Zelený drak, karmínový lev

Lucie Lukačovičová

Před branou zázraků
Františka Vrbenská

Znění tohoto textu vychází z díla Zelený drak, karmínový lev tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Konektor XB-1 v Praze v roce 2015.

§

Text díla (Lucie Lukačovičová: Zelený drak, karmínový lev), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 3. 2026.

PROLOG
Malchut – Království

Je mi zima… – Proto jsou tu

mé rty. – Mám žal!… – Zadrž slzy…

– Umřu… Proto tolik květů

přinesls mi dnes… Té hrůzy!

— Juan Ramón Jiménez

Praha, 1584

Po stěnách pokoje tančilo světlo jediné svíčky. Bylo mdlé a slabé, přesto se Michael Sendivoj občas neklidně ohlédl, zda je okno opravdu důkladně zatemněno.

Na úzkém lůžku spočívala útlá snědá dívka, cikánka. Polák seděl vedle ní a v chabém přísvitu se snažil vyměnit jí zakrvácený obvaz na rameni, kde tělem pod klíční kostí prolétla šipka z kuše. Ruce se mu třásly únavou.

Kdybych měl čas, možná bych se mohl dostat k nějakým prostředkům, k něčemu, co by ji zachránilo, uvažoval horečně. Jenže… už není kdy. Jestli tu zůstanu, najdou nás. Zabijí ji. Tihle hrdlořezové by si nejspíš troufli na kohokoli, kdo by nám poskytl útočiště. A mne by možná zabili taky, záleží na tom, co ode mne chtějí. Cárem látky namočeným ve studené vodě přejížděl dívce po rozpálené tváři a šíji. Ať po nás jde kdokoli, to, co mám s sebou, jim nesmí padnout do rukou.

Cikánka se slabým zasténáním pootevřela víčka.

„Ty… neplakej…,“ vypravila ze sebe. Až v tu chvíli si uvědomil, že mu po tváři tečou slzy bezmoci a vyčerpání.

Černovláska mluvila trochu polsky, trochu česky, trochu německy a trochu italsky, vždycky se zvláštním přízvukem a slabou gramatikou. Ale nejvýrazněji vždycky mluvily její tmavé oči.

„Fiammetto!“ Sendivoj chtěl vykřiknout její jméno, ale zmohl se jen na šepot. Musím ji tu nechat, uvědomil si. Ani nebudu s ní, až dodýchá.

„Plamen… uhasne,“ usmála se cikánka mdle. „Jaký plamen… je věčný? Království… otevře brány.“

Držel ji za ruku a najednou mu bylo všechno jedno. Úkol od Bratrstva, vlastní život i všechno ostatní. Celá ta prokletá schránka s červeným prachem. S prachem, co mění cín a olovo ve zlato.

Nemám tu nic. Žádné léky, žádné tinktury. Jen ten zatracený rudý prach, za který bych si dost možná koupil polovinu českých zemí a kus Polska k tomu! K čertu s tím!

Roztřesenou rukou nalil do poháru poslední zbytek červeného vína. Třeba jí to alespoň trochu uleví. Chvíli se díval na hladinu nápoje.

Fiammetta se bolestně usmívala.

„Ať se Karmínový lev ztratí,“ šeptla. „Zelený drak hledá, Zelený drak nenajde tebe. Zelený drak… uštkne.“ Dívčin dech zněl čím dál sípavěji.

Polák chápal sotva třetinu jejích slov. A sám si připouštěl, že se ani příliš nesnaží. Pokoušel se přemýšlet. Zachránila mě v lesích, když jsem měl za patami pobudy, pracující kdo ví pro koho. Nejspíš pro vévodu Württemberka. Možná je Fiammetta jen cikánská vědma, kterou by kdekdo nejradši kamenoval…, ale pomohla mi, jako jeden vyhnanec pomáhá druhému. Provedla mě bezpečně do Čech, dostali jsme se až sem! Nesmí umřít! Už jednou mi pod rukama zemřel dobrý přítel! Znova už ne! Jenže já nemám nic, jen…

Sáhl do kabátce a vytáhl kulatou kovovou schránku. Rozšrouboval ji opatrně v půli. Na dně spočívala hrst jasně červeného prachu. Karmínový lev. Sen všech alchymistů.

Slyšel jsem o jakémsi Angličanovi, který měl podobný prach. Bělostný. Měnil jím kovy ve stříbro a během tří dnů s jeho pomocí uzdravil nějakého šlechtice z ošklivé plicní choroby, vybavil si Sendivoj matně.

Je to jen další alchymistická povídačka pro důvěřivé hlupáky. Nemá naprosto žádný rozumný základ, táhlo mu hlavou, zatímco sypal několik špetek rudého prášku do vína. Jsou to jen pověrčivé žvásty. Jenže… Jenže ani já nevím, jaké je skutečné složení Karmínového lva. Jde o nějaký nerostný prach nepodléhající ohni, nereagující s žádnými louhy… A ostatně – pokud bylo možné bílým prachem, „malým elixírem“, léčit nemoci, proč by „velký elixír“ nemohl zacelovat rány?

Podepřel Fiammettě hlavu a přiložil jí pohár ke rtům.

Uškodit už jí to nemůže. Zbytkem vína vypláchl zranění.

Pak už jen seděl. Hlava mu navzdory veškeré snaze chvílemi klesala, víčka se zavírala. Několikrát měl dojem, že neslyší Fiammettu dýchat. Pokaždé se s trhnutím probral a položil jí dlaň na hruď, aby se přesvědčil. Ale cikánčin mělký dech se dosud nevytratil. Dívka se držela života s divokou zarputilostí vlastní svému rodu.

Neměl bych tu být… Měl bych utéct… Ale únava spolu s nadějí mu neumožňovaly se zvednout. Párkrát se mu zdálo, že se na chodbě ozvaly kroky. Vrávoravě se pokoušel vstát a sáhnout po zbrani. Nicméně dveře zůstávaly zavřené a v domě panovalo ticho.

Nikdo nepřicházel. Vévodovi ohaři se ve městě nevyznají. Smečka pronásledovatelů se pozdržela.

Svíce na stole už téměř dohořela.

Náhlý pohyb na lůžku Sendivoje probral.

Fiammetta seděla a dívala se na alchymistu přítomnýma, bdělýma očima. Jasnýma, ale bez onoho děsivého, horečnatého lesku plného bolesti.

„Ty… žiješ!“ vyhrkl Polák v náhlé radosti.

Usmála se a přikývla.

„Ty unikneš za svítání. Ty opustíš Prahu,“ vysvětlila věcně.

„Musím tady někde ukrýt schránku,“ zavrtěl hlavou. „Nebo počkat, až někdo dorazí a vyzvedne si ji…“

Dívka mu položila prst na rty.

„S ránem vyjede posel, za ním hejno hladových, dychtivých krahujců. Ale sedlová brašna bude prázdná,“ pravila tiše.

„Co tím přesně chceš říct?“

„Fiammetta ti pomohla už předtím. Pomůže ti i teď.“

* * *

Dveře se s tichým vrznutím otevřely.

Silueta muže v tmavě zeleném plášti se vynořila z šera chodby přízračně tiše. Jediným pohledem příchozí přelétl místnost před sebou. Pokoj, zalitý kalným ranním světlem, byl prázdný.

Snědý muž v zeleném vstoupil dovnitř, obhlédl pohozené zakrvácené obvazy a krví zbarvenou vodu v misce. Konečky prstů se přesvědčil, že vosk svíce na stole už stačil vychladnout.

Prý k smrti vyčerpaný Polák a polomrtvá cikánka? Muž zavrtěl hlavou. Moji lidé nemají zjevně tak dobré oči, jak by si rádi mysleli. Na dva uprchlíky, kteří už by měli mít duši na jazyku, se ti dva dokázali vzpamatovat a ztratit obdivuhodně rychle.

Lehce strčil do okenice, která zůstala pootevřená. Jen přivřená zvenčí.

Naskytl se mu výhled na pražské střechy a stříšky, úzké uličky a do nich ústící změť průchodů a průjezdů.

Zřejmě přinejmenším ona utekla oknem. A jestli on odešel dveřmi, pak ten podezřelý jezdec, co s úsvitem vyrazil tryskem z brány, byl skutečně Sendivoj. A byl pronásledován. Strhl na sebe pozornost důvěřivých honicích psů, na jejichž bystrost můj pán tolik spoléhal. Hezký tah.

Upravil si zelený plášť na ramenou.

Zjevně u sebe tu schránku nemá. Ta dívka se nesmí dostat mimo městské hradby!

* * *

„Na této půdě nebylo lužickému bohu Radegastovi (…) obětováno více lidí, než dnes rok co rok padne za oběť modle alchymie, kameni mudrců. A tak jako lužickým bohem pohlcené oběti končily v jeho ohnivém břichu, zardousí tvůj duch, ďábelský Trismegiste, všechny, kdo se ti dostanou na dosah, ať již dnes, nebo v budoucnu.“

— Gustav Meyrink: Mnich Laskaris

Preludium pro Fiammettu a Sendivoje:
Nedaleko Drážďan, před několika týdny

Někdy je lepší nevidět to, na co se člověk dívá.

Polák Michael Sendivoj se právě s široce otevřenýma očima snažil nevidět. Myslel na vítr, který skučel za okny opuštěného domu, který mu momentálně poskytl útočiště.

Myslel na krásný dům ve Skotsku, ve městě Baile nam Feusgan, které Angličané nazývali Musselburgh. Na nápis, který trochu marnivě nechal jeho dobrý přítel vytesat do stěny svého obydlí: Alexander Setonius villam hortos et haec suburbana aedificia fundavit exstruxit ornavit… Neboli: Alexandr Seton založil, postavil a vyzdobil tento venkovský dům…

Na čas, který Michael spolu s hostitelem strávil přemítáním nad nejrůznějšími učenými spisky i nad budoucností Bratrstva. Pokoušel se na chvíli si vsugerovat, že je znovu tam, ve vzdáleném Skotsku, daleko od všeho, co se děje.

Pak ho slabé zasténání jeho společníka donutilo vrátit se do skutečnosti.

Sendivoj se skláněl nad zmučenou troskou, která bývala Alexandrem Setonem.

Ačkoli se Michaelovi podařilo ošetřit vykloubené paže, zachráněný vězeň na tom nebyl dobře.

Seton byl mučen nejprve zavěšením za paže v okovech, a pak natahováním na skřipec. Skutečnost, že zavěšení je považováno za lehčí formu tortury, považoval Sendivoj za značně ironickou. Slyšel od lidí, kteří jí byli vystaveni, o bolestech v hrudi a v břiše, v zápěstích a v pažích. O pocitu, jako by se veškerá krev nahrnula do rukou tak, že měli dojem, že jim musí odkapávat zpod nehtů a sáknout póry v pokožce.

Na následky skřipce se teď mohl podívat zblízka. Svaly a vazy potrhané do takové míry, že se Seton nemohl postavit na nohy, ani zvednout ruku. V jednom nadloktí měl dokonce zlomenou kost, kterou se Michaelovi podařilo srovnat, dokud byl nešťastník v bezvědomí, a upevnit do dlahy. Michaelova představivost mu chvílemi podsouvala, jak asi zní zvuk napínaných a trhaných tkání, ačkoli nikdy nic takového doopravdy neslyšel. Trnuly mu z toho zuby.

Alexandr měl krom toho strhané nehty a scházely mu dva prsty na levé ruce. Snad proto, že jeho mučitelé považovali pravou ruku za dostatečnou k provádění transmutace kovů, jejíž tajemství se z Alexandra snažili dostat.

Sendivoj si nedokázal představit člověka, který by se v tomhle stavu vůbec dokázal pohybovat v alchymistické kuchyni, natož tam cokoli dělat. I kdyby měl pomocníky. Možná si už jen chtěli na svém zajatci vybít vztek, napadlo Poláka mimoděk. Protože Alexandr byl sice znalcem světského i církevního práva a alchymie, ale olovo ve zlato proměnit nedokázal. Ani to nikdy netvrdil. To jenom saský kurfiřt si to ve své zběsilé touze po žlutém kovu nechtěl nechat vysvětlit.

Michael sebou trhl, když dřevěné trámy domu zapraskaly pod náporem větru.

Hlad po zlatě. A slepota. Stejný zdroj utrpení jako u honů na čarodějnice. Pořád totéž, dokola a dokola a dokola…

Michael Sendivoj ze Skorska, polský šlechtic a alchymista, sám sebe považoval za muže schopného se dobře ovládat. Značně to usnadňovalo společenský život a zajišťovalo obecnou oblibu u význačných lidí, kteří ho rádi zvali a hostili. Ale teď nevěděl, jestli plakat, nebo běsnit.

Ačkoli měl, jako všichni členové Bratrstva, slušné znalosti medicíny a lidského těla, nyní se cítil v koncích. Nevěděl, jak příteli dál pomoci, potřeboval by skutečného odborníka. Kdo by s tímhle dokázal něco udělat? uvažoval horečně. Možná Maharal? Nebo Tadeáš Hájek. Jenže oba jsou v Praze!

Nebyl si jistý, jestli Seton vyvázne bez doživotního zmrzačení. Měl podezření, že tím, jak Alexandra vezl na koni, mu ještě víc ublížil. Vždyť prchali prakticky noc a den. Kolem se zvolna stmívalo a venku se stahovalo na déšť, který snad skryje jejich stopy.

Jenže co jsem měl dělat? Myšlenky mu bezcílně vířily hlavou. Měl jsem jednu jedinou příležitost. Nedokázal jsem ho tam nechat, chodit kolem a čekat na posily. Veškerá další pomoc je mimo dosah. Potřebujeme urazit co největší vzdálenost co nejrychleji.

Další Alexandrovo zasténání bylo hlasitější a vězeň otevřel oči.

„Musím… ti předat zprávu… od Bratrstva,“ zašeptal sotva srozumitelně.

Michaela v tu chvíli máloco zajímalo méně. Ale Seton ze sebe vyrážel útržky vět tak naléhavě, že ho nebylo možné zastavit.

„Popel svatého Lazara, relikvie… z kláštera brigitek ji ukradl žhář najatý Římem. Před deseti lety. Teď jsme zjistili, že schránka je v Římě, v domě arcibiskupa Schönenberga. Ale ten neví, co má… kulatá stříbrná schránka, velká tak do dlaně… červený prach, co mění olovo ve zlato. Získej ho. Spěchej. Musí se dostat do Prahy… Popel svatého Lazara… Karmínový lev.“

Polák opatrně položil příteli ruku na čelo: „Samozřejmě. Získám ho. Ale nejdřív tě dostanu do bezpečí. Zítra seženu vůz. Teď odpočívej. Odpočívej.“

Sendivojovi se chtělo nahlas klít, ale neodvažoval se ze strachu, že ho někdo uslyší. Dům stál sice na samotě, ale Polák věděl, že prozatím sice unikli, ale vyhráno ještě zdaleka nemají. Žádné viditelné světlo a žádný povyk! Jen tak si mohl být jistý, že pozornost náhodného kolemjdoucího se neobrátí ke strašidelně vyhlížejícímu a zdánlivě opuštěnému stavení.

Tak Alexandr ve skutečnosti věděl o esenci, která proměňuje kovy! Nedokázal ji sice vyrobit, ale věděl, kde se nachází. Tušili to jeho věznitelé? Nebo je to krutý žert osudu? Morbidní náhoda, že Setona zadrželi kvůli tajemství transmutace ve chvíli, kdy pátral po reálných možnostech, jak ji uskutečnit?

Ztýraný učenec jako by se vyčerpáním zhroutil do sebe. Michael mu opatrně podržel u rtů pohár s vodou, pak důkladně zakryl okno a ve zvolna temnějícím pokoji zažehl svíčku. Měl pocit, že Alexandrovi se vytrácí světlo z očí stejně rychle, jako mizí poslední sluneční paprsky z oblohy. Mohl jen sedět. Bdít. Čekat. Přemýšlet. Karmínový lev, Karmínový lev…

Karmínový lev.

To byla poslední slova Alexandra Setona.

Téže noci, o několik hodin později, zemřel.

Řím, téhož roku

Zloděj vstoupil do domu hlavními dveřmi. Služebnictvo se mu uctivě klanělo a všechny prostory se mu zdály otevřené.

Michael Sendivoj si udržoval příjemný společenský úsměv a jistotu někoho, kdo na hostinu v jednom z nejhonosnějších sídel v Římě přece zcela samozřejmě patří. Byl ostatně šlechtic. A vítaný host, kterého dokonce hostitelka musela přemlouvat, aby přišel, protože je jinak velmi zaneprázdněný.

Sendivoj nebyl nijak uhrančivě krásný muž. Hnědé vlasy měl pečlivě zastřižené a trochu ustupující, takže odhalovaly vysoké přemýšlivé čelo. Ačkoli mu ještě nebylo dvacet, vypadal a dokázal působit starší – a záměrně tak činil, aby mu bylo nasloucháno s větší vážností.

Dokázal se vkusně oblékat a přirozeně mile a zdvořile se chovat i ve chvílích, kdy mu to zrovna nebylo ani v nejmenším po chuti. Jako právě teď.

„Dobrý večer,“ hluboce se uklonil hostitelce. „Vidím, že v domě svítí všechny svíce, aby vyniklo, jak jste půvabná.“

Mladičká rusovláska se polichoceně usmála a koketně pohodila hlavou: „Jsem ráda, že jste přišel.“

„Pouze kvůli vám,“ znovu se uklonil, tentokrát jen lehce. To se ti to utrácí za svíce a víno a dobré jídlo, když to není z tvého, pomyslel si. Snažil se odhadnout, odkud zrzka pochází. Italsky hovoří jako rodilá mluvčí, nějaké slušné vychování zjevně taky utrpěla… Nejspíš několikátá dcera jednoho z menších venkovských šlechticů. Dost možná je v Římě s tichým souhlasem své rodiny. Zdalipak jí cena za všechen ten přepych přijde přijatelná? Nic z toho, o čem přemítal, nedal ani v nejmenším najevo.

„Zatančíme si?“ navrhl spiklenecky a provedl elegantní riverenzu, když viděl, že se blíží další urozený host a podle lehkého nakrčení dívčina obočí odhadl, že rusovláska nechce s dotyčným mluvit. Zrzka úklonu opětovala. Polák naznačil polibek na vlastní ruku, hostitelka také přitiskla rty na svou dlaň a vložila útlou ručku do jeho, aby se oba polibky spojily.

Vyšli na parket.

„Můj zachránče,“ zasmála se, čímž Sendivojův odhad o nevítané společnosti potvrdila.

Chvíli se spolu pomalými kroky sunuli sálem při vcelku nudné a konvenční pavaně. Michael musel uznat, že se rusovláska velmi hezky směje. O to hůř se cítil. Z toho, v jaké situaci je ona. Z toho, v jaké situaci je on sám.

Když hudba na chvíli utichla a hostitelka mávla na hudebníky, rychle se omluvil a odspěchal. Tušil, že dívka žádá o svižnou gagliardu a neměl v úmyslu se před ní natřásat jako načepýřený kohout. A pokud měla zrzka v oblibě la voltu, tím spíš chtěl zmizet. La volta byla považována za nemravný až skandální tanec a Michael ho sice ovládal, ale nechtělo se mu tu rozmarnou krásku zvedat při otočkách do výšky, až by jí byly vidět střevíčky a lem spodniček. Ani nemluvě o tom, že by při téhle figuře měl zajet rukou pod spodní okraj jejího korzetu, aby dívku snáz zvedl. Ne, nepřišel sem proto, aby dělal dojem na tohle okouzlující děvče, které si pravděpodobně nechávalo udělit rozhřešení za své poklesky od téhož starého preláta, s nímž se těch poklesků dopouštělo. Od muže, jemuž patřilo všechno to bohatství kolem. Od trevírského arcibiskupa Schönenberga.

Polák se chopil příležitosti a začal obcházet jednotlivé hosty, aby je pozdravil. Respektive obcházet dům. Všechno obhlédnout a zajistit si, že jeho přítomnost budou všichni vnímat, ale jen jako neurčitý šum, o nic výraznější než tóny klavichordu, flétny a violy da gamba.

„Promiňte, pane,“ oslovil ho opatrně sluha. „Je zde nějaký muž, který si s vámi přeje hovořit. Ale nepovažuje za vhodné vstoupit dovnitř, protože nebyl pozván. Představil se jako signor Lunetta.“

„Možná má jen cestu okolo a chtěl mě pozdravit,“ usmál se Polák. „Promluvím s ním venku, nechci jeho zdržovat a naši půvabnou hostitelku zatěžovat.“

S tím se svižným, ale neuspěchaným krokem vydal z hlavního sálu po schodech dolů k předpokojům. Sluha ho doprovodil, ale pak ho s diskrétní úklonou zanechal ve společnosti příchozího.

Lunetta se pochopitelně ve skutečnosti jmenoval úplně jinak, Michael nevěděl jak a vědět to nechtěl. Označení Lunetta neboli Srpek odkazovalo k jeho spřízněnosti s polskými šlechtickými rodinami známými dohromady jako Ostoja, které měly v erbu dva od sebe odvrácené srpky oddělené křížem v rudém poli a jako klenot černou dračí hlavu chrlící oheň. Michael několikrát uvažoval, jestli s ním Srpek není nějak příbuzný, ale nikdy po tom nepátral.

Byl to zvláštní člověk. Ne snad zvláštní svým vlivem, majetkem nebo zjevem. Měl světlé vlasy a modré oči, které pozorovaly okolní svět s určitou přímostí a nezáludností. Čím vynikal, nebylo od pohledu patrné. Šlo o dokonalý hudební sluch a především o zarputilou nevíru v Boha.

Lunetta sloužil Bratrstvu k poskytování alibi a těžko by kdo našel chladnokrevnějšího křivopřísežníka. Modrooký dokázal lhát s rukou položenou na Bibli i na kříž, aniž by shrbil záda, aniž by sklopil víčka, aniž by se mu zachvěl hlas.

Pokud dal svoje osobní čestné slovo, vždy je dodržel a byl naprosto spolehlivý. Ale s náboženstvím, které pro mnoho členů Bratrstva představovalo duchovní oporu, zacházel jako s nejhorší tmářskou pověrou.

Některé to zaráželo, ale nikdo mu to neměl doopravdy za zlé. Lunetta měl být živoucím důkazem svobody smýšlení, kterou Bratrstvo hlásalo a skrytě se jí oddávalo, když už to na veřejnosti nebylo možné.

„Dobrý večer, signore,“ pozdravil ho Michael zdvořile.

„Dobrý večer, pane Sendivoji.“ Srpek veškerým svým vystupováním působil tak čestně a otevřeně, až Poláka bodlo u srdce pokaždé, když s ním musel mluvit. Pokaždé, když se mu Lunetta podíval zpříma a bez obav do obličeje. Jako někdo, kdo nemá co tajit.

„Děkuji, že jste přišel.“ Sendivoj si odkašlal.

„Osaměli jsme,“ pousmál se křivopřísežník pohotově, „neztrácejte čas, ať vás někdo v sále nepohřeší.“

„Budu možná později potřebovat vaši pomoc s přípravou další cesty,“ dodal Sendivoj. „Míním jet přes benátské území na sever, a pak přes Stuttgart.“

„Připravím, co bude potřeba,“ ujistil ho Lunetta.

Michael Sendivoj přikývl. Nepochyboval, že modrooký všechno zařídí a s klidem v duši dosvědčí a odpřísáhne, že během dneška byli spolu v předpokoji a rozmlouvali, kdyby se kdokoli kdykoli ptal.

S tím zanechal Lunettu na místě a prosmýkl se do části arcibiskupova domu, kde rozhodně neměl co pohledávat.

Zdálo se, že štěstí mu přeje. Rusovláska si dopřávala natolik velkou slavnost, že zaměstnala veškeré služebnictvo, každého, kdo jen měl ruce a nohy.

