náhle vyrazí dlouhatánský štíhlý krk zakončený ještěří hlavou. Vyrůstají z ní dva páry dlouhých rohů, oči bestie žhnou jako karbunkly. Obří tlama se rozevře do neuvěřitelného úhlu a přiblíží se k nám. Dívám se do gigantického chřtánu dračího ještěra a nedokážu se pohnout. Přesně takhle se musí cítit jehně, když přichází vlk. Stvůra vyrazí ohlušující řev. Tlaková vlna nám podrazí nohy a mrští s námi na duhu. Jediný Jiří zůstane stát, stačí se skrýt za štít, který drží víc popruh než zraněná paže. Zaklapne hledí přilby. Jeho ruka se mihne, zmizí z ní kopí. Paladin vytrhne od pasu rtuťovitou čepel. Přestože v krku Netvora vězí kopí, ten ani nezařve bolestí. Švihne dlouhým krkem, aby paladina rozdrtil. Jiří uskočí a přitom prudkým sekem tne po krku, který by stěží objali tři muži. Meč o Netvorovu kůži zazvoní, až odskočí jiskry.

„Doprdele!“ zařvu ze všech sil, když se konečně proberu. Rozkročen svírám kosu, jako bych v rukou držel svůj život.

Zinkai vykřikne: „Teď, Jáchyme!“

Sednu si na bobek a otevřu sešit s tvrdými deskami. Hlavu schoulím mezi ramena, skláním se nad papírem, tisknu propisku, až mi bělají klouby. Na místě, kde má fantazie největší sílu, musím přinutit realitu, aby se… změnila.

„Nemůžu,“ hlas se mi chvěje. „Nemůžu psát!“

„Jáchyme!!!“ volá Jiří, který již podruhé o vlas unikl Netvorovu chřtánu. „Nedokážu ho zranit!“

„Třese se mi ruka!“ bojuji s šokem.

„Pozor, oheň!“ řve Zinkai, aby varoval paladina. Dříve, než jeho slova zaniknou ve strašném řevu bestie, olízne duhu u nohou Jiřího sloup ohnivé smrti. Paladin se kryje za štítem. V tuto chvíli jsme Torturovi vděční za pláště, které při ranním letu zmokly. Nyní z nich stoupá pára. Odhrnu si z čela ožehlé vlasy.

Netvor se pokusí sevřít Jiřího mezi čelistmi. Paladin mu vrazí do tlamy meč, není však dost rychlý. Ještěří hlava mu zavadí o rameno a odhodí ho.

Konečně se seberu dost, abych zastavil třas. Začnu čmárat do zápisníku a přetvářet své myšlenky v realitu. Asi to opravdu funguje, protože paladinův meč zprůhlední a zmizí. Jiří teď v ruce drží černý kovový oválek s jediným tlačítkem.

„Zmáčkni to!“ křičím na paladina.

Z oválného kotoučku vyjede hučící kužel zelené záře. Paladin radostně vykřikne. Světelný meč prorazil pancíř stvůry. Jiřího zasypává déšť žhavých jisker, jak si žhnoucí čepel razí cestu hloub a hloub do Netvorovy šíje. Paladinovy svaly se napínají. Bestie sebou zazmítá a náhle nepřirozeně strne. Rudě žhnoucí oči naposledy zablikají a pohasnou. Jako vysoký cedr se krk skácí a zaboří do duhy. Paladinův triumf se však mění v děs.

„Oheň!“ křičím. Za námi se vynořil další krk zakončený klínovitou dračí hlavou. Paladin je skokem u mě. Ohnivé kopí protentokrát zastaví štít. Paladin křičí bolestí a vztekem. Odhodí do ruda rozžhavený zkroucený plát. Musí mít zle popálenou ruku, uvědomím si, a mám akorát dost času na to, abych odklusal několik metrů.

Kolem naší družiny se vynořují další Netvoři. Jako bychom se nacházeli uprostřed dlaně, jejíž dlouhé prsty se pozvolna svírají v pěst. Jiří bojuje s jedním z Netvorů. Jeho oči planou bojovou horečkou.

„Všechno je jinak!“ křičí Zinkai. Co je jinak? Chtěl bych se zeptat. Nad námi však visí sedm nestvůrných rohatých hlav. Všechny najednou vychrlí smrtící oheň.

Píšu jako o život. Už cítím na tváři strašlivý žár, když se plameny několik metrů nad našimi hlavami zastaví. Rozbíjejí se o neviditelnou bariéru magického ochranného pole.

„Moc dlouho je neudržím, na každý můj trik najdou dva lepší,“ křičím na přátele, abych je varoval, ale po hysterii už není v mém hlase ani památky.

„Vymysli nějakou absolutní zbraň,“ žadoní Jiří. „Meč – Všem nepřátelům hlavy dolů!“

„To nejde,“ vrtím hlavou. Najednou mám pocit, že tenhle podivný svět chápu. „Jestli poruším pohádkový pravidla, nebude to fungovat!“

„Napiš nějakýho kladnýho superbojovníka!“ zkusí navrhnout Zinkai.

„Na to není dost…“ Plameny ukrajují magickou obranu stále víc a víc. Během několika sekund proniknou skrz.

„Podívejte,“ křičí vzrušeně Zinkai. Oheň náhle ustane. A opravdu! Z hlavy a krku Netvora, kterého Jiří skolil, zbyl pod palbou plamenů jen skelet. Je zčernalý, avšak část, která byla nejblíže magického pole, září lesklou ocelí.

„Proboha, je to ROBOT!“ chce se mi vykřiknout, ale slova uvíznou v hrdle. Vidím, proč plameny ustaly. Po Duhovém mostě se k nám s ohlušujícím jekotem valí obrovská horda démonů na žhnoucích pekelných psech. Další letí s napřaženými drápy. A další se teleportují přímo k jednotlivým Netvorům. Za nimi běží kostlivci, temní elfové, přízraky, duchové, lidé. Mezi nimi se třepotají upíři v netopýří podobě. Mumie. Vlkodlaci. A v jejich čele na obřím štětinatém kňourovi pádí Tortur Upalovač Zlobol a ještě před ním stojí v sedle bělovlasá postavička. I z dálky je vidět, že křičí ze všech plic a divoce mává mečem nad hlavou.

Ještěří hlavy se otočí k nájezdníkům. Horda se s nimi srazí. Řev a hluk boje je ohlušující. Zbraně se lámou. Drápy se bezmocně zatínají do pancéřované kůže. Kouzla působí jen malá poranění. Zoufalství démonům propůjčuje neuvěřitelnou sílu. I přesto však Netvor decimuje jejich řady. Zuby jako šavle se zatínají. Ostny bodají. Řev omračuje. Síra a oheň zabíjí celé skupiny. A kde neuškodí oheň, tam dopadá kyselina nebo blesky. Vyhnanci bojují sveřepě, zuřivě. Bojují za vlast. Po chvíli je ale zřejmé, že se překvapivý útok stává fiaskem. Co hůř, jatkami. Zděšení démoni hynou po desítkách. Nedokáží nestvůře ublížit. Všude je kouř, zmatek a smrt. Ti, kteří mohou, prchají. Jako stopa se za nimi táhnou roztrhaná a ožehlá těla.

Musíme něco udělat! Zinkai stojí bezradně, Jiří se rozbíhá k nejbližší bestii. Zelené světlo z meče zvýrazňuje fanatický výraz v jeho tváři. Nemá šanci. Chce se mi zašeptat: to je konec… Ne! Nahnu se nad blok a smolím:

… ze západu. Kondenzační stopy jiskří modravými výboji. Duhová záře se zaleskne na koncích jejich křídel, obtížených raketami Maverick, tankovými zabijáky o váze 220 kilogramů. Motory řvou na plný vý…

Všeobecnou vřavu přehluší nepatřičný hluk. Ze západní oblohy se blíží několik teček.

„Harriery,“ prohodím, ale neodvážím se zvednout od bloku oči. Věnuji se vzdušnému souboji.

Hluk motorů sílí. Od trupů šedých letadel bez insignií se oddělí proužky šedého kouře.

Robotičtí netvoři si přestanou všímat prchajících démonů i dorážejícího paladina. Krky se teleskopicky prodlouží na délku stovek metrů, bestie se soustředí na dorážející bitevníky. Rakety nacházejí cíl. Jedna, druhá hlava exploduje. Máchnutím dlouhého krku saň srazí jeden harrier. Ten se v ohnivých spirálách propadne vrstvou mraků.

„Napiš jim, ať se drží dál!“ radí mi Zinkai. „Jsou moc blízko!“

„Jako my,“ dodám a mám pravdu.

„Pozor! Teď na letadla vystřelily nějaký paprsky!“ Ohlušující výbuchy doprovodí exploze dvou harrierů.

Čmárám jako šílený. Úhybné manévry překračují rámec konstrukčních možností! Divím se, že se propiska nezadře.

Když dojdou rakety, zbývá jedno letadlo a ještě dvě hlavy. Rozštěká se úctyhodný pětadvacetimilimetrový kanón. Skučení kulek zní jako nářek zatracených duší.

Zraněný Jiří, který ani na okamžik nepřestal bojovat, z posledních sil přetne ocelovou páteř předposlední hlavy. Téměř ve stejný okamžik sebevražedně narazí poslední harrier do posledního ještěra. Výbuch všechny přítomné oslepí a přinutí přikrýt si hlavu rukama.

Ozvěna odeznívá. Z míst, kde byla duha roztavena žárem, stoupá k obloze mastný dým. Nastává neuvěřitelné absolutní ticho. Mír. Všude v dohledu se válí pokroucené ocelové úlomky, roztříštěná relé, kusy pancéřových plátů, spálené tištěné spoje. Mezi nimi mrtvá těla. Lidé s rozhozenýma rukama. Elfové s krví na rtech. Ohořelá těla démonů. Hromádky kostí. A umírající.

Kde je Bajinj? Nebyl mezi prchajícími? Na to ho znám příliš dobře. Vyčerpaný Jiří leží na duze a z nesčetných ran mu prýští krev. Popálený obličej má opuchlý, vlasy zuhelnatělé. Žhavá zbroj se místy propálila do masa.

„Kde je Bajinj?“ sípe. Zkouší se plazit.

„Lež, bratříčku. Dokázali jsme to,“ uklidním ho. „Určitě je v pořádku. Jdu ho najít.“

Zinkai obchází těla.

Náhle cítím, že se duha pod našima nohama chvěje. Rychle ustupujeme a táhneme s sebou paladina. Prostor se bortí. Propadá se do sebe. Vře. Bublá. Škvíří se. Z duhy se cosi pomalu vynořuje. Lesklá čepička, ostrůvek oceli. Anomálie se stále zvětšuje. Uplyne minuta, než se vynoří zbytek ocelové koule. Je velká jako dům. Její povrch se ježí stovkami výstupků, které mohou být anténami stejně jako plazmovými kanóny. Z horní části koule ční devět torz krků, z nichž pomalu vyrůstají nové hlavy. Krky jsou ještě krátké, strašlivé zuby však již lačně cvakají. Robotická hydra roste.

Vidím, jak se Zinkai hroutí na kolena a spíná ruce. Jiří leží v milosrdných mdlobách. Začnu opět psát a vedle koule se z nicoty objevuje bitevní robot. Na gigantických ramenou má upevněny raketomety, hruď se ježí desítkami kanónů. Jeho kontury jsou neostré, barvy poloprůhledné šedi. Chviličku vypadá, že se zhmotní. Balancuje na hraně reality. Náhle se povážlivě nakloní a zprůhlední, jako by byl ze skla. Ocelové pilíře nohou se podlomí. Dříve než kolos dopadne na oblačnou zem, rozpadne se v nic. Zmocňuje se mě zoufalství. Nemůžeme vpřed a vrátit se nesmíme. Mám tam syna!

Všechna zloba a vztek a touha a nenávist a láska se sečtou. Mé srdce jimi přetéká. Popadnu kosu a rozběhnu se proti ocelové smrti. Zbraň žhne tak intenzivní rudou, že ozařuje celou oblohu. Nad hlavou mi plují červánky, když se zoufalým výkřikem zarazím čepel až po okraj do obří ocelové koule. Zuby mi otřesem zacvakají. Skřípavý zvuk rve uši.

Čas stojí. Rozvážně se ke mně natočí jedna z teleskopických čoček a vrčivě se vysune o jeden, o dva stupně. Zkoumá, hodnotí mě ze vzdálenosti jediného metru. V objektivu se odráží duhové barvy, jako olej na hladině louže. Dívám se do toho mechanického oka, už beze strachu.

Mechanické oko mrkne, jak se rychle sevře clona. V tom okamžiku obloha zbělá. Celý svět oslepne.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA
Válka dvou

Na obloze se kupí mraky. Vítr je trhá v šedé cáry a rozhání nad horizontem. Pláni vládne nepřirozené ticho, jen kosti tiše křupají pod kopyty průzkumného oddílu. Ne nadarmo nazývají toto místo Kostěná pole. Na větvích olysalého dubu, pokrouceného jako prastará babice, sedí výhružné stíny mrchožroutů. Trnité keře šípku a černé tulipány se ani nepohnou. Surrealistická zahrada. Země v křeči. A na obzoru se na osamělé skále tyčí hrad s věžemi, které párají nebe jako špičaté dýky.

Poručík si otře pot z čela. Je mu úzko, avšak co naplat. Člověk nedělá, co chce, ale co musí. Pobídne neklidně pofrkávajícího hnědáka směrem ke strašlivé baště zla. Šest členů průzkumného oddílu se vydá za ním. Kopyta zanechávají otisky ve vyprahlé hnědé zemi a vojákům se v tu chvíli zdá, že tam jejich stopy zůstanou navždy.

Neviditelný vítr šustí suchými stébly. Žádný život. Tíživé mlčení se znovu ujme vlády. Slunce se koupe v krvavé záři. Zlé znamení!

Ze západu se nad bezútěšnou krajinou nese vojenská píseň. Ticho se nenávistně stáhne, uznávajíc svou porážku v bitvě, ne však ve válce. Mrchožrouti zneklidní. Zabuší křídla a kostra dubu osamí. Jejich čas ještě přijde.

Po pláni pochoduje vojsko. Dorazil přední voj lehkooděnců. Třímají vrhací kopí a u pasů se jim houpou krátké meče, palice, sekery. Jejich pohledy už nejsou tak pyšné, jako když coby mstitelé pochodovali hlavní branou Zlatověží. Místo hesla „Smrt za smrt“ jim teď hlavou běží: proč jsem v první linii? Proč ne ti v brnění.

Za lehkou pěchotou pochodují střelci, prostřední manipul o dvou stech mužích tvoří elfí lučištníci. Jejich signifer, vladyka Etherdin, nese hrdě odznak jednotky – zlatou berlu, na jejímž konci sedí holubice s rozevřenými křídly. Ve spárech ptáka září standarta s proslulým heslem: Smrt na perutích přichází.

Za elfy pochoduje těžká pěchota. Opancéřovaní gnómové s obouručními mlaty a palcáty, hroziví trollové ozbrojení ostnatými kyji. Sevřené řady trpasličích ankhawalků šlapou v dokonalém zákrytu jako jediný muž. Vousy mají svázané do uzlů, aby ve vřavě nepřekážely. Okované boty udávají rytmus celé armádě.

Těžká jízda, složená z rytířů Utopie, obklopuje královský průvod. Šlechtici v sedlech válečných hřebců jsou zachmuření. Zbroje mají naolejované, řemínky promaštěné a utažené, vše je připravené k boji. Za hradbou lesklých štítů s gryfy, lvy, jednorožci, orly, jeleny a draky se valí válečný vůz tažený pětispřežím hromových skopců. Na jeho postranicích září zlatý erb se symbolem leokara.

Za královským vozem jedou družiníci. Za nimi poskakuje mládě ledového draka a rozvážně se sunou dvě kráčející pevnosti. Na zádech každé z gigantických želv, kajmanek orlosupích, se tísní stovka hobitích kušostřelců, na samém vrcholu krunýře se třepotá zástava s jahodou, malinou a ostružinou. Soudě podle barevných čapek přivedl Kašimír, rychtář Jahodíkového kraje, největší počet sousedů.