Polák našel schodiště dolů, které hledal. Od jedné z dlouhých voskovic na chodbě si zapálil vlastní nevelkou svíčku, kterou si přinesl a o níž věděl, že z ní příliš neodkapává vosk. Tam, kam mínil sestoupit, panovala naprostá tma.

Zastavil se u masivních dveří a vylovil svoje osvědčené šperháky, dosud pečlivě ukryté v oděvu a omotané látkou, aby necinkaly. Postavil svíci na římsu a chvíli se lopotil se zámkem. Při sebemenším šramotu v okolí strnul a naslouchal. Ale nikdo se neblížil, žádné hlasy ani kroky. Nahoře v domě hrála hudba a hosté tančili.

Konečně se ozvalo vytoužené cvaknutí.

Sendivoj si pomalu a opatrně otevřel, proklouzl přes práh a zavřel za sebou.

Sklepní místnost bez oken vypadala vskutku jako pokladnice ukazující sběratelskou vášeň a nábožný zápal svého majitele. Všemu vévodil masivní kříž posázený drahokamy, který obklopovaly nejrůznější relikviáře ze zlata a stříbra, v nichž byly uchovávány ostatky svatých.

Na vyřezávaných truhlách a stolcích stály jemně tepané skříňky ve tvaru chrámů, paží či nohou. Průhledné štíhlé nádobky, podpírané kovovými figurkami andělů, určené k vystavování prstních kůstek. Složitý medailon a v něm údajně uložený pravý trn z Kristovy trnové koruny.

Kdyby byly pravé všechny, co jich je po světě, pomyslel si jízlivě polský alchymista, vydalo by to množství trnů nejspíš na slušné houští, které by zvládlo obrůst Pražský hrad. O počtu spodních čelistí svaté Anežky a hlav svatého Jana Křtitele, o nichž se doslechl, že jsou na prodej, raději příliš nerozjímal.

Neměl mnoho času, malá svíčka hořela rychle.

Systematicky procházel všechna zákoutí, dokud nenašel, co hledal.

Taková maličkost. Taková nezdobená, obyčejná věc. Sendivoj sevřel ruku kolem prosté kulaté schránky. Doufal, že pocítí nějaké zadostiučinění, ale nic takového se nestalo. Jen se mu znova vybavila tvář k smrti zmučeného Setona. Pomalu vydechl. Pak rychle schoval svou kořist do taštice u pasu, kterou z valné části zakrýval krátký módní pláštík nošený přes jedno rameno.

Polák se protáhl ven, aniž si všímal ostatních relikvií. Napadlo ho, že kdyby předem věděl, jak přesně schránka s Karmínovým lvem vypadá, mohl si nechat udělat kopii a prostě je vyměnit. Ale na to neměl čas a Setonův popis prostě nebyl dostatečně podrobný.

Zloděj za sebou opatrně zavřel a po chvíli soustředěného úsilí zase zamkl. Zhasil svíci, vyplížil se po paměti po schodech nahoru. Rozhodl se, že ještě na chvíli překoná svou nechuť a bude milý a společenský. Pak se nechá někým doprovodit ven a ke kočáru, aby ho viděli odjíždět. Aby nemohlo být pochyb, že Michael Sendivoj v průběhu celého večera nebyl ani na chvíli sám. S trochou štěstí bude při tak rozsáhlé sbírce relikvií trvat hodnou chvíli, než ztrátu někdo zjistí. Schönenbergova rusovlasá milenka nevypadala jako ten druh osoby, který by se denně chodil kochat ostatky svatých. A Schönenberg sám má určitě plné ruce práce v trevírské diecézi. Dost možná uplynou měsíce, než si někdo všimne, že něco schází. Popel svatého Lazara. Karmínový lev.

Stuttgart, téhož roku

Sendivoj minul zdi Stiftskirche i hlučné tržiště. Jeho kůň se už sotva vlekl a Stuttgart byl konečně bezpečným místem, kde bylo možné se na delší čas zastavit a odpočinout si. Pak bude muset dál. Do Prahy.

Chvílemi měl dojem, že se schránka s Karmínovým lvem začíná žhavit a propalovat se mu látkou až na kůži. Rychle tu představu zahnal.

Altes Schloss, neboli Starý zámek, byl vcelku působivá budova obklopená vodním příkopem. Obzvlášť díky ambiciózní přestavbě, ve které se zdejší vládce rozhodl pokračovat a navázat na úsilí svého předchůdce. Nad bránou se vyjímal malovaný rodový erb, troje černé jelení paroží.

Nemohlo být pochyb, že stuttgartský pán, vévoda Württemberk, přijal Poláka nad očekávání přívětivě. A Sendivoj byl nadmíru vděčný. Tedy až do okamžiku, kdy padla věta:

„Nesmírně by mě potěšilo, kdybyste mi předvedl něco z tajného alchymistického poznání. Říká se o vás, že jste moudrým adeptem vysokých umění.“

Polákovi ztěžkla výborná večeře v žaludku.

„Obávám se, že pověsti značně přehánějí,“ bránil se. „Umím sotva pár jarmarečních triků, nic, co by mohlo zaujmout muže tak světaznalého a vzdělaného jako jste vy.“

„Musím na tom trvat,“ usmíval se vévoda. „Řekněme, že by to mohla být vhodná a příjemná kratochvíle! Jsem zvědavý! A vlastním i vcelku dobře vybavenou alchymistickou dílnu. Můžete alespoň jako znalec vyzkoušet, zda je opravdu radost v ní laborovat.“

Netušil jsem, že Württemberk holduje alchymii, uvědomil si Sendivoj. Odkdy? Jsem tak špatně informovaný, nebo jde o nějakou jeho novou zálibu a rozmar? Vždycky vypadal, že ve volném čase se leda tak dává na modlení.

„Opravdu není moc co k vidění,“ pokusil se ještě vykroutit.

„Jsem nenáročné publikum,“ odbyl ho vévoda. „Pojďme.“

Sklepní místnost připomínala Polákovi trochu tu, ve které nedávno kradl. Nebo ještě lépe kobku. Temnou, chladnou kobku, ze které málokdo vyjde živý.

Ale když se rozhlédl, musel uznat, že vybavení je prvotřídní a Württemberk do něj musel investovat celé jmění.

Skromně si vybral základní ingredience a rychle vymýšlel, čím by svého hostitele zaujal – ale zase ne příliš.

„Tento louh se má pozoruhodně k železu,“ vykládal vévodovi zdvořile. „Jak vidíte, útočí-li plnou silou na kov, železo se obrní… pohleďte, vzniká vrstva… ano, tak… a přes ni již dále železa neubývá. Ačkoli voda obvykle rozmělňuje a oslabuje substance, v tomto případně posiluje a oživuje, jako by se žíznivý člověk napil.“

Připravil si ředěnou kyselinu a vložil do ní jiný kousek železa.

„Tentokrát, můj pane, je železo pohlceno,“ okomentoval výsledek.

„To je fantastické! Tak málo stačí, aby byl výsledek zcela rozdílný! Voda, obyčejná voda!“ liboval si Württemberk. „Jak velké zázraky se někdy skrývají ve skromném hávu. To je nepochybně jedno z pravidel vysokého umění.“ Významně pohlédl na Sendivoje, který se cítil čím dál víc nesvůj. „Pokračujte, příteli, prosím!“ vybízel ho stuttgartský pán.

Polák jen rozpačitě přikývl. Nenapadalo ho, jak se z celé situace vyvléknout. I kdyby v sobě našel dost drzosti, aby další pokus odmítl uskutečnit, nebyl si vůbec jistý, jaké závěry – a následky – by z toho hostitel vyvodil.

Když už měl připravenou kyselinu dusičnou, zahřál ji a vhodil do ní stříbrnou minci. Mlčky sledoval, jak se kov rozpouští. Nezadržitelně. Neúprosně.

Zatímco odpařoval roztok, dával si zcela reflexivně pozor, aby se nenadýchal výparů. To byla vždycky ošemetná část práce v alchymistické kuchyni a nejeden adept tajných nauk se už tímto způsobem zvládl připravit o život, ať již postupně a nenápadně, nebo náhle.

Po chvíli Sendivoj dramaticky pozvedl nádobku s výsledkem:

„Hle, lunární louh neboli dusičné žíravé stříbro!“

„A co to dokáže?“ zajímal se Württemberk. Záblesk dychtivosti v jeho očích se Michaelovi ani v nejmenším nezamlouval.

„Léčil jsem s jeho pomocí novorozené děti,“ opáčil. „Některé nemoci lze zastavit kapáním roztoku do očí.“

Ano, tenhle přípravek není vždycky úplně dobře snášen, táhlo mu hlavou. Může v očích způsobit zánět. Ale dává alespoň nějakou naději dětem lehkých žen, které jsou prolezlé pohlavními chorobami, z nichž leckteré se přenášejí na nešťastný plod jejich bídného života.

„Pozoruhodné!“ zajásal hostitel, ale jeho zájem trochu ochladl.

Jakmile Sendivoj připravil roztok, Württemberk zvědavě chňapl po nádobce. Ve své neopatrné dychtivosti si trochu obsahu vylil na ruku. Zkoušel ji otřít kapesníkem, ale následkem byly černé skvrny, rozmazané všude kolem.

Ať dělal, co dělal, ať se snažil umýt si ruku ve vědru s vodou, jak chtěl, podivná hrozivá černá kresba mu zůstala.

„Ach ano, také barví. Velmi důkladně,“ podotkl Polák a potlačil úšklebek. „Nelekejte se. Časem se barva ztratí, jen nejde umýt hned ani snadno. Ale lunární louh lze díky tomu používat k barvení látky nebo vydělané kůže. Třeba přes šablonu, aby vznikly žádoucí ornamenty.“ Nechtěl, aby hostitel zbytečně zpanikařil. A ve směsi s okrem je lunární louh základem pro stříbřitou sklářskou lazuru, dodal v duchu. Ale už teď jsem mu toho navykládal víc než dost.

„Jsem již velice unavený,“ pronesl zkroušeně a omluvně. „Musím vás požádat, abyste mi prominul, že se potřebuji odebrat na lůžko.“

„Ale jistě, jistě,“ propustil ho mávnutím zčernalé ruky vévoda. „Zítra si promluvíme.“

* * *

Druhý den u společného oběda měl Württemberk jemné kozinkové rukavičky.

Michael Sendivoj byl unavený a nevyspalý. Během dopoledne se mu dařilo zůstávat v pokoji pro hosty a jakémukoli kontaktu se vyhnout, ale dost dobře nemohl odmítnout dělat hostiteli společnost při poledním jídle.

Zvažoval, že by předstíral nemoc, ale to by měl vévoda záminku bránit mu v odjezdu. A Sendivoj se zvolna vzdával myšlenky na odpočinek ve Stuttgartu. Čím dál víc si přál být zase na cestě, na zapadlé opuštěné cestě daleko od lidí.

„Říkal jsem si,“ nadhodil opatrně, „že vás už dál nebudu zatěžovat a vyrazím dál.“

„Kam že jste to měl namířeno?“ zeptal se vévoda nenuceně.

„Do Bavorska,“ zalhal Michael se stejnou společenskou lehkostí, ale pohled pro jistotu upíral do talíře, na němž se nacházela kaše z hovězího masa, která úžasně voněla sladkým vínem, medem, rozinkami, mandlemi, skořicí, zázvorem, pepřem a šafránem.

„Co kdybyste se naopak pozdržel?“ navrhl hostitel. „Není přece kam spěchat. Ocenil bych oduševnělou vzdělanou společnost. A byla by škoda, kdyby moje alchymistická dílna zela prázdnotou, nemyslíte? Nepochybujte o tom, že bych vás zahrnul poctami…“

Zahrnul poctami, pokud bych třeba zvládl tajemství transmutace? Nebo kdybych to zdatně předstíral? pomyslel si Polák. Co to má vůbec znamenat? Pořídil si alchymistickou kuchyni a teď do ní zavře prvního alchymistu, co půjde kolem?

Věděl, že to není pravděpodobné. Sendivojovo jméno už mělo ve světě jistý zvuk v souvislosti s naukami Herma Trismegista.

Nebo hůř. Württemberk zjistil, že jsem vyrval Setona z žaláře saského kurfiřta. A předpokládá, že znám Setonovo domnělé tajemství. Michaela polil studený pot. To snad přece ne! Mezi zdejším a saským pánem nepanuje momentálně přátelství ani porozumění. Proto jsem se tu odvážil zastavit. Kurfiřt by se jen sotva chlubil tím, že nechal uvěznit skotského šlechtice. Navíc bezdůvodně nebo jen pod velmi chabou záminkou. A že ho pak ještě nedokázal uhlídat. Saský vládce může tušit, že jsem Setonovo zmizení zařídil já. Ale neodvážil by se mě oficiálně nařknout nebo otevřeně pronásledovat. Ne mimo hranice svého území.

Dovnitř vstoupili sluhové s dalším chodem, kterým byly veverky v černé omáčce a zvěřina, kterou si hostitel zjevně mohl dovolit jíst. Jenže jak se otevřely dveře, Sendivoj si všiml dvou strážných v honosné uniformě, kteří stáli z vnější strany každý po jedné straně veřejí. Byl si jistý, že když vstupoval, tak tu ještě nebyli.

„Opravdu musím odjet,“ prohlásil Polák naléhavě, sotva se trochu vzpamatoval. Na stole se mezitím objevily figurky zvířat a napodobeniny rostlin z cukru. Vévoda rozhodně dával okázale najevo své pohostinství, ale host neměl na drahý cukr chuť ani v nejmenším. „Moji přátelé v Bavorsku by mě postrádali, dělali by si starosti, jestli se mi cestou něco nepřihodilo.“

„Můžete jim napsat dopis,“ odtušil vévoda líně. „Třeba hned po obědě. Aby věděli, že jste v pořádku, že jste u mne hostem.“

Ve tváři mu probleskla nevole nad tím, že jeho přání není splněno okamžitě a bez námitek. Nevole, která se u mocných mužů mohla rychle změnit v hněv.

On mě tu vážně nechá uvěznit, pokud se budu vzpírat, došlo Sendivojovi. Zbytek oběda nechal téměř netknutý. Řeč raději odvedl k všeobecným banalitám, aby vévodu zbytečně neprovokoval a zároveň aby neseděli u stolu v trapném tichu.

„Mohli bychom se odpoledne bavit dalšími pokusy,“ navrhl Württemberk, když dojedli a odebrali se do hudebního salonku. Než se mohl Michael opět začít vymlouvat, ozvalo se zaklepání a do místnosti nahlédl sluha.

„Promiňte, že ruším, pane,“ pronesl zdvořile, „ale nechal se ohlásit jakýsi mladý pán z Polska a žádá, abyste ho přijal. Jmenuje se Lucjan Walery Ostoja.“

Michael marně přemýšlel, zda mu to jméno něco říká. Kdo to může být? Co tady dělá? Proč sem přijel?

„Uveď ho,“ přikázal vévoda stroze.

Sluha s úklonou odešel a Württemberk se pátravě zadíval na Sendivoje. „Váš příbuzný?“ zajímal se.

„Svého druhu,“ odvětil alchymista opatrně. „Ostoja je skupina většího počtu rodin, které sdílejí barvy a erb…“ Úmyslně vykládal pomalu a rozvláčně, aby nemusel říct nic konkrétního a neohrozil tak pozici, z níž by neznámý příchozí mohl chtít vystupovat, ať už byla jakákoli.

Pravděpodobně opakoval jen to, co vévoda v rámci přehledu o polské šlechtě stejně věděl. „Ačkoli mezi sebou jednotlivé rody nejsou pokrevně spřízněné a nijak často se nespojují sňatkem, jsme vlastně všichni příbuzní.“

Pak se otevřely dveře a vysoký modrooký polský šlechtic se uklonil před vévodou.

Sendivoj vynaložil nemalé úsilí na to, aby zachoval neutrální výraz. Lunetta!

„Buďte zdráv, pane. Co vás přivádí?“ otázal se Württemberk.

„Jsem zrovna na cestách a považoval jsem za svou povinnost vyjádřit vám soustrast nad smrtí vaší ženy Uršuly,“ sdělil mu křivopřísežník uctivě.

„Už je to téměř rok,“ vévoda si povzdechl a pokynul příchozímu, ať se posadí.

„Rád bych se za ni pomodlil a nechal sloužit mši ve Stiftskirche,“ svěřil se modrooký tak upřímně a bezprostředně, že i Sendivoj na chvíli zapomněl, proč je právě od Lunetty takové prohlášení bezobsažné. „Setkal jsem se s ní jen jednou, ale byla to nesmírně vlídná a vzdělaná žena.“

Alchymista mlčky sledoval, jak se Württemberkův nevrlý panovačný výraz mění v masku hlubokého smutku.

* * *

„V Římě se mi doneslo, že Württemberk se po smrti své manželky dost stáhl do sebe. A začal se velmi zajímat o alchymii. Dost možná se pro něj stala posedlostí.“

Lunetta se nedbale opřel o rám dveří. „Napadlo mě, že byste sem raději neměl chodit, ale už se mi nepodařilo dostihnout vás na cestě.“

„Dobře, že jste tady.“ Sendivoj polkl. „Obávám se, jestli Württemberk nezjistil, jakou roli jsem hrál v Setonově útěku a co od Setona v Sasku chtěli…“

„To je málo pravděpodobné,“ mínil modrooký klidně. „Ale něco ve vévodově výrazu, když s vámi mluvil, jsem shledal znepokojivým.“

„Chová se, jako by mu přeskočilo,“ otřásl se Sendivoj.

„Možná mu skutečně přeskočilo. Jen si toho ještě nikdo pořádně nevšiml.“

„Upíná se k alchymii, ke zlatodějství.“

„Nebo doufá získat zázračný prostředek, který by mu ženu vrátil,“ ucedil Lunetta.

„Musí přece vědět, že to je nesmysl!“ vybuchl Sendivoj, ale vzápětí pod křivopřísežníkovým upřeným pohledem zmlkl.

„Děkuji, že jste přijel,“ zamumlal a v duchu musel uznat, že Lunetta je velmi dobře informovaný a dovedně sbírá společenské drby. „Nebýt vás, nejspíš bych už dnešní noc netrávil ve svém pokoji, ale ve vězení. Naštěstí se vévodovi nechtělo dělat scénu před urozeným svědkem, který je ještě ke všemu možná můj příbuzný, byť sebevzdálenější.“

„Nepochybuji, že Württemberk něco vymyslí, aby se mě zbavil,“ prohodil křivopřísežník nevzrušeně. „Proto musíte uprchnout co nejdříve. Pokud to bude možné, setkáme se později v Kladsku.“

* * *

Podzemní hrobka byla chladná, vlhká a temná. Ve světle těch několika svic vypadala vévodova bledá tvář a horečnaté oči téměř přízračně.

„Jak jste se něčeho takového vůbec mohl odvážit?“ zeptal se Lunetty už po několikáté. „Copak to není hřích? Copak to není proti Bohu?“

Ale až nyní mu modrooký odpověděl:

„Svou ženu jsem miloval právě tak hluboce jako vy tu svou. Může být takový cit proti Bohu?“ Pečlivě pozoroval vévodův výraz. „Ještě pořád se můžeme sebrat, odejít a předstírat, že se naše předchozí rozmluva nikdy neuskutečnila,“ dodal.

Württemberk položil dlaň na náhrobek své manželky a pomalu, jakoby pro sebe, zavrtěl hlavou.

„Vám není nic svaté,“ zamumlal.

Lunetta neodpověděl. Zachoval kamenný výraz a nechal stuttgartského pána napospas jeho vlastním pochybnostem a vnitřním démonům.

Samozřejmě, že není, pomyslel si Sendivoj, který kráčel za nimi. Naskočila mu husí kůže. Slyšel, že Lunettova žena zemřela při porodu prvního syna. Ona – a dítě také. Ale nikdy si nepřipouštěl, jak bezbřehé muselo být rytířovo zoufalství. A jak absolutní ztráta víry.

„Přineste další svíce,“ přerušil jeho myšlenky Württemberkův hlas. Alchymista zcela automaticky přešel k výklenku opodál, kde byl uložený olej do lamp a bělala se tam zásoba voskovic. Lunetta k němu přistoupil a několik svic převzal, aby je mohl zapálit.

„Jak?“ zašeptal Sendivoj v návalu náhlé neodolatelné zvědavosti a děsivé fascinace. „Jak můžete… být tak…“ U slova „bezbožný“ se zarazil, protože nevystihovalo přesně to, co chtěl říct.

„Pokud bych připustil, že všemohoucí milující Bůh dovolil, aby se mi stalo to, co se stalo, musel bych přejít na stranu Jeho protivníka. A já mám lidi docela rád a nechci jim působit utrpení.“ Z Lunettova chladného pohledu přeběhl alchymistovi mráz po zádech. „Takže se raději spokojím s vysvětlením, že žádný Bůh není. Mrtví hnijí v zemi a nic je netrápí. Není peklo a není nebe. Vše, co se děje, je následkem kruté náhody a lidských rozhodnutí. Otázka pravděpodobnosti, jak by řekl Gerolamo Cardano.“ S tím se vydal zpátky k vévodovi.

Sendivojovi chvíli trvalo, než se sebral. Nejraději by se proklel za to, že položil otázku, když nebyl připraven, že dostane odpověď. Bylo by nejsnazší odbýt celou záležitost tím, že Lunetta prostě žalem zešílel. Jenže logika jeho úvah v sobě měla cosi průzračně neúprosného. A navíc si Sendivoj dokázal velmi živě představit Lunettu jako dobrovolného a oddaného služebníka Satanova.

Ta představa vykreslovala někoho, kdo se chladnokrevně dopouští náhodných vražd a nepopsatelných ukrutností, zdánlivě bez důvodu, bez motivu. Jen proto, aby zvýšil míru lidské bídy a bolesti na světě. Někoho, koho nelze dopadnout a nelze zastavit.

„Bude potřeba otevřít hrob,“ konstatoval mezitím modrooký a vévoda chvíli vypadal, že se zhroutí. Nakonec ale přikývl a všichni tři muži se opřeli do kamenné vodorovné náhrobní desky zdobené reliéfem. Nikdo ani nezmínil, že na tak těžkou práci by bylo vhodné zavolat služebnictvo.

„To stačí,“ řekl křivopřísežník a položil ruku na zdobenou rakev ležící pod deskou. Zavřel oči a začal cosi zvolna recitovat v jazyce, kterému ani Sendivoj, ani Württemberk nerozuměli.

Pak náhle, snad uprostřed slova, zmlkl a obrátil se na alchymistu.

„Vaše přítomnost mě ruší,“ zasykl lehce nepřátelsky.

„Běžte prosím ven a počkejte na nás u koní,“ požádal vévoda zdvořile, ale hlas mu nedočkavě přeskakoval.

„Ať sem nikdo nevstupuje a neruší nás,“ dodal Lunetta rozhodně. Zjevně měl na mysli tři zbrojnoše, kteří čekali nedaleko vstupu do hrobky a bylo jim řečeno, že urození pánové se chtějí pomodlit nad hrobem paní Uršuly.

Sendivoj přikývl, uklonil se a odešel. Cestou po schodech nahoru na světlo cítil, jak se mu málem podlamují kolena. Lunettovi se to podařilo! Dostal mě ze zámku a za vodní příkop. Mám k dispozici koně.

„Pojedu napřed na Altes Schloss, zima tam dole mě nějak zmohla,“ sdělil stručně zbrojnošům. „Vévoda přijde za chvíli, ale zatím si nepřeje být jakkoli vytrhován z modliteb.“

Muži jen přikývli a nikdo mu nebránil, když se vyhoupl do sedla.

Mám koně… a slušný náskok.

* * *

Po Lunettově tváři tančily stíny a plamínky svic se mu zrcadlily v očích. Bylo vidět, jak se mu ruka, položená na rakvi, náhle křiví v křeči. Jak se mu s posledními nesrozumitelnými slovy zaříkávání zpomaluje dech, jako by rytíř opouštěl svět živých.

Vévoda se samou dychtivostí trochu naklonil dopředu.

„Je tady,“ vypravil ze sebe Lunetta. Plameny svíček se lehce zachvěly. Pak silněji.

„Dokážete mi ji vrátit? Nejen duchem, ale i tělem?“

„Něco… mi říká,“ zarazil ho gestem modrooký.

„Ona s vámi rozmlouvá!“

„Mluvím s vaší mrtvou paní právě tak, jako jsem před lety hovořil se svou.“

„Proč… proč ji neslyším také?“ zeptal se vévoda a sám měl pocit, že ta otázka zní hloupě a naivně.

„Nevím… provedl jsem takovouto seanci jen jednou, před lety. Tehdy jsem byl v hrobce sám a nebyl jsem rozhodně úspěšný na první pokus. Trvalo mi dlouho, než jsem cokoli začal slyšet, utratil jsem téměř všechny rodinné peníze za služby mudrců, kacířů i šarlatánů, odvážil jsem se všeho. Tenkrát kvůli sobě. Nyní kvůli vám, protože máte stejný žal.“ Lunetta měl oči široce otevřené a zároveň zapadlé ve stínu.

„Co říká?“ zamumlal vévoda slabě.

„Že máte rozlít olej po zemi a zažehnout ho. A že ji poznáte po barvě.“

„Co to znamená?“

„Nemám tušení. Ale asi bychom to měli udělat.“

Württemberk přikývl. Rozlil zásobu oleje určeného do lampy a zapálil ho.

Oba muži se naklonili blíž, nakolik se jen odvážili. Obezřetně natahovali ruce před sebe, aby měli představu, nakolik silný je žár.

Náhle se plameny prudce zbarvily do podivné bledé zelené.

Württemberk instinktivně ucukl a divoce se rozhlížel všude kolem oslněnýma očima.

Lunetta nenápadně schoval zbytek tibetského tinkalu, který předtím vhodil do ohně. Příměs, kterou získal i s instrukcemi od Sendivoje, svůj účel splnila více než dobře. Na všech portrétech, jež rytíř na Starém zámku viděl, byla paní Uršula zobrazena v zelených šatech.

„Je to ona, je to opravdu ona!“ Vévoda na chvíli složil hlavu do dlaní.

Polák si v duchu oddechl, že Württemberk navzdory své posedlosti ví o alchymii jen velmi, velmi málo. Na druhou stranu ani on sám by bez Sendivoje nevěděl o mnoho víc.

Všiml si, že vévodova dychtivost náhle opadla. Ustoupila něčemu jinému. Provinilosti? Ale proč? Protože ruší manželčin klid?

„To, co mi sděluje, mě znepokojuje,“ řekl proto nahlas. „Zvažuji, jestli jsme skutečně zavolali správnou duši.“

„O čem mluví?“

„O… zklamání…“

Württemberk se okamžitě stáhl do sebe:

„Nemyslel jsem to tak… Nikdy přece netrpěla nedostatkem. Nechoval jsem se k ní nijak špatně.“

„Obávám se, že ji ranilo něco jiného.“ Lunetta horečně přemýšlel.

„Vždycky pro mě byla ona ta nejdůležitější!“

„Možná bychom toho měli nechat,“ navrhl Polák s výrazem plným obav a pochybností.

„Ne! Mluvte!“

„A odpustíte mi, když budu tlumočit, můj pane?“

„Všechno odpuštěno!“

„Neměla příliš pocit, že je pro vás ta nejdůležitější. Chtěla se těšit z vaší přízně. Ale… smrt si ji vzala, než…“

„Pořád jsem si myslel, že je dost času! Že se k ní přece vždycky vracím! Že s žádnou jinou než s ní nebudu trávit stáří!“ mumlal vévoda napůl nesrozumitelně. „Ty všechny ostatní byly jen pomíjivá zábava! Nemyslel jsem si… nechtěl jsem ji ranit…“

Lunetta ztratil rovnováhu, jako by ho neznámá síla uhodila do hrudi. Svíčka nad hrobem podivně zaprskala a vyšlehla. Rytíř upadl a snažil se popadnout dech.

A nevdechnout přitom prach a smítka, která hodil nad voskovici.

„Řekla mi, že tohle všechno vám může prominout.“ Sklopil pohled. „Ale pokud se pokusíte ji navrátit, tak vám to nepromine. Řekla, že pokud se znovu oženíte, tak vám promine. Ale pokud se k nové ženě budete chovat stejně špatně jako k ní, tak vám to nepromine.“

„Kde je?! Kde?! Chci ji vidět!“ dal se vévoda do křiku, ale znělo to bezmocně.

„Odchází…,“ zašeptal Polák ochraptěle a unaveně.

Vévoda strnule zíral do plamene svíčky a celý se třásl.

Lunetta si vybavil Starý zámek a předchozí rozmluvu se Sendivojem. S mužem, kterému měl umožnit dorazit do Prahy za jakoukoli cenu. Takové dostal příkazy a mínil je splnit. Vzpomněl si na to pohoršení a nepochopení v Michaelově tváři, na jeho přidušená slova:

„Máte v úmyslu hrát na vévodovu slabost a jitřit jeho utrpení!“

„Ano. Ovšemže. Nebo dáte přednost tomu skončit v jeho mučírně?“

„Uvěří vůbec Württemberk takovému divadlu?“

„Uvěří, pane Sendivoji, uvěří. Protože zoufale uvěřit chce.“

Lucjan Walery Ostoja, řečený Lunetta, se přivřenýma očima díval na to, co právě způsobil.

„Uršulo! Uršulo!“ vykřikl vévoda. Pak se zhroutil na podlahu hrobky a dal se do pláče.

* * *

Michael Sendivoj hnal koně, jak nejrychleji se odvážil. Skláněl se před šlehajícími větvemi, aby ho nesrazily ze sedla, tváří se téměř dotýkal koňské hřívy.

Okolní les se měnil v míhající se šmouhy.

Tohle bude několikadenní štvanice, táhlo mu hlavou. Tak nesmím dovolit, aby pro mě neslavně skončila už teď! Pokud se dostanu dost daleko, vévoda to s trochou štěstí vzdá. Osten pochybnosti. Vzdá to vůbec někdy? Opravdu? Jak velká je jeho posedlost?

Mezi světlými skvrnami stromů a oblohy mu před očima znovu vyvstala Setonova mrtvá tvář. Sendivojovi se stáhl hrudník strachem. Byla by to ironie, krutá ironie, kdyby měl sám zemřít na mučidlech kvůli znalosti, kterou neměl – stejně jako Alexandr.

Zpomalil. Po pronásledovatelích zatím nebylo ani stopy, ale Polák nepochyboval, že vévoda z Württemberku pošle svoje lidi všemi směry, aby mu domnělý adept vysoké alchymie neproklouzl.

Lesní ticho a zvolna se snášející soumrak proťal křik sojky.

* * *

„Sendivoj utekl! Je to vaše vina!“ Vévoda se vydržel ovládat právě tak dlouho, než se svým hostem osaměl na Starém zámku. Všechno služebnictvo poslal pryč – včetně lokajů, kteří čekali za dveřmi, což nevěstilo nic dobrého.

„O tom nic nevím,“ odtušil Lunetta chladně. „Měl snad nějaký důvod, proč by ujel bez rozloučení? Ano, je to nezdvořilé. Ani nenechal zprávu. Ale… proč ten hněv?“

„Mohl… mohl mi Uršulu vrátit!“

„To byste od něj doopravdy chtěl?“ Lunetta tušil, že vévodu vyvedla z míry skutečnost, že teď už nemá na vybranou, jestli klid své mrtvé manželky poruší – víc než už se stalo – nebo zachová. Württemberk byl zvyklý, že okolní svět je vždy připravený vyhovět jeho přáním.

„Nechám vás popravit za čarodějnictví!“ zasyčel na Poláka.

„To zajisté na svém panství můžete,“ odpověděl modrooký a lehce se uklonil. „Ale budete pak jako starozákonní Saul, obviňující vědmu z Endoru, jejíž pomoc sám vyhledal.“

Vévoda se náhle vrhl na rytíře a chytil jej oběma rukama za krk.

„Je to všechno vaše vina!“ zachrčel.

Lunetta sebou nejdřív trhl, jak se reflexivně pokoušel zareagovat, ale paže mu vzápětí klesly podél těla. Krátce se mu zatmělo před očima, když mu vévoda stiskl hrdlo, a pak zase povolil, v jakémsi záchvatu neurčité vražedné zuřivosti.

Hostitel znovu začal rytíře rdousit. Znovu přestal. Jako by chtěl něco zabít, něco zničit, na něčem si vylít bezmocný vztek. Modrooký byl jediný v dosahu a poskytoval alespoň nepatrnou záminku. Záminku odporující zdravému rozumu, ale přestávalo být jisté, jestli ji vévoda ve svém duševním stavu vlastně doopravdy potřebuje.

Když se Lunettovi vrátil zrak, místnost jako by mu plavala před očima. Upíral pohled na portrét ženy v zelených šatech, který visel za vévodovými zády. Na chvíli měl pocit, že je to úplně jiný obraz. Jiná, důvěrně známá tvář. Obraz, na který bez ustání prší a proudy vody smývají barvu. Obrysy se rozplývají. V pozadí vyvstává jakýsi vzdálený břeh. Uschlý strom s deseti černými jablky. Žena se usmívá. V náručí možná drží dítě, ale už nebyl schopen to rozeznat přesně.

Prudce srazil vévodovy ruce, takovou silou, až Württemberk vykřikl. Napůl bolestí, napůl překvapením. Ustoupil od svého hosta, jako by si až teď uvědomil, co se chystal udělat.

Lunetta se rozkašlal a lapal po dechu. Přinutil se narovnat a znovu pohlédnout na obraz. Věděl, že je to jen Uršulin portrét. Že tam není nic jiného. Že neviděl žádné zjevení, jen ho šálila vlastní mysl, zjitřená blízkostí možného konce. Ano, mohl by chtít zemřít – ale neexistovala pro něj žádná útěšná naděje, že se pak setká s těmi, kdo ho ve smrti předešli. Nečekalo ho nic než hlína a červi. Nemínil jim vyjít vstříc.

„A vražda by vás k vaší paní přiblížila jak přesně?“ zeptal se, stále ještě trochu sípavě.

Vévoda klesl do křesla a složil obličej do dlaní.

Lunetta si beze spěchu sedl naproti němu, aby nad ním nestál a nedával tak najevo svou převahu. Převahu někoho, kdo se dokázal smířit se ztrátou, kterou nic nemohlo nahradit.

„Sotva by si přála, abyste se kvůli ní zničil,“ podotkl modrooký tiše. Když záchvat zoufalství a hněvu opadl, i vévodovi bylo jasné, že mrtvolu polského rytíře ve svém domě by těžko vysvětloval.

„Ona ví, že přece nejste vrah. Ona na vás bude čekat. Řekla, že vám nemá nic za zlé. Že máte žít.“ Lunettův hlas se ještě trochu ztišil. „Teď to víte, teď máte jistotu. A o ničem z toho, co se stalo, už nebudeme mluvit.“

Vévoda pomalu zvedl hlavu a přikývl:

„O ničem z toho, co se stalo, nebudeme mluvit.“

Tehdy si Lunetta myslel, že vévoda se vzdá možnosti pronásledování. Že v tuto chvíli odvrátil od alchymisty veškeré nebezpečí. Netušil, nakolik se mýlí.

* * *

Sendivoj zpomalil ještě víc, teď už jel krokem. Nečekaně se před ním otevřela mýtina. A na ní stála skupina cizích lidí.

Pestré vesty, čapky a šátky mužů, mnohabarevné sukně žen. Snědé obličeje, černé vlasy, temné oči. Sekery na dosah, nože za pasem. Cikáni. Sendivoj jich napočítal zhruba dvacet. Mezi nimi vynikala vysoká mladá žena s divokým, pronikavým pohledem a hrdým držením těla.

Polák zaváhal. Troufnou si na mě? Troufnou si mě přepadnout? Stálo by jim to za to?

Než ale stihl otočit koně a ujet, cikánka s uhrančivýma očima dala gestem znamení a muži alchymistu obstoupili.

„Ty sesedni,“ vyzvala ho lámanou němčinou.

Neměl pocit, že by si příliš mohl vybírat, když viděl sveřepé obličeje kolem. Seskočil na zem a lehce se jí uklonil. Ostatně všichni přítomní ji zjevně měli v nemalé úctě.

„Já Fiammetta. Já jiskra. Já plamen,“ představila se.

„Já…,“ začal opatrně, protože si nebyl jistý, jestli jí chce říct své skutečné jméno.

„Ty neříkej, já vím. Já ochráním tebe.“

Překvapeně na ni pohlédl. Už chtěl říct, že nepotřebuje pomoc, ale v poslední chvíli si uvědomil, že nějakou potřebovat tak či onak bude – před jejími soukmenovci.

„Ty musíš jít se mnou,“ vysvětlovala. „Dál. Les hluboký. Tam bezpečí.“

„Proč by ses mě měla zastávat?“ namítl opatrně. „Vždyť mě ani neznáš.“

„Protože chci,“ řekla prostě. „Protože já znám tebe. Já tebe viděla ve vodě, v mracích a ve spánku.“

„Ty jsi věděla, že přijdu?“ zajímal se nedůvěřivě.

„Rozmlouvám s duchy a oni se mnou. Rovný s rovným,“ vysvětlila vážně.

„Oni…,“ naznačil kývnutí směrem k cikánům, u nichž si nebyl jistý, nakolik rozhovoru rozumějí, „naslouchají tvým radám?“

„Já řeknu, oni poslechnou,“ ujistila ho. „Já ze staré krve. Já královna.“

Prohlédla si ho od hlavy až k patě, pak dodala:

„Ty nemůžeš zůstat. Necháš nám koně a postroj, my zavedeme tvé nepřátele na špatnou stopu.“

„Nemůžu vám jen tak nechat koně,“ bránil se. „Potřebuju cestovat…“

„Ty musíš! Jinak černé hroty jeleních parohů nad tebou rudé krůpějemi tvé krve!“ vyhrkla varovně.

Sendivoj strnul. Černé hroty jeleních parohů. Württemberkové mají ve znaku troje černé jelení paroží ve zlatém poli. Jak by mohla vědět, že mě vévoda pronásleduje? Možná mě tady jeho muži už hledali. Nabídli za mě cikánům odměnu? Nebo jim pohrozili? Nebo je to jen náhodné blábolení cikánské vědmy?

„Ty neměj strach,“ řekla Fiammetta jemně a vzala ho za ruku tak bezprostředně, že se ani nepokusil odtáhnout.

„Já nezradím tebe,“ usmála se. „Já jiskra. Já plamen. Já přítel. Ty unikneš. Karmínový lev unikne před Černým jelenem.“

Michael se musel ještě jednou pro jistotu podívat na její ruku, jestli nezahlédne prsten ve tvaru růže, který příslušel výše postaveným členům Bratrstva. Jak ví o Karmínovém lvu? O tom nic netuší ani vévodovi nohsledi. A i kdyby tušili, určitě by to nevykládali otrhané cikánce.

Když zvedl oči, setkal se s jejím pohledem, ve kterém bylo cosi temného, vášnivého a planoucího, co muselo znepokojovat všechny počestné bohabojné muže. Jakýsi podivný důkaz loajality, jejíž důvod Sendivoj nechápal.

* * *

Vesničané si nemohli pomoci, aby se neušklíbali. Skrček, který sebevědomě vylezl v hostinci na lavici, působil nepatřičně a směšně zároveň. Ne, že by byl zdeformovaný, proporce těla měl pěkné. Jen zkrátka příliš nevyrostl. Podle strniště vousů i stavby svalů to byl dospělý člověk, výškou ale spíš chlapec. Někdo takový si o označení „skrček“ vcelku koledoval.

Nejbizarněji vypadaly jeho štíhlé prsty, které by slušely dívce. A někomu, kdo se nemusel živit manuální prací. I když… možná byly trochu příliš hubené a trochu příliš dlouhé. S takovýma rukama nepůsobil právě mužně. Zato náležitě zákeřně.

Když se ale za jeho zády vynořil mohutný zarostlý chlap se širokými rameny, všechny smích rázem přešel. Druhý příchozí výrazně převyšoval kohokoli z místních a u pasu měl meč. U dveří zůstalo postávat několik dalších nepříliš důvěryhodně vypadajících pobudů. Zvenčí bylo slyšet, jak podupávají a frkají jejich koně.

„Dáte si pivo?“ zabručel obtloustlý hostinský.

Skrček zamyšleně vytáhl od pasu nůž. Pak ho prudkým švihnutím zabodl do stolu.

„Nepřišli jsme na pivo,“ konstatoval tiše. Přesto mu bylo zřetelně rozumět, protože v nastalém tichu by bylo slyšet spadnout špendlík.

„Tak co tady chcete?“ zeptal se hostinský vcelku klidně a nevzrušeně. Byl zvyklý, že mu sem občas zavítala podezřelá klientela. Tihle se vlastně nijak zvlášť nelišili. Ano, jeden byl nadobyčej vysoký. Druhý nadobyčej malý. Takže když se to sečetlo, dali dohromady dva průměrné bandity.

„Najmout někoho na práci. Dobře placenou. Potřebujeme někoho, kdo se dobře vyzná v okolních lesích,“ řekl skrček.

Na tvářích okolosedících se objevil mírný zájem. Vesnice byla nevelká, značnou část obyvatel tvořili dřevorubci a pytláci. Občasný přivýdělek se hodil. Jakýkoli zástupce vrchnosti sem nezavítal nijak často.

A když, tak si zase místní nechali pokud možno zaplatit za to, že pomohli nějaké psance nebo zbojníky dostat na šibenici. Na to, aby si mohli dovolit nějakou pořádnou morálku, byli příliš chudí.

„Jen jestli to není něco nezákonnýho,“ podotkl kdosi ironicky.

Malý mužík se rozhodl ironii ignorovat. Vytáhl nůž ze stolu a hrál si s ním. Jeho dlouhé hubené prsty jako by tančily. Ten pohyb měl v sobě něco hypnotického.

„Jsme ve službách biskupa Malaspiny ze San Severo a pronásledujeme uprchlého zločince a zloděje,“ řekl věcně.

Hromotluk za jeho zády vytáhl zpod haleny masivní prsten se znakem, který měl na řetízku kolem krku. Trochu ho pozvedl do světla, ale příliš se neobtěžoval. Na tomhle místě mohl sotvakdo vědět, jak vypadá nebo nevypadá insignie italského biskupa. Ale kdyby je chtěl někdo obvinit z lupičství nebo vraždy, měli alespoň nějakou slabou polehčující okolnost a obhajobu. Skrček si ovšem nedělal nejmenší iluze, že kdyby se něco pokazilo, biskup by zapřel i vlastní matku, aby se nezdiskreditoval. Natož bandu nájemných hrdlořezů, ačkoli pro něj pracovali dost dlouho a spolehlivě na to, aby jim propůjčil svůj prsten.

„Jednoho chlapa?“ ujišťoval se někdo z místních.

„Jo, jednoho. Ale je kluzkej jak úhoř. Nejspíš se v okolí docela vyzná,“ odpověděl dlouhoprstý.

„Tak to bych se i najmout nechal,“ zachechtal se mohutný dřevorubec. „Jen si zajdu domů pro sekeru!“

„Za takovou práci bych si taky nechal nějaký peníze líbit!“ ozval se další muž.

„To já teda taky!“

Skrček bloudil pozornýma očima po hospodě.

„A co třeba ty?“ obrátil se náhle na muže, který doposud seděl mlčky a hleděl si svého piva.

Teď pomalu zvedl hlavu. Měl jasné a pronikavé oči. Soustředěné, ale do jisté míry lhostejné. Přesně jak dlouhoprstý doufal. O stěnu vedle vesničana se opírala kuše. Často používaná, dobře udržovaná.

„Já?“ zeptal se oslovený bez zájmu.

„Ty,“ kývl skrček. „Dobře ti zaplatíme. Pokud máš dobrou mušku.“

„Nejlepší ve vsi,“ opáčil muž. Nebyla v tom ani stopa pýchy nebo vychloubání. Jen suché konstatování.

„Dobře,“ dlouhoprstý přimhouřil oči. „Bereme tě. Uvidíme, co tady to vaše ‚nejlepší‘ znamená.“

* * *

Halasící a povykující skupinu cikánů nešlo přeslechnout.

Svižně rázovali po lesní cestě a hlučně na sebe pokřikovali ve svém vlastním nesrozumitelném jazyce.

Lovec, který byl snědé tuláky obhlédnout, se tiše vrátil ke skrčkovi a ostatním.

„Je jich zhruba tolik co nás. Samí chlapi. Mají jen jednoho koně. Nikdo na něm nejede. Je to od pohledu pěkné zvíře. Má sedlo i uzdu, obojí zdobené – jenže ne pentlemi ani jinak po cikánském způsobu,“ hlásil.

Malý mužík kývl na obra:

„Poptáme se jich, kdepak přišli k tak pěknýmu zvířeti. Mluv s nima tentokrát ty, aby měli od pohledu respekt. Pokud je budeme muset všechny zabít, asi nám to až tak nevadí, nikomu by nechyběli – ale pokud to půjde, vyhnul bych se tomu. Je jich moc, maj nože. Nešlo by to ani snadno, ani rychle.“

Jo, nikomu by nechyběli, pomyslel si lovec kysele. Kromě jinejch cikánů! Tohle určitě není celý klan. Někde mají vozy, ženský, děti… a další ozbrojený chlapy, který je hlídaj.

Hrdlořezové se vyhrnuli na cestu kus před cikány.

„Kam táhnete?“ houkl na ně hromotluk.

„Co vám po tom?“ odsekl prošedivělý cikán, který vypadal nejstarší ze skupiny. Pořád ale vypadal, že dovede jíst a prát se za dva.

„Hezkýho koně máte, přitom ho šetříte…,“ nenechal se odbýt obr.

„Jestli ho chcete koupit, je váš,“ zazubil se cikán.

„I s postrojem?“ zajímal se skrček.

„Se všim všudy. I s podkovama, že jste to vy, milostivý panstvo!“ smál se cikán.

„Tak to bych se na toho hřebečka podíval,“ prohlásil malý mužík. „Ostatně nerad bych kupoval zajíce v pytli.“ Naznačil ostatním, ať jsou připraveni zasáhnout, kdyby se něco zvrtlo. Sám přešel k tulákům, kteří se obezřetně rozestoupili a pustili ho ke zvířeti. Byli ale očividně připraveni okamžitě zareagovat, kdyby se někdo špatně pohnul.

Skrček si pečlivě prohlížel koně. Neušel mu znak vytlačený do kůže sedla – dva odvrácené srpky oddělené křížem. Klan Ostoja. Poláci. To bude náš člověk!

Se zábleskem naděje sáhl do sedlových brašen. Nepovedlo se mu skrýt výraz zklamání. Uvnitř nebylo nic.

Pomalu odstoupil zpátky, aby byl zase obklopený svými lidmi.

„Ten kůň není váš!“ křikl. Teď už nepotřeboval hromotluka jako mluvčího.

„Co by nebyl!“ odsekl jeden z cikánů. „Tak koupíte, nebo ne?“

„Na sedle je šlechtickej erb! Nezkoušej mě vodit za nos!“

„My ho našli, my si ho necháme! Nikoho z místních pánů není!“

„Jenže my víme, čí je!“

Skrčkovi druhové se připravili k boji. Lovec ty idioty v duchu šťavnatě proklel.

Cikáni sáhli po nožích.