Za srdcem armády pochoduje druhá vlna lukostřelců. Zástup uzavírají tři manipuly dobrovolníků a veteránů různorodého oblečení i výzbroje. I když na pohled vypadají jako pestrobarevná sebranka, prošli stejným výcvikem jako ostatní vojáci. Bude-li třeba, jsou odhodláni bojovat do posledního muže.

Po obou stranách armády pojíždí pět turm lehké jízdy. Z rychlonohých asgardských koní vyzařuje bujnost a vzrušení. Jejich jezdci jsou připraveni odvrátit jakýkoli nenadálý útok.

Chlouba královské Utopie přichází trestat.

„Generále, nikde nikdo, pane! Ani stopa po nepříteli!“

Velitel průzkumného oddílu příšerně křičel. Mladíkovi, zakovanému v příliš velké zlatě cizelované zbroji, to očividně nebylo příjemné.

„Díky, pokračujte,“ propustil ho Avan kývnutím hlavy. Počkal, až voják zmizí, a laskavě poplácal svého grošáka. To jsme se dostali do pěkné kaše, kamaráde. Jak jim mám velet, když…

„Zase si děláš starosti?“ zeptal se ho indiánův mluvící vraník Iji.

„Spíš se mi zdá, že se příliš staráš ty!“ na to, že jsi kůň, odsekl Avan.

„Musím se Ijiho zastat,“ vstoupil do hovoru Múkapí, který si hověl na vraníkově hřbetě. „Uveď se do harmonie, Avane, vzpomeň si, co o starostech říká Maračská tantra.“

„Jasně, hoď se do pohody,“ byl Iji náhle na koni.

„Zmlkni, Iji!“

Avan pokrčil otlačenými rameny, do kterých se zařezávaly kožené řemínky poutající zbroj. Jak jen to bylo? „Bezstarostný lev je štěstím pro starostlivou antilopu. Bezstarostná antilopa štěstím… To je přece hloupost, Múkapí. Lev ji přece sežere, ať má starosti, nebo ne.“

Múkapí se rozesmál. „Přesně tak. Správně. A co z toho plyne? Ať si budeš dělat starosti, nebo ne, dopadne to stejně. Osud nezměníš.“

Sežere mě lev, chtěl být tvrdohlavý Avan. Raději si to však nechal pro sebe. Neustálé poučování ho už někdy pobuřovalo. Vždyť je to jako ve škole! Ten přemoudřelý arcimág ho neustále – počkat! Škola? Spousta dětí v lavicích. Píší, počítají, dívají se dopředu a… Cítil, že je na prahu vzpomínky, už drží dvířka za kliku, stačí jen docela maličko pootevřít.

Zmocnilo se jej zklamání až k pláči. Dvířka zmizela v mlze jako pokaždé, když se pokoušel rozpomenout na život před setkáním uprostřed stepí.

Poslední dobou byl Avan stále zasmušilejší. Nepomohly ani zázraky, které dokázal s magií. Ani veselé hodiny šermu u setníka Brota. Dokonce ani oblíbenost, jíž se těšil mezi královskými poddanými. Cítil se strašně sám, a to, že jej král po smrti Rugomira jmenoval generálem, jeho osamělost ještě zvýšilo. Proč jen Felix nezůstal? Velel by armádě stokrát lépe než on. A proč velení odmítl Múkapí? Nemám ani zlomek jeho moudrosti. Proč jen museli zmrzačit Morgana? Mít tak jeho lstivost.

Medardova důvěra ležela chlapci na ramenou jako žulový balvan a pomalu jej stahovala do močálu beznaděje. Jestli se rychle nestane zázrak, tak… budu muset bojovat. Posílat na smrt. Zabíjet. Kolik mi je let?

„Podívej,“ ukázal Múkapí. „Duha.“

Opravdu. Avana to potěšilo. Táhla se přes celou oblohu, zářila barvami. A ty přechody! Takovou nádheru ještě nikdy neviděl.

„Jako malířská paleta!“ usmál se. „Úplně to vypadá, jako by končila támhle v uschlém sadu. Vidíš?“

„A co je na tom zvláštního?“ podivila se královna, která si hověla na kozlíku válečného vozu vedle Medarda a všechno slyšela. „Všechno přece někde začíná a jinde končí. Proč by to nemělo platit i pro duhu?“

„Opravdu?“ zeptal se Avan trochu nezdvořile arcimága.

Ten kývl. „Dříve se říkalo, že duha přináší štěstí. To ještě než se na Duhovém mostě usadil Netvor.“

„Už jsem o něm slyšel,“ kývl Avan. „Prý je to stohlavá zrůda, umí se udělat neviditelným, a kdo na něj pohlédne, zkamení!“

„Hmm,“ mnul si Múkapí bezvousou bradu. „Máš dobré zdroje.“

„Možná bych ho dokázal porazit,“ řekl trochu trucovitě Avan. „Se svou magickou mocí…“

„To ať tě ani nenapadne!“ vyhrkla Beatrice. Zkoumavě se na generála zadívala. „Zemřela bych hrůzou. Víš, jak bys nám u dvora chyběl?!“

„Ba, ba,“ usmál se král. „Nevím proč, ale také já cítím, že v tobě i přes mladistvý vzhled dřímá nevyzpytatelná síla. Ty bys to mohl dokázat! Připomínáš mi jednoho chlapce.“ Královy oči se zaleskly hlubokým smutkem. „Už je to dávno. Někdy ti o něm budu vyprávět.“

„Bajinj,“ řekl Avan, protože to jméno znal. Alespoň měl pocit, že ho už slyšel.

„Veličenstvo, ale já jsem říkala…“ královna zmlkla. „Jestli pro vás byla ta cesta stejně únavná jako pro mě, navrhuji odpočinek.“

„Ano,“ odpověděl velmi smutně král. „Náš malý princ.“

Avan poznal, kdy se od krále sluší odvrátit zrak. Pobídl koně a odklusal povzbudit morálku mužů v čele armády.

Když byl hrad Chmur vzdálen stěží pět mil, armáda se zastavila. Avan vydal pokyn ke stavbě dobývacích strojů. Ženijní oddíl lesních permoníků se okamžitě vydal úkol splnit. Půjde-li vše dobře, zítřejšího rána zde budou stát dva trebuchety a jedno zastřešené beranidlo.

Půjde-li vše dobře…

Začalo to tak, že jedna z průzkumných hlídek zmizela u sadu mrtvých jabloní. Poslové zastihli generála v modročerném velitelském stanu, skloněného nad plastickou mapou bojiště vyrobenou z hlíny, kamenů a kostí.

„Nové zprávy, pane! Proklatě, pane! Stala se –“

„Hlašte se, vojáku!“ vyštěkl Avan. Měl už téhle maškarády akorát dost, pokud ale zklame, zaplatí lidé životem. Když se jde do boje, nesmí o veliteli pochybovat nikdo.

Voják strnul v pozoru jako pravítko. „Četař Pedro Van Koko z Atiomu, sedmý regiment Horských Jezevců. Dovolte mi, prosím, podat hlášení!“

„Připadáš mi dost velký na gnóma. Určitě patříš k Jezevcům?“

„Paneee,“ zaúpěl četař. „Při zařazování došlo k omylu, ale dovolte mi… sakra, přicházejí!“

„Uklidněte se, kdo přichází?“

„Sestupují z nebe! Klikaté zástupy bytostí s rudýma očima a kloubnatými spáry. Pod nohama jim září duha! Jsou jich stovky, tisíce! Ach pane, co budeme dělat?!“

Avan vyrazil ze stanu. Leviatanské trouby zaduly na poplach. Zavlály výstražné prapory signalizující ohrožení. Po ležení pobíhali zmatení vojáci. Odhazovali zbytky oběda a v rychlosti se snažili shromáždit polní výbavu. Avan zůstal nevěřícně zírat na oblohu.

Tisícihlavá horda příšerných nohsledů Černého lorda se dostavila na bojiště v pravý čas.

Všichni vzrušeně hovoří jeden přes druhého. Zvláštní. Věděl jsem to, říká si Avan. Tušil jsem, že se stane něco neočekávaného, zlého. Po zádech mu přejíždí mráz. Obrovská bitva, v níž nejsou vítězové, jen boj na život a na smrt. Na smrt, která sklidí bohatou žeň.

„Ve Vizi apokalypsy se říká, že mrtví vstanou z hrobů a zaplaví svět. Potom přijde největší bitva všech věků, po které již svět nezůstane, co býval,“ chraplavě šeptá Morgan, jehož hruď ještě stahují obvazy.

Dívají se na tmavé siluety na horizontu, které se formují pod klenbou duhy do neuspořádaných oddílů.

„Pokud je mi známo, Legie mrtvých měly vyjít ze samotné země,“ říká král s ustaranou tváří. „Tihle sestoupili z nebes.“

„Na andílky nevypadají,“ povzdychne si Morgan.

„Teď je ten pravý čas, generále! Musíme udeřit, než se zformují,“ napovídá královna a oči jí planou divokou touhou. „Rozkažte jezdcům, ať je rozdrtí!“

„Má paní, nejprve bychom měli vyslat poselstvo. Třeba nechtějí bojovat.“

Všichni se dívají na Avana. Mlčí. Ticho je neúnosné.

„Bajinje se také nikdo neptal, jestli chce bojovat! Na nic se ho neptali!“ vykřikne královna a vyběhne ze stanu.

Morgan sebou trhne, jako by se chtěl rozběhnout za ní. Zůstane.

„Je to nutné, generále? Ti poslové. Ztratíme tak výhodu překvapení,“ upře na chlapce tmavé oči.

Avan váhá, sklouzne pohledem na Múkapího a najde v něm oporu.

„Samozřejmě, že je to nutné!“

Beatrice stojí před vchodem stanu, obličej skrytý v dlaních. Bleděmodré šaty ostře kontrastují s černou zemí. Královna připomíná růži, obličej sotva rozvité poupě, útlý pas je stonkem, který objímá křišťálový pás rosy. Víly nestárnou. Je krásná, jako – Avan marně hledá přirovnání.

Přikročí k ní a zlehka jí položí ruku na rameno. „Nemáte se čeho obávat, Výsosti. Vytáhli jsme do pole s tou nejlepší armádou. Pokud dojde k boji, zvítězíme.“

„Neměj strach, drahá Beatrice. Máme mladého, chytrého velitele. Důvěřujme mu,“ král Medard pohladí královninu ruku. Avan v jeho tváři hledá náznak potutelného úsměvu, ale není po něm ani stopy, opravdu mu zcela důvěřuje. Já nejsem Bajinj, chce se mu zakřičet. Nedokážu to!

Nejvyšší čas vydat rozkazy. Po krátké poradě vybere skupinu vyslanců. Pohádá se s Múkapím, který nesouhlasí s jeho rozhodnutím. Ale král jeho návrh výslovně nezamítl. Hoch a arcimág proti sobě stojí jako dva soci, Múkapímu v hnědých očích nebezpečně jiskří.

„Nedělej to, Avane!“ naléhá arcimág.

„Ušetří to spoustu životů. Sám bys jednal stejně, učiteli.“

„Žádám tě, abys vše ještě jednou zvážil.“

„Někdy není špatné být generálem,“ Avan zavrtí hlavou. Konec diskuze.

„Jak jsi chytrý, tak jsi hloupý,“ povzdychne si Múkapí a sklopí oči. Avan se jde připravit.

Armáda se chvěje neklidem a zároveň je nezvykle tichá. Cvakání dopínané zbroje. Cinkání lžic při posledním lehkém jídle. Ozývají se úsečné povely. Lučištníci se přesunují ze zadních řad do čela. Hned za nimi se tísní pěchota. Jízda se shromáždila na křídlech. Koně v modrých čabrakách neklidně pofrkávají, koulí očima. Cítí vzrušení jezdců. Rytíři odříkávají krátké modlitby, naposledy kontrolují zbraně, pevnost závěsů, z přileb snímají okrasné klenoty, které by jim ve vřavě jen překážely. Spřátelení trollové buší pěstmi do země a chvástají se před svými uhrovitými bohy. Trpaslíci zpívají hlubokými basy prosby k Hlasu Kováren. Elfové v zelenavých pláštích mlčí a hledí na oblohu. Jedna kráčející pevnost zaujala postavení na nízkém kopci, druhá střeží velitelský stan.

Vyslanci vyjeli a míří přes prašnou zem k nepřátelské mase. Na žerdi se třepotá bílá vlajka jako cár královniných šatů. Skupina tří jezdců se zastaví v polovině vzdálenosti u gigantické kostry jakéhosi pradávného tvora. Mohutné žebroví tvoří klenbu, zem porůstá pichlavá tráva. Z vybělené lebky civí černé propasti důlků, jako by si smrt již vybírala oběti.

Avan nenápadně sevře slonovinovou rukojeť krátkého hispánského meče. Vlije mu to odvahu do žil. Neplýtvá jí, protože ví, že brzy přijde čas, kdy bude potřebovat všechnu. Obloha je nehybná, strnulá v polednách.

* * *

Torturova rudá kůže se na čele zkrabatila. Pod srostlým obočím zamžikaly žhnoucí oči. „Nic nezastíram, prostě jen řikam, jak to je! Na mym místě bys udělal to samý, červíku.“

Nevěřil jsem mu ani slovo. Od chvíle, co se ti parchanti dostali do Utopie, byli stále drzejší. V duchu jsem obdivoval Jiřího, který se dokázal zapřít a vpustil tuhle svoloč zpět do své vlasti.

„Ptal ses na mýho syna?“

„Ale jasně, že ptal,“ mávl rukou démon. „Copaks neviděl, jak jsme jednali? Pamatuju si to dost přesně; ne, že bych tě chtěl ranit, ale je navlíknutej na mučícim kole. Chtěj z něj vymlátit, kudy se sem dostal.“

„Cože?“ nasadil jsem ohromený výraz. „Mýho syna?! Nejvyšší čas podstoupit ten souboj!“

„Podle zvykovýho práva musí armáda poraženýho šampióna vodtáhnout. Pokud vyhraješ, propustěj vězně. A my pochopitelně Bajinje a raněnýho paladina, ale to jen kvůli tobě.“

„Jak mám vědět, že je opravdu pustíš?“

„Copak máš na vybranou?“ podivil se Tortur. „Tak na rovinu. Nebudu nastavovat vlastní kůži. Panáčci přitáhli s obřim vojskem, tak ať si zase vodtáhnou. A co se týče tebe, potom, co si předved ten kousek s Netvorem… Chrocht! Seš superzabiják. V našem oboru máš velkou budoucnost. Při obřadním souboji se ani nezadejcháš!“

„A když prohraju? Přistoupíš na královy podmínky?“

Tortur na mě nechápavě zíral. Chtěl něco říct, ale pak jen zavrtěl hlavou.

„Přistoupíš na ně?“ zvýšil jsem hlas.

„Chmur byl vždycky sídlem zlosynů a královská armáda sem bezpochyby nepřišla jen tak. Jestli dorazí naši spojenci v dostatečném počtu…

A kdyby něco krachlo, my sme na Kostěnejch pláních doma, známe tu každej kout. Utečeme královskejm jako zajíčci!“

Tohle přirovnání na armádu démonických stvůr teda sedělo.

„Dobře,“ kývl jsem zdánlivě klidně, uvnitř jsem ale vřel temnou bublající zlobou. „Už jsem pochopil, jak to mezi váma chodí se smlouvama, takže se vyjádřím jasně, ty smrdutej hajzle. Jestli se Jiřímu nebo Bajovi něco stane – sebemenší újma, třeba když jim tim pitomym kopytem jen přišlápneš kabát – najdu si tě!“ Můj stěží ovládaný hlas chraptěl. „Nejdřív ti podetnu nohy v kolenou, abys neutek.“ Bodnul jsem ho prstem do masitého břicha. „Budeš se snažit odplazit, ale já ti vlastníma rukama vyrvu rohy a jazyk. Uřežu ti uši. Rozpářu tě od panděra až ke krku. Ještě budeš žít, až tě začnou žrát krysy, pokud vůbec budou chtít tvoje zkažený maso. To ti přísahám.“

Tortur vypadal, že se na mě vrhne. Obrovské klektáky trčící mu z huby se křečovitě zachvěly. Oči vypoulil ještě víc než obvykle. Z rozšířených nozder se vyvalil růžový dým. Pak se náhle něco zlomilo a on vyrazil hurónský řev, který mě skoro ohlušil. Poplácal mě po zádech, div že mi nevyrazil dech.

„Máš velkou budoucnost, Jáchyme. Jak řikam, velkou. Tady je můj pařát.“

Plácli jsme si.

* * *

Avan čekal uprostřed kruhu utvořeného z pavéz. Na jeho zlatých náramenících i hrudním pancíři se lomilo světlo a budilo dojem, jako by mladík nadpozemsky zářil.

Přijali výzvu. To je dobře. Tak proč se tak třesu? Mlčky pohlédl ke svému králi, jejich oči se setkaly. Vítězstvím v souboji zabráním krveprolití, vždyť co je jedna smrt proti tisíci. I Múkapí to ví, jen se o mě bojí. Jaké použiji kouzlo? Nebude to nečestné? Bez magie ale nemám šanci.

„Už přicházejí!“ z doprovodu se ozvaly vzrušené výkřiky. Avan byl však příliš malý, aby přehlédl nad hlavami svých vojáků.

Ze všech stran se nese šeptání:

„Proboha!“

„To je Černý lord!“

„Už kráčí!“

„Je strašný jako sama smrt!“

„On vypadá jako smrt!“

Avan si nasadil hrncovou přilbu. Nemusí vědět, že se proti němu postaví obyčejné dítě, pomyslel si.

Ozvalo se chlípné zasténání satanského rohu. Ještě než bečivý tón, který ježil chlupy, odezněl, vojáci se rozestoupili a uvolnili místo nepřátelskému veliteli přicházejícímu v čele doprovodu pitoreskních bazilišků. Je to muž! Žádný kostlivec, démon nebo vlkodlak. Přesto už Avan chápe, co vojáky tak vyděsilo. Bledá tvář šampiona zla se ztrácí v černé kápi, zapadlé modré oči bezcílně bloudí, hledají protivníka. Cáry černého rozervaného pláště visí zplihle z ramen. V mužově ruce se leskne strašlivá dvoubřitá kosa, ještě rudá krví.

Znám tě! uvědomí si Avan a připadá si jako ve snu. Viděl jsem tě při narození, vyrůstal jsem a tys mi byl vždy nablízku. Teď se konečně setkáváme. Jsi smrt…

* * *

Rozhlížím se, jestli někde neuvidím Péťu. Kruh z velkých obdélníkových štítů vyhrazuje arénu, kde se má odehrát souboj s velitelem královské armády. Nechci bojovat, nejprve se potřebuji na něco zeptat. Koho? Támhleten děda má korunu, král. A tenhle zlatý trpaslík, můj soupeř?

„Zdravím vás,“ zkusím to slušně. „Chci mluvit s králem!“ Zvednu otevřenou ruku na znamení míru. Ještěři, které se mnou poslal Tortur, mě klínovitými hlavami nevybíravě postrkují mezi štíty. Já se ale nechci rvát. „Nechci zabíjet. Nabízím dohodu.“

Bazilišci zlobně syčí, obklopilo je několik gardistů s halapartnami.

Mezi královskými to zašumí. Tomu s korunou něco šeptá dívka pěkná jako obrázek, asi princezna, protože jí na hlavě sedí korunka. Bělovlasý stařec v barevném ponču à la Mexiko do mě zabodává podezíravý pohled.

„Hledám syna. Rozumějte. Démonům jsem namluvil, že se chci účastnit souboje, ale přicházím vyjednávat.“

Zírají na mě nechápavě, jako bych mluvil cizím jazykem.

„Podívejte!“ vykřikne najednou muž oblečený v černém overalu, kterého jsem předtím neviděl. Opatrně se otočím, mohlo by jít o lest. Od démonické armády se oddělila postava. Mhouřím oči, Bajinj? Jiří? Zklamaně zjistím, že jsem ho nikdy neviděl. Utíká přímo k nám. Už za ním vyrazili pronásledovatelé. Muž upaluje, co mu síly stačí – běží o život. Zombie po chvíli pronásledování vzdávají. Jak se zběh blíží, uvědomím si, že jsem ho již viděl! Tehdy v nemocnici, když mi jeho meč málem rozbil hlavu.

„Pokračujte,“ ozve se od skupiny kolem krále.

Někdo mě prudce strčí vpřed. Zakolísám a vklopýtám do arény. Snažím se rychle zorientovat. Můj soupeř stojí mezi štíty, ruku sevřenou na jílci zahnutého meče. Myslel jsem, že trpaslíci bojují sekerami. V tu chvíli mi připadá, že je to strašný omyl. Považoval jsem to za Torturovu léčku, třeba ale Petra opravdu odvlekli na mučidla…

„Jen tu někoho hledám! Doprdele, nechci bojovat! Poslouchá mě vůbec někdo?!“

Vojáci si odplivávají. V jejich očích náhle ztrácím auru Pána smrti. Nespokojeně hučí a začínají mě považovat za zbabělce. Já se ale nechci vymlouvat, pohlédnu na svého protivníka.

Nepřátelský šampion si mě měří krutýma očima skrz hledí tepané přilby. I když je o tolik menší než já, jde z něj hrůza. Každý kousek jeho těla vrhá zlaté odlesky. Situace se mi vymkla z rukou, zdá se, že opravdu dojde k boji. Kolem štítového kruhu se shromáždily družiny zástupců obou armád.

Zavíří bubny a ozve se fanfára. Do středu vstoupí bělovlasý stařec a vyhodí do vzduchu červenou pentli. Víří, otáčí se, v širokých kruzích lehce klesá k zemi.

Nepřítel vytrhne od pasu meč. Nerozhodně přešlápnu. Držím před sebou kosu. Fouká vítr, víří šedý popel, který vniká do nosu a očí. Ocelová obloha je zatažená, slunce se změnilo ve vzdálený talíř. Jeho světlo je slabé a nemocné. Pentle neslyšně dopadne. Budu ho muset zabít, ptát se budu až později.

Zdá se, že zlatý vyčkává. Kradmými kroky kolem sebe kroužíme jako vlci. Bojíme se první chyby a zároveň na ni čekáme. Horečně přemýšlím, ale už se to nedá zastavit. Vtom se na mě zlatý s výkřikem vrhne. Jen se štěstím odrazím plochou stranu meče násadou kosy. Protiúder vedu podvědomým švihem na krk nepřítele. Kontruje čepelí, ale zakolísá. Potácí se pozpátku několik kroků – Teď! Měl bych využít šanci a zaútočit, ale něco mě zadrží. Je malý jako dítě. Zlatý náhle pozvedne ruce nad hlavu a vykřikne zaklínadlo. Dřív, než se stačím pohnout, šlehne z oblohy paprsek, odrazí se od jeho rukou a zasáhne mě do prsou. Celé shromáždění oněmí. Přestanou dýchat a v hrůze na mě zírají. Pomalu si prohlížím jejich tváře, jednu po druhé.

„Je imunní vůči magii!“ rozběhne se vzrušeným šeptem.

Shlédnu na hruď a v šatech vidím propálenou díru průměru bowlingové koule, kůže je však netknutá. Zdá se, že to mého protivníka zaskočilo ještě víc než přihlížející. Sevře mě strašná zloba. Tak a dost! Zabiju ho! A všechny, kteří mi budou stát v cestě! Vyrazím proti němu a naberu ho tupou stranou kosy. Hrncová přilba zazvoní. Zaútočím znovu, zlatý se ale na poslední chvíli ohne, čepel zasviští nad jeho hlavou. Rychle se narovná a bodne. Zkusím uskočit, ale cítím, jak něco trhá plášť a z boku mi vystřelí bolest. Vší silou naberu zlatého násadou do prsou, až zakolísá a odpotácí se několik kroků zpět. To je ta chvíle. Rozpřáhnu se k seku, mířím do hledí, mezi oči. Švihnu kosou. Trpaslík nestihne kontrovat, přesto mě překvapí, pustí meč a skočí mi po nohou. Ztratím rovnováhu a skácím se na malou postavu. Svou vahou ji pod sebou pohřbím. Probodl mě?! Ne, to se mi jen zarývají do prsou ostny ramenního plátu. Pustím kosu a zkusím ho znehybnit. Převalíme se. Zbroj řinčí a můj plášť se trhá.

Udeřím ho do přilby, až zazvoní. Postava pode mnou úplně zplihne. Konečně ho zabiju! Strhnu mu ji, ale místo toho, abych mu zaryl nehty do krku, s výkřikem odskočím. Podlomí se mi kolena.

„Dooost!“ houkne král. „Jsou tu nové okolnosti.“

„Přerušte souboj!“ křičí jeden z rytířů. Jako na povel vyrazí gardisté, aby nás od sebe odtrhli. Není třeba. Každý ostražitě couváme do opačného konce kolbiště.

„A ty teď zopakuj, cos mi šeptal.“

Zběh klečí před králem – je tak slabý, že se musí opírat. Jeho tělo je zubožené týráním, pod očima visí fialové kruhy.

„Vaše Veličenstva –“ v předklonu se snaží popadnout dech, „– kapitán Orgon, třetí legie, devátá kumpanie Ocelové pěsti. Hlásím zajetí své jednotky a zničení mučením. Hlásím selhání při plnění tajného úkolu nejvyšší priority, pane!“

„Drahý kapitáne, nechcete se něčeho napít?“ zeptá se král.

„Hlásím katastrofální důsledek našeho fiaska – esence Tůně je ztracena. Nejspíš ji uchvátili démoni, pane.“

„Co je to za zdržování? Ať pokračuje souboj!“ hučí přítomní vojáci obou armád.

„Dejte pokoj!“ utiší je na chvíli král a mně se uleví. „Jaká esence?“

„Esence Tůně, která otevírá portál mezi Utopií a Pomezím!“

„Portál? Copak nevidíte, že sem přešli přes Duhový most?“ král si poťuká prstem o nos. „Překvapuje mě jiná věc. To byl ten úkol tak tajný, že o něm neměl vědět ani sám vladař?!“

Voják pohlédne zmateně na královnu, jako by příval nových myšlenek přerušil jeho dosavadní linku uvažování. „Paní, mají vašeho syna i s rytířským poručníkem!“

Král už nic neříká, jen naprázdno otevírá ústa. Beatrice je bledá a svírá vládce za ruku.

„Bajinj žije?“ vykřikne a vypadá, že se o ni pokoušejí mdloby. „Žije! Žije! Žije!“ A v jejím hlase je radost jara po zimě a praskání tajících ledů v horské řece.

„To ovšem mění situaci,“ zachmuří se Morgan. „Nyní je v zajetí zla.“

Myslím, že přišla chvíle, abych se do toho vložil. Zaklapnu čepel kosy. „Jsem Bajinjův přítel, Veličenstvo.“ Nikdo mě ale nevnímá. Ozbrojené doprovody jedné i druhé strany se již promísily a vzrušeně diskutují.

„Žádné úkoly nejvyšší priority jsem Ocelové pěsti nezadával. Aha!“ oboří se král na vojáka.

„Nelžu, pane,“ ztýraný kapitán skoro pláče. „Královnina tajemnice mi předala váš písemný rozkaz, stálo tam, že se jedná o nejvyšší zájem říše. Řekla, že mám dle vaší vůle bez meškání vybrat pět nejlepších mužů a vstoupit do Průrvy!“

Medard jen povytáhne obočí.

„V Pomezí jsme měli najít skřítka, který se připravuje otevřít zlu zpětný portál a postarat se o to, aby to neudělal.“

Král se otočí na mladou ženu v bílých šatech. Beatrice mlčí. Obrací se k ní stále více tázavých pohledů. Hlavami přítomných pádí splašené myšlenky. Zapadá to do sebe, pravda? Copak nám k tomu řekneš, krásko? Tohoto svědka jsi nestačila umlčet. Daleko od propletených chodeb paláce vyšly tvé intriky najevo. Máš ale štěstí, poněvadž ne nadarmo se říká: pro kmána i pro šlechtice stačí prostá šibenice.

Beatrice je bledá jako její šaty. „Tomu nerozumím!“

Král sklopí oči a jako na povel k ní vykročí dva gardisté.

„Ne!“ vykřikne pronikavě Morgan. Náhle stojí za Múkapím, loktem mu zvrátí hlavu a ke krku přitiskne čepel úzké dýky. „Nechte ji být! To já jsem vše zavinil. Černý lord neexistuje, byl jsem to já, kdo vyslal falešné posly! Pak jsem zabil ptakohlava. Ona ne… Teď ji pusťte, nebo čaroděj zemře.“

Arcimág zachroptí, po krku se mu spustí tenký pramínek krve. Gardisté na králův pokyn odstoupí.

„Co blázníš, Morgane, copak si myslíš, že je to opravdu má práce?“ vyděšeně vykřikne Beatrice. Potom zpříma pohlédne králi do očí. „Copak jste se všichni zbláznili, drahý?“

„Zavolejte Vandu!“ zavelí král. „Kde vůbec je?!“

Morganova ruka se zachvěje. Místo úzké dýky náhle drží bílou růži, jejíž okvětní plátky jsou lemovány rudou. Do šedobílých vlasů arcimága kanou jeho slzy.

„Ty ji miluješ, chudáčku Morgane. Tentokrát se ale pleteš,“ řekne Avan. „Královna určitě nikomu neublížila.“

„Petře!“ zakřičím na něj, ale chlapec nereaguje.

Vrací se sluhové. „Po Vandě není ani stopy. Od snídaně ji prý nikdo neviděl!“

Morgan se zhroutí na kolena, naříká: „Ach paní, odpusť mi, nebohá. Všichni tví přátelé selhali.“

Zlatý generál poklekne před královnou a řekne: „Já vám věřím, a stojím při vás jako kdysi Felix.“

„Děkuji, drahý Avane.“ Beatrice jej políbí na čelo.

Jako by do mě uhodil blesk. Copak to všichni nevidíte? To je můj syn! Petře! Vykřiknu znovu a vrhnu se k němu. „Péťo!“

„Pozor, Avane!“ Zlomek sekundy. Múkapí vykřikl zaklínadlo. Vzduch zhoustne statickou elektřinou, až se chloupky všech přítomných zježí. Od ruky arcimága se odlepí oslnivý rudý blesk.

„Neee!“ v tom okamžiku Avan vykřikne a mrští mečem.

Ozve se zazvonění zmučené oceli. Zářící rotující čepel odrazí výboj těsně před mým obličejem, a ten sjede zpátky do arcimága. Výbuch bílé energie oslní všechny, kteří stojí poblíž. Když jejich oči opět prohlédnou, na zemi nezůstane nic, jen zmuchlané barevné pončo, vyšívané korálky a kůstkami. Tělo moudrého arcimága se vypařilo. Lidé se vystrašeně rozhlížejí, jeden druhému uhýbá pohledem. Velký duch odešel a je nadobro pryč. Pestrobarevná tkanina s červenými, oranžovými a černými vzory se náhle pohne, kůstky zachřestí! Z otvoru pro hlavu se opatrně vynoří klínovitá hlava. Pouštní ještěrka se zmateně rozhlédne a široce zívne. Modrý rozštěpený jazyk zakmitá a plaz několika neuvěřitelně rychlými skoky zmizí v porostu.

Petr-Avan těká zmatenýma očima a drží se oběma rukama za hlavu. „Tati!“ obejme mě. „Tati! Ublížil jsem mu! Tati!“ běduje, naříká jako malý kluk. Po tvářích se mu koulí krokodýlí slzy. Jsem šťastný, že mě zase poznává.

„Už nikdy tě nepustím, synku,“ přitisknu ho k sobě. „Nikdy.“

Duha nám nad hlavou hraje všemi barvami.

Stařík s korunou zírá s otevřenou pusou. Asi má pocit, že se mu samými překvapeními rozskočí hlava.