„Hej, hej! Snad se dohodnem nějak rozumně, ne?“ zarazil všechny ten prošedivělý. „Tak vybalte na rovinu! Vy! Co po nás teda doopravdy chcete?“

„Chceme toho člověka, kterýmu patřil ten kůň. Případně jeho majetek, jestli jste si k nějakýmu pomohli,“ zavrčel obr, ale ani jemu se do střetu valně nechtělo. „Nedělejte nám potíže a my nebudeme dělat potíže vám, jasný?“

„Jasný. Dobrá. Neměl nic, co by stálo za řeč. Kabát jsme mu nechali, špatně by se prodával. Po kapsách něco mincí, ale to bylo všechno. Ty bychom si s dovolením nechali – a bez dovolení taky. Sedlový brašny prázdný, jak je vidíte. Dost bída,“ zněla odpověď.

„Kde je ten chlap teď?“

„Nechali jsme ho u potoka pod velkým bukem. Nějak mu nebylo dobře.“ Cikánův úsměv byl lehce zlověstný. „Koukám, že máte s sebou místňáka, tak ten určitě ví, kde to je. Dojděte si pro něj a nepleťte se nám do cesty. Spokojený?“

„Běda vám, jestli je mrtvej,“ zaduněl hromotlukův hlas.

„Za koho nás máte?“ urazil se cikán. „Koukám, soudíte nás podle sebe, co?“

Malaspinovi žoldnéři to nechali bez odpovědi.

„Jdeme,“ zavelel skrček. „Tady už není nic k vidění.“

* * *

Hostinec stál u cesty, uprostřed hustého lesa. Osamělý a příliš daleko od nejbližší vesnice na to, aby sem zavítali místní. Ostatně měli svou vlastní hospodu, na kterou byli náležitě hrdí.

Tohle stavení představovalo jedinou možnost, jak přespat pod střechou, pokud někdo cestoval napříč neprostupným hvozdem.

Budova byla lehce zchátralá, ale pořád držela tvrdohlavě pohromadě. Zdálo se, že pamatuje lepší časy.

Fiammetta a Sendivoj k ní dorazili se soumrakem. Oba unavení a namožení od dlouhé jízdy.

„Hej! Hospodo! Našla by se večeře a nocleh?“ zavolal alchymista, sotva vjeli do dvora a sesedli.

Z dřevníku vyběhl chlapec zhruba dvanáctiletý.

„Dobrý večer!“ zavolal. „Postarám se vám o koně!“

Sendivoj si nejdřív myslel, že dítě je hodně opálené. Ale když přišlo blíž, postřehl, že je ve skutečnosti velmi snědé. Ale vlastně ne dost snědé na cikáně. Chvíli s tou myšlenkou zápolil a převaloval ji v hlavě. Když předával chlapci otěže, už si byl jistý. Dítě, občas nejistě pokukující po Fiammettě, bylo cikánské jen napůl.

Na práh vyšel hostinský, aby uvítal hosty.

Nevypadal nijak blahobytně. Byl to svalnatý muž ve středních letech s vlasy zvolna ustupujícími z čela. Působil jako někdo, kdo je za kruté zimy schopen rozetnout hladového vlka sekerou téměř vedví.

Alchymista sebral sedlové brašny a vydal se dovnitř. Fiammetta mu byla v patách.

„Něco k jídlu?“ zeptal se hostinský.

„Co máš?“ zajímal se Sendivoj.

„Což takhle ocas z bobra? Nebo vepřový na způsob divočáka?“

Sendivoj se rozhodl pro vepřové a nemohl se zbavit úvah o tom, že dodávku masa mají místní nejspíš od pytláků. A že rozhodně dobře vaří, když ovládají trik nechat při zabijačce krev v praseti, aby pak maso působilo jako z divočáka. Ovšem pokud to není skutečná zvěřina. Pytlácká. Pak by nemuseli nic vykrmovat.

Vybalil pro sebe i pro Fiammettu korbel a jídelní náčiní, které ke své nemalé radosti našel v brašnách. Hlad měl za dva až za tři.

Netrvalo dlouho a unavení a hladoví uprchlíci si mohli v klidu vydechnout a najíst se. Jídlo nosil na stůl snědý chlapec ze stáje. Jinak se zdálo, že je hospoda prázdná. Nikde žádní hosté. Nikde žádná rodina ani pomocníci.

„Moc rušno tady nemáte,“ podotkl alchymista k hostinskému.

„No, však si vystačíme,“ zabručel muž.

„I z nejbližší vesnice to sem mají dost daleko, tak asi nezavítají…“

„Nezavítají, nezavítají, žádná škoda! Je to stejně banda darebáků a klubko zrádnejch zmijí. Takový nejlíp hnát klackem.“

Poláka zarazila míra upřímného rozhořčení, a tak se dál nevyptával.

Sendivoj se na světle znova a důkladněji podíval na snědé dítě. Nevypadalo podvyživené ani nijak týraně.

„Co tady dělá? Proč není se svými?“ podivil se přesto, když hostinský na chvíli odešel.

„On nemá rodinu,“ řekla Fiammetta tiše.

„Jak to víš?“

Neodpověděla.

Vstala a přešla k chlapci. Usmála se na něj, vzala ho za ruku a pohlédla do jeho dlaně. Překvapeně na Fiammettu zíral, ale nebránil se, ani se nepokusil vysmeknout.

„Ty ztratil jsi rodiče… už dávno…,“ promluvila pomalu.

Přikývl. „Oběsili je. Vesničani. Hostinský se mě ujal.“ Pak se podíval po Sendivojovi. „Co když oběsí i vás?“

Alchymista chvíli nechápal souvislost. Pak si uvědomil paralelu, o které šla řeč. Cikáni se nedružili s běžným obyvatelstvem. Necestovali spolu. Žili ve dvou oddělených světech. Nemísili se. Protože pokud ano, nikdy z toho nevzešlo nic dobrého.

Sendivoj se chvíli zabýval neodbytnou úvahou, jestli chlapcovi rodiče byli skutečně zlynčováni rozhořčenými vesničany. Nebo popraveni vrchností za nějaký skutečný či domnělý zločin. Nebo zabiti cikánským klanem, který jejich svazek vnímal jako urážku – a hrdí a pyšní tuláci se za urážky krvavě mstili. A hostinský, který se zjevně s místními příliš nemusel, řekl dítěti milosrdnou lež, jež ho bude držet v bezpečné vzdálenosti od vesnice.

Zpytavě se po straně zadíval na Fiammettu.

* * *

Lovec se zvedl z kleku a narovnal se.

„Když nám tvrdili, že toho chlapa zmlátili a pohodili tady u potoka, tak v hrdlo lhali,“ ušklíbl se. „Nikdo tady nebyl poslední dva dny. Natož aby se tu válel potlučený člověk.“

„Pakáž přičmoudlá zlodějská ničemná,“ ucedil skrček. „Dalo se to čekat. Že nám neřeknou, kde ho nechali. Ale ověřit se to muselo.“ Ostatní souhlasně zamručeli.

„Co teď?“ zeptal se dunivě obr.

„Ti cikáni museli odněkud přijít,“ odtušil lovec. „Někde po cestě museli na toho vašeho chlápka narazit a pustit se s ním do křížku. Zkusíme zjistit, kde to bylo.“

Pytlák se hvozdem pohyboval jistě a tiše. Jako by byl obdařen neomylným smyslem pro směr, který byl jinak vlastní jen divoké zvěři.

Hrdlořezové ho mlčky následovali a vedli koně za sebou.

Netrvalo dlouho, než lovec našel tábořiště, zamaskované zbytky ohniště a plochu udupaného mechu a trávy.

„Je to tady pekelně uválený,“ konstatoval skrček. „Pokud jim vjel takhle rovnou do rukou, tak tomu říkám smůla. Jestli se tu s nimi rval, to už nezjistíme.“

„Ale zjistíme.“ Pytlák jim dal gestem znamení, aby na mýtinu nevstupovali, a sám se ji vydal obhlédnout.

„Nikde žádná krev,“ ozval se po chvíli. „Vedou odtud stopy té bandy, kterou jsme potkali. A pak ještě jedny.“

Mávl, ať ho následují.

„Pokud to byl on, nijak zvlášť do těla nedostal. Nepotácel se, neopíral se o stromy, nekrvácel. Ani jednou neupadl,“ podotkl lovec cestou.

Chvílemi měl dojem, že tudy krom pronásledovaného šel ještě kdosi další, ale nebyl si úplně jist. Kdyby se za ním někdo hnal, rozhodně by za sebou zanechal výrazné otisky. Tenhle pomíjivý stín něčí přítomnosti byl nepříjemně matoucí.

„Kůň?“ vyhrkl najednou pytlák překvapeně a všechny své dosavadní úvahy pustil z hlavy.

Pod stromy se rýsovaly zřetelné stopy kopyt.

„Ukradl jim koně?“ nechápal obr.

„Spíš se s nima nakonec domluvil. Možná pod nátlakem, ale domluvil,“ mínil skrček.

„Rozhodně tu byl uvázaný kůň,“ řekl pytlák. „Ten, kdo sem přišel, na něm odjel. Z tábořiště nevedou žádné další stopy. A od té skupiny, se kterou jsme mluvili, se nikdo neoddělil.“

„Jestli vyměnil svoje zvíře za nějakou jejich herku,“ prohlásil skrček, „je to jeho věc. Stejně mu to nepomůže! Tak pohyb! Na co čekáte? Za ním, než se nám setmí! Lovče, veď nás!“

* * *

Sendivoj se natáhl na lůžko, jen tak oblečený, jenom skopl boty. Únavou mu padala víčka a zároveň ho začínaly trápit nejrůznější obavy. Jenže ani jednomu se nechtěl podvolit. Pod střechou hostince se konečně mohl na chvíli zastavit a srovnat si myšlenky.

Fiammetta si sedla vedle něj, na okraj postele.

„Nad čím ty pořád přemýšlíš?“ zeptala se do ticha.

„Přemýšlím o tobě.“ Sendivoj se zadíval do plamene svíčky stojící na okně. Cikánka sledovala jeho pohled, pak prudce sklopila oči, jako by ji něco polekalo.

„O tom, kdo vlastně jsi,“ pokračoval alchymista. „O tom, proč mi doopravdy pomáháš. Vydáváš se v nebezpečí, o kterém možná zdaleka nevíš všechno.“

Usmála se na něj.

„Já následuji osud. Já následuji to, co já chci. Já svobodná. Vždycky taková. Nikdy jiná,“ vysvětlila soustředěně a položila mu dlaně na hruď.

Pak si klekla na lůžko, sklonila se a bez okolků Sendivoje políbila na ústa.

Na okamžik překvapením strnul, pak polibek opětoval. Stáhl ji na sebe a cítil váhu jejího těla. Nijak velkou, ale ujišťující. Hmatatelnou a skutečnou.

Její štíhlé ruce. Teprve, když je vzal do svých, uvědomil si, jak jsou vlastně malé. A zrovna tak měla malá chodidla, když se kolem něj ovíjela bosýma nohama.

Obratně ho svlékala, ale on ji na chvíli zadržel, jen ji objal a přitiskl k sobě. Aby mohl vnímat ten dotek, tu blízkost. Vůni lesa a ohniště, která Fiammettě ulpěla na snědé pokožce. Teplo a jemnou poddajnost jejího těla.

Pak jí rozšněroval živůtek a stáhl blůzu. Pomalu a beze spěchu ji vysvlékl z pestré sukně, kterou nechal pohozenou u postele jako zplihlá cizokrajná křídla.

Na hruď mu splývaly její dlouhé vlasy, které se mu na okrajích zdály prorůstat noční tmou. Viděl nad sebou výrazná pootevřená ústa a oči, v nichž se odráželo světlo a zároveň jako by veškerý jas pohlcovaly. Fiammettin dech a sténání mu naplnily mysl a naplnily svět, když ji stáhl pod sebe a vzal si ji.

Nebylo nic než ona.

„Ach! Plamen! Sežehne tebe, ale nezahubí!“ vykřikovala dívka sotva srozumitelně.

Stiskl ji pevně a věděl, že ona je ten plamen.

„Žár a planoucí slzy!“ křičela. „A voda! Tryskající voda a tesaný kámen. Přečká smrt i čas…,“ hlas přešel v extatický šepot, oči měla široce otevřené a vytřeštěné, ale nepřestávala opětovat alchymistovy doteky, nepřestávala se vášnivě vzpínat proti jeho tělu.

Sténala a zajíkala se. Napínala se a poddávala.

Dokud okolní svět neshořel v jejich sdílené touze a všechno neztichlo, pohlceno společným sípavým výkřikem slasti.

Fiammetta zvláčněla a schoulila se mu do náruče. Její dech se pomalu uklidňoval a Sendivojův také.

Z koutků jí začaly stékat slzy a alchymista jí je jemně stíral. Nejdřív v úleku, že jí něčím ublížil. Pak uviděl, že se Fiammetta usmívá a zpod přivřených víček na něj hledí její rozzářené oči.

* * *

„Hej! Hostinský! Máš hosty!“ zaburácel hromotluk, až les vrátil jeho slova ozvěnou.

Celá skupina se vhrnula do dvora. Okolní hvozd, pohlcený tmou, se zdál strašidelně tichý. Natolik tichý, že to i lovci bylo nepříjemné.

„Počkejte chvíli! Slušný lidi už spěj!“ křikl hostinský zpátky, i když v kuchyni dosud hořela svíčka.

Zanedlouho vyběhl ven snědý chlapec, ještě si rozespale protíral oči.

„Co to tu máš za špinavý cikáně?“ neudržel se jeden z hrdlořezů.

„Jestli vám vadí, vzácný pánové, tak se o svý koně postarejte sami,“ odsekl hostinský pohotově. „Nebo taky můžete jít spát pěkně pod stromy.“

„Snad hned nebude tak zle.“ Skrček vykouzlil vcelku vlídný úsměv. „Kamarád je trochu prudkej, ale nemyslel to tak. Do stáje si zvířata odvedem, kluk má jen jedny ruce. Ale když se nám o ně postará, budeme rádi. Máme vcelku hlad a žízeň, připrav nám něco dobrýho.“

Jakmile se ocitli ve stáji, lovec pokývl ke zvířeti, které už tam ve tmě stálo.

„Mohl by to bejt on,“ řekl potichu. „Ale chtělo by to se ujistit. Ať se nedostaneme do zbytečný polízanice. O hostinským se říká, že je pekelně od rány. A nemá rád místní lidi. Nikdo rozumnej sem nechodí.“

„Je tady nějaká čeleď?“ zabručel obr.

„O žádný nevím,“ odpověděl lovec.

„Tak jakýpak copak. Je to jeden kluk a jeden chlap. To nás nezastaví.“

„Já bych ho nepodceňoval,“ zamumlal lovec a prosmýkl se ven, takže se minul s chlapcem, který nesl světlo a oves pro koně.

Málem nás všechny vyhodil spát do lesa, přemítal stopař. To tady má tolik hostí? Z čeho je živ? Nejspíš z pytlačení. A pokud mohl soudit podle sebe, místní zkušení pytláci byli odborníci na přežití. A dovedli být nelítostní a krutí jako hvozd v zimě.

Sám nikdy dřív v hospodě v lese nebyl, znal ji jen z doslechu. Doposud se jí vždycky vyhýbal. Ale začínal mu z toho místa běhat mráz po zádech.

Zanedlouho se celá banda usadila u stolu uvnitř. Cpali se kaší a nalévali pivem.

„A kdopak to tady nocuje kromě nás?“ vyptával se skrček. „Koukal jsem, že ve stáji je kůň.“

„Co je vám do toho?“ Hostinský podezíravě přivřel oči.

„Hledáme kamaráda,“ opáčil skrček nenuceně.

„A jak vypadá ten váš kamarád?“

Skrček Sendivoje popsal, jak nejlépe dovedl.

„Cestuje osamocenej?“ ujišťoval se hostinský.

„Úplně osamocenej,“ dostalo se mu potvrzení.

„Tak to není on. Tohle je nějakej úplně jinej chlap, a navíc s ženskou.“

Malý mužík se nespokojeně zamračil a sotva se hospodský trochu vzdálil, utrhl se dlouhoprstý na lovce:

„Nejspíš jsi ho ztratil a sešel jsi na jinou stopu!“

„Nejspíš. Možný to je,“ zamručel pytlák do svého korbele. „Pokud nám hostinskej nekecá,“ dodal ještě o něco tišeji, ale skrček to zaslechl.

„Nemá důvod. Musí mu bejt od pohledu jasný, že mu tady z toho uděláme kůlničku na dříví, pokud nás naštve,“ oponoval. „Kouká z toho zbytečný riziko a výdělek žádnej.“

Třeba neměří všechno na zisk, na rozdíl od tebe, pomyslel si lovec, ale nahlas to neřekl. Musí bejt jasný jak poledne, že chlapík v pěkným panským kabátci a s širokým nabíraným límcem není tadyhle s těma otrapama žádnej kamarád. Hostinský dost možná lže a tu ženskou si úplně vymyslel.

„No co,“ uzavřel to hromotluk, „chvíli posedíme a aspoň se vyspíme pod střechou.“

„Hmm. Ale než půjdeme spát, jen tak zkusmo bych vyrazil dveře zdejšího dalšího hosta,“ ucedil malý mužík tlumeně. „Když, tak se vymluvíme na míru opilosti. Nebo si možná chlapi užijou trochu zábavy.“ Stáhl koutek ve škodolibém úsměvu.

Lovec se kousl do rtu a mlčel. Ne, že by měl nejmenší záchvěv soucitu pro možné oběti. Ale nelíbila se mu představa, že se podílí na něčem, co bude hostinskému proti srsti. Nedělal si iluze, že by v něm hostitel nepoznal místního vesničana. Nu, a pokud se hospodský obrátí proti nim, on sám bude pravděpodobně první na ráně.

Nikdo si nevšiml snědého chlapce, který se přestal zabývat doléváním piva a vytratil se do kuchyně.

* * *

Sendivoje a Fiammettu probudilo tiché klepání na dveře.

Hluk z přízemí, bouchání misek a korbelů, k nim sice tlumeně doléhal, ale nedokázal je vytrhnout z malátného blaženého spánku.

Až naléhavost a vytrvalost onoho klepání je vrátila mezi bdící.

Alchymista opatrně pootevřel.

„Musíte pryč.“ Chlapec měl oči široce otevřené strachem, takže se zdálo, že zabírají většinu jeho obličeje. Hlas mu přeskakoval rozčilením. „Jsou tady nějací zlí chlapi. Ptali se na vás. Nevědí, že necestujete sám. Musíte pryč. Chystají se na vás. Jsou to zlí lidi.“

„Dá se utéct jinudy než přes výčep?“ zašeptal Sendivoj.

Dítě přikývlo:

„Vyvedu vás ven. Z posledního pokoje vedou skryté schody dolů a jsou tam zadní dveře, co nejsou zvenku vidět. Kůň už je osedlaný a čeká v lese.“

„Možná bys měl jít s námi,“ uvědomil si alchymista. „Nebo se schovat venku. Co když přijdou na to, že jsi nám pomohl? Co když ti budou chtít něco udělat?“

„Ne, nebudou. Dnes v noci poteče krev… ale ne jeho,“ řekla jemně Fiammetta, která stanula Sendivojovi za ramenem. „Ty běž rychle. Já potmě vezmu věci, pak půjdu za tebou po skrytých schodech. Oni o mně nevědí. Ty spěchej.“

Sendivoj se nezmohl na žádný výraznější protest. Rychle na sebe hodil oblečení a nazul boty. Musel uznat, že Fiammetta se po pokoji dokáže potichu a potmě pohybovat opravdu mnohem lépe než on.

Vyplížil se za chlapcem a následoval ho dveřmi, které vypadaly úplně stejně jako kterýkoli jiný vstup do pokoje. Uvědomil si, že panty ani v nejmenším nezaskřípaly. Stejně tak dřevěná podlaha uvnitř. Šli potmě, oknem padalo jen trochu měsíčního světla. V koutě místnosti, z níž vedlo schodiště, ležela jakási hromada přehozená kusem hrubého plátna.

Alchymista z toho všeho rozeznal jenom cosi, co odhadoval jako kančí kopí, přinejmenším dvě kuše a dva dlouhé luky s povolenou tětivou. Tiché zbraně. Pytlácké? blesklo mu hlavou. Ale proč je jich tady tolik?

Rovněž schody držely pevně a neozvalo se jediné vrznutí.

Alchymista a poloviční cikánek vyklouzli do lesa. Chlapec naznačil směr a zůstal na místě, aby počkal na Fiammettu.

Sendivoj se pokoušel pohybovat co nejtišeji, v duchu klel a pro tuto chvíli záviděl některým členům Bratrstva, kterým se dostalo rozsáhlého výcviku v dovednostech, které by teď potřeboval. Po chvíli si ale nerad přiznal, že kdyby takové schopnosti měl, měl by také mnohem častěji na krku úkoly, při kterých by je potřeboval. Což by ho právě nenaplňovalo nadšením.

Do hostinského, který držel za uzdu jeho koně, málem vrazil.

„Zmizněte. Co nejrychlejc,“ sykl hostitel. „Tihle hoši vás chtěj podříznout jako kuřata – teda pokud můj odhad na lidi už není prohnilej jak starej pařez a nesvětýlkuje ve tmě.“

„Pojďte radši s námi. A kluka vezměte s sebou,“ vyhrkl Sendivoj. Strach mu stáhl hrudník a zkroutil žaludek. „Tihle jsou schopni vám to tady vypálit.“

„Schopný možná jsou. Ale neudělaj to, toho se nebojte. Přinejmenším jeden z nich je vcelku chytrej, takže se neodvážej.“

„Děkujeme,“ zamumlal alchymista.

„Neděkujte,“ zamračil se muž. „Mám jenom svý zásady. Nezaplejtám se do žádnýho prolejvání cikánský krve. A nepodporuju cizí lupičský bandy. A teď fofrem. Kde je to děvče?“

„Pobere věci a už jde.“

„Dobře. Ať už jste pryč,“ kývl hostinský, podal Sendivojovi uzdu a bezhlučně se ztratil mezi stromy.

Michael Sendivoj za ním chvíli jenom zíral. Pak si v duchu znovu přehrál rozhovor. Nepodporuju cizí lupičský bandy. Cizí. Samozřejmě, ne cizí… Protože podporuje tu svoji! Křečovitě stiskl v kapse stříbrnou schránku. Proto ty nevrzající schody, proto ty zbraně. Panebože! Nebýt Fiammettiny přítomnosti, tak jsem nejspíš touhle dobou ležel mrtvý a okradený ve výmolu.

* * *

„Heleďte…,“ napřímil se najednou skrček. „Kde je k ďasu hostinskej a ten kluk?“

Všichni rázem ztichli.

„Šli si už lehnout?“ navrhl nepřesvědčeně lovec, který celou dobu seděl mlčky stranou a hleděl si svého korbele.

„A nezkásli nás o peníze? To sotva,“ odsekl dlouhoprstý mužík. „Pojďme se po nich podívat! Hned.“

Hrdlořezové prohledali přízemí a kuchyň, jako by jim hospoda patřila. Pak vyběhli nahoru do pokojů. Všechny našli prázdné.

„Co to ksakru…?“ začal obr, když strhl plátno z hromady zbraní.

„Zbraně. Tohle je loupežnická hospoda,“ sykl skrček. „Nikdo jiný by nebyl takhle vybavený. Honem, jdeme ven. Kdo ví, jestli se tu nechystá nějaká bouda. Nic za to nedám, že naše kořist tady někde je. Nebo alespoň byla! Hostinskej nám lhal.“

Když se vyhrnuli před hospodu, les se utápěl ve tmě. Náhle zaslechli spěchající kroky, zvuk lámaných větviček. Někdo prchal mezi stromy.

„To je určitě on! Támhle utíká! Zastav ho!“ křikl skrček.

Lovec zcela instinktivně zvedl kuši a zamířil.