Aby toho nebylo dost, davy vojáků se rozestupují. Jejich středem přijíždí ke kostěné mohyle Tortur Upalovač Zlobol v celé své ošklivosti. Nabubřele se pohupuje na obřím štětinatém kanci, oči mu chtivě září. Za prasetem na podivném potahu ze suchých větví leží tři spoutané postavy. Jedna z nich má ženské šaty.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA
Spadla klec

Vyprahlou půdu pokrývají hromádky kostí – pozůstatky dávných bitev, na které si dnes už nikdo nepamatuje, a kosti z dob ještě dřívějších, kdy po zemi kráčeli tvorové velcí jako hory. Nyní zde zvířata nežijí, jen tu a tam se uchytil houževnatý plevel, ale i ten zhnědl a živoří na pokraji smrti. Šedá bezútěšná pláň sahá od západního obzoru až k Soumračným horám na východě, nekonečnou rovinu narušují jen Darnské kopce, mezi nimiž vyráží k nebi skalní štít Infernos a na něm se tyčí zlověstná silueta hradu Chmur.

Obloha se koupe v polární záři, roztodivné odstíny duhy se mísí a rozpíjejí; ostře kontrastují s bezbarvou zemí.

Nedaleko sebe táboří dvě armády. Více než desetitisícový voj královských a pouhých několik kilometrů od něj horda démonů. Uprostřed, všem na očích, vlají zástavy obou stran. Kolem štítového kruhu stojí dvě nepočetné družiny.

„Drahý králíčku, ještěs neměl tu čest. Já jsem Tortur, a když se ty hovada nedokážou zabít, přišel jsem s tebou učinit maličkou výměnu.“

„Výměnu?“ vykoktal zmatený král.

„Za danejch okolností to je ta nejlepčí věc, kerou můžeš udělat,“ vycenil démon zuby a hlasitě si prdnul. „Laskavě ti vydám princátko i paprlíka, a ty slíbíš, že sakumprásk vodtáhneš a víckrát nikoho nevyhodíš do lidskýho světa. Svoje problémy si budeme v budoucnu řešit sami a na domácí půdě. Tohle je první část kšeftu!“ zavrčel.

„Princátko a pimprlíka?“ zavrtěl hlavou Medard.

„Za druhé,“ ozval se úlisný zlý hlas patřící tmavookému muži, který na shromáždění přišel s Torturem. „Vám vrátíme toho prevíta, který se vydával za Černého lorda a snažil se nás přimět, abychom dnes zaútočili… což by při stávajícím poměru sil nebylo příliš moudré. To jste vážně tak hloupí, že jste se spoléhali na tak lacinou provokaci?“ muž si opovržlivě odplivl.

„Přesně tak, Brichele. Ještě, že skurut poznal, že ta ženská je špion! Tos nečekal, králíčku, co? Máme uši a oči všude!“

„Jaký Černín? Jaký špion? Jaký skurut!?“ Medard zavrtěl hlavou. „To je den! Víte co, vy dva? Děte k šípku. Teď chci přivítat dávno oplakaného syna!“ Vyrazil ke svázanému dítěti, démon mu ale zastoupil cestu.

„Mám to tedy chápat tak, že je dohoda uzavřena?“ vemlouvavě zachrochtal.

„Jistě,“ král ho obešel, vytáhl od pasu dýku. „Detaily probereme později.“ Přeřezal provazy poutající prince i paladina, který se probral z mrákot. Bajinj se vyprostil z pout – byl bledý a na tváři měl velký krvavý šrám, který utrpěl při boji s Netvorem, přesto mu teď v očích zářili veselí rarášci. Předpisově se královskému otci poklonil a pak se mu s výskáním vrhl kolem krku. Medard nebyl za posledních deset let nikdy šťastnější. Hned poté se princ pověsil na královnu, která vypadala, že každou chvilku omdlí. Jiří zůstal ležet, příliš vysílený, aby vstal, a jenom králi hrdě pokynul hlavou.

Medard se na něj vděčně usmál a obrátil se ke třetí postavě. Ležela zachumlaná v černém plášti, který nedokázal zakrýt ryze ženské tvary. Medard přeřezal pouta a jemně jí odhalil tvář. Zpod přivřených víček se na něj upřely vzteklé medové oči. Vlasy stejné barvy byly rozcuchané jako vrabčí hnízdo. Rty krásné ženy se zkřivily do úsměšku.

„Řekla bych, že tě ráda vidím, ale lžu, jen když je to k něčemu dobré.“

„Moje komorná!“ zalapala po dechu Beatrice.

„Vanilková Dáma!“ vykřikl překvapeně Svatý Jiří.

„Černý lord,“ zachechtal se Tortur.

Medard se zarazil a zavrtěl hlavou. „Jsem já to hlava pomazaná! Mělo mě to napadnout dřív. Plevelná víla z Makarassu…“

„Bravo, Medarde. S křížkem po funuse… a přece se ti podařilo všechno zbabrat. Chybělo tak málo, docela maličko, aby byla Utopie očištěna,“ zasípala víla.

„Vando, nebo jak se doopravdy jmenuješ, makarasské víly vždycky bojovaly proti zlu, jak tě ale mohlo napadnout, že ho můžeš úplně zničit?“

„Skoro se to podařilo! Kdyby ti parchanti nezničili Netvora, dnes bychom zvítězili ve slavné bitvě.“

„Nad tou hrstkou ubožáků, kteří se schovávají v Chmuru?“ zeptal se král.

„Utopie by byla konečně čistá a svobodná!“

„Dítě, tak to není. Celý váš tajný řád je pomýlený. Zlo nemůžeš vymazat, nebo ho navždycky zničit. Vyhnala jsi démony do světa horšího než peklo, ale zlo jsi neporazila. Pohltilo tě, přelstilo, jak je v jeho nesmrtelné povaze. Zůstalo ukryté v Utopii. V tobě.“

„To mi říkáš ty, který jsi napáchal víc škody než kdokoli jiný? Jak se vůbec opovažuješ mě soudit! Nebýt tvých stupidních novinek, nebyl nikdy založen odboj. Nikdy nemuselo dojít k bojům ve Zlatověží, k prolití krve rodných u Tůně.“

„Ty zrádkyně, obelhalas mě! Zneužilas mého smutku a obrátila jej v nenávist proti zlu. Málem jsi mi zabila syna!“ vykřikla Beatrice a byla by se vrhla na sedící Vandu, kdyby jí v tom Morgan jemně, ale rozhodně nezabránil.

Plevelná víla mlčela. Ke králi přistoupil jeden z vojáků. „Pane, našli jsme vhodný strom. Máme připravit oprátku?“

„Ještě jsem nevynesl ortel,“ odvětil král.

Justikátor z královy družiny sňal z hlavy obrovitou knihu a zabodl do ní kostnatý prst. „Promiňte, Veličenstvo, nikoli panovníkova absolutní vůle, nýbrž soudce volený z lidu rozhoduje podle platného práva. Tak praví váš vlastní zákon 147/malina-6. Dovolte tedy, abych rozsoudil tento případ.“

„Ehm…“ zarazil se král. „Opravdu jsem vytvořil takový zákon?“

„Ano, Veličenstvo, před třemi lety na výročí smrti soudce Justýna Justiciána.“

Medard pokrčil rameny a justikátor pokračoval.

„Zákon mluví jasně. Za vlastizradu – exil nebo exekuce. Když teď ale není Duhový most hlídaný; dovolíte-li malou veršovánku: alternativou jest – nejvyšší trest.“

„Oběšením, nebo stětím?“ zajímal se gardista.

„O tom se tu nemluví,“ justikátor se ponořil do hlubin své knihy.

Medard se naklonil k děvčeti. „Opravdu jsem vynesl takový zákon. Je mi to líto. Nechceš něco říct na svoji obhajobu?“

Žena si objala kolena a náhle vypadala zranitelná jako malá holčička.

„Určitě tě napadne něco, co zlehčí tvoji vinu,“ zaprosil Medard.

Vanda ale jako by jej neslyšela. „Přes deset let příprav a pilné práce…“ V tu chvíli se jí hlas zlomil a oči se naplnily slzami. Mluvila víc k sobě než k ostatním. „Zvorala jsem to. To je fakt. Jsem zbrklá a tupá nána, jak říkala Iaithli. Prokleté emoce!“

„Oběsíme ji!“ zvolal náhle justikátor. „Ano, ano, případ Utopie versus Gothmóg.“

„To nedovolím,“ řekl náhle Bajinj a stáhl si košili přes hlavu. „Zachránila mi život.“ Od konce hrudního koše až k podbřišku se táhla stará jizva, jejíž okraje stahovaly živé kličky útlých zelených šlahounů. „Když jsem se ztratil na lovu a ošklivě spadl z koně, našel mě v lese polomrtvého skřítek James. Omdlel jsem a v tajné Pevnosti bych zemřel, kdyby mě nevyléčila záhadná Dáma. Přestože jsem ji tehdy neviděl, nikdy jsem nezapomněl na vůni, kterou jsem ucítil po probuzení. Vanilková Vanda. Nedovolím vám ji zabít.“ Princ se otočil ke králi. „Ani vám, můj milovaný otče. Ani tobě, rytíři,“ otočil se k Avanovi-Petrovi.

„To se nám to komplikuje,“ rozhodil Medard nešťastně rukama.

„Nemusíš si dělat násilí,“ vztekle vykřikla Vanda. „Ani ty, Bajinji! Dělala jsem, co se mi hodilo! Nikdy jsem neměla nikoho z vás ráda!“ Po tváři jí přitom stékaly slzy. „Žádné emoce, přesně, jak říkala Iaithli! Nic pro mne neznamenáš, princi! Medarde, z tvojí tragické dobrosrdečnosti se mi dělá zle od žaludku. Z Múkapího moudrosti mě vždycky brněla hlava. Morgane, tvoji žalostnost ani nebudu komentovat. A už vůbec nezávidím té pipce Beatrici! Všichni jste vedle, tak proč si hrát na lidumily! Nabruste sekeru a odetněte minulost. Kapitola uzavřena.“

Medard ji ignoroval. „Co na takovou situaci říká naše právo, justikátore?“

Oslovený se zatvářil jako pes, který tuší, že jeho pán co nevidět najde jednu nepatřičnou páchnoucí hromádku. „Ee – Vaše Veličenstvo, mám-li to zhodnotit striktně podle platných zákonů… Eee – konkrétně dle 873/brusinka-2 se ctěný princ právě připojil ke vzpouře, a tím se stává spoluviníkem vlastizrady.“

„Tak to by snad už stačilo!“ obořila se Beatrice na Medarda. „Nebo hodláš Bajinjovi setnout hlavu?!“

„Ne setnout, oběsit,“ opravil ji gardista.

„Ještě slovo, vojáku, a budeš viset ty!“ Medard se nerozčiloval často. Jak mu přibývaly roky, stával se rozvážnějším a mírnějším. Dávno minuly doby, kdy jako rytíř bez bázně a hany nevynechal jedinou hospodskou rvačku. Když se jej ale nyní zmocnila zlost, nezuřil jako uragán nebo zemětřesení. Bylo to mnohem horší.

„A mám toho akorát po krk! Nikdo se nebude stínat ani věšet, dokud tak neporučím! Ruším všechny dekrety za posledních deset let a přebírám zpátky plnou královskou moc! Chce snad někdo zpochybnit moje rozhodnutí?“ výhružně se rozhlédl, jeho pohled se zastavil na justikátorovi, který se snažil být menší a ještě menší, až by byl nejmenší na celém světě.

„Tu knížku zahoď, už ji nebudeš potřebovat, protože já jsem zákon! A ty, špinavé zvíře,“ probodl prstem Tortura. „Zmiz mi okamžitě z očí, jinak zapomenu, že jsi mě přinutil k příměří. A víckrát neotravuj vzduch, který dýchá kdokoli z mé rodiny. Kliďte se, synové špatnosti, sic vás sežehnu bílým plamenem!“

Tortur otevřel tlamu a zalapal po dechu. Z králových očí sršely blesky a jeho obličej byl tváří rozlíceného boha. Démon pozpátku odcouval, zachvácen podivnou hrůzou, a jen tiše mumlal: „Vyhrál jsi bitvu. Jenom bitvu.“ Družina vyslanců Zla se dala na zmatený a zcela nediplomaticky krkolomný ústup.

Najednou se ozval ostrý hvizd, jak Vanda zapískala na prsty. Z oblohy se snesl stříbrný blesk. Než se dokázal kdokoli vzpamatovat, vyšvihla se víla na záda velikého stříbrného vlka. Morgan se pohnul, narazil však na špičku meče, který se bůhvíjak objevil v Bajinjově ruce. „Tohle není tvá hra, Morgane.“

Zabušily tlapy a vlk se rozběhl po slunečních paprscích. Nikdo nic neudělal, elfí luky zůstaly sklopené, šípy založené v tětivách. Oči střelců se upíraly ke králi. Medard stiskl čelisti a výhružně se zadíval na svého syna. Vanda se vzdalovala proti barevnému nebi, za chvíli překoná hranici dostřelu. Mířila přímo k Duhovému mostu.

„Letí, kam naše moc nesahá,“ řekl tiše princ. „Vybrala si sama a já jí přeju, aby tam našla víc štěstí než tady.“

Medard se nepohnul, a tak se za ní dívali, dokud se nezměnila v pouhou tečku, co zmizela v zajiskření duhy. Král se mezitím ovládl a promluvil klidně. „Odpouštím ti, synu. Nebylo mi dopřáno prožít s tebou dětství, podám ti tedy vstřícnou dlaň alespoň v dospělosti. Ne vše se mi v životě podařilo, jak jsem si přál, a ne vždy jsem si přál, co jsem měl.

Slyšte všichni a buďte svědky mého prohlášení. Do roka a do dne od této chvíle se můj syn Bajinj, šťastný roh jednorožce, vílí mluvčí, regent Katakrypu a věčné dítě, ujme vlády nad Utopií.“

Všichni zůstali mlčet ohromeni rozhodnutím. Bylo ticho. A pak najednou propukla armáda v jásot. Vojáci provolávali slávu, elfové radostí zpívali, trollové řvali z plných plic, hobiti stříleli do vzduchu z kuší, rytíři bušili meči o štíty, trpaslíci buráceli hlubokými hlasy a Beatrice tleskala. Štěstí bylo skoro hmatatelné. Život vítězil nad obavou ze smrti a nová naděje nad minulostí.

Uprostřed všeho povyku a radosti jsem držel Petra za ruku a chtělo se mi brečet. A tak jsem brečel a vzlykal tak usedavě, až jsem si musel kleknout. Objímal jsem ho kolem ramen a obličej tiskl k jeho tváři.

Naše malá válka totiž neskončila. A já jsem přes všechny útrapy a dobrodružství nedokázal vůbec nic.

POSLEDNÍ KAPITOLA
Královský banket

Když jsme pod růžovějící večerní oblohou dorazili ke Zlatověží, volaly nás trubky. Neviděl jsem, odkud se vzaly, ale jejich stříbrné hlasy byly náhle všude, proplétaly se mezi věžemi nádherného města a odrážely se od nich, jako by se honily v dětské hře. Vlajky a praporce vlály všemi barvami, kamkoli člověk pohlédl. Chýlil se večer a podél cest se zažíhaly modravé elfí lucerny, Zlatověží dnes ale neulehlo k spánku.

Do bran vpochodoval hlavní voj královské armády, zprávy jej ale dokázaly předstihnout o celý týden. Muži se vraceli neporažení, třebaže rozpačití, s pachutí podivného vítězství. Nic nemohlo unavené vojáky připravit na vlnu nadšení. Žádná velká bitva vybojována nebyla, ba naopak, zlo se vrátilo do světa Utopie – tak proč mají všichni tak dobrou náladu?

Mě se to nějak nedotklo. Přemýšlel jsem nad naší cestou a najednou se mi vybavil Wisconsin. Ze všeho nejdřív jsem se zastyděl. Poslední dny byly tak strašně hektické, že jsem si na skřítčího přítele ani nevzpomněl. Vlastně jsem o něm neměl žádné zprávy už od souboje v nemocnici. Předpokládal jsem, že se někde schovává a že přijde s hlavním vojem fatostí vracejících se do Utopie. Pokud se k nim připojil, zatím se nepřihlásil. Musel jsem přiznat, že mi ten malý mizera docela přirostl k srdci a moc nerad bych slyšel, že se mu něco stalo. Zatímco mě ale hřála Petrova hlava položená na mém rameni, měl jsem před sebou důležitější úkol, a tak jsem na Wiskyho zase ostudně zapomněl.

Když „zachránci“ vstoupili Branou pištců, zasypaly je přívaly květin a bujaré provolávání slávy. Ulice kolem hlavní třídy přetékaly lidmi. Spousta z nich musela přijít z blízkého i vzdáleného okolí – po celodenní dřině našli dost vůle přivítat své bojovníky. Teď mávali, rozhazovali květy, provolávali slávu králi, smáli se a zpívali. Pohupoval jsem se na voze, ke mně se mačkal dřímající Petr. Naproti odpočíval raněný Jiří a Morgan.

Šéf královských špehů většinu zpáteční cesty mlčel, ztracen v myšlenkách. Viděl jsem, že je den ode dne ztrápenější. Když jej zasáhla jedna z hozených růží, rozplakal se jako dítě. Jiří se na něj podíval, pohnul se, jako by jej chtěl obejmout. Vzápětí se však zarazil, s rukama roztaženýma k medvědímu objetí. Zdálo se, že neví, jak dál. Po prchavém okamžiku váhání se zase posadil. To už jsem nevydržel.

„Morgane, ještě se moc neznáme, ale Petr mi o tobě říkal samou chválu. Prý umíš dobře házet s noži.“

Morgan si jen povzdechl. „Nemyslím, že bych byl bůhvíjak dobrý.“

„Slyšel jsem, že jsi dokázal trefit lasičku.“

„No a?“

„Tu lasičku nesl v pařátech orel dvacet metrů nad zemí.“

„Ukradla mi pečetní prsten,“ zavrčel Morgan a odvrátil hlavu.

„Aha,“ nenuceně jsem mu položil ruku na rameno. „Nebuď smutný.“

„Dej mi pokoj, nebo budeš litovat,“ zpražil mě.

„Dobře,“ rychle jsem ruku stáhl. „Jen jsem ti chtěl říct, že ses zachoval rytířsky, když ses postavil za královnu.“

„Ty o tom nic nevíš,“ rozkřikl se. Přesto, že ho to muselo bolet, výhružně se postavil, dav to ale pokládal za pozdravné gesto a Morgana zasypala náruč květin. Za chvilku byl vzduch plný jejich pylu.

„Hepčííí! Já jsem ji podezíral, rozumíš? Chtěl jsem to vzít na sebe, protože jsem si myslel, že v tom všem má prsty. Hepčííí! Kruci! Už rozumíš? Já jsem ji odepsal jako první! Nikdy mi to neodpustí.“

„Otáčíš to vzhůru nohama –“ Nenechal mě domluvit.

„Nech mě na pokoji. Postarám se o sebeee-hepčííí!“ potom náhle seskočil z vozu, sykl bolestí, jak se ozvala polámaná žebra, a zmizel v davu.

„Přejde ho to,“ ucedil smutně paladin. „Promluvím s Beatricí.“

A tak jsme dojeli až ke královskému paláci, jehož branou pokračovala královská družina, zatímco zbytek hlavního voje defiloval přes město k ubikacím.

Dostali jsme krásné pokoje ve východním křídle. Hrdinové se rozešli a já se konečně po mnoha probdělých nocích mohl zabořit do prachových peřin. Avan, totiž Petr, se na mě díval divně, když jsem odhodil prošlapané polobotky a s radostí se vrhl na postel s nebesy. Slastně jsem se převalil ze strany na stranu. Polní lůžko, na kterém jsem nocoval poslední týden – ve skutečnosti jen deka přehozená přes kamenitou zem a slabá prošívaná přikrývka – totiž připomínalo lůžko jen názvem. Nemělo cenu vysvětlovat to desetiletému klukovi. Jen počkej, mladej, až budeš v mém věku… A pak jsem si vzpomněl. Jako by mi přes myšlenky přešel černý stín.

„Jen počkej, až budeš v mým věku. Naučíš se vážit si prostejch věcí,“ řekl jsem nahlas, ale vyprchala z toho lehkost i vtip.

„No taky doufám, že zlenivím až na starý kolena,“ uchechtl se Petr.

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře. Pohlédli jsme na sebe. Sotva jsme dorazili, kdo to může být? Dřív než stačil jeden z nás vstát, otevřely se samy. Stála v nich královna. Cestovní oděv vyměnila za zelené šaty – jejich odstíny přecházely od šťavnaté zeleně prvních sněženek po trávově zelenou a hebkou mechovou, smaragdovými korálky zdobená síťka se zase třpytila jako krůpěje rosy v kapradí. Pokojem zavonělo jaro.

„Už jste to slyšeli? Jistěže ne! Musím být první, kdo vám tu novinu oznámí!“

Beatrice se od nalezení Bajinje hodně změnila. Vlil se do ní nový život, a když nyní pobíhala chodbami paláce – jako by se samou radostí vznášela. Ve skutečnosti si ve spěchu ani nevšimla, že se opravdu vznáší několik centimetrů nad zemí. Ostatní si toho všimli a usoudili, že to není u víly nic neobvyklého.

„Jakou novinku nám přinášíte, paní královno?“ zeptal jsem se z postele, zatímco Petr vysekl poklonu, která mi vyrazila dech. Naštěstí si Beatrice mého politováníhodného nedostatku dvornosti nevšimla.

„Zinkai Levallan! Jistě ho znáte. Bývalý vezír, revolucionář… Ten bez těla!“

„Jistěže ho známe,“ usmál jsem se na ni. „Bojovali jsme bok po boku proti Netvorovi.“

„Výborně!“ zatleskala Beatrice. „Tak to vás potěší! Mluvila jsem před chvilkou s veleknězem chrámu Všech bohů, a ten dobrý muž mi slíbil, že uspořádá významnou bohoslužbu, při které bude proveden obřad Promítání!“

„Promítání,“ zopakoval jsem přitrouble. „Co hrajou?“

„Promítání, jako opak Vymítání,“ rozesmála se královna. „Do těla, které daruje Královská akademie věd, bude za pomoci Všech bohů zpětně promítnut Zinkaiův duch! To je báječné, že?!“

„Je to naprosto fantastické, výsosti!“ vykřikl Petr. „Měl jsem trochu výčitky, že Zinkaiovi nedokážu pomoci, ale po souboji s… s tátou se mi celá magie nějak vypařila z hlavy. Nechápu to.“

„Nic si z toho nedělej, drahoušku. Buď trpělivý, třeba se ti časem vrátí.“

Mně ale vrtala hlavou jiná věc. „Výsosti, měl jsem za to, že vezír byl kdysi u Tůně zasažen granátem, takže to tělo, které Královská akademie věnuje, bude úplně cizí, ne?“

„Přesně tak, drahouškové. Jsem nemožná, ale musím letět sdělit tu dobrou zprávu drahému choti! Bohové s vámi!“

Zmizela za dveřmi, dříve než se ale dovřely, znovu nakoukla do pokoje. „Málem bych zapomněla. Za týden pořádám malý banket na oslavu šťastných shledání a dobrých konců. Oba jste srdečně zváni!“

Vylétla ze dveří, že mě napadlo, jestli jí na zádech také nevyrašila křídla.

Čas v paláci pádil jako splašený. Sluníčko ukázalo, že ani v tuto roční dobu nemíní zůstat pod mrakem, a tak jsme se s Petrem kochali jeho paprsky a užívali si pestrého reje Zlatověží, které očím cizince připomínalo bájnou Babylonskou věž. Žily tu vedle sebe ty nejrozličnější kultury, na tržištích se prodávaly speciality stejně zvláštní jako jejich strávníci.

Originalita architektury by asi přivedla pozemské architekty k šílenství. Vedle roubených patrových stavení lidí se tyčily vznosné a jako pírko lehoučké elfí věže, jejichž stěny porůstaly mechové talany maličkých poletuch a choroše houbových skřítků. Z hrubých kamenných překladů a ztvrdlé hlíny si vyráběli chýše trollové a jejich skřetí služebníci. Tyto chatrče zdobené kravími rohy a ostrými dřevěnými kůly, charakteristické svým zápachem, vzbuzovaly odpor i zvědavost. Trpaslíci, kteří se přizpůsobili životu ve městě, zase stavěli masivní domy s mnoha ostrými hranami a plochami broušenými jako diamanty. Jejich obydlí měla zdi silné jako pevnosti. V systému jezírek a podzemních jeskyní na jihu města žili vodní dryády a vírníci. Džinské jehlany postavené na špici, gnómské chodící budovy, měsíční alej rusalek, cikánské cirky, živoucí domy… viděl jsem pouhý zlomek – a přesto se mi to jedinečné, nádherné a neopakovatelné místo zapsalo do srdce s dovětkem: vidět a zemřít.

Zlatověží však bylo tak živelné, že jsme se jeho krásou nedokázali kochat dlouho. Když nás unavilo, toulali jsme se s Petrem v zámeckém parku, hráli na schovávanou mezi tújemi, házeli oblázky do zeleného jezírka s podivnými azurovými labutěmi, které vypadaly jako ze skla. Když zbyl Bajinjovi nějaký čas, přicházel si s námi popovídat, jako by tušil, že už zanedlouho navždy odejdeme. S Petrem se z počátku nedůvěřivě oťukávali. Bylo legrační je sledovat, jak si jeden desetiletý a dvanáctiletý kluk, které předcházely pověsti o jejich činech, snaží zachovat respekt a zároveň se přiblížit tomu druhému. Spřátelili se rychleji, než jsem čekal, a měl jsem z toho radost. Bajinj byl pro Péťu v mnoha ohledech dobrým vzorem. Dny trávené v pohodě a beze spěchu působily na mou bolavou duši jako balzám. Vracela se mi dobrá nálada, a co víc – víra. Víra v to, že Petr bude moci na stará kolena zlenivět.

Co si královna představuje pod slovy malý banket, začalo být zřejmé již druhý den. V paláci jako by vybuchla bomba. Lidé i nelidé pobíhali chodbami, naráželi do sebe, vířili v nepochopitelném organizovaném chaosu. Královna se rozhodla spojit „malý banket“ s Velkým leknínovým bálem a pozvala půlku Zlatověží. Termín večírku byl kvůli přípravám posunut o celý týden. Desítky krejčích šily dnem i nocí slavnostní praporce, švadleny zase plesové šaty. Vyráběly se frkačky, papírové růže, žertovné čepičky a masky. Pekárny vřely přípravou výročního kmínového chleba a leknínových koláčů, cukráři zdobili dorty, kokosem sypali marcipánové špalky a v obrovských kádích připravovali základ na cukrovou vatu. Zapojili se dokonce i trollí zbrojnoši, kteří pro královnu upletli barevný papírový řetěz tak dlouhý, že obepnul celý vnitřní palác. Je pravda, že jedno jeho oko bylo větší než hlava dospělého muže, ale i tak to byl dar, který Beatrici velmi potěšil.

Královna byla z přípravy banketu nadšena. Záhadně se objevovala všude, kde jí bylo třeba. Kontrolovala, zda jsou bochníčky dost propečené a vdolečky pomazané dost velkou vrstvou povidel. Jestli bude v ulicích dost pečených kaštanů zdarma, jestli v nejlepším nedojde punč anebo vyhlášená lahůdka – skřítčí borůvkové pyré. Nezůstala ale jen u rad, a kde mohla, přiložila ruku k dílu. Petr s Bajinjem se jí snažili zpočátku pomáhat, ale velice záhy naprosto vyčerpaní odpadli, zatímco na Beatrici nebyly znát nejmenší stopy únavy.

Proto se nebylo čemu divit, že když nás vyhledal Jiří, seděli jsme všichni tři ve vzdáleném tichém koutě zahrady, až za jezírkem s labutěmi a zlatými rybkami. Paladin byl oblečen v úplně nové zářivé zbroji odrážející paprsky všemi barvami. Tvář měl stále popálenou a plnou šrámů, které si odnesl z boje s Netvorem – ani umění kleriků od Smaragdového jezera nedokázalo zázraky a k úplnému dohojení bylo potřeba ještě hodně času. Ne, že by to Jiřího zajímalo.

„Drazí přátelé,“ začal slavnostně. „Přišel jsem –“

Bajinj mu ale skočil do řeči. „Prosím, Jiříku. Znám tvoji skromnost, ponech tu čest mně. Drazí přátelé, dovolte, abych vám představil prvního velmistra nového řádu Duhových rytířů!“

Jiří se hrdě uklonil, ale v jeho očích hrály zelené plamínky. „Naším úkolem bude chránit Duhový most, aby se jej už nikdo nepokusil uzavřít.“

„No to je báječné! Blahopřeji!“ poplácal jsem ho po zádech jako starého přítele.

„To budeš asi hodně cestovat, viď?“ zeptal se Petr.

„Za duhou, vždy za duhou,“ usmál se Jiří. „Přesto ale potřebujeme nějakou základnu, hrad, kde budeme moci po namáhavých hrdinných výpravách v klidu spočinout. Vlastně jsem se přišel rozloučit. Odjíždím vyhledat vhodné místo pro první kapitulu.“

„Odjíždíš, příteli? Ještě před banketem?“ nechtěl jsem věřit.

„Ano, příteli. Nemohu jinak, neboť mé poslání nezná odkladu. Doufám, že mi to královna odpustí.“

„Silně pochybuju,“ ušklíbl se Petr. „Ráno jsem slyšel, jak zařadila do slavnostního menu Jehlu Svatého Jiří. Mělo to být překvapení.“

„Nevěděl jsem, že chceš odjet tak brzy,“ řekl smutně princ. Chvíli vypadal, že domluvil, ale najednou vyhrkl a příval slov se z něj lil nezadržitelně jako vodopád. „To nemůžeš, Jiříku. Vždycky jsi stál při mně! Tolik jsi toho pro mě udělal. Kdo by mě naučil jezdit na koni? Nebo šermu a etiketě? Kdo jiný by mi v Pomezí ukázal, jak nakupovat v supermarketu, jezdit metrem, telefonovat a zapínat televizi? Jsi můj učitel… můj přítel!“

Jiří sklopil rozpačitě oči. „Princi, naučil jste se všechno, co jsem vám mohl dát. A mnohem víc. Máte dobré srdce a ušlechtilou povahu. Brzy z vás bude král, a já věřím, že moc dobrý král.“ Nato rozevřel náruč a udělal to, co si nedovolil po celé roky strádání v Pomezí – vřele k sobě Bajinje přitiskl. A bylo to jedinkrát, co jsem ho viděl uronit slzu. Když od sebe po dlouhé chvíli odstoupili, byly jejich výrazy opět klidné a vyrovnané.

„A teď vy, Jáchyme a Petře. Mám pro vás malé překvapení.“ Zatímco Jiří mluvil, vytáhl z pochvy dlouhý zářivý meč.

„Jáchyme a Avane z rodu Mladých Vlků, poklekněte!“

„Ježíši, no to nemyslíš vážně!“ zasáhlo mě překvapení jak rána palicí.

„Mlč!“ okřiknul mě Bajinj. „Taková čest se neodmítá.“

„Tady v zahradě? Nemáme se nějak slušně oblíct?“ netušil jsem, jak se v takové situaci zachovat.

Jiří se rozesmál. „To mě mohlo napadnout! Ještě jsi to nikdy nezkoušel a děláš si starosti, viď, Jáchyme?“ dobíral si mě. „Kde jinde bys chtěl být pasován než pod volnou oblohou?“

A tak jsme poklekli – já i můj syn. Zatímco Jiří slavnostně přednášel pasovací litanii, běžely mi hlavou všechny úžasné věci, které jsme společně za tu krátkou dobu prožili. Moc mě mrzí, že jsem tehdy skoro nevnímal, co říká – tak byly ty vzpomínky blízké a živé. Probralo mě poklepání špičky meče na levé, pravé a znovu levé rameno.