„Zmlkněte!“ sykl. „Ať ho vůbec slyším!“

Viděl prchající stín. Na okamžik měl podivný pocit, že lesem běží černá laň. Nevěděl, kde se ta myšlenka vzala, když zvuk kroků byl zcela zřetelně lidský. Možná ho jen napadají divné věci z únavy, z dlouhého pronásledování jakéhosi člověka, o němž zhola nic nevěděl. A vědět nechtěl. V nočním lese rozeznával jen náznaky pohybu, nic víc. Musel se orientovat podle sluchu. Měl dojem, že kdesi vlevo zaslechl přešlapování a frkání koně. Krátce zavřel oči, aby ho stíny stromů nemátly.

Pak vystřelil.

Ženský výkřik proťal ticho.

Lovec strnul. Koho jsem to střelil?

„Fiammetto!“ mužský výkřik. Dusot kopyt.

Na okamžik se potácející se ženská postava dostala do pruhu měsíčního světla. Štíhlá cikánka s ohromnýma tmavýma očima a ústy pootevřenými v grimase šoku a bolesti. Vrávorala, tlumeně naříkala, zlomená v pase, blůzu od krve. Křečovitě svírala sedlové brašny, které se jí nějakým zázrakem podařilo neupustit. Její nepochybně pestrá sukně se v nočním lese zdála pokrytá podivnými zlověstnými obrazci připomínajícími stíny havraních křídel.

Střelil jsem černou laň.

Lovec se pokřižoval na obranu proti zlým silám. Panebože. Střelil jsem černou laň.

Cikánka znovu zmizela do tmy. Kolem se ozývalo praskání větví a klení, jak se hrdlořezové rozběhli za ní. Kůň – podle všeho s jezdcem – se přiblížil k dívce.

„Fiammetto!“ znovu ten mužský hlas.

Šramot. Křik. Nadávky.

Jednomu z hrdlořezů se povedlo prodrat se až k Sendivojovi. Jenže než mohl sáhnout po uzdě koně nebo udělat cokoli jiného, alchymista ho kopl veškerou silou do hrudi. Vzápětí vyvlékl nohy ze třmenů, seskočil a ležícího kopl znovu, tentokrát do hlavy. Od pasu vytrhl dýku a rozmáchl se nad ležícím.

Vzápětí ucítil drobné ruce, které ho chytily za paži. Poláka to vyvedlo z rovnováhy, úder šel do prázdna.

„Ty nebodej,“ vyhrkla naléhavě Fiammetta. „Ty neber život.“

„Zabiju ho!“ chrčel alchymista. „Za to, co ti udělali!“

„Ty nešpiň sebe.“ Fiammetta na něj prosebně upřela pohled. Držela se ho křečovitě, do šatů se jí vpíjela krev.

Sendivoj se zarazil. Nikdy předtím nikoho nezabil a náhle mu probodnout bezvládně ležícího člověka nepřipadalo zdaleka tak přirozené.

Ostatní pronásledovatelé se blížili.

Rychle popadl sedlové brašny, hodil je koni přes hřbet a sám se vyhoupl do sedla. Cikánku vytáhl za sebe. Slyšel, jak si dívka pro sebe nepříčetně šeptá.

„Jedna rána do vzduchu.“ Zajíkla se. „Jen jedna rána do vzduchu. Druhá už do masa, druhá do krve. Nemůžu to odvrátit. Zelený drak uštkne.“ Pak pomalu vydechla a odmlčela se.

Sendivoj ji z valné části nedokázal vnímat.

Měl plné ruce práce ve snaze prodrat se s koněm podrostem.

„Nenechte je utéct!“ zaburácel obr.

Lovec zahlédl už jen mihnout se siluetu dvou lidí na jednom koni.

Cikánčiny dlouhé vlasy, jejichž husté prameny jí poletovaly kolem hlavy. Její skloněná tvář, kterou opírala o záda jezdce, jehož křečovitě objímala oběma rukama kolem pasu.

Kdyby chtěl, býval by stihl znovu nabít a vystřelit.

Vzápětí uprchlíci zmizeli z dohledu.

Zůstal jen pach krve v nočním hvozdu.

„Dost!“ křikl skrček. „Za tmy v lese nemůžou jet moc rychle! Musíme zpátky pro naše koně a za nimi!“

Zarazil se, když se prodral podrostem zpátky k lovci.

„Co je? Co stojíš! A vůbec! Proč jsi ho k ďasu nestřelil!“ Skrček běsnil.

„Jděte k čertu!“ vyhrkl pytlák. „Kvůli vám jsem trefil tu cikánku! Proč jste mi o ní neřekli? Tvrdili jste, že je sám! Ksakru!“

„Nevěděli jsme, že je s ním nějaká ženská. Tak jsi ji trefil. A co má být?“

„Nosí to smůlu,“ odsekl lovec nevrle. „Tahle černá chátra.“ Odplivl si. „Nosí smůlu. Uřknou člověka, ani neví jak.“

„Zapomeň na to. Ta se s trochou štěstí nedožije chvíle, kdy by tě mohla proklít,“ ušklíbl se skrček. „A teď, jestli chceš dostat svou odměnu, koukej se sebrat! Pomůžeš nám je dohnat!“

* * *

Dva uprchlíci na jednom koni se zběsile prodírali nočním lesem.

Sendivoj skoro nic neviděl. Jen doufal, že zvíře někde nešlápne do výmolu a nepřijdou o ně. Zvažoval, že by měl sesednout, sám koně raději vést a nechat Fiammettu v sedle. Ale nebyl si jistý, jestli se dívka vlastními silami udrží. A jestli ano, jak dlouho?

Cítil ji za sebou, její teplo, její paže, slyšel její dech a tlumená bolestná zajíknutí, když to s ní během jízdy prudčeji trhlo. Tušil její krev, která mu ale zatím neprosákla silnou látkou kabátce až na záda.

„Doprava,“ vypravila ze sebe cikánka. „Tam stezka.“

Sendivoj strhl koně vpravo.

Jakmile se ocitli na volnější cestičce, zrychlili.

Stezka se před nimi vinula a kroutila, krátce se ztrácela a znovu se objevovala, vyvstávala ze tmy, jako by posměšně tančila, jako by byla živá.

Oba jezdci museli dávat pozor na přesahující větve, krčili se a skláněli se.

„Fiammetto!“ Sendivojovi přeskakoval hlas. „Jak moc krvácíš? Musíme tě ošetřit! Jinak umřeš!“

„Ty… pojedeš dál. Čas… není! Já povedu tebe.“

* * *

„Kam jsi nás to zavedl?“ zasyčel skrček na lovce. „Ty lemple! Za tohle chceš, abychom tě platili?“

Skupina pronásledovatelů stála na okraji strmého srázu, pod nímž se měsíční světlo třpytilo na hladině říčky. Pytlákovy bystré oči rozeznaly na druhé straně náznak pohybu. Odlesk na mokré srsti koně. Dokázali sejít dolů. A přeplavili se, pomyslel si.

Věděl, že kus proti proudu se podél svahu vine sotva patrná stezička. Pokud by byl někdo opatrný, kráčel pomalu, koně vedl a věděl, kam šlape, mohlo by se mu podařit sejít k vodě. Skok by byl smrtelně nebezpečný, i kdyby člověk uměl plavat, protože u kraje byla říčka nedostatečně hluboká a dno kamenité.

Proto se tady nejspíš dokázal tak dobře skrývat. On je tady cizinec, podle popisu jsem tu nikoho takového nikdy neviděl. Ta cikánka ho vedla. To ona se tady vyzná. Někde ve větvích zahoukala sova. Proč jsou ti dva spolu? Proč ho chrání? Jeho výkřik. Fiammetto. Její jméno?

Pytlák se zadíval na hladinu. Zabil jsem už člověka. Střelil jsem vlastního bratra, když mě chtěl udat za pytláctví. Myslel jsem, že už mi je všechno jedno. Jenže… tohle za to nestojí. Ta dívka. Černá laň. Chci na sebe přivolat její prokletí? Přivolat na sebe pomstu jejího cikánského klanu? Možná mě neviděla. Ale u téhle chátry na tom nemusí záležet.

Po straně pozoroval své zaměstnavatele. Jenže když si nedám pozor, tahle sebranka mě bez zaváhání podřízne na místě.

„Kde sakra jsou? Sakra! Kde?“ zaburácel hromotluk.

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl lovec bez mrknutí oka. „Stopa se tu ztrácí. Kdyby skočili, rozbili by se dole na kamení. Museli jít jinudy, pokud se chtěli dostat na druhou stranu. Pokud vyrazíte po proudu, časem narazíte na brod, jediný rozumný široko daleko.“

„Utekli ti! Za tohle chceš brát peníze?!“ vmetl mu do tváře skrček.

„Nechci,“ odtušil pytlák. „Nepovedlo se mi vám je najít, nechci brát odměnu.“

S tím udělal několik kroků do stínu lesa, aby v něm vzápětí zmizel jako duch.

* * *

Fiammetta seděla na zemi a křečovitě si tiskla nouzový obvaz na ránu na rameni. Dívala se obrovskýma temnýma očima na to, co Sendivoj dělá. Alchymista mezitím rychle rozdělal oheň a nad něj umístil kovovou misku.

„Musíme ti zranění zašít. Aby se rána neotvírala, aby dál nekrvácela.“ Rozhodl se vysvětlovat každý krok a smysl svého počínání. Potřeboval si udržet její důvěru, jestli pro ni měl něco udělat.

Pozorně přejel konečky prstů po složitých našitých ozdobách, které měl na rameni kabátce. Oddechl si, když našel, co hledal. Mezi ornamenty byla skrytá a zahnutá jehla, kterou dostal v době, kdy se učil u Bratrstva. Krom ní měl mezi výšivkami vpletených několik volných hedvábných nití.

Jehlu i hedvábí vložil do vroucí vody.

„Když věc projde varem, vyčistí se,“ vykládal. Věděl, že tím zároveň uklidňuje i sebe. „Do těla se přes ránu nesmí dostat žádná špína. To je to, co nejčastější člověku ublíží.“ Co nejčastěji člověka zabije, dodal v duchu. Nedokázal se přimět, aby to řekl nahlas.

Fiammetta přikyvovala jako dítě, které dává najevo, že rozumí.

Poslušně upíjela pálenku z čutory, kterou měli s sebou, a alchymista počkal, až se jí začnou lesknout oči.

Když ránu zašíval, dívka tlumeně naříkala jako týrané drobné zvířátko nebo malé dítě. Sendivoj se tiše nenáviděl, ale věděl, že je to to nejlepší, co může v tuhle chvíli udělat. Jakmile skončil, musel si sám přihnout, protože se mu roztřásly ruce. Aby to před Fiammettou skryl, obšírněji vysvětloval, jak se bude zranění hojit, a jak je potom nezbytné vytahat stehy, jak zabránit tomu, aby se do rány dostala špína.

Museli dál. Do alespoň relativního bezpečí. Byl si jistý, že pronásledovatelé se nevzdají.

Pomohl cikánce do sedla, tentokrát před sebe, aby ji mohl zachytit, kdyby klouzala. Opřel si ji o hruď a poslouchal, jak jí buší srdce.

Snad se dostaneme do Prahy včas! Snad nás znova nedoženou! Nemůžu ji nechat umřít. I když přijedeme těsně před soumrakem, pokud přečkáme do rána, třeba se mi povede vyhledat pomoc Tadeáše Hájka z Hájku. Za tmy by mě nejspíš služebnictvo odehnalo.

Rabín by jí dost možná taky dokázal pomoci. Ale nemá příliš důvod. Kdo ví, nakolik je pražská židovská komunita uzavřená. Rabín mě nezná osobně a i já o něm zatím jenom slyšel. Nemáme žádné osobní vazby.

Potřásl hlavou. Ne. Prostě ji nenechám zemřít.

Pobídl koně.

Nenechám ji zemřít.

KAPITOLA I
Yesod – Základ

Kdo pustil se v to kleté řemeslo,

jen prázdné kapsy vždy mu vyneslo

a vše, co vloží do něho a dodá,

je ztraceno a je to věčná škoda (…)

máš-li co v truhle a chceš o to přijít,

jen přistup blíž a uč se alchymii.

— Geoffrey Chaucer

Praha, 1584

Po pražských střechách tančily odlesky dopoledního slunce. Klapot kopyt se nesl úzkými uličkami a John Dee měl pocit, že se zvuk rozléhá náhle až příliš výraznou ozvěnou. Vzápětí zazněly hlasy zvonů z četných pražských kostelů. Z věže jednoho z těch bližších se s tlukotem křídel vznesly dvě hrdličky a usadily se na zdobené balustrádě.

Dee se neklidně otočil v sedle, ohlédl se po svých dvou společnících. Edward Kelley se držel zpříma, oči mu drze blýskaly z hezké, souměrné tváře. Nejevil nejmenší známky únavy po cestě. Je taky o dobrých třicet let mladší než já, konstatoval v duchu Dee a potlačil povzdech. Doufám, že všechno půjde hladce… Na některý druh komplikací už se cítím trochu starý.

Kelley se rozhlížel po okolí s dychtivostí a nenechavostí sobě vlastní. Jako hladový vlk, který vyhlíží jakoukoli kořist, na niž by stačil a mohl by ji uchvátit.

Jane Dee měla tvář zahalenou stínem kapuce. A i kdyby ne, usoudil její muž, nebylo by jednoduché uhodnout, nač myslí. Na rukou, jimiž svírala uzdu, nebyla patrná ani nejmenší známka neklidu.

Z vedlejší uličky vyběhl houf ušmudlaných dětí, jakýsi rozcuchaný kluk hodil kamenem po páru hrdliček. Dee sebou podvědomě lehce trhl, když se jeden z ptáků zřítil k zemi, přímo před kopyta koní. Děti se chtěly vrhnout na svůj úlovek, ale nebylo jim to dopřáno.

„Zmizte, holoto!“ okřikl je Kelley. „Sebranko špinavá, padejte z cesty!“

Spratci se rozutekli a Dee znovu pobídl své zvíře.

Všiml si, že Jane se krátce ohlédla po mrtvé hrdličce, žalostném uzlíčku špinavého peří, krve a polámaných kostí na dlažbě z kočičích hlav.

Pak se všichni tři jezdci pohroužili dál do spleti křivolakých uliček. Ani jeden z nich už neviděl mohutnou postavu, jež se vynořila z jednoho z průjezdů. Ohromné stvoření širokých ramen a nezdravě voskové barvy kůže se nejistě naklonilo nad zabitou hrdličkou. Obr opatrně vzal tělíčko do dlaní, které připomínaly lopaty. Tvář měl zvláštně strnulou. Chvilku foukal do jemného peří, jako by to byl květ pampelišky nebo jako kdyby doufal, že se drobný tvor pohne a znovu vzlétne.

Zvony z věží kostelů utichly.

* * *

Rabín Jehuda Löw ben Bezalel upíral pohled do knihy, na jejíchž stránkách byl rozkreslený Strom života. Strom života s deseti tajemnými jablky, sefirami, zrcadlícími aspekty Boží existence. Od nejnižší Malchut až po nejvyšší Keter. Před rabínovým vnitřním zrakem se proplétaly paprsky a větve Stromu, od kořenů až k dokonalé koruně.

Z myšlenek ho vytrhlo zavrzání dveří chudě vybavené pracovny. Ohlédl se.

„Josefe,“ pousmál se. „Copak se přihodilo?“

Ohromný muž, který se jen s obtížemi protáhl úzkým průchodem dovnitř, k němu vztáhl ruce. Držel zkrvavenou mrtvou hrdličku. Oči v jeho strnulé, nezdravě zbarvené tváři zářily důvěrou a nadějí.

Starý Žid jen zavrtěl hlavou:

„Je mi líto, Josefe. S tímhle nic nenadělám.“

Obr znovu zkusmo pozvedl hrdličku v dlaních.

Rabín si povzdechl a špinavou mrtvolku od něj převzal.

„Víš, už se nehýbe a nedýchá. Už nebude létat,“ vyložil trpělivě a mírně. „Taková je Boží vůle, že je smrt na světě.“

Josef potřásl hlavou. Jeho pohled pohasl, očekávání pomalu nahradil smutek.

„Říkala jsem Josefovi, že tě nemá rušit,“ ozvala se od prahu rabínova žena ustaraně. „Nenechal si to vymluvit.“ Zarazila se. „Snad ti zase nepřitáhl nějakou čerstvou mršinu!“

„Nic si z toho nedělej, Perlo.“ Žid se smutným úsměvem vstal od stolu. „On je jen hluboce přesvědčený o mojí schopnosti léčit, napravovat rány a vlastně opravit všechno špatné na tomhle světě. A já… mu to prostě musím vysvětlit vždycky znovu.“ Vždycky znovu ho musím zklamat. A vždycky znovu vím, že jeho vírou ve mne to nedokáže otřást. Bez ohledu na to, kolik oněch zklamání bude.

* * *

Slyšení u císaře Rudolfa se vůbec nekonalo v audienčním sále. Na to byl vladař zjevně příliš zaneprázdněn. Galerie, plná soch, obrazů a lidí, se mu očividně zdála místem více než vhodným a dostačujícím.

Dee se hluboce uklonil, Kelley a Jane jej napodobili a stáhli se do pozadí.

Císař měl výrazný rovný nos, husté světlé vousy a vlasy ustupující z čela. Jeho mdlé, modré, trochu zapadlé oči hleděly roztěkaně, jako kdyby neustále pátraly po jakémsi mlhavém, z dosahu se vytrácejícím cíli. Přihrbeným držením těla připomínal osamělého a možná poraněného orla.

Panovník přijal od alchymisty pověřovací listiny a roztržitě jimi zamával ve vzduchu:

„Jistě, jistě, pozdravy od královny, rozumím. Státní záležitosti můžeme nechat na… někdy později. Ano, tak. Slyšel jsem, že jste znalým adeptem vysokého umění alchymie.“ Při poslední větě jeho výraz znatelně ožil.

„O Vašem Veličenstvu se praví, že je samo adeptem mezi králi a králem mezi adepty,“ odvětil Dee diplomaticky. „Jsme jen nehodnými poutníky na cestě za vyšším poznáním.“

„Nesmysl,“ přerušil ho Rudolf. „Zbytečná skromnost, zbytečné slovíčkaření. Vaše pověst vás předchází. Považoval bych za skvělé, kdybyste se po dobu svého pobytu zde věnoval výzkumu tajemství transmutace prvků! Jistě jste schopen dosáhnout zajímavých výsledků!“

„Vaše Veličenstvo jistě nemíní přijmout do svých služeb kacíře, kteří jsou ještě ke všemu vyhnáni ze své vlastní země,“ ozval se lehce řezavý hlas po Deeho pravici. Stál tam muž v honosném oděvu a peleríně s církevními odznaky. Tvář měl úzkou a asketickou, tmavé oči přivřené. Byl vyšší než Dee a stál dost blízko na to, aby to bylo zřejmé. Zbytečně blízko.

„Jsem anglický baronet a emisar anglické koruny,“ opáčil alchymista uhlazeně a neustoupil ani o krok. Dokonale zdvořilý tón byl v tu chvíli elegantním společenským políčkem. Biskup ze San Severo. Ten nám tu vyloženě chyběl. Aby ho čert vzal – přinejmenším zpátky do Itálie.

„A vláčíte s sebou zločince s uřezanýma ušima,“ ušklíbl se biskup a střelil pohledem po Kelleym.

„Jen oběť politováníhodného justičního omylu,“ pokrčil Dee rameny.

Dobře si všiml, že výměna mezi ním a biskupem císaře nudí a kazí mu náladu. Což je právě to, co ten církevní přisluhovač chce. Stačí panovníka dostatečně rozladit a přijetí u dvora se nám nedostane.

Na obsahu řečeného prelátovi vlastně příliš nezáleží. Pokud se nějak hloupě nepodřeknu. „Šlo o křivé nařčení z úst závistivců, kteří se pokoušeli zbavit muže, jenž je svými znalostmi převyšoval,“ dodal opatrně.

„Opravdu jste o uši kratší?“ prohodil císař zničehonic. Prošel kolem Deeho a biskupa, jako by tam ani nebyli, a zcela nepokrytě si prohlížel Kelleyho, jemuž husté vlasy, spadající na ramena, pochopitelně důkladně zakrývaly obě strany hlavy.

„Na cestě poznání je potřeba občas přinášet oběti, Vaše Veličenstvo,“ opáčil Kelley bezstarostně, s lehkým nádechem drzosti, která ovšem byla součástí jeho osobního kouzla.

„Proč jste si je nenechal přirůst zpátky, jste-li tak daleko na cestě poznání, jak se povídá?“ sjel ho císař pohledem.

„Jakápak by to byla oběť, Veličenstvo, kdybych tak učinil? Jaká zkouška, jaké vítězství?“ zazubil se Kelley, jako by ztráta uší byla jedním z jeho životních úspěchů.

„Edward Kelley je dryáčník, rouhač a jarmareční kejklíř,“ sekl biskup jízlivě. „Proč by jinak u žádného dvora nevydržel? Potuluje se po světě a lapá po lesku zlata. Žádný užitek z něj není.“

„Portavit eum ventus in ventre suo,“ zabručel císař, náhle nevrlý a pohroužený do sebe. Vítr jej nosil ve svém nitru. „Jeho povaha je nestálá a nevyzpytatelná. Žádný užitek z něj není.“

„Nutrix eius terra est,“ navázala Jane a mírně se usmála. Země jej živila. „Má tedy z čeho růst a kde zapustit kořeny.“

„Máte mimořádně bystrou a oduševnělou ženu, magistře Dee.“ Panovník lehce pokývl hlavou a jeho špatná nálada se rázem vytratila. „Inu, dobrá. Vítejte v Praze. Svěřím vás pohostinnosti dobrého doktora Hájka z Hájku, zmiňoval se o vás pochvalně. V jeho domě se nalézá i alchymistická kuchyně, takže budete mít klid na práci.“

Biskup se nadechl, ale císař ho mávnutím ruky umlčel.

„To je zatím všechno. Můžete jít, baronete Johne Dee. Brzy pro vás nechám poslat.“ Panovník s potěšeným úsměvem sledoval uklánějící se Jane.

Celá anglická trojice se spěšně chopila možnosti odejít dřív, než si vrtkavý císař svoje rozhodnutí znovu rozmyslí.

„Dobrá práce, Jane. Trocha citování ze Smaragdové desky nám zřejmě zachránila kůži,“ podotkl Dee, sotva se dostali na chodbu.

„Starý trik,“ zašeptala. „Ženy pohybující se byť na okrajích oboru jsou exotická vzácnost. Vzbuzují zájem, jako barevní cizokrajní ptáci nebo divná zvířata.“

„Co byl zač ten sup v církevním hávu?“ zajímal se Kelley.

„Biskup Germanico Malaspina ze San Severo, papežský nuncius,“ odtušil Dee potichu. „Velký pronásledovatel kacířů a jeden z nejjedovatějších jazyků u dvora. Je to papežský špeh a intrikán. Obávám se, že ten s námi ještě neskončil.“

Kelleymu jen cukl koutek:

„Přinejhorším skončíme my s ním.“

Dee neřekl nic. Kéž by to bylo takhle jednoduché, Edwarde. Kéž by.

* * *

Biskup Malaspina přecházel sem a tam po svých komnatách. Co tady ti dva angličtí rouhači pohledávají? Došly jim peníze? To sotva! uvažoval. Že by anglická královna chtěla jejich prostřednictvím uzavřít nějaké významné politické dohody? Dost možná. Ti dva jsou dostatečně kovaní v šejdířství i v temných uměních, aby dokázali udržet pozornost roztržitého císaře.

„Poslal jste pro mne.“ Těch pár tichých slov ho vytrhlo z myšlenek. Neslyšel nikoho přicházet.