„Za činy vykonané pro dobro obou světů, při Bohu, králi a Svatém Jiří vás pasuji na členy řádu rytířů Duhy. Současně vás zprošťuji řádové služby do doby, než vás unaví lidský svět a vy mi přijdete nabídnout své meče. Nyní povstaňte, rytíři.“

Nato rozbalil podlouhlý plátěný balík a předal mně i Petrovi po meči se stříbřitou čepelí a měňavým kamenem na konci jílce. Cítil jsem zvláštní vytržení. Přestože jsem byl člověkem z přelidněného světa sobectví a komerce, uvědomoval jsem si, jaké výsady se nám dostalo, a paladinovo charisma na mě zapůsobilo tak, že se mi chtělo křičet: Máš můj meč, veď mě cestou hrdinství!

Nakonec jsem to neudělal – ani nevím proč. Možná jsem tušil, že je ještě příliš brzy a že náš domov je někde jinde.

A tak uběhlo dalších několik dní v klidu a pokoji, až se mi skoro zdálo, že naše trable zůstaly daleko za nejzazší hranicí Duhového mostu. Nakonec, co mě čekalo doma? Utopie byla nádherným místem plným překvapení, neprobádaným ostrovem plným pokladů. Uvažoval jsem o tom, že tu zůstaneme déle… že se tu usadíme napořád. Neměl jsem strach, že bych nás nedokázal uživit – mohl bych se stát třeba písařem, královským vynálezcem, učitelem nebo jen pomáhat v kuchyni.

Ať jsme se mu ale vzdálili sebedál, neštěstí nás nakonec dohonilo. Zrovna v den, kdy měl proběhnout obřad Všebožského promítání, se Petrovi udělalo zle. Bylo chvíli po obědě, hráli s Bajinjem v loveckém salonku šachy a najednou omdlel. V okamžiku jsem byl na místě, hmatal mu puls, zjišťoval, jestli dýchá. Dýchal, i když mělce a přerývaně. Jeho tvářička zbledla jako křída. Odnesl jsem ho do komnaty a seděl u něj, dokud se neprobral. Kromě toho, že si nepamatoval na několik posledních hodin, se zdál v pořádku. Přestože se na mě mračil, ten večer jsem ho už nepustil z postele.

Musíme pryč, uvědomil jsem si s hrůzou, a konečně se rozhodl. Jestli nám něco může pomoci, tak jedině lékařská věda. Zatímco mě trápily starosti, získal Zinkai Levallan v chrámu Všech bohů tělo.

Palácové zahrady byly otevřeny od východu slunce. Nyní se blížilo poledne, ale příliv hostů jako by neustával. Proudili branami jako pestrobarevná řeka a rozlévali se po veliké rozloze parku. Fascinovalo mě, že se zatím organizace nepoložila. Odevšad se ozýval křik a rozpustilý smích. Mezi lidmi se proplétali šašci a muzicírující komedianti. U kůlu hned vedle kašny tancovalo trio mluvících medvědů. V západní části u záhonů s astrami se srotil dav kolem kouzelníka. Jejich chechtání doléhalo až k nám, a tak jsme se s Péťou přišli podívat blíž.

Vtip byl v tom, že pouťového kouzelníka z davu pozorovalo několik opravdových čarodějů, kteří bavili všechny kolem tím, že chlapíkovi kazili jeho triky. Nebo je spíš vylepšovali, musel jsem po malé chvilce přiznat. Například když komediant prohlásil, že vytáhne z klobouku králíka, při kouzlu překvapeně zjistil, že na jeho dlani stojí rozezlený maličký človíček s korunou, nadává mu do pitomců a mlátí ho žezlem do prstů. Kouzelník se klaněl a omlouval, a pak ho rychle hodil zpátky do klobouku. Následovalo číslo s levitací, při němž vybraný dobrovolník vzlétl a odmítal přistát zpět, přestože ho kouzelník na kolenou prosil. Další výbuch smíchu přišel, když zdrcený komediant ohlásil změnu v programu a odmítl předvést číslo s hadím provazem a krabicí smrti. Ale to už jsme se otočili a šli se podívat na turnajové klání o královnin šátek, které se pořádalo na prvním nádvoří.

Cestou jsem si pochutnal na křepelčích vajíčkách a sýrové placce, zatímco Péťa dal přednost cukrové vatě – dnes asi čtvrté. Jenom jsem čekal, kdy se mu udělá špatně. Když jsme dorazili na nádvoří, turnaj zrovna končil. Válečník v černém tabardu se zlatým lvem ve figuře právě zvedal vítězoslavně nad hlavu široký meč a pokřikem děkoval Erelovi, bohu války, i spanilé královně. A tak jsme se pomalu přesunuli k místu zahájení Velké leknínové slavnosti, při níž elfí vladyka Etherdin přestřihne rudou pásku poutající hedvábný přehoz, pod kterým se skrývá ten nejkrásnější ze všech leknínů – Leknín roku, který bude po celý příští rok symbolem štěstí a lásky.

Všichni se sešli kolem Leknínového jezera, hovor se ztišil v šeptání a vzrušené očekávání se šířilo dál a dál. Zavířily rolničkové bubny agnosianských strážců moudrosti a stříbrné trouby zaduly fanfáru. Etherdin v obřadním zlato-zeleném rouchu se poklonil králi a královně a potom rozpažil ruce. Jako na povel vše ztichlo. Elf zvolna uchopil zdobné nůžky, přešel slavnostně k přehozu a střihl. Najednou se ozvaly mohutné rány a země se otřásla, jako by se na nás snesla strašlivá bouře. Obloha vybuchla barvami. V první chvíli jsem se hrozně lekl. Jiskřičky, explodující hvězdy, pískající fistule, barevné čmoudy. Kolem nás řádil mohutný denní ohňostroj! Lidé nadšeně tleskali. A na vodě se houpal ten nejkrásnější a největší bílý leknín, jaký jsem kdy viděl.

Vévoda přečetl krátký, velmi vzletný proslov o naději a víře v dobro; o míru a věcech, za které stojí položit život; o tom, jakým štěstím je pro každého živoucího tvora láska.

Zase se začalo rozlévat pivo, znovu zavoněla ohřívaná medovina a rušný hovor vystoupal do hlasitosti křiku. Začaly selské taškařice, soutěže o pamlsky, zábavy prostého lidu. Všude voněla zvěřina a guláš, který míchali kuchtíci ve velkých kotlích – kdo chtěl, mohl se najíst, co hrdlo ráčilo a žaludek snesl. My jsme ale pokračovali do paláce, na banket připravený pro královskou rodinu, dvořany a přátele.

Dosud jsem neviděl Zinkaie, a tak jsem toužil se s ním setkat. Nechal jsem Petra s Bajinjem ve společnosti sezvaných rytířů a vydal se ho hledat. Lámal jsem si hlavu, jak ho poznám. Marně. Když už jsem si říkal, že to vzdám a půjdu se zeptat krále, zkřížil mi cestu vysoký tmavovlasý chlapík ve splývavém bílém rouchu, bílé tunice a kalhotách.

„Morgane?!“ vykoktal jsem překvapeně.

„Jáchyme, dlužím ti omluvu.“

„Za co?“

„Tys měl pravdu a já se mýlil. Hodně jsem o tvých slovech přemýšlel, a když jsem si promluvil s Beatricí, pochopil jsem.“

Překvapilo mě to. Zaskočilo. Nečekal jsem, že by mohly mít mé rady význam pro hrdiny, jako je Morgan či Jiří. Chtěl jsem vyjádřit úctu a radost, jakou mi jeho slova udělala, a tak jsem se mu uklonil. Možná to vypadalo směšně, královský špeh ale nehnul koutkem a moji kostrbatou úklonu přesně napodobil.

„Ta bílá ti sekne. Možná bys ji měl nosit častěji,“ nadhodil jsem, protože mi přišla situace trochu moc vážná.

„Je dobré mít tě tady. Ještě se uvidíme,“ usmál se Morgan a zmizel mezi korzujícími hosty dříve, než jsem se ho stačil zeptat na Zinkaie.

Pokračoval jsem tedy zrcadlovým sálem, jehož stoly zdobily křišťálové vázy plné růží, tu uždíbl třešni z dortu, tam schroupal praženou mandličku. Připíjel jsem jiskrným červeným vínem a hledal nějakou známou tvář. Vešel jsem do velkého přijímacího sálu, který byl pravděpodobně centrem celého večírku. Procházeli se tu vznešené dámy v brokátových šatech a pánové s ozdobnými kordy u pasu. Stejně jako v zrcadlovém sále se stoly prohýbaly pod tíhou zvěřiny a stříbrných pohárů. Rozhlédl jsem se po stěnách a zůstal jako omámen. Mezi těžkými sametovými závěsy visely desítky obrazů velkých mužů a žen, kteří panovali v této hrdé říši. Některá jména byla už skoro nečitelná přes rozmlžené sklíčko historie, jejich majestátnost a prastarost ale brala dech. Pod některými podobiznami zářily na stěně zkřížené meče, kniha či jiné předměty charakteristické pro vládu daného panovníka. Najednou jsem ucítil, jak mě prudce ovanul vzduch a něco mi zavadilo o rameno.

„Jáchyme?“

Otočil jsem se a ke svému překvapení zjistil, že stojím tváří v tvář… vlastně v první chvíli jsem měl pocit, že jsem se zbláznil.

„Eh? Zinkaii?“

„Ano. Jsem to já. Divím se, žes mě poznal. Vím, říkal jsem, že jakékoli tělo bude lepší než nic, ale…“ Přede mnou, na leštěných parketách, postávalo hejno černých havranů. První z nich, se šedým proužkem kolem očí, znovu promluvil.

„No, vlastně to mělo být trochu jinak, ale to původní mrtvé tělo se uprostřed obřadu sebralo a odešlo, pravděpodobně to byla jen omráčená zombie. A…“

„Jsi pták!“ zamumlal jsem.

„Jsi v pořádku, Jáchyme? Zbledls jak stěna,“ zakrákal havran, stojící za tím s šedým proužkem.

Civěl jsem na něj jak u vytržení. „Mluvící havrani. To jsou tví noví kamarádi?“ zeptal jsem se havrana-Zinkaie.

„Snažil jsem se ti to vysvětlit od začátku, ale když se ptáš, jsem to já. My. Totiž my jsme staré já. Rozumíš?“

Další havran zakrákal: „Když se tak na tebe díváme, poslední otázku beru zpět. Prostě když se stala ta tragická chyba se zombií, obřad už pokročil příliš daleko a hrozilo, že má duše vyprchá. Bylo strašně málo času, jen si to někdy zkus – sehnat v pěti minutách prázdné tělo. Tyhle havránky v noci zabil blesk na zvonici… není mi příjemné o tom mluvit.“

„Nestačím zírat. Takže teď je každý z vás Zinkai, nebo jsi jeden Zinkai ve všech. Nebo snad –“

„Nech toho! Já jsem Šedáček, za mnou Klof, Žrout, Pírko, Krák, ten s jedním pařátkem je Vrabčák, na stole u polévky stojí Rudoočko a ten, co si právě povídá s Medardem, je Zoban. A všichni jsme Zinkai. V chrámu se dušovali, že je to prozatímní. Doufám. No, přinejhorším to má i své výhody.“ V tu chvíli Zoban hlasitě zakrákal, takže se k němu otočily hlavy všech hostů. Mezitím se zbytek Zinkaiů slétl kolem velikého hrnce polévky a vyzobal z ní všechno maso.

„Neuvěřitelné! Budeš migrovat? Poletíš na jih?“

„Uvidíme. Malá dovolená by neškodila, ale zatím mám jiné plány. Ze všeho nejdřív bych chtěl cestovat, toulat se domovinou. Tolik mi to chybělo! Víš, řešil jsem dilema. Král mi před chvílí nabídl, abych se po zbytek jeho vlády opět ujal starého úřadu. Prý bychom společně mohli odčinit některé z přehmatů, kterých jsme se dopustili. Byla to moc zajímavá nabídka, ale jako starý Zinkai Levallan bych odmítl. Včera mě totiž navštívili přátelé, o kterých jsem ani netušil, že je mám. Tmavoocí lidé a jedna vodní nymfa z Údolí slzí mi přinesli jahodovou bublaninu. Chápeš to? Přes půlku království.“ Havran se krákavě rozesmál.

„Takže to stihneš všechno,“ rozesmál jsem se taky a už se nedivil vůbec ničemu. Vlastně to bylo nádherné. „Musíš se ukázat Péťovi, jinak mi to neuvěří.“

„Vlastně s ním v této chvíli mluvím. Tohle nechápu ani já, ale zdá se, že rozumí mým myšlenkám. Jako by mezi námi bylo nějaké pouto. Něco, co nás spojuje…“ zamyšleně umlkl.

Rozhlédl jsem se, ale Petra jsem neviděl. „Kde teď je?“

„Odešli s Bajinjem do zahrady. Princ mu chtěl ukázat Zpívající fontánu. Mám ti vyřídit, že je v pořádku a nemáš si dělat starosti. A že si půjčil tvoji kosu.“

Poklonil jsem se, protože k nám právě přicházel král.

„Rytíři Jáchyme,“ přátelsky mi pokynul.

„Vám nic neunikne, Veličenstvo.“

„Ale ano, spousta věcí. Vlastně si myslím, že čím jsem starší, tím toho uniká víc a rychleji. Takový je ale život. Co říkáš tady na Zinkaie?“

„Je to…“ hledal jsem vhodný výraz. „Je to nevídané.“

„Bezprecedentní,“ přikývl Medard.

„Díváte se na mě jak na dvouhlavé tele. Trocha zdvořilosti by neškodila,“ zabručel Zinkai-Šedáček. „Nejsem nějaký nepovedený experiment. Vlastně jsem byl po tom obřadu pěkně naštvaný. Tisíce svící, kadidel, kandovaného zázvoru a vonných tyčinek, růžence chřestily jak o život, a výsledek?“

Rychle jsem sklopil oči.

„V každém případě to musí být zajímavá zkušenost,“ usmál se král pod vousy.

Zinkaiové rozložili černá křídla. „Omluvte nás, ale letíme se podívat do staré bibliotéky. Ten Avan nám nedá spát!“ Nato havrani vzlétli, zakroužili pod vysokým stropem kolem lustru a jeden za druhým vyletěli pootevřeným oknem.

„A co ty, Jáchyme, jak se ti líbí Zlatověží?“ obrátil se ke mně Medard.

„Je to skvělé město. Plné života a fantazie. A když večer zapadá slunce, celé se třpytí, jako by všechny věže opravdu byly ze zlata.“

„Ale…“ pobídl mě.

„Ale,“ nedokázal jsem skrýt povzdech. „I přes vaši vlídnou pohostinnost to není náš domov.“

Král se zachmuřil. „Vím, Jáchyme. Slyšel jsem, že se Avanovi vrátila stará nemoc. Je mi to moc líto. Dal jsem obeslat královské léčitele, ale bohužel o podobné chorobě nikdo z nich neslyšel.“

„Díky, pane, ale bojím se, že v Utopii mu nedokáží pomoci.“

„Nezavírej naději tak rychle vrátka. Ještě jsme nezkusili všechno.“

„Přemýšlel jsem o tom a myslím, že pro Petra bude nejlepší, když se vrátíme zpátky.“

Král pokrčil rameny. „Vždycky tu budete vítáni a cesta pro rytíře Duhy zůstane otevřena.“

„Chceme odejít už zítra. Díky za všechno.“

„Tak brzy? Nemůžete odjet hned po banketu. Předpokládal jsem, že tu ještě měsíc dva pobudete.“

„Rád bych, Veličenstvo, ale nemáme čas. Péťa musí okamžitě nastoupit léčení. Nechci… nesmím riskovat, že jej tu zastihne další záchvat. Bez léků. Bez odborné pomoci. Nedokážu se jen dívat…“

„Jestli je to tvé přání,“ pokrčil rameny král.

Ode dveří zazněl dutý zvuk heroldova žezla. „Zdá se, že dorazil někdo z pozdních hostí. Ještě si určitě pohovoříme,“ rozloučil se král a odešel usednout na trůn. Herold dvakráte obřadně udeřil žezlem. Zvědaví hosté se rozestoupili a vytvořili uličku až ke královskému trůnu. Herold znovu udeřil žezlem a vysoké kované dveře se otevřely. „Iaithli z Makarassu se přichází poklonit vládci!“ zakřičel muž.

Po červeném gobelínu vplula majestátní chůzí žena s lehce zelenavou pletí. Dělala tak malé a plynulé krůčky, až to vypadalo, jako by plula kousek nad zemí, za zády jí povlávaly fialové a stříbrné závoje z hedvábí tak lehkého, že se ve vzduchu vznášelo. Její vlasy padaly v prstýncích na ramena a měly zelenohnědou barvu. Bledé prsty s dlouhými nehty nesly v náručí podivný hranatý balík. Tvář měla vznešenou a strnulou jako masku z mramoru, protkaného drobnými zelenými žilkami. Kolem jejího těla se šířila zvláštní štiplavá vůně kyselá jako šťovík. Jak kráčela ke králi, rozbíhalo se za jejími zády vzrušené šeptání. Deset metrů od trůnu se podle protokolu zastavila a… poklona nepřišla.

„Znáš mě, člověče! Už jsem s tvým rodem měla co do činění. Proč tedy ztrácet čas formalitami?“ zazněl znělý, lehce chraplavý alt.

Medard dlouho mlčel. „Iaithli,“ řekl nakonec, „jak jsi prošla přes stráže?“

Na líci bílé krásky se objevil nepatrný úsměv, jako prasklina v kameni. „Vpustili mě sem dobrovolně a ještě popřáli, ať si užiju oslavu. Dobře jsi vycvičil své muže.“

„Jestli jsi přišla jako přítel, bav se, jak je ti libo. Jsi zvána k tabuli. Jestliže jsi tu ale jako nepřítel, střez se, neboť čas mojí váhavosti minul,“ zamračil se král.

Masku ženy porušily rozporuplné emoce a zkřivily hezkou tvář do grimasy vzteku, která setrvala pouhou chviličku, než ji opět překryl výraz povzneseného nezájmu.

„Přišla jsem ti vzdát hold, velký Medarde. Dlouhý čas jsme žili vedle sebe, a my v tobě viděly dobrého souseda a nástroj dobra. Přestože se tvá vláda po čase odchýlila od našeho ideálu, nechal jsi nás jednat a náš velký záměr – zbavit Utopii veškerého zla – se málem zdařil.“

„V kronikách z časů mého praděda je psáno, že ušlechtilé Makarasské víly byly vyhlášenými ochránkyněmi dobra. Zpočátku se nesnažily zlo ničit, ale jen takové bytosti přesvědčit o škodlivosti jejich konání. Domluvy však nikam nevedly, nepletu se, Iaithli? A když to nejde po dobrém…“

„… tak to jde po zlém! To jsi chtěl jistě říci, Medarde. Nejspíš máš za to, že Vanda byla nejhorší odpadlíci, fanatičkou, která málem převrátila chod světa. Ach, jak jsi bláhový. Copak si opravdu myslíš, že by jedna jediná plevelná víla měla takovou moc?“

Když se žena otočila a rozhlédla po všech přítomných, zmizel Morgan nenápadně za těžkým sametovým závěsem.

Iaithli pokývala hlavou a trpce se zasmála. „Moje nejdražší vás měla příliš ráda, to byla její slabina. Jediná slabina, ale stačila, abyste ji zničili. Když Makarasské víly před dávnými lety počaly velký magický experiment – tvorbu meziprostorové brány, prosila nás a přesvědčovala, ať dáme vám samotným šanci zlo porazit. Neposlouchaly jsme ji. Stáhly jsme se do hlubiny mokřadů a čekaly, až naše společné dítě zestárne. Skrz dospělý živý portál měly přijít tisícihlavé zástupy andělů a nastolit věčnou Nebeskou říši. Vanda zvolila jinou cestu.“

„Vanda… Slyšel jsem o ní vyprávět,“ přemýšlel jsem nahlas a v tu chvíli se všechny oči v sále otočily ke mně. „Zařídila setkání Jamese d’Sarrock a dalších několika šlechticů v hostinci Lipový háj a inspirovala je k založení odboje.“

Teď si mě změřil po očku i král. „Zpropadeně, to by mě zajímalo, rytíři, odkud to všechno víš. Myslím, že si později velmi rád poslechnu tvé vysvětlení.“

„Odboj!“ opovržlivě si odfrkla Iaithli. „Odboj by byl k ničemu, kdyby ten prokletý vezír nepřišel příliš brzy. Alyunouan, Zrcadlo Vesmíru, ještě nebyla zralá ani připravená otevřít se zásvětním andělům. Zinkai ji zmátl a dal jí to nejobyčejnější a nejurážlivější jméno, které dokázal vymyslet – Tůň. Přesto jí k naší nesmírné lítosti nějak ukradl duši, a my nad ní ztratily moc. Popletl ji a jako pavouk do pavučiny zapředl do svých klamů. Se svými kumpány ji potom zneužíval znovu a znovu k výpravám, na kterých v Pomezí loupili zakázané zbraně. Nakonec ji svou lehkomyslností a bezohledností zavraždili.

Alyunouan byla moudrá, musela si uvědomovat, kam to všechno spěje. Věděla o své smrti mnohem dřív, než přišla. Láska a síla, kterou jsme vpletly do jejího stvoření, přišla vniveč.“

„Proč jsi zde, Iaithli? Nemám v moci ani Vandu, ani nemohu odčinit zničení Tůně,“ řekl vážně Medard.

Ženu ale jeho smířlivý projev neuklidnil, spíše naopak. „Opravdu nemáš Vandu? Ulétla ti jako ptáček, co? Byli jste na ni krátcí!“

„Vysmíváš se na špatném místě,“ řekl Morgan, který se bůhvíjak opět objevil za trůnem. „Tvůj král ji mohl nechat zabít. A já bych se mu ani nedivil, ale on není jako já. Vanda si sama zvolila trest.“

„Ach, milosrdné vyhnanství. Tím lépe, protože já přicházím urovnat dávný svár. Není důvod, abychom mezi sebou bojovali, Medarde. Já, Iaithli, královna nad Makarasskými bažinami, ti přináším dar, který provždy ukončí naše spory.“

„No výborně,“ zamnul si ruce Medard. „Konečně konstruktivní přístup.“

Iaithli položila na gobelínu balíček zabalený v trávovém papíru, převázaný černou pentlí, a ukročila tři kroky zpět.

„Rozbalíte si svůj dárek osobně, nebo to necháte udělat některého z vašich sluhů?“

„Nechce se mi to líbit, Veličenstvo. Dovolte mi –“ zašeptal Morgan.

„Ne, Morgane. Není se čeho bát, tento dar je darem míru, nemám pravdu, Iaithli? Věřím, že mi ho na znamení přízně předáš sama.“

Víla se kysele usmála. „Jak chceš, Medarde. Co bych neudělala pro věčný mír?“ Sklonila se ke krabici a zatáhla za černou pentli. Všichni na ní zůstali viset očima, jako by je očarovala. Ti nejblíže stěží dýchali – když se zlověstné stěny z tvrdého zeleného papíru pomalu rozložily, jeden hobit omdlel.

Kdyby se tajemná krabice v sekundě přeměnila v růžového slona, nepřekvapilo by mě to víc. Na samém dně ležel kruh poskládaný ze spících zelenkavých motýlů. A v něm další kruh z hnědých můr a úplně uvnitř seděl prastarý lišaj smrtihlav. Nevím, jak jsem poznal, že spí. Snad jsem slyšel jejich tiché myšlenky, jak pomalu plynou a zvolna se vytrácejí jako kruhy ve vodě. Ale já neslyším myšlenky! Byl v tom zvláštní pocit hrozby, až mi naskočila husí kůže.

Iaithli otevřela ústa a vykřikla – nevyšel ale žádný slyšitelný zvuk. Pocítil jsem, že se malé bytosti probouzejí, pomalu otvírají oči. Asi se mi to nezdálo, protože v sále náhle propukl zmatek. Lidé se natlačili až ke stěnám, jako by se motýlů báli. Z uctivé vzdálenosti sledovali představení, jež právě začínalo, potili se strachem, který se snažili zakrýt nuceným veselím. To však nyní znělo nepřirozeně, a přicházela s ním další hrůza.

Proboha, vždyť jsou to jen motýli! Nedokázal jsem si pomoci a udělal krok směrem ke krabici. Smrtihlav se podíval přímo na mě, měl jsem pocit, že se mnou o něčem mluví. Že jeho péřová tykadla, šimrající křídla a krátké silné červí tělo mám uvnitř hlavy. Nedokázal jsem jeho výhružnou pisklavou melodii poskládat ve slova. Jen jsem cítil její zabarvení a emoce. Zpíval o smrti.

Motýli vzlétli – zatančili žluťásci, zavířily bahenní můry. Smrtihlav, který dříve zůstal na zemi, majestátně rozkmital křídla. Chtěl jsem varovat krále, ale zatímco jsem se snažil zformulovat pocity ve slova, hmyz utvořil malý roj, v jehož středu se vznášel smrtihlav jako černá královna. Zavířili v motýlím tanci a znovu se shlukli v jeden celek. Zpívali. Zleva pisklavé soprány, které rezonovaly na samé hranici slyšitelnosti, uprostřed se setkávaly s mezzosoprány a končily alty. Vílí sbor zpíval tichounce, přesto jeho píseň doléhala až do nejtemnějších koutů sálu. Podmanivá melodie jako kakofonie vlasových smyčců útočila na samotnou duši. Byla okouzlující, znělo v ní něco známého a velmi blízkého, jen si vzpomenout co. Celý jsem se v nitru chvěl, zdálo se mi, že najednou místo motýlů vidím velkou kytici lučních květů. Byl tam podběl, mateřídouška, pomněnka, vlčí mák, pelyněk… tak krásné barvy. Oči se mi mžily a přecházely. Tak omamná vůně! Viděl jsem, jak k nim omámení lidé vztahují ruce. Bylo to nesmírně poetické. Úplně jsem slyšel, jak někde za kopcem bije zvon venkovského kostelíka, sluníčko vysoko nad hlavou hřeje, dobytek v nedaleké ohradě spokojeně bučí a louka kolem je plná pestrobarevných voňavých květů… To přece není možné! Vzduchem ke mně plula kopretina. Květiny nelétají, ozval se kdesi hluboko starý pochybovačný Jáchym-seník, o kterém jsem si myslel, že už úplně zmizel. Tyhle voňavé ale létají, a jak nádherně! odporoval jsem mu. Viděl jsem, jak hnědooká šlechtična v hedvábných šatech sáhla po pampelišce, a náhle svět strnul jako v posvátném úžasu, zachycený v okamžiku nehybné dokonalosti. Nebyl to ale svět, kdo se zastavil. Sálem dál zněla píseň.

Je mrtvá, řval starý Jáchym. Je mrtváááá! Bolestivě mi strhl závoj z očí. Motýli zabíjejí!

Neartikulovaně jsem zařval a strhl ze stěny obří šaršoun, který visel pod obrazem jednoho z panovníků. „Do zbraně! Je to léčka!“ křičel jsem a rozehnal se těžkým mečem naplocho po nejbližší můře.

Jako by kouzelné sevření v tu chvíli povolilo, v místnosti zavládl děs a panika. Stejně tak se ale rozpadla i pevná formace a můry zavířily v divokém zlověstném tanci. Každý, koho se dotkly na holé kůži, zkameněl v nehybnosti. Bez duše. Vřava zesílila v šílenství, boj v nepřehlednou motanici. Lidé zkoušeli motýly zabíjet vším, co bylo po ruce, nebyli ale dost hbití. Prohrávali a měnili se ve ztuhlé loutky bez života. V tom všem zmatku jsem viděl Medarda. Odkopl stůl a vyskočil na trůn, jako šelma zahnaná do kouta. Proti němu vylétl smrtihlav s dvěma hnědými můrami. Medard vycenil zuby a přikrčil se. V poslední chvíli s výkřikem skočil. Dopadl za motýly a jen tak tak uhnul žluťáskovi, který mu zkusil nalétnout do obličeje.

Zajímalo by mě, kam král míří, ale to už jsem měl plné ruce práce s tím, abych sám zůstal naživu. Vybrala si mě jedna z hnědých můr – nalétla mi do košile a třepotala se k rozhalence. Jen tak tak jsem přemohl první přirozenou reakci – smést ji dlaní. Zatřásl jsem celým tělem jako při ztřeštěném divošském tanci. Stačilo to, aby spadla na zem. Prudkým úderem meče jsem ji nezasáhl, ale podařilo se mi zlomit čepel. Můra znovu vylétla a hnala se mi po prázdných rukou. Uhýbal jsem a ustupoval před vířícími křídly, až jsem zády narazil na stěnu. Tlačil jsem se stále co nejdál od hrozivých hmyzích očí a pravačkou hmatal za sebou, až mé prsty narazily na něco oblého. Bez přemýšlení jsem předmět sevřel, a když už jsem myslel, že je se mnou konec, prudce s ním máchl. Tác kovově zaduněl a motýl vzal druhou ránu o zeď. Ve spirálkách se snesl k zemi, kde jsem na něj ještě šlápl. Potom se začal náhle zvětšovat a nabývat lidské rysy. S hrůzou jsem odvrátil pohled. Panebože!

V sále přibývalo zkamenělých nehybných postav, zatímco smrtících motýlů zemřelo jen několik. Situace byla kritická. Medard se právě dostal až k podobizně svého praděda, který proslul jako velký cestovatel. Pod jeho obrazem visel skládací dalekohled, a také věc, která teď byla stokrát platnější než ten nejlepší magický meč. Síťka na motýly.

„Při velkém Limardovi, pradědovi mého rodu! Kupředu!“ zahalekal Medard. A vrhl se do reje plevelných vil, oháněje se síťkou ve vířivých obrátkách. Vzduch zhoustl smrtonosným svistem křídel i hučením drobné síťoviny. Jeden, druhý, třetí motýl skončili na dně sítě, další je následovali. Král se svou zbraní oháněl jako bájní bohové.

Uviděl jsem, že i Morgan popadl velkou naběračku a pustil se do boje. O okamžik později ji hodil přes půl místnosti a zasáhl motýla drápajícího se po královniných šatech. Beatrice výskla a chytila se za koleno.

Rozběhl jsem se a praštil tácem jednoho ze žlutých motýlků. Ozvalo se stříbrné bwooong; sotvaže dopadl na zem, proměnil se v omráčenou vílu. Rozhlédl jsem se, kde ještě hrozí nebezpečí. Právě včas, od stropu se na mě řítila hnědá můra. Věděl jsem, že jí neuteču, a tak jsem alespoň naslepo máchl tácem. Lehce se mu vyhnula, ale vzdušný proud ji smetl ze směru a ona narazila do stolu. Převrhl jsem na ni mísu s polévkou. S rozmočenými křídly se v ní bezmocně třepotala v kruzích. Vytřel jsem si z očí pot, ale žádný motýl nablízku nebyl.

Ohlédl jsem se a ustrnul. Za králem se odkudsi vynořila Iaithli. Během okamžiku se proměnila v hnědě tygrovaného přástevníka medvědího a zamířila na králův nechráněný zátylek. Neměl jsem šanci dostat se k němu včas, a tak jsem se jen díval, jak se blíží k jeho krku, aby jej proměnila v kámen. Vtom se odněkud objevil sněhobílý stín, Morgan! Skočil. Ozvalo se tlesknutí. Ten zvuk zazněl hrozivě hlasitě. Jako by utnul všechno ostatní. Lidé se zastavili, přestali křičet. Medard vítězoslavně přiklopil síťku plnou zmítajících se křídel na podlahu. Morgan stál za králem a usmíval se, ruce sepnuté jako při modlitbě. Víckrát už se nepohnul.

Když jsme se druhého dne loučili s králem, bylo nám smutno. Přeživší Makarasské víly seděly pod zámkem v nejhlubším vězení, obětavého Morgana nám to ale nevrátilo, stejně jako mnoho dalších. Zinkaiova pátrání po záhadách kolem Petra skončila ve slepé uličce a jeho domněnka, že to má něco společného s esencí Tůně, se neprokázala. Žádný z královských léčitelů nenašel lék na rakovinu a já jsem se učil žít s myšlenkou, že jsem rozšlápl pohádkovou bytost. V hloubi duše jsem cítil, jak se mě chvílemi začíná zmocňovat beznaděj.