Ve dveřích stál snědý tmavovlasý muž v zeleném plášti. Z jeho hladce oholené tváře hleděly výrazné, pozorné černé oči, v nichž bylo vždycky něco znepokojivě neproniknutelného. Mrtvého. Chvílemi jeho pohled připomínal hadí.

„Ano, Isidoro. Poslal.“ Malaspina se svezl do křesla a podepřel si unaveně hlavu rukou. Zpod neustále přivřených víček sledoval svého služebníka.

Isidoro de Spada. Pozůstatek řádu svatojakubských rytířů, Orden de Santiago. Řádu, který ztratil svou svébytnost a jehož správu papež přiřkl španělské koruně. Velmistr už nikdy neměl vzejít z řad rytířů samotných, ale měl jím provždy být španělský král. Pro někoho jako Isidoro najednou nebylo v řádu místo. Dost možná ani v celém Španělsku.

Teď ještě bude Římu k užitku. Orden de Santiago má dlouhou tradici ve využívání tajně vycvičených vrahů. Tradici, na kterou teď všichni hledí zapomenout a zhnuseně se odvracejí už při samotné představě. Malaspina se neubránil úsměvu. Isidoro možná původně měl být zabiják muslimských šlechticů, čarodějníků a generálů… Ale já jsem našel pro jeho talenty mnohem širší využití!

„Už jste vypátrali to cikánské děvče?“ zeptal se nahlas.

„Máme čtyři lokality, kde byla viděna a kde by se mohla ještě zdržovat. Vaši muži všechna ta místa hlídají. Jakmile cikánka vykročí na ulici, mají rozkaz ji pod nějakou záminkou zadržet.“

„Skvěle. Ať mi dají vědět, jakmile ji dostanou.“

„Nepřejete si, abych vám ji přímo přivedl?“

„Není třeba. Povolám tě, abys ji vyslechl, pokud nebude dostatečně sdílná. Teď mám pro tebe jinou práci, Isidoro,“ mávl biskup rukou. „Máme tady v Praze dva alchymisty z Anglie, dnes dopoledne dorazili. John Dee a Edward Kelley. Budou bydlet v domě Tadeáše Hájka z Hájku a zdá se, že císař jim momentálně věnuje svou nejistou přízeň. Chci vědět, co tady doopravdy chtějí! A chci to vědět co nejdřív!“

* * *

Tadeáš Hájek z Hájku měl pečlivě na krátko zastřižené vlasy i vousy a neustále trochu zadumaný pohled. Výrazná ramena se rýsovala pod dokonale úpravným kabátcem prozrazujícím dvořana, který o sebe dbá – ať už ze záliby, nebo z nutnosti. Když vešel do pokojů, jež poskytl svým hostům, zápasil v duchu se směsí zvědavosti a obav.

Dee seděl u stolu a třídil písemnosti, Jane si ukládala šaty do truhlice.

„Co vás vlastně přivedlo do Prahy?“ zajímal se hostitel společensky. „Tedy krom přitažlivého lesku císařského dvora, pochopitelně.“

„Jsme v diplomatických službách anglické koruny,“ usmál se Dee. „A samozřejmě, získat místo mezi pražskými alchymisty je velká čest, takže jsme vám velmi vděčni za dobré reference. I za vaše velkorysé pohostinství. A při příležitosti našeho pobytu zde…“ Dee se přestal usmívat, nedbale pozvedl ruku hřbetem od sebe a zdánlivě bezmyšlenkovitě poklepal na jeden ze svých výrazných prstenů. Šperk zobrazoval umně zpracovanou růži. „Při té příležitosti bych se rád setkal se starými přáteli, s učenci a vzdělanci. Nebo o nich alespoň získal zprávy, jak se jim daří.“

Hájek strnul:

„No… inu… přirozeně. Jistě.“

„Zajímalo by mě, jestli se někdo z mých známých v současnosti nepohybuje u dvora. Nebo kde by se třeba tady v Praze ubytoval,“ dodal Angličan poklidně. „Což určitě dokážete snadno zjistit, když se mi poptáte. Budete tak laskav, že?“

Ukázal na stůl. Hájek opatrně přistoupil blíž. Na desce ležel úzký proužek papíru, na nějž Dee napsal jediné slovo. Jediné jméno.

„Udělám, co bude v mých silách,“ ujistil alchymistu hostitel, zatímco Dee nechal lístek se jménem černat v plameni svíčky.

Hájek se nejistě ohlédl po Jane.

„Moje žena se účastní jak čistě společenských událostí, tak rozprav o vysokém umění,“ uklidnil ho Dee. „Co je před ní řečeno, jako by přede mnou bylo řečeno.“

Jane opětovala Hájkův zkoumavý pohled, plně si vědoma, že hostitel se na ni dívá jako na nějaké exotické stvoření dovezené z dalekých krajů. Ne, že by se některé šlechtičny tu a tam nevěnovaly alchymii. Ale být očima a ušima baroneta Johna Dee, pána z Mortlake…, to znamenalo něco docela jiného.

Hájek nakonec pouze mlčky přikývl, že rozumí.

Jane se obrátila zpátky ke své práci, jen letmo ještě pohlédla na manžela. Dee seděl u stolu vzpřímeně, záda neshrbená a předloktí pod povyhrnutými rukávy dosud šlachovitá a pevná. Ale, uvědomila si Jane, už má úplně stříbrné vlasy a vousy. Za tu dobu, co je ve službách Bratrstva, zešedivěl…

Z myšlenek ji vytrhl Hájkův hlas:

„Mimochodem, pane Dee, kde je vůbec mistr Kelley?“

„Kde by byl?“ opáčil Angličan bez mrknutí oka. „Šel do hospody.“

* * *

Na noční Prahu se snášelo drobné mžení, jemné, chladné a vtíravé. Edward Kelley si vykračoval ulicí, jako by mu patřila, to jest ode zdi ke zdi.

Hostinec U Poslední lucerny nechal za sebou, stejně jako nemalou částku peněz ze svého měšce. Ostatně byl to výtečný podnik, kde se obvykle ubytovávala arciknížata přijíždějící ke dvoru. Kolovala tam spousta klepů a většina císařových hostí se tam ráda nechala vidět.

Náhle alchymistovu pozornost upoutal hluk v jedné z vedlejších uliček. Svižným, ač lehce vrávoravým krokem se tam vypravil, obdařen odvahou vlastní většině lidí, kteří popíjeli přes míru.

„Držte tu couru pořádně! Ať neuteče!“ Ze tmy dolehl hrubý mužský hlas.

Následoval přidušený dívčí výkřik.

Angličanovi se vzápětí naskytl pohled na dva zarostlé muže, z jejichž sevření se snažila vymknout útlá cikánka. Třetí, ve tváři od neštovic poďobaný útočník držel svítilnu a zřejmě byl tím, kdo před chvílí vyštěkl rozkazy na ostatní.

„Pánové, pánové, co je to tu za povyk?“ Kelley bodře rozpřáhl ruce. Světlo lucerny vykreslilo jeho souměrnou, charismatickou tvář. „Snad na tom nejste tak špatně, abyste s sebou museli nějaké děvče odvlékat násilím?“

Na okamžik zavládlo zaražené ticho.

Pak se poďobaný ohnal po alchymistovi pěstí. Na první pokus si mohl útočník myslet, že opilce chrání sám Bůh, na druhý pokus, že slepá náhoda. Kelley se pokaždé lehce zapotácel a jeho obličej nikdy nebyl tam, kde by si protivník přál.

Ke třetímu pokusu už se nedostal. Alchymista zdánlivě uklouzl, prosmýkl se kolem a vrazil soupeři loket do ledvin. Jednoho z těch, kteří drželi dívku, mimoděk kopl do holeně.

Zbývající pobuda popadl cikánku a mrštil jí proti zdi jak s hadrovou panenkou, aby mu nepřekážela. Sáhl po noži.

Kelley ho včas chytil za zápěstí a zabránil mu tak zbraň vůbec vytáhnout. Vrazil mu pěst do žaludku a otočil se s ním, takže měl rázem za koým se krýt proti druhým dvěma.

Postaral se, aby se bolestí shrbený soupeř srazil s klejícím a kulhajícím otrhancem, kterému toho času tak úplně nesloužila holeň. Přes skloněná záda svého živého štítu srazil protivníka pěstí k zemi, odkud se dotyčný zjevně v dohledné době nehodlal zvednout.

Nešťastníkovi, kterého alchymista držel, trhl hlavou dolů, proti svému koleni. Zapraskání nosní přepážky neznělo právě povzbudivě.

Poďobaný, který se zatím vzpamatoval, se zjevně nemínil vzdát a rozehnal se po Angličanovi svítilnou. Kelley se úsporným zhoupnutím vyhnul. Zvláštní, že se nedá odradit. A že by si nevšiml, že mám za pasem dlouhou dýku? Zatím jsem ji sice nevytáhl, ale je to vcelku výrazná zbraň. Navíc jsem oblečený jako šlechtic. Pro drobné zločince je to obvykle dost, aby si dvakrát rozmysleli, zda chtějí mít opravdu vážné problémy.

Důkladným úderem přerazil útočníkovi napnutý loket. Lucerna dopadla na zem a zhasla. Než se trhan stačil vzpamatovat, najednou měl Kelleyho za zády. Alchymista ho popadl za vlasy a křísl mu hlavou o stěnu. Pak ho ledabyle upustil do smetí na zemi.

Po předchozí očividné opilosti nezbylo ani památky. Ohlédl se po dívce.

„Neboj se, neublížím ti,“ řekl tiše a pomalu k ní natáhl ruku, aby ji nevyděsil. Jsi pitomec, sdělil sám sobě v duchu. Ta holka tě nejspíš ještě zkusí zapíchnout a okrást.

„Já Fiammetta,“ představila se lámaně cikánka. „Já jiskra, já plamen.“

Chopila se nabízené dlaně a s pomocí vstala.

„Já neprovedla nic,“ dodala a zvedla k němu pohled.

Kelley jen potřásl hlavou. Silně pochyboval o tom, že by tři trhani, sahající tak ochotně po noži, měli nějaký dobrý a bohulibý důvod proč obtěžovat mladou dívku, která vypadá, že nikomu nebude příliš chybět.

Než mohl ale cokoli říct, zaslechl dupot nohou, odhadoval čtyři až šest lidí. Zachytil hlasy, jen pár srozumitelných slov:

„Jak to, že nejdou…?“

„Už ji měli… Musí přece…“

A sakra. Tohle už je dost divné. Škoda, že se těch tří nemůžu přeptat na podrobnosti, blesklo Kelleymu hlavou.

„Jsi nějaká žádaná,“ ucedil k cikánce, zatímco se už oba obraceli na útěk.

„My setkáme se znova. Tam, kde jsou kořeny stromu!“ vyhrkla.

„Kdeže?“ křikl alchymista, ale děvče už prchalo do tmy jako srna.

Kelley měl léty vybroušené instinkty, které mu rozhodně neradily se v tuhle chvíli čímkoli zdržovat. Vyrazil do nejbližšího průchodu, který si cestou k Poslední lucerně vyhlédl. Za temným ústím se nacházel dvůr a zeď, již přelézt bylo pro obratného Angličana dílem okamžiku.

* * *

„Jak mohla ksakru utéct třem vzrostlým chlapům?“ běsnil biskup.

Isidoro jen mlčky sledoval výbuch hněvu svého pána.

„Už jsme ji měli! Mor na tu cikánskou zmiji!“ Malaspina uhodil pěstí do stolu. „Dobře, připletl se tam ten ožrala Kelley, to kacířské prase! Ale stejně! Takhle se nedá ničeho dosáhnout, když mám k ruce dokonalý výkvět neschopnosti! Jak mohla utéct?“ Odmlčel se, aby si nalil víno.

Isidoro teprve v tu chvíli promluvil, klidně a tiše:

„Svým pronásledovatelům se ztratila v uličkách židovského ghetta. Nemáme žádné zprávy o tom, že by se odtamtud dostala.“

„Mohla tam najít útočiště. Možná i pomoc,“ drtil Malaspina mezi zuby. „Musíme ji najít. Kdybych měl tu čtvrť srovnat se zemí.“

„Rabín ben Bezalel je pod ochranou císaře,“ podotkl Španěl neutrálně.

„Proklatý židovský čarodějník. Tentokrát mu jeho triky nepomůžou! Ale jak jen…“ Malaspina se zarazil, na rtech se mu usadil nepříjemný úsměv. „Ale ovšem! Pogrom!“ Obrátil se k Isidorovi. „Když bude v ulicích řádit dav, můžeme ghetto třeba obrátit naruby. S tím ani císař nic neudělá!“ Zamyšleně zalétl pohledem z okna. Rychle přemýšlel. Ano, v ghettu jsou lichváři a obchodníci, mohl by tam přijít k úhoně někdo vcelku důležitý. Bude to mít i nepříjemné následky. Ale pořád to stojí za to.

Mávl rukou směrem k zabijákovi:

„Běž a vyprovokuj nepokoje! Poštvi lidi!“

Isidoro opětoval pohled svýma temnýma, vnitřně mrtvýma očima. Pak se jen uklonil a odešel, neslyšně jako stín.

* * *

„Už jste slyšeli o tom strašném neštěstí? Mistr Johann Maier přišel o dceru!“ Dvorní dáma si honosným vějířem zčásti zakryla tvář, aby dodala důraz svému prohlášení.

„To musí být hrozná rána,“ přitakala Jane. „Copak se přihodilo?“ Stejně jako oba angličtí alchymisté, i ona plynule vládla dostatečnou přehršlí cizích jazyků na to, aby nebyla vyřazena z téměř žádné konverzace. Vmísila se nenuceně do hloučku šlechtičen, které využívaly společenskou sedánku v pražském sídle Rožmberků k čilé výměně novinek.

„Říká se, že je to spiknutí,“ vydechla jedna z dam. „Maierovu dceru prý zavraždili Židi!“

„Špinavá lůza!“ pronesla další pohoršeně.

„Neslýchané!“

„V Praze to docela vře, Maier má spoustu horkokrevných přátel. I mezi měšťany.“

„Jaké neshody by mohl mít s pražskými Židy?“ nadhodila Jane. „Kdo by proti němu mohl co mít? Mistr Maier je velmi milý člověk.“ Tedy, ne že bych Maiera kdy v životě potkala, vím jen, že pochází odkudsi z Holštýnska. Slyšela jsem, že jeho syn Michael se zhlédl v alchymii, studuje medicínu a Bratrstvo se o něj zajímá. Uvidíme, jestli můj odhad bude potvrzen, nebo ne.

„Povídá se, že se včera pohádal s nějakým lichvářem jménem Kleinzach. A přes noc zmizela Maierova dcera! Všichni přece víme, jak dovedou být Židi mstiví. Zvlášť, když jde o peníze!“

Včera? Tak to někdo konal nesmírně rychle. Jane neutrálně přikyvovala. Navíc to tedy není přímo vražda, ale dost možná únos. Nebo přinejmenším zatím nenašli tělo.

„Ach tak, šlo o peníze,“ povzbudila ještě nadšené vyprávění urozené slečny.

„Inu, o co jiného?“

„Mistr Maier je sice poměrně oblíbený, ale nepříliš majetný,“ vložila se do debaty postarší šlechtična s přehledem osoby dokonale znalé poměrů u dvora. „Jeho příjem u dvora není zanedbatelný, ale je vyplácen poněkud… nepravidelně. Nedivila bych se, kdyby Židovi dlužil nemalou částku. A co když nemůže zaplatit, hm?“

V tom případě by měl co do činění s dost hloupým Židem, pomyslela si Jane.

Pro začátek jsou i jiné způsoby, jak vymáhat dluh. Vztáhnout ruku na dceru společensky vlivného křesťana – to je víc než dostatečná záminka pro pogrom!

„Jak se s tím vyrovnává Maierova rodina?“ nadhodila nahlas.

„Jeho syn je daleko, studuje v Pomořanech. Jinak měl z nejbližší přízně už jenom dceru,“ zalomila rukama jedna z přítomných. „Je to prostě strašné… strašné a tragické!“

„Manželka mu zemřela před lety, zanechala po sobě nějaký ten nemovitý majetek, ale ten byl jejím bratrem svěřen do církevního opatrování, aby posloužil jako věno dceři,“ upřesňovala postarší dáma. „Aby se dívka mohla slušně vdát i v případě, že by si pan Maier nevedl finančně příliš dobře.“

„Je to hrůza, co si ta židovská verbež dovolí!“ povzdechla si mladičká šlechtična s pigmentovou skvrnkou na tváři. „Mistr Maier musí být úplně bez sebe.“

* * *

„Tedy, viděl jsem už dost lidí, co byli bez sebe,“ ušklíbl se Kelley, „ale Johann Maier k nim rozhodně nepatří.“

„Můžeš to trochu rozvést?“ vybídl ho Dee.

Celá trojice se polohlasně radila v Hájkově alchymistické laboratoři, zatímco Dee si připravoval náčiní k experimentům.

„Zahlédl jsem ho v domě u Rožmberků, ačkoli se nezdržel příliš dlouho,“ upřesňoval Kelley. „Ano, vypadal rozrušeně. Ale dokud se Jane nezmínila o nejnovějších drbech, vůbec mě nenapadlo, že by ho potkala nějaká tragédie.“ Odmlčel se. „I když, pravda, měl jsem dost své práce, jak jsem se snažil doptat po našich kontaktech. V tomhle ohledu jsem vyšel s prázdnou.“

„Nemohl jsem si nevšimnout neklidu v ulicích,“ podotkl Dee znepokojeně.

„Jestli se něco strhne, budeme mít přes řeku pěkný výhled,“ zamračil se Kelley. Hájkův dům U Zlatého koníčka se skutečně nacházel přímo naproti židovskému ghettu.

„Mám dojem, že někdo nenávist místních vydatně rozdmýchává,“ prohodil starší z alchymistů a zamyšleně se zahleděl skrz křivuli.

„Otázka zní, co to znamená pro nás. Chaos ve městě by mohl v tuhle chvíli představovat značnou nepříjemnost.“ Kelley si promnul spánek, ruka mu bezděky sklouzla k místu, kde míval pravé ucho.

„A také přivodit smrt spousty lidí,“ sjel ho pohledem Dee. „Jestli je Kleinzach vinen, dobrá, ať je souzen a odsouzen. Jenže vzteklému davu to pravděpodobně nebude stačit. Nemůžeme nečinně přihlížet.“

„Židé jsou hodně uzavření vůči vnějšímu světu. Jak se dostaneme k jádru problému, pokud nám nebudou důvěřovat?“ ozvala se věcně Jane. „Máme mezi nimi někoho?“

Po chvíli ticha promluvil John Dee, jako kdyby hovořil víc k sobě než ke svým společníkům:

„Moreinu ha-Rav Löw.“

„Maharal. Rabín Löw ben Bezalel,“ kývla Jane.

„Je členem Bratrstva?“ povytáhl Kelley obočí.

„Ne, není,“ zavrtěl Dee hlavou. „Ale ani jím nepotřebuje být na to, aby byl moudrým mužem, který v mnohém předběhl svou dobu. Ne, že bychom o něj nestáli, víš, že nemáme náboženské předsudky. Jenže příslušnost k Bratrstvu by pro něj znamenala zbytečnou zátěž navíc. Už tak je nesnadné chránit židovskou komunitu, když je jim hlavní záštitou nestálá přízeň císaře. Nicméně věřím, že rabín nám může říct ledacos k tomu, co se tady děje. A pokud nám bude do budoucna zavázán za naši pomoc, mohl by nám usnadnit nalezení toho, co hledáme. Mimochodem, říká se, že má zvláštního němého sluhu jménem Josef.“

* * *

Josef se vysoukal na půdu synagogy, v šeru se jeho ohromná silueta víc podobala pohybující se věci než člověku. Mžoural kolem sebe a rozhlížel se.

„Tady,“ zavolala tlumeně Fiammetta, která vyhlédla zpoza trámu.

Obr se na ni usmál. Zvedl zakrytý košík, jejž nesl, a trochu jím zamával. Pak se pomalu vydal za dívkou, opatrně se vyhýbal nejrůznějším bednám, pytlům a truhlicím, aby do ničeho nevrazil a nic nezničil.

Nakonec se usadili v odlehlém koutě půdy, kde se cikánka ukrývala.

„Já tebe ráda vidím,“ řekla Fiammetta. Věděla, že nikomu není divné, když se právě Josef pohybuje po prostorách synagogy, včetně půdy. Rabín ho často využíval jako chrámového pomocníka, ač většinou jen na přemisťování těžších předmětů, na různé hrubší, jednodušší práce.

Dívka rozprostřela zašlý ubrus a začala na něj skládat jídlo z košíku.

„Já doufám, že se odtud dostanu brzy,“ povzdechla si.

Josef nechápavě rozhodil širokýma rukama.

„Já přitahuji… nebezpečí. Já hledám růži,“ vysvětlila a silákovi to zjevně stačilo, i když naprosto nemohl rozumět smyslu jejích slov.

Fiammetta se zachvěla při vzpomínce na Sendivoje.

„Jeho čeká bolest,“ zamumlala v podstatě nesrozumitelně. „Ale ne smrt, ne smrt.“ Svíral ji strach, když si vybavila svůj pokus dostat se do hostince U Poslední lucerny. Sendivoj jí jasně řekl, že tam má jít a nechat tam zprávu. I jak ta zpráva má znít a co znamená.

Nemohl vědět, kdo si ji přijde vyzvednout.

Ale pokus doručit ji do hospody se cikánce málem stal osudným.

„Kdo ten, kdo chodí po nocích?“ švitořila dívka napůl pro sebe, napůl pro Josefa, který sice nic nechápal, ale zvuk jejího hlasu ho uklidňoval. „Kdo ten, s kým se mám setkat u kořenů stromu?“ Netušila, co její vnuknutí znamená. „Já brzy musím odtud.“ Povzdechla si. „Ale jak? Oni hledají. Oni hledat nepřestanou. Já unavená.“

Josef jí starostlivě podal placku.

„Perla má pravdu. Já musím odpočinout,“ souhlasila nakonec dívka a vzala si jídlo. Musela se pousmát, když viděla, jak se němému sluhovi rozzářily oči radostí. Pobízel ji, aby hodně jedla, aby nabrala síly.

Kývla a pokračovala v usilovném ukusování placky. Josef ji spokojeně pozoroval a oba mlčeli, ve zvláštním tichém porozumění.

Na střeše škrábaly drobné drápky a šelestila křídla hrdliček.

* * *

Rabín Löw zamyšleně složil ruce na stole, zatímco pozoroval své dva hosty:

„Překvapuje mě, že jste ochotni se takovouto záležitostí zabývat. Jste vyslanci anglické koruny, jistě máte lepší věci na práci než věnovat pozornost zločinům zdejších Židů.“

Z vedlejší místnosti tlumeně doléhaly dva ženské hlasy, jak se Jane nezávazně bavila s rabínovou ženou Perlou.

„Mistr Maier je v císařových službách,“ utrousil Kelley. „Pohybuje se u dvora v naší blízkosti a nemohlo nám ujít, že jeho rozhořčení je poněkud… polovičaté.“

„Jsme učenci a hledači pravdy,“ dodal Dee. „A o nalezení pravdy a o osud té dívky nám jde v první řadě. Co si myslíte vy? Zabil ji Kleinzach?“

„Upřímně nevěřím, že by Kleinzach komukoli ublížil,“ zachmuřil se rabín. „Viděli jste ho někdy? Je malý, ošklivý a kulhavý. Snadný terč posměchu a nenávisti. Ale fyzicky by měl co dělat i proti mladé dívce. Těžko by ji mohl přemoci, určitě ne bezhlučně. Jak by se dostal k ní do pokoje, odkud se údajně ztratila? Kdyby ji bodl, jak by odnesl tělo? Navíc něco takového ani nemá v povaze.“

„Měl by důvod chtít se opravdu Maierovi takhle pomstít?“ nadhodil Dee. „Nepřihodilo se mezi nimi něco, co by opravdu volalo po odplatě?“

„Johann Maier nemá peníze, plat, jejž dostává, není vyplácen právě řádně. Chtěl si od Kleinzacha půjčit, ale byl odmítnut. Hádali se a Maier plivl Kleinzachovi do obličeje. Víc o tom nevím.“ Rabín pečlivě sledoval reakce svých hostí. „Jenže kdyby se měl náš kulhavý lichvář mstít za každé podobné příkoří, musel by touhle dobou otrávit polovinu židovského města, o křesťanech ani nemluvím. Vůči urážkám je hodně odolný. Navíc, tady v podstatě nikdo ani neví, že Maier má nějakou dceru, natož jak to děvče vypadá nebo kde ji najít. Kleinzach by musel mít tuhle znalost z nějakého zdroje z dřívějška. Nebo být schopen ji zjistit nesmírně rychle. Během jediného dne.“

„Krom toho je sám napůl chromý…,“ přemítal Dee.