Loučení s Utopií bylo o to smutnější, že jsme viděli své přátele nejspíš naposled. Nesměli jsme ale dlouho váhat, a tak když se objevila duha, vrátili jsme se domů.

EPILOG

Seděl jsem ve svém ušáku a díval se skrz skleničku koňaku na starobylé kukačky. Svět se změnil. Byl zlatohnědý – za zlatým oknem svítilo béžové slunce, ulice byly černé jako koks a moje okrové záclony by potřebovaly vyprat. Vlastně jsem je ještě nepral. Napil jsem se a sklenku odložil, aby se barvy vrátily. Zkusil jsem stesk spláchnout do žaludku s posledním douškem koňaku.

Když jsem sám, mám čas na přemýšlení. Spoustu času. Poslední týdny v Utopii mě neustále obklopovali lidé, v Pomezí mi to chybí. Z počátku jsem to ticho proklínal, ale zvykám si. Vlastně mi některé věci chybí strašně moc, nemůžu se ale věčně oddávat melancholii. Žít se musí dál. Zítra mi končí dovolená, budu se muset vrátit do práce. Určitě se hodně změnilo, vždyť jsem tam nebyl skoro dva měsíce. Taky se může stát, že tam přijdu a už to nebude moje práce… Dnes tam ale volat nebudu. Ještě ne.

Velká ručička hodin se přiblížila dvanáctce, zatímco malá ukazovala dvě.

Když jsem se před dvěma týdny vrátil, nenáviděl jsem celý svět. Nějak mi ale přišlo, že je to jen mrhání drahocenným časem. Petra jsem našel na jednotce intenzivní péče…

Od chvíle, kdy Péťa odešel, mi bylo smutno, cítil jsem se sevřený. Chodil jsem neklidně po pokoji, jednu po druhé bral do ruky jeho hračky. Sedal jsem v ušáku a prohlížel staré fotky. Byt byl plný stínů, neživý jako muzeum, a já si v něm připadal jako v kleci.

Velká ručička přeskočila na dvanáctku a malá vrátka se se skřípěním rozrazila. Čekal jsem, ale kukačka se neobjevila. Zato se z předsíně ozvalo škrábání na dveře – Baťa se vracel z venčení. Odešel jsem otevřít.

Do místnosti vběhl kokr radostně máchající kratičkým ocáskem. Začal mi skákat po nohách.

„No tak, prr! Prrrr, potvoro! Běda, jak mě shodíš!“ vřískal fousatý skřítek, který se zuby nehty snažil udržet na zádech kokršpaněla. „Vzpíná se, neřád!“ prohodil směrem ke mně.

„Ahoj, Wisky. Tak jak jste se dneska proběhli? Neobjevil se ten pitbul?“

„Objevil,“ zachechtal se skřítek. „A pochybuju, že by si ještě někdy na Baťáka dovolil.“

„Doufám, že to skončilo bez následků.“

„To záleží na tom, jaký následky máš na mysli,“ zasmál se Wisconsin do dlaní a víc už mi neprozradil.

Přešli jsme do kuchyně připravit si oběd. Byl jsem rád, že tu mám starého parťáka, i když stoprocentně věřit se mu nedalo. Pravda byla taková, že Wisconsin zůstal v lidském světě jako trosečník. Muselo ho sebrat, když po všem tom plánování, manipulování a cestování zjistil, že se nedokáže do Utopie vrátit!

Na jedné straně vzpomínal na nádherný kraj Zimních mlýnů, na starého hraběte, na to, jak chodívali se skřítčími kamarády lovit pulce, na straně druhé ho mezi lidmi držely vzpomínky, výčitky… a možná se za ta léta Pomezí stalo jeho domovem více, než si dokázal připustit.

Vyprávěl mi, jak se zpráva o porážce Netvora rozlétla naším světem jako blesk a spousta fatostí se přihrnula k Duhovému mostu. Mezi nimi i Wisconsin-Leelum. Když přistoupil až k začátku Mostu, zaplavily jej vzpomínky na Jamese a taky na to, co řekne otci, jestli se vrátí. Nedokázal to překonat. Rány byly příliš čerstvé. Alespoň nějaký čas musí ještě zůstat Wisconsinem, než najde odvahu a sílu znovu se stát Leelumem d’Sarrock, pánem ze Zimních mlýnů a Ječmenova. A tak mi prozatím zůstal na krku.

„Uděláme si kynutý knedlíky. Povidlový!“ vykřikl Wisconsin. „Jdu pro moučkovej cukr!“

Zavrtěl jsem hlavou. Ten skřítek byl na cukru závislý. Bůhví, jestli to nebylo jedním z důvodů, proč zůstal v Pomezí.

„Knedlíky budou, ale s vajíčkem a šunkou a se špenátem. A rajčatovou oblohou. To je rozhodně zdravější.“

„Ty seš teda kuchař. Chudák Péťa si musí řikat – zlatá školní jídelna,“ mumlal si a odplazil se nasypat Baťovi granule. Nikdy bych neřekl, že se Wisconsin s Baťou spřátelí. Spíš jsem se trochu bál, aby ho jednou kokr samou nedočkavostí nezhltl i s obědem.

A co se týče mého vaření, to nebyla pravda. Od chvíle, kdy se Péťa „zázračně“ probral v nemocnici z kómatu, měl hlad ne jako Vlček, ale jako vlk. A musím skromně přiznat, že mu moje domácí kuchyně jde k duhu.

„Wisky, nevíš náhodou něco o kukačce? Dlouho jsem ji už neviděl.“

„No, ehm, chm,“ uhýbal skřítek. „Jaký kukačce?“

Začal jsem bubnovat prsty na desku stolu.

„Jo, už vim. Už jsem si vzpomněl, Jáchyme. Já jsem ji oživil Péťovi pro potěšení. Takovej maličkej kukaččí golemek.“

„Nechceš mi snad říct, že –“

„Já za to nemůžu,“ bránil se skřítek. „Řikal jsem mu, ať si ji nebere do školy. Já ho zapřísahal!“

„Já tě přetrhnu, prťousi! Kolikrát jsem ti řikal, že tyhle věci do školy nepatří!“

„Ale Jáchyme. Víš, jak to má teď Péťa těžký. Dřou ho tam jak koně. Sotva přijde domů, doučuješ ho, co zameškal. Nemohl jsem si nevšimnout, že nejsi zrovna ideální učitel!“

Kysele jsem se na něj zašklebil. „Víš co? Mně připadá, že je to trochu jinak. Petr si musí zvyknout, že už není velký generál a megačaroděj Avan, ale jen obyčejný třeťák, kterému nejde matika.“

„Běda!“ zalkal skřítek. „Běda synu, kterého otec podceňuje!“

„Tobě běda, když nepřestaneš vyvádět hlouposti. Jestli najdu v jeho notýsku poznámku: Ohrožoval pedagoga golemem, tak jsi u nás dobydlel.“

„Ještě uvidíme, kdo s koho!“ ďábelsky se zachechtal Wisconsin a vyškrábal se Baťovi na záda. „Leť, můj věrný oři, odnes mě z tohoto nepřívětivého místa!“

Kokr vypoulil hnědé oči a vznesl se několik centimetrů nad podlahu. Věnoval mi velice vyčítavý pohled.

„Tak už dost! Za chvíli přijde Péťa a já pro něj ještě nemám oběd.“

Sotva jsem to dořekl, v zámku zarachotily klíče.

Užíval jsem si poslední volné odpoledne a hrál s Petrem stolní hokej. Skřítek poskakoval kolem a zaníceně povzbuzoval maličké plechové hráče. Byla to taková legrace, že jsme se za chvíli neudrželi, nechali hokej hokejem a škádlili Wisconsina.

Byl jsem rád, že dneska nemusíme do nemocnice. Léčili Petra ambulantně, ale pokaždé, když jsem tam s ním jel, dostal jsem hrozný strach, že si ho tam třeba nechají. Přestože se tvářil statečně, to samé nahánělo hrůzu i jemu.

Postup nemoci se prý zpomalil, ale nikdo nevěděl proč. Možná bych se měl míň ptát a víc věřit – jak mi radil Medard, když jsme odcházeli z Utopie. Dneska jsem si dovolil dobrou náladu.

Najednou se Baťa rozštěkal jako o život. Nepřestal, ani když jsem ho okřikl, a hrnul se do předsíně, kde začal skákat na vchodové dveře. Pohlédl jsem do kukátka a odběhl do obýváku. Za chvilku jsem byl zpátky a v pravačce držel nablýskaný meč. Kývl jsem na Petra, ať ustoupí za mě, prudce dveře otevřel a napřáhl se k bodnutí.

Stála tam. Opřená o stříbrného vlka. Nepohnula se, teprve za několik okamžiků jsem si všiml, jak je hubená a špinavá. Že z jejích šatů zbyly rozervané cáry. Že její propadlé oči jsou zavřené. Náhle se jí podlomily nohy a Vanda se svezla na zem. Při pádu udeřila hlavou o zeď. Stál jsem jako zkoprnělý a zíral na stříbrného vlka, který zkroušeně zakňučel.

Pokud člověk není opravdu hajzl, nemá v takové situaci na výběr. I když mě napadlo, že to na mě ta holka jenom hraje, nemohl jsem si pomoct. Odložil jsem meč a vzal ji do náručí. Byla lehká jako dítě a úplně prokřehlá. Její rty byly promodralé, celá se třásla.

„Péťo, napusť horkou vanu. Wisky, postarej se o tu stříbrnou mrchu. A ať to lítá!“

Zatím jsem Vandu odnesl na koberec a pořádně si ji prohlédl. Co tu jen může chtít? Je tak strašně špinavá a urousaná. A jak to, že je tak promrzlá? Vždyť za oknem už není po sněhu ani památky. Ať už je to jakkoli, má za sebou zajímavou cestu, usoudil jsem nakonec.

Z koupelny jsem vyhnal Petra i skřítka a přilil pěnu. Nezdržoval jsem se svlékáním a ponořil Vandu až po krk do pářící lázně. Houbou jsem jí začal omývat obličej. Trvalo několik minut, než se její řasy zachvěly a na mě se upřel ten nejmedovější pohled pod sluncem.

„Kurva!“ vykřikla, až mi zalehly uši.

„Neboj se. Jsi v bezpečí.“

Vanda sebou ve vaně mrskla, až se voda přelila přes okraj a šplouchla mi pod nohy. Bylo vidět, že se jí ulevilo, když zjistila, že není nahá. Ne že by roztrhané přilepené šaty moc zakrývaly, ale pro klid duše jí to, zdá se, stačilo.

„Přišla jsem…“ začala tiše.

„Vidím. A dřív než mi začneš vyprávět, jak je Pomezí krutý – ať už jsi o mně slyšela cokoli, změnil jsem se. Jestli na mě zkusíš nějakej podraz, vylítneš zpátky na ulici tak rychle, že ani nespočítáš, kolik jsi padala pater.“

Zablýsklo se jí v očích, ale ovládla se. „Rozumím.“

„Rozumím. Nic víc? Nechceš mi poděkovat, že jsem tě nenechal zmrznout?“

Sledovala mě těma očima.

„A teď proč jsi tady,“ posadil jsem se k ní a začal jí opět omývat obličej houbou, přitom jsem si dával pozor – kdyby začala sesílat zaklínadlo, stlačil bych jí hlavu pod vodu.

„Nemám kam jít. Venku je… je tam zima! Po čistém dobru a řádu ani památky. Málem jsem umřela, než jsem vás našla.“

„Hledalas nás?“

Kývla. „Můžu tu zůstat?“

„Zbláznila ses. Proč bych si tu měl držet takovou mrchu?“

Upřela na mě zoufalý pohled a chytila mě za zápěstí dřív, než jsem stihl ucuknout. „Zapřísahám tě, jestli mi nepomůžeš, moje svíčka zhasne. A nejen moje.“

„Jak to myslíš?“

„Ty sis ničeho nevšiml? Jak se v jeho blízkosti tříští sluneční paprsky? Jak ožívají barvy a vůně? Jak staré věci dostávají patinu a pohádkové knížky se samy otevírají?“

Šokovaně jsem na ni zíral. „Wisconsin?“

„Avan!“ zakvílela. „Něco uvnitř něj. Plevelné víly vytvořily mnohem víc, než si dokázaly představit, a Alyunouan nebyla jen Branou. Když Avan vypil její esenci, prostoupila jeho bytost.“

„Jak to můžeš vědět!“

„Sama mi to řekla, jak si myslíš, že jsem tě našla?“

„Ovládla ho?!“

„Splynula s ním, prolnula jeho duší. V Utopii mu dala nepoznanou sílu a i nyní zpomaluje nemoc. Avanova čistá duše je jako zesilující lupa, společně dokáží cokoli! Tvůj syn v sobě nosí střípek nové Utopie. Obklopuje ho fantazie, bez které nemůžu žít ani já, ani žádná jiná fatost. Je jako maličké sluníčko, které už hřeje a září.“

Zůstal jsem na ni zírat.

„Do Utopie se vrátit nemůžu a v Pomezí umřu. Dovol mi tu zůstat. Mám léčivou sílu, budu ho spolu s tebou chránit nejlépe, jak dokážu. Tak přísahám.“

V první chvíli jsem se nezmohl na odpověď. Seděl jsem u vany a díval se na kapky, jak jedna po druhé padají z houby a žbluňkají mezi její kolena. Hlavou mi proběhla spousta věcí. Myšlenky vířící jako hypnotické terče, emoce, strachy a hrozby, stres, zoufalství, vzpomínky. Cítil jsem slaboučkou vůni vanilky, jak se vznáší nad horkou vanou. A jak jsem tak mučil hlavu, klouzal jsem očima po ladných zaobleních i útlých částech a vlasech, nakonec jsem bezděky zamumlal: „Víš, že jsi moc hezká?“

Ušklíbla se a v medových očích zahrály plamínky: „Tak tohle na mě nezkoušej! Slíbila jsem, že budu chránit jeho. Žádný vaření, žádný mytí nádobí.“

Zarazil jsem se, protože mě zaskočila. Samozřejmě mi mytí nádobí ani nepřišlo na mysl.

Jako by mi četla myšlenky, medově na mě mrkla. V jednom koutku se jí usadil úsměv. „Víš co? Pro začátek mi můžeš umýt záda.“ A pak si přes hlavu přetáhla špinavou a potrhanou košilku. Houba šplouchla do vody, ztěžkla a pomalu klesala ke dnu. Byl čas začít zase žít.

A tak jsem zjistil, že budu muset koupit víc židlí a taky hromadu psího žrádla, protože už jsem neměl na krku jenom svého synka a Baťu, ale také tvrdohlavou plevelnou vílu, stříbrného vlka a věčně hladového skřítka. A abych nezapomněl, taky kukaččího golema, který poslán pro léčivé byliny suverénně prolétl zavřeným oknem.

Co se týkalo budoucnosti, alespoň v jedné věci jsem měl jasno – že v příštích dnech a měsících udělám všechno, abych Petra vyléčil. Budu to zkoušet znovu a znovu a tak dlouho, dokud nadobro nevyhrajeme. A taky jsem cítil velikou úlevu, že na to už nejsem sám.

Když se přiblížil večer, našel jsem Vandu klimbající v mém ušáku. Péťa jí seděl na klíně, měl pootevřenou pusu a dětsky chrápal. Díval jsem se na ni, jak jej objímá dlouhými prsty a tiskne k sobě. Díval jsem se dlouho, zatímco obloha hořela, v západu slunce se rozpouštěla duha a její odraz barvil oblaka do snových tónů. Vzbuzovalo to ve mně hlubokou lítost, jako když zaniká něco krásného. Něco, co se už nikdy nevrátí. A přitom to šimralo, jako když se v srdci rodí láska.

Pavel Renčín
Nepohádka

Ilustrace na obálce Hanna Gottschalk / Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 27. 3. 2026

ISBN 978-80-274-4953-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4954-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4955-2 (prc)