„Mohl by si na tu práci sehnat lidi. Vyhledat Maierovo slabé místo a udeřit,“ spekuloval Kelley. „Dokázal byste zjistit, kdyby s ním byl někdo ze zdejších spřažený?“

„Nebylo by to nemožné…“ Starý Žid se hluboce zamyslel.

„Je také jistá možnost, že lichváři pomáhal někdo zvenčí. Křesťan,“ upozornil Dee. „Tam venku jsou zoufalci, kterým nezáleží na vyznání ani vzhledu zadavatele. Ani na povaze zločinu. Záleží jenom na penězích, které jsou pro ně základem světa i Bohem, jediným světlem v temnotě jejich nouze a ubohosti.“

„Někde začít musíme,“ pokrčil rameny Kelley. „A tady na židovském městě nejlépe. Pokud nám tedy pomůžete…“

„Dobrá. Vím o jednom zdejším člověku, kterému neunikne skoro nic, co se ve čtvrti šustne. Včetně záležitostí, které by bylo možné označit za ne zcela legální.“ Rabín si povzdechl. „Pošlu s vámi svého sluhu, Josefa. Je němý, ale ukáže vám cestu a zároveň bude důkazem, že vás posílám já. Budu vám věřit, že Kleinzacha buď očistíte z nařčení, nebo – pokud se potvrdí jeho vina – se zasadíte o to, aby jeho potrestáním celá záležitost skončila.“

„Mimochodem,“ uvědomil si najednou Dee, „kde je vlastně Kleinzach teď?“

„Už byl zatčen,“ odvětil Jehuda Löw tiše. „A předpokládám, že ho budou vyslýchat právem útrpným. Dokud se nepřizná.“

* * *

Isidoro opatrně shrnul na práh pruh látky, aby světlo z místnosti nedopadalo na chodbu. Aby nic neprozradilo přítomnost nezvaného hosta v domě Tadeáše Hájka.

Zabiják postavil na stůl lucernu, z větší části dobře zastíněnou, a rozhlédl se. Času mám dost. Návštěva u rabína bývá zřídkakdy krátkou a stručnou záležitostí. Obzvlášť ne pro učence a alchymisty.

Začal se probírat knihami, mapami a písemnostmi, dával přitom dobrý pozor, aby je kladl přesně na místo, kde ležely předtím. Jeho zručnosti se mohl rovnat málokdo.

Spisy o alchymii, botanice, hvězdopravectví. Nic, co by neočekával. Po chvíli ho ale zaujal útlý svazek zabalený ve voskovaném plátně. Vypadal velmi starý a zašlý, s volně vloženými novějšími listy. Vzápětí Isidoro zjistil, že obsah je očividně zašifrovaný.

Deeho poznámky… Zřejmě se ten spisek snaží luštit.

Věnoval několik cenných chvil tomu, aby si část textu a Deeho postřehy opsal. Uvidíme. Možná je to jen věrohodně vypadající falsum některého z legendárních mystických spisů. Anebo také ne.

Spěšně se ještě sklonil k osobním věcem jednotlivých Hájkových hostí. Křiklavě okázalé, i když místy už zašlé šatstvo. Mezi nimi naopak pár kousků oděvu tmavých, anonymních, nicneříkajících. Ohmatané karty. A kostky. Věnoval jim pohled a potěžkal je v dlani. Cinknuté. No ovšem. Hráč, opilec a podvodník Kelley.

Vzápětí odhalil schránku s mastmi a sušenými bylinami, několik pečlivě zabalených lahviček s různými tinkturami. Léky. A přinejmenším tyhle jsou ve větším množství jedovaté. Nejspíš Deeho majetek. Vida. Angličan umí rozhodně víc, než jen předstírat, že dokáže proměnit olovo ve zlato!

Nakonec otevřel truhlu s pečlivě poskládanými dívčími šaty. Dýchla na něj jemná vůně levandule. Jane Dee.

Společenské oblečení, vějíř, skříňka se šperky. Zřejmě prázdnější, než bývala. Některé kousky byla Jane pravděpodobně donucena rozprodat na cestovní výdaje. Na dně tmavá sukně a pelerína. Šňůrky na podvázání rukávů. Pobývat v Kelleyho blízkosti nepochybně znamená nutnost být kdykoli připraven vyrazit na útěk. Jane už se tomu umění očividně také naučila.

Pak jeho pozornost upoutalo cosi dalšího.

Pozvedl ke světlu nevelký přestřihávaný a vyšívaný šátek. Byl by to poněkud neobvyklý doplněk k šatům… Oči se mu zúžily. Jenže není. Už věděl, na co se dívá. Cardanova mřížka!

Rozprostřel látku po stole, vedle ní několik zbývajících, podobných, ale jinak prostřihávaných. Dee nějakou dobu studoval přímo u Gerolama Cardana. Ostatně Hájek zrovna tak. Tyhle šátky se položí na zdánlivě nevinný dopis – a jsou-li čtena jen slova a slabiky viděné otvory, vyvstane doposud skrytá zpráva. Odesilatel i příjemce jen potřebují mít tutéž mřížku.

Isidoro zlehka přejel po šátku konečky prstů. Výborně. Nemělo by trvat dlouho je obkreslit.

Dal si záležet a nezapomněl ani na zdánlivě bezvýznamné výšivky. Nepochyboval, že určují, v jakém směruje potřeba mřížku přiložit k textu.

Je dobrým zvykem šifrovat diplomatickou korespondenci. A ještě lepším zvykem tu cizí číst.

* * *

Vetešník Ezra měl velmi židovské jméno a velmi nežidovský vzhled. Zvláštně posazené oči a nezvyklý slonovinový odstín pleti způsobily, že bylo obtížné přiřadit ho vůbec k nějakému etniku. Nebyl vysloveně ošklivý. Jen poněkud neobvyklý.

Zdvořile pozdravil příchozí nesourodou čtveřici – oba alchymisty, Josefa a Jane, která se ke skupině připojila až před rabínovým domem.

„Mohu vám být nějak nápomocen?“ zajímal se.

„Posílá nás ctěný rabín ben Bezalel,“ ujal se slova Dee. „Ve své moudrosti nás odkázal na vás s tím, že ve světských záležitostech se vyznáte lépe než kdokoli jiný z celé čtvrti. Říkal, že nám máte odpovědět, jako kdyby se ptal rabín sám.“

Ezra zpozorněl:

„A co že posílá vás? Proč nepřišel osobně? Nebo proč mě nepozval k sobě?“

„Na našem úspěchu či neúspěchu závisí, jestli se nám podaří rozpustit dav, který se zvolna začíná scházet na Staroměstském náměstí,“ sdělil mu polohlasně starší alchymista. „Když jsme tamtudy procházeli cestou sem, ještě to nebylo nijak zlé. Ale mám zkušeností podpořený nepříjemný pocit, že se to bude už jenom zhoršovat… Sám víte, co to obvykle znamená.“

Vetešník trochu zbledl:

„Dobrá.“

„Potřebovali bychom vědět, jestli se lichvář Kleinzach nestýkal s nějakými nekalými živly. Jestli by si tady v okolí dokázal, řekněme, najmout někoho na špinavou práci.“

„Ne, že by asi nemohl, ale vědělo by se, kdyby něco takového udělal. Nemá zhola žádný důvod. Leda za účelem vymáhání půjček a o žádném takovém problému jsem neslyšel.“

„A co vyvrhelové mezi křesťany?“

„Sotva. V podstatě neopouští svůj dům, nevěděl by ani, kde hledat. Navíc, někdo jako on je vždycky svým způsobem zranitelný. A jeden ze způsobů, jímž se Kleinzach brání před světem, je jeho úzkostlivá poctivost.“

Deemu neušel téměř nepostřehnutelný, lehce pohrdavý tón, jímž Ezra pronesl poslední dvě slova. Aha, takže sám tímto nešvarem zřejmě netrpí.

„Tím pádem se naskýtá otázka, kdo včera v noci unesl dceru Johanna Maiera,“ prohlásil zamyšleně Kelley.

„To nevím,“ odvětil Ezra, „ale možná vím o někom, kdo by mohl vědět.“

S tím se obrátil k Josefovi a pošeptal mu pár slov.

* * *

Když svědek, v Josefově doprovodu, vstoupil do Ezrova vetešnictví, Jane zachovala nečitelnou tvář, Dee jen povytáhl obočí. Zato Kelley se zašklebil od ucha k uchu.

„Máte snad nějaké pochybnosti o mém člověku?“ otázal se Ezra.

„Právě naopak,“ ohradil se Kelley, „málokdo si to uvědomuje, ale skutečnost, že je někdo slepý, neznamená, že je také hluchý.“

Stařík s černou páskou přes oči se usadil na nízkou stoličku, kterou mu Josef přinesl.

„Jsou tady vzácní hosté, které poslal Maharal,“ otočil se k němu vetešník. „Potřebujeme vědět, jestli jsi včera v noci něco zvláštního nezaslechl v blízkosti domu mistra Maiera.“

„Občas tam v okolí žebrám,“ vysvětlil slepec. „Mám pocit, že zrovna minulou noc jsem měl dost namále. Blízkou uličkou, kousek ode mne, procházela nějaká banda neřádů. Něco nesli, tlumeně přitom kleli. Zkrátka museli s sebou mít břemeno, které jim překáželo. Možná ne přímo cosi těžkého, ale rozhodně něco, co se při delší chůzi pronese. Předávali si to mezi sebou a, jak jsem říkal, příšerně nadávali. Potichu a sprostě.“

„Máš nějaký odhad, kdo to byl? Kolik jich bylo nebo kam šli?“ Kelleymu vyloženě zasvítily oči. Nijak nepodceňoval schopnosti žebráka, který se odvažoval mimo ghetto.

„Tak pět… spíš sedm,“ zamyslel se slepec. „Jednoho z nich jsem poznal po hlase. Takový škodolibý floutek. Z jeho poznámek bych se mohl domýšlet, že unesli nějakou dívku, ale je to jen můj dohad. Zato vím docela přesně, kde by mohli být. Protože v rozumné vzdálenosti od Maierova sídla – ale zase ne zbytečně daleko – má tenhle prašivý parchant doupě. Ve sklepě jednoho domu. Obvykle tam zalézá, když se mu povede něco většího ukrást. Můžu vám popsat cestu, jestli chcete. Ale dávejte si pozor, přinejmenším on je ten druh lumpa, co se nezastaví před ničím, a jeho kumpáni nebudou o nic lepší.“

„Nejspíš si tě nevšimli,“ zamumlal Kelley téměř nesrozumitelně.

„Nejspíš ne. Možná by mě nechali být, protože nevidím. Ale možná by si prostě chtěli být jisti, že za sebou nenechali žádného svědka,“ zněla odpověď.

Dee přikývl. Hezký způsob jak si ověřit, nakolik dobře stařec opravdu slyší. Potlačil povzdech. Byl by rád položil onu správnou pohoršenou otázku „Proč jsi to proboha nikomu neřekl?“ Ale věděl, nakolik by byla nesmyslná. Kdo by věnoval pozornost tomu, co tvrdí slepý židovský žebrák? Jak by sobě, nebo komukoli jinému, svým svědectvím pomohl? Jenom by se zbytečně uvedl v nebezpečí.

„Děkujeme vám oběma, okamžitě se za nimi vydáme. Pokusíme se to děvče zachránit,“ ujistil oba Židy. Pokud ovšem už není pozdě.

* * *

Dveře do domu odemkl Kelley paklíčem.

Pod schodištěm, u vchodu do sklepa, svítila lampa.

Mladší alchymista tam opatrně nahlédl a rychle se zase stáhl k ostatním.

„Dva hlídají u vchodu. Mají jen nože a o něčem se vybavují. Zbytek bude vevnitř. Místa tam mají dost, podle toho, co zmiňoval ten žebrák, a podle toho, jak vypadá půdorys domu. Klidně tam mohou být nalezlí všichni,“ přemítal nespokojeně.

„To by bylo hodně špatné,“ mračil se Dee. „Jak se přes ně všechny nenápadně dostat?“

„Mají alespoň ti dva u sebe nějaké pití?“ zašeptala Jane. „Opít je, uspat nebo otrávit, to jsou všechno velmi přijatelné možnosti, co s nimi.“

„Nic, čeho bych si všiml. Moc to nevypadalo,“ zklamal ji Kelley. „Ale je to jenom banda trhanů. Zas tak velký problém by představovat neměli.“

„Možná, ale pořád jich je – velmi pravděpodobně – skoro dvakrát víc než nás. Co zavolat městskou stráž?“ navrhl Dee střízlivě.

Kelley se znechuceně zašklebil:

„Strážní můžou být třeba taky podplacení. Navíc se mi vůbec nechce vysvětlovat, co tady děláme.“

„Hlavně nemáme čas. Jakmile se dav na Staroměstském náměstí dostane do varu, už jej nic nezastaví,“ připomněla Jane.

V tu chvíli se za jejími zády ozvalo zvláštní tlumené zahučení. Na okamžik strnula, než si uvědomila, že to je zvuk vycházející z Josefova hrdla. Nepodobný žádnému zvířecímu ani lidskému hlasu, jaký kdy slyšela. Zároveň to znělo trochu zoufale a trochu tázavě.

„Ano, ta pohřešovaná dívka, Maierova dcera, je uvnitř,“ odpověděla Jane jemně. „Musíme ji dostat ven a nedovolit, aby jí někdo ublížil. Nemáme lepší způsob jak zabránit pogromu, ke kterému se schyluje. Potřebujeme nějak vyvrátit křivá obvinění vůči tvým lidem…“

Obrovitý rabínův sluha se chvíli na Jane díval, se svým zvláštně strnulým výrazem. Nebyla schopna určit, nakolik přesně jí vlastně rozumí.

A pak se Josef prostě vyřítil ke vchodu.

Jane se prudce nadechla a potlačila výkřik, Kelley důkladně zaklel.

S dunivým, hučivým zařváním popadl obr prvního z mužů, kteří stáli u dveří do sklepení, a srazil jím druhého k zemi. Vzápětí ramenem narazil do dveří. Masivní dřevo hrozivě zapraskalo. Další rána. Třeskla rozlomená závora. Josef se prorval přes veřeje, kolem pršely třísky.

„Jdeme!“ zavelel Dee a sáhl po meči.

Kelley byl nejrychlejší.

Proběhl dovnitř, část schodů seskočil. Jeden z únosců se právě s jekem zmítal v Josefově drtivém sevření, druhý jen zíral ve strnulé hrůze, třetí zvedal kuši. Kelley se prosmýkl kolem němého obra a švihl paží. Vrhací nůž spolehlivě skončil v hrudníku střelce.

Jane a Dee na schodišti čelili posledním dvěma, kteří vyběhli z postranního průchodu, ozbrojeni dlouhými dýkami.

„Potřebujeme alespoň jednoho z nich živého,“ sykl Dee. Alchymistova žena rychle strhla od pasu plátěný váček a jeho obsah mrštila přes Deeovo rameno směrem k útočníkům. Oba muži svorně vběhli přímo do oblaku dusivého štiplavého prachu.

Dee, maje na paměti dobro svých očí a dýchacích cest, využil odstupu, který mu skýtala dlouhá zbraň, krásná schiavona se zdobeným košem chránícím prsty, vykovaná v Benátkách.

Sekl prvního soupeře přes napřaženou ruku, aniž by směs vznášející se ve vzduchu sám vdechl. Jakmile se oblak trochu usadil, Dee odzbrojeného protivníka popadl za zraněné zápěstí a zkroutil mu paži za záda.

Jane proběhla dopředu, vyhnula se přitom čepeli druhého z únosců. Rána byla ostatně vedená napůl poslepu, protože nebožákovi slzely oči, kašlal a lapal po dechu. Dívka se otočila bokem a udeřila ho na solar. Věděla, že to bude bohatě stačit.

Pod schody se zatím zbývající z únosců vzpamatoval a vrhl se s nožem na Kelleyho, který se mu zdál podstatně zranitelnější než děsivé monstrum s voskově bledou tváří. Angličan svedl útok mimo levou rukou, pravou pěstí uhodil nepřítele do zápěstí tak, že povolil držení zbraně – a Kelley plynule pokračoval pořádnou ranou na ohryzek. Protivník se s chrčením chytil za krk a svezl se na kolena.

Kelley pohotově popadl svazek klíčů, který během potyčky spadl ze stolu na zem, a hleděl odemknout poslední dveře, než je běsnící Josef rozláme na plaňky.

Málem si hlasitě oddechl, když za prahem, v koutě sklepa, spatřil k smrti vyděšené zhruba čtrnáctileté děvče, oblečené v překrásně vyšívané noční košili. Dívka poplašeně vykřikla.

„Neboj se, přišli jsme tě zachránit,“ věnoval jí jeden ze svých okouzlujících, mírně přidrzlých úsměvů a lehce se uklonil. „Vezmeme tě do bezpečí a nikdo ti nezkřiví ani vlas.“

Nemohla si pomoci a úsměv opětovala. Když jí Kelley pomáhal vstát, bez pochybností už k němu vzhlížela jako ke svému zachránci.

* * *

Doktor Tadeáš Hájek vystoupil na přichystané popravčí lešení na Staroměstském náměstí – aby měl lepší výhled. Dee a Josef, který nesl dívku zahalenou v alchymistově plášti, jej následovali.

Přítomný zástup počestných rozhořčených Pražanů byl už vydatně rozběsněný. Dee ani na okamžik nepochyboval, že nešťastný lichvář ve vězení pod radnicí zažívá krušné chvíle. Rozléhající se křik davu se možná nenesl až k nebesům, ale rozhodně se nesl ke sluchu nenaladěných konšelů.

„Vydejte nám Kleinzacha!“

„Pověste ho!“

„Lámejte toho šmejda v kole!“

„Prašivý Židi!“

Dee využil příležitosti, když na chvilku nastalo relativní ticho, a jemně shrnul Maierově dceři kápi.

„Viníte snad někoho z vraždy téhle dívky?“ křikl doktor Hájek. Do zaraženého ticha pokračoval: „Jak vidíte, dcera mého přítele Johanna Maiera je zcela naživu! Právě a pouze díky pomoci zdejších Židů jsme ji našli a zachránili!“

„To je lež!“ vykřikl někdo z davu.

„Židi ji přece unesli!“ přidal se další hlas.

„Kdo ví, co jí provedli!“

„Prasata židovský!“

„Inu, nezdá se, že by její krev použili k pečení macesů, což?“ ozvalo se těsně u ucha jednomu z otrhaných křiklounů. Vedle něj stál ledabyle Kelley. „Navíc je na macesy špatná roční doba.“

„Ale…,“ vypravil ze sebe nebožák už podstatně tišeji.

„Věř mi, drahý příteli,“ usmál se na něj Angličan, „za tohle ti nezaplatili dost.“

A přitiskl trochu důrazněji hrot nože otrhanci pod žebra. Opodál Jane přistoupila k dalším dvěma, co povykovali příliš zaníceně a nahlas.

Prvního popadla zezadu za halenu a přejela mu chladným ostrým hrotem jehlice po kůži nad ledvinami.

„Ani slovo,“ sykla výhrůžně. Muž strnul. Jeho vyděšený výraz přiměl i druhého, aby ztichl.

„Únosci nebyli Židé, a ať to byl kdokoli, nestalo se jí nic, je nezraněná, zdravá a v pořádku!“ prohlásil zatím doktor Hájek. „To mohu potvrdit jako lékař – a stejně tak to potvrdí zde přítomný ctihodný magistr Dee!“

Rozmluva se začínala zvolna dostávat do mezí logických argumentů a dav, bez opory několika nejhlučnějších, znejistěl. Hájek byl mezi Pražany známý a vážený, jeho slovo neznamenalo málo. Obvinit ho ze lži se už nikomu, krom umlčených křiklounů, nechtělo.

Právě ten okamžik si vybral Johann Maier, aby dorazil na místo. Byl bledý a vypadal zmateně.

„Váš vzkaz se zjevně dočkal odezvy,“ řekl Dee tiše Hájkovi a ten jen přikývl.

Maier sesedl z koně, vyběhl na lešení a zatvářil se jako někdo, kdo nevěří vlastním očím nebo se co nevidět zhroutí.

Josef mu ulehčil rozhodování, protože mu dceru v podstatě předal do náruče.

„Moje… moje dítě,“ zamumlal Maier sotva slyšitelně a dívku objal.

Kelley se dole na náměstí ďábelsky zašklebil na otrhaného nebožáka, kterého držel v šachu: „Teď koukej zajásat, jestli je ti život milý. A hezky od srdce a upřímně! Bude to?“

Vzápětí celý dav propukl v provolávání slávy zachráncům a nadšený povyk.

Dee si po straně vyměnil pohled s Hájkem.

„Nemám dojem, že by si Maier oddechl, když je děvče zdárně nalezeno,“ procedil Angličan tiše. „Jeden by čekal, že ze záchrany milované dcery bude přece jenom trošku… nadšenější?“

KAPITOLA II
Netzach – Vítězství

A pak se přežehnejtež znamením svatého kříže, byste zaplašili démona se všemi jeho klamy. Neb jak Chrysostom říká, kdekolivěk démoni spatří znamení kříže, utekou, neb se jej děsí jako něčeho, čím jsou poraženi.

— Sestry brigitky: Myroure of our Ladye (Zrcadlo naší Paní)

Preludium pro Jane a Johna Dee:
Anglie, před patnácti lety

Na trosky kláštera brigitek byl neutěšený pohled. John Dee ještě trochu zpomalil, koně vedl za uzdu. Zbytky vyhořelé stavby připomínaly žebra mrtvoly vyčítavě čnící k šedivému nebi.

Malá skupina jeptišek v černých hábitech s charakteristickými bílými čelenkami stála opodál, v místech, kde se nacházel klášterní hřbitov. Kolem nich shluk dětí, očividně sirotků v péči kláštera.

K příchozímu slabě doléhal zpěv, který zněl trochu jako nářek zbloudilých ptáků.

Takže došlo i na ztráty na životech, pomyslel si zachmuřeně Dee. Tohle znamená konec brigitek v Anglii. U královny jsou v nemilosti jako většina katolických řádů, svůj hlavní klášter Syon v Isleworthu ztratily už za královnina otce. Ale tenhle požár, to byla dost divná náhoda.

Zastavil se u zídky ohraničující hřbitov. Čekal.

Z hloučku truchlících brigitek a osiřelých dětí, jež doposud byly v péči klášterního sirotčince, se k němu obrátila jediná postava. Drobná novicka s bystrýma očima. Hádal jí necelých patnáct let. Pohled, který mu věnovala, byl… hodnotící. Pátravý.

Když se jeptišky nakonec začaly rozcházet, aby se pokusily shromáždit skromné pozůstatky řádového majetku, Dee zastoupil cestu abatyši a hluboce se uklonil:

„Buďte pozdravena, jsem baronet John Dee, přijíždím z Mortlake. Mohla byste mi, prosím, věnovat chvíli svého času?“

„Vážil jste dalekou cestu. Co sem přivádí učence, který je v přízni dvora?“ Postarší žena na něj hleděla netečně a odevzdaně.

„Původně jsem chtěl požádat o dovolení navštívit vaši knihovnu,“ zalhal Dee, „ale cestou mne zastihly zprávy o požáru. Co se vůbec přihodilo?“

„Uprostřed noci začalo hořet. Chytila sláma v hospodářských staveních, zásoba dřeva a pravděpodobně materiály ve skriptoriu vedle kaple. Naštěstí se nikdy příliš neoddáváme spánku. Oheň byl brzy zpozorován, ale již nebylo v našich silách jej uhasit.“ Abatyše mu pokynula, aby ji doprovázel, a vykročila za svými svěřenkami. „Ven jsme se dostaly všechny, v podstatě nezraněné, ale dvě ze sester zemřely.“

Nadýchaly se kouře, pokývl v duchu Dee.

„Je nějaká naděje na obnovu?“ zeptal se nahlas, i když velice dobře znal odpověď.

„Není, pane z Mortlake. Před námi leží stezka vyhnanství, stejně jako se stalo našim sestrám z Isleworthu. Vydáme se za nimi do Rouenu a budeme se modlit. Zde nás už nic nečeká.“

A zbylý nemovitý majetek kláštera propadne koruně, pomyslel si alchymista. Potažmo členům některé dvorské kliky. Tím se nabízí otázka – kdo z toho požáru bude těžit? Protože ať mi nikdo netvrdí, že brigitky omylem převrhly lampu zároveň v seníku, dřevníku a ve skriptoriu!

* * *

„Přežilo vůbec něco z klášterní knihovny? Byť i jenom seznam knih, které jste měly?“ nadhodil Dee, když přicházeli k vesnici.

„Nezbylo nic. Skriptorium s knihovnou a kapli strávily plameny velmi důkladně a velice rychle,“ odvětila abatyše lhostejně. „Naštěstí jsme vlastnily opisy děl, která s sebou odnesly naše sestry z Isleworthu.“

Ve vsi se věnovaly přeživší brigitky přípravám k odchodu. Zjevně se jim povedlo sehnat vůz, na nějž pomalu nakládaly tu trochu zásob a skrovného majetku, který jim zůstal. Pár místních žen jim pomáhalo.

Nevadilo by mi přiložit ruku k dílu, pomyslel si Dee. Ale jsem šlechtic. Přímo od královnina dvora. Potlačil povzdech. Bratrstvo učí, že všichni jsme především lidskými bytostmi, jenže… tady to nesmím dát najevo.

Obrátil se na dva vesnické mladíky, kteří zevlovali poblíž.

„Co stojíte a koukáte?“ utrhl se na ně. „Běžte pomoct řádovým sestrám! Zjevně nemáte nic na práci, když tady okouníte!“

Viděl, jak se před ním přikrčili. Před ním, draze oblečeným mužem, který měl koně a u pasu meč. Před někým, kdo měl přirozeně právo rozkazovat. Pak okamžitě vyrazili splnit jeho přání.

„Děkujeme vám, pane z Mortlake,“ řekla abatyše a lehce se mu uklonila.

„Mimochodem, komu připadnou pozemky kláštera?“ zeptal se s nenucenou lehkostí, kterou necítil.

„Je tady jeden mladý místní šlechtic.“ V jejím hlase problesklo skrývané znechucení.

„Mladý? Umí, doufám, alespoň hospodařit?“

„Je to zhýralý opilec,“ neudržela se abatyše. „Nebýt starého správce, kterého zaměstnával už jeho otec, dávno by mladý pán přišel i o poslední košili.“ Pak jen mávla rukou. „Ne, že bychom se správcem vycházely právě nejlépe, ale vždycky se choval slušně. A netrávil celé večery tím, že by se zpíjel do němoty.“

„Takže mladíček, který každou noc pořádá bujaré pitky,“ Dee chápavě potřásl hlavou. Čekal, jestli ho abatyše v něčem opraví.

„Právě tak. I tu noc, kdy jsme vyhořeli, se v panském sídle sešla společnost – ani si nevšimli záře od plamenů nad svahem.“ Pokrčila rameny.

Motiv dotyčný má, přemítal Dee. Alibi taky. Jenže pochybuji, že by šel klášter podpálit sám osobně. Potřeboval někoho poslat. Dobrá, uvidíme.

„Bůh ať soudí jeho nedbalost,“ pronesl neutrálně.

„Amen,“ dodala abatyše.

Se zdvořilou úklonou se s ní rozloučil a vydal se oklikou z vesnice. Je na čase podívat se pořádně na samotné spáleniště.

* * *

Mezi troskami se cosi pohnulo. Dee strnul a sáhl po zbrani.

„Hledáte něco, urozený pane?“ zeptala se novicka, která se vynořila zpoza jednoho ze sloupů.

Dee ji okamžitě poznal. Ta, která si mě všimla už na hřbitově.

„Hledám klid duše a znamení Boží nemilosti seslané na tento klášter,“ odtušil opatrně.

„Jako třeba slámu nenápadně nacpanou mezi naštípané dříví?“

„Třeba,“ kývl. „Máš hezké oči, děvče, a zjevně se umíš dívat.“

„Nejenom oči. Slyšela jsem váš rozhovor s abatyší.“ Dívka ho upřeně pozorovala. „Snažila jsem se jí říct, čeho jsem si všimla, ale neposlouchala mě. Poslala mě pryč. Ať prý dělám něco užitečného.“

„Myslím, že abatyše velice dobře ví, že ten požár nevznikl náhodou. Jen… se tím nechce zabývat,“ řekl Dee zamyšleně.

„Proč?“ zamračila se novicka.

„Cítí, že nemá možnost cokoli změnit. Smířila se s nevyhnutelným.“

„A vy? Proč vás to zajímá?“

„S vyhnanstvím brigitek v tuhle chvíli nedokážu nic udělat. Ale když budu vědět, kdo je viník, můžu ho buď pohnat před soud anebo… s tím alespoň počítat do budoucna.“ Usmál se na ni. „Jak se vlastně jmenuješ?“

„Jane.“ Na okamžik sklopila pohled.

„A mohla bys mi ukázat, kde bývalo skriptorium, Jane?“

* * *

Dee nechal koně uvázaného dole a obratně hodil smyčku na jeden z pevně vyhlížejících kamenných výstupků. Trhnutím se ujistil, že lano drží.

Plášť přehodil přes sedlo, aby mu látka nepřekážela, a obratně začal šplhat vzhůru.

Jane ho chvíli sledovala.

„Žijete asi dost dobrodružný život, mistře Dee,“ zavolala, jakmile se dostal ke zbytkům patra, a jala se lézt za ním. Nešlo jí to zdaleka tak dobře, ale očividně se nemínila svého úmyslu vzdát.

Ostatně mám o něco víc praxe, pomyslel si Dee, vždyť jsem tak o třicet let starší než ona.

„Ty taky nejsi zrovna příkladná klášterní novicka,“ podotkl, když jí pomohl nahoru. „Proč že tě rodina dala k brigitkám?“

„Jsem sirotek,“ pokrčila rameny. „Rodiče i starší bratry si vzala černá smrt.“

„Opatrně, tady je to hodně úzké,“ zarazil ji a vyzkoušel, zda jsou kamenné překlady ještě schopny nést nějakou váhu. Dřevěné podlahy a vybavení, všechno shořelo.

Brigitkám nikdo přístřeší neposkytne, táhlo alchymistovi hlavou. Za což mohou děkovat hlavně tomu oslovi Richardu Reynoldsovi, jednomu z členů nepočetné mužské větve řádu z Isleworthu. Vystupoval proti starému králi Henrymu tak dlouho, až se celý řád stal terčem obzvláštní královské nelibosti a dlouhodobé pomsty. O tom, že Reynoldse popravili utopením a rozčtvrcením ani nemluvě. Tvrdohlavý mezek! Dostal, oč si říkal. Ale ještě stihl přivést do neštěstí spoustu dalších lidí.

Dee si pomalu klekl a zkoumal zbytky prken a očazené kameny, které původně tvořily poschodí.

„Jane?“ zamumlal zkusmo. „Cítíš to taky?“

Poklekla vedle něj.

„Olej?“ Přivřela oči. „Spousta oleje.“

„Zásoby do lamp pro skriptorium?“ chtěl vědět.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „ty byly uloženy úplně jinde. A navíc, tady nebývalo skriptorium, ale kaple.“

* * *

„Jako by si někdo dal obzvlášť záležet, zalil to tu olejem a podpálil.“ Dee si promnul bradu. Viděl, jak Jane dychtivě a soustředěně blýskají oči.

„Skriptorium se nacházelo hned vedle,“ upozornila dívka. „Také byla menší pravděpodobnost, že tam žhář uprostřed noci na někoho narazí – oproti kapli, kam někdo chodil každou chvíli.“

Přesně tak, uvažoval alchymista. Brigitky jsou jeden z mála řádů, který i za dnešních dnů velmi striktně dodržuje pravidla klášterního života a hodiny modliteb. Míra askeze, kterou vyznávají, se nijak neumenšila. A individuální rozjímání jim rovněž není cizí.

„Navíc by skriptorium podstatně lépe hořelo,“ vytrhla ho z myšlenek Jane.

„Co vlastně bylo v kapli?“ otázal se.

„Dřevěné lavice, oltář se dvěma skříňkami, osm železných svícnů a jeden stříbrný, vyřezávaný kříž a obraz svaté Brigity,“ vyjmenovala bez zaváhání dívka, jako by se na všechny ty věci právě dívala.

Skvělá paměť, ohodnotil Dee uznale.

„Nějaké závěsy?“ zeptal se pro jistotu.

„Ne. Ani žádné vyšívané plátno na oltáři. Jen zavěšená miska s kadidlem, které se tu na přání abatyše téměř neustále pálilo.“

Tak proto ta divná vtíravá vůně, jejíž zbytek tu zůstal a je cítit pod pachem spáleniště, pochopil Dee. Už jsem si skoro říkal, kdo tady podpaloval vonný olej…

„Nezvyklý přepych na poměry brigitek,“ podotkl.

„Některé sestry to viděly zrovna tak, ale abatyše byla neoblomná.“ Jane se zarazila. „Mistře Dee… Možná je to jenom hloupá náhoda, ale ty dvě sestry, co zemřely…“

„Ano?“

„Vracely se ještě do hořícího kláštera. A myslím, že se neúspěšně pokoušely proniknout buď do skriptoria… Nebo právě do kaple.“

* * *

Dee zabušil na dveře panského sídla. Jane raději poslal zpět za řádovými sestrami, aby ji nikdo nepostrádal, navzdory panujícímu zmatku. Navíc její příslušnost ke klášteru je příliš nápadná.

„Přejete si?“ zeptal se sluha, který otevřel.

„Jsem John Dee, baronet z panství Mortlake. Chtěl bych mluvit se zdejším pánem. A koně mám tamhle, pošlete někoho, ať se o to zvíře postará.“

„Zdá se, že za posledních pár dní tu máme víc návštěv než jindy za rok,“ zahučel sluha napůl pro sebe, když pouštěl příchozího dál.

„Ale?“ chytil se toho alchymista. „Koho krom mne sem zavedla cesta?“

„Nějaký urozený pán ode dvora. Vezl listiny nebo dopisy či co. Ale minuli jste se, už odjel.“

Uvedení k mladému pánovi splňovalo v zásadě většinu Deeho obav.

V křesle se rozvaloval holobradý mladíček, nohy na podnožce, u ruky karafu s vínem, ze které zřejmě popíjel přímo, aniž si nalil do poháru. Hostitel zamžoural přes ztěžklá víčka, obličej dosud nesl stopy důkladné kocoviny. Alchymista, jemuž bylo něco přes čtyřicet a vždy dbal na vybrané vystupování, sotva mohl být méně nadšen.

„Co pro vás mohu udělat?“ otázal se mladý muž poněkud zastřeným hlasem.

„Původně jsem měl namířeno do kláštera, prostudovat si nějaké knihy z jejich knihovny a mínil jsem tam setrvat přes noc. Jenže sídlo brigitek vyhořelo a ve vesnici není hostinec, takže jsem se ocitl poněkud bez přístřeší a – ač vás nerad obtěžuji – jsem nucen dovolávat se vaší pohostinnosti.“

„Inu, brigitky docela pohořely, to je pravda. Učiněné neštěstí,“ zazubil se hostitel.

Dee jen společensky přikyvoval. Už jenom čekám, kdy tady někde uvidím stříbrný svícen z kaple, jak mi ho Jane popsala, ušklíbl se v duchu. Ostatně dole v troskách jsme ho nenašli a mezi zachráněnými věcmi, pokud si Jane pamatuje, taky nebyl.

„Samozřejmě, že jste tu vítán, pane. Nikdo o mně nemůže říct, že bych vyhnal hosta od svých dveří.“ Mladičký šlechtic mávl velkoryse rukou.

„Co se vůbec stalo, že klášter shořel? Poněkud mě to zaskočilo,“ lhal Dee bez mrknutí oka.

„Bůh ví, já ne. Ten večer jsem popíjel s jedním hostem, veselý chlapík to byl. Na podrobnosti si moc nevzpomínám,“ uchechtl se, „ale po půlnoci mě probral správce, abych si šel pořádně lehnout – a jak jsem vyhlédl ven, díval jsem se přímo do sílící záře. Nejdřív jsem si myslel, že už svítá, pak jsem zjistil, že ještě zdaleka ne. Bylo slyšet, jak někdo zvoní k ohni. Celý dům to vzburcovalo, někteří běželi hasit. Do rána tady skoro nikdo oka nezamhouřil.“ Poslední věta zněla jednoznačně mrzutě.

„A váš host?“

„Myslím, že zrovna on to šťastně zaspal v pokoji. Musel pak jet dál, ani jsme se pořádně nerozloučili! Vyrazil, když my ostatní jsme se konečně ukládali.“ Holobrádek se trochu zmateně zamyslel. „Vlastně mi přivezl nějaké psaní! Ještě jsem se na něj ani nepodíval. Dejte mi okamžik.“ S nespokojeným výrazem přivolal sluhu. „Sežeň mi správce, ať přijde s těmi papíry od dvora!“

Správce byl zhruba stejně starý jako Dee, ale už zcela šedivý. Ve tváři měl přísné rysy. Přinášel dva dopisy s rozlomenou pečetí.

„Jak to, že jsou otevřené?“ zamračil se mladík.

„Sám jste je otevřel,“ odtušil správce trpělivě. „A pak jste mi je nechal v rukou bez dalších instrukcí, pane.“

Urozený floutek přelétl pohledem obsah obou zpráv a odhodil je nedbale na stolek.

„Samé plky!“

Dee rázně a bezostyšně popošel blíž, zdánlivě kvůli lepší konverzaci.

„Jsem nesmírně poctěn, že mohu setrvat pod vaší střechou.“ Rychle pohlédl na listiny. Výjimečně má pravdu. Nicneříkající pozdravy a neurčitá pozvání na nejbližší městské slavnosti do Londýna. Jména i pečeti vypadají na nějakou nižší šlechtu.

„Ukaž vzácnému hostu jeho pokoj, ať si může odpočinout, než zasedneme k jídlu a pití!“ rozkázal mladíček správci.

„Doufám, že příliš nenarušuji obvyklý chod domu,“ nadhodil Dee, když stoupal po schodech za svým průvodcem.

„Alespoň máte slušné způsoby, pane,“ zamumlal správce.

„Předchozímu hostu se jich, hádám, nedostávalo,“ dovtípil se alchymista.

„Zdatně si přihýbal a jedl za dva,“ správce se zamračil, „tvrdil, že se bude vracet ke dvoru a chvástal se, že má vlivné přátele. Zároveň působil jako někdo, kdo je schopen ukrást stříbrný pohár ze stolu svého hostitele.“ Nijak se nenamáhal skrýt opovržení. „Kdyby se neprezentoval – a nebyl oblečen – jako muž vyššího stavu, vyhnal bych ho býval spát do stáje.“

„Zdá se, že to byl hlučný a hrubý člověk,“ podotkl Dee.

„Připíjel na královnu a především na jejího zesnulého otce s takovou horlivostí, až mi to přišlo téměř nevhodné. Ne neupřímné, ba naopak. Ale přehnané.“ Správce potřásl hlavou.

„Prý se dokonce vytratil bez rozloučení?“

„Před půlnocí jsem naposled přinesl na stůl víno a od té doby jsem milého posla neviděl.“

„Hlavně, že je takový nevhodný člověk pryč, a že pán domu nedošel kvůli nedobré společnosti žádné úhony,“ řekl Dee. Protože to tě trápí a zajímá především, pane správce. Jsi věrný a trpělivý jako starý pes. Proč jinak bys sám osobně šel pro víno, když od toho je tu dostatek služebnictva? A proč bys tomu nevycválanému floutkovi už dávno nezakroutil krkem? Nebo alespoň neodešel za lepším?

„Ten podivný host se mi vůbec nelíbil, díky Bohu, že je daleko odtud.“ Správce si očividně upřímně oddechl. „Podle všeho opravdu přijel od dvora, ale měl jsem celou dobu nepříjemný dojem, že pod tou pěknou sametovou kazajkou, do které byl navlečený, vězí mizerný, prohnilý lump.“

Dee přikývl.

Nejenom lump, ale i žhář. Někdo ho zřejmě přímo cíleně poslal, náhodný zločinec by neměl tak dobré krytí – a takový křupan by se sotva dokázal sám dobře obléknout a opatřit si dopisy. Nejspíš měl i popis vnitřních prostor kláštera, takže se mohl pohybovat s jistotou. Co ale bylo v kapli, aby to muselo za každou cenu shořet? To v tuhle chvíli ví jistě jen jediná osoba.

* * *

„Poslyšte, nejsem pohůnek královského dvora. Jsem učenec hledající moudrost s pomocí Boží.“ Dee se držel po boku abatyše, když obcházela svoje svěřenky a ujišťovala se, že veškerý zbývající majetek brigitek je v pořádku naložen. „Nemůžu nevidět, v jaké jste tísni,“ dodal alchymista tiše. „Už víte, jaký bude osud dětí z vašeho sirotčince?“

„Pokoušíme se obstát v této zkoušce, jež na nás byla seslána.“ Abatyše se zastavila a upřela na něj unavený pohled.

Takže, jak jsem předpokládal. Nemáte nejmenší tušení, co si s těmi dětmi počít, pomyslel si Dee.

„Mohu vám možná být nápomocen, pokud mou pomoc přijmete,“ řekl nahlas a zadíval se jí zpříma do tváře. „Mám přátele v jednom františkánském klášteře, kde by byli schopni přijmout větší počet sirotků. Jsem jedním z těch, kdo pomáhají onen klášter chránit před světskou nepřízní. A jsem ochoten na svoje náklady dopravit ty děti do bezpečí.“ Oba víme, že pokoušet se dostat do Rouenu s několika tucty děcek je nemožné. Potlačil povzdech. Nebo ne zcela nemožné, ale většina by jich po cestě zemřela hladem a vyčerpáním.

„A… co za to budete chtít?“ zeptala se abatyše bezmocně.

„Jen aby se brigitky za mne modlily.“ Krátce se odmlčel. „A vy abyste ke mně byla upřímná.“

„Upřímná?“ Napjala se a strnula.

„Abyste mi řekla, co bylo ve skříňkách v klášterní kapli,“ pronesl Dee s kamennou tváří. „Protože chci vědět, kvůli čemu byl váš domov vypálen. A kvůli čemu zahynuly dvě ze sester.“

„Myslela jsem, že kvůli pozemkům…“ Slova se jí zadrhla v hrdle.

„Ne. Někdo si dal velice záležet, aby shořelo všechno, co jste ukrývaly v kapli. Požár se šířil odtamtud, ne ze skriptoria.“

„Jak… to víte?“

„Co tam uvnitř bylo?“

Sklonila hlavu.

„V jedné skříňce byla kruhová stříbrná schránka a v ní červený prach, prý popel svatého Lazara, uchovávaly jsme ji jako relikvii. Mezi troskami na spáleništi se nám ji už nepovedlo najít,“ odpověděla. S každým slovem byl její hlas tišší a tišší.

„A v té druhé?“ nedal se Dee odbýt. Stříbrná schránka? Tak tu si nejspíš spolu se stříbrným svícnem přisvojil žhář jako příjemný doplněk k odměně za svůj zločin. Budu se muset v řadách Bratrstva poptat, co je to za podivnou relikvii – popel svatého Lazara?

„V té druhé… byly ruce bratra Reynoldse,“ zašeptala abatyše. „Uťaté v zápěstí, jak je od těla oddělil kat.“

Alchymista se nadechl. Pak raději zase vydechl a neřekl nic. Reynoldsovy ruce. Nepochybně natřené mastmi a zavinuté v plátně napuštěném nějakými látkami omezujícími rozklad. Ale přesto nechávala v kapli pálit kadidlo, pro jistotu – kvůli zápachu. Měl co dělat, aby nevěřícně nezavrtěl hlavou. Skvěle. Taková malá příprava pro případ, že bude Reynolds svatořečen, což se dá očekávat. A právě pro tyhle ostatky někdo spálil brigitkám střechu nad hlavou! Aby nikde nezůstala památka na jednoho drzého a vzpurného mnicha, který nevěděl kdy zmlknout. Nádhera.

„Považujte mou otázku za zodpovězenou,“ sdělil abatyši chladně. Budeme muset v Londýně zapátrat, kdo by byl natolik fanatický, aby poslal najatého žháře. „Teď je řada na mně, abych zajistil splnění své části dohody.“

* * *

Deštivým odpolednem kodrcaly dva kryté vozy, na nichž se choulili sirotci. Chlapci a dívky různého věku, bledé hubené děti vyrvané zpod ochrany brigitek.

Dee stál vedle cesty, jeho kůň neklidně přešlapoval, jako by se nemohl dočkat cesty do Londýna.

„Pane z Mortlake!“ Jane seskočila z pomalu jedoucího vozu a popoběhla k alchymistovi, kapky blátivé vody z kaluží jí ulpívaly na skrovném oblečení. „Chtěla jsem… jen… chtěla jsem se rozloučit a poděkovat. A zeptat se… dopadl jste žháře?“

„Bohužel, Jane. V tom, co jsem si předsevzal, jsem zklamal.“ A teď jí lžu, pomyslel si. Ve svém skutečném úkolu jsem totiž zcela uspěl. Dosáhl jsem kýženého vítězství.

Smutně rozhodila rukama.

„Alespoň se máme kam uchýlit.“ Zvedla k němu obličej. „Sestry říkaly, že za to vděčíme vám.“

„Až dorazíte k františkánům, požádej je, ať o tvém příjezdu doručí zprávu muži jménem Gerolamo Cardano. Ať mu dají vědět, že tě posílám já.“

„Kdo je Gerolamo Cardano?“

„Můj starý přítel a moudrý učitel. Pokud bude mít možnost, vezme tě pod svou ochranu.“

Kůň netrpělivě pohodil hlavou, Dee pevněji stiskl uzdu.

Čas vyrazit. Všechno je, jak má být. Získal jsem pro školu Bratrstva slušnou přehršel sirotků. Kde jinde vzít děti, které nikomu nebudou chybět, které jsou ještě tvárné, ale zároveň už dostatečně zatvrzené těžkým životem a uvyklé klášterní disciplíně? Sledoval, jak déšť stéká Jane po vlasech a po tvářích. Někteří se nikdy nedozvědí, že jejich nové klášterní útočiště je něčím zvláštní. Ale někteří, někteří by se mohli stát plnoprávnými členy a agenty Bratrstva.

„Pane…“ Poklekla a chopila se jeho dlaně. „Uvidím vás ještě někdy?“

Než ji mohl zadržet, políbila mu ruku – přitiskla rty na prsten ve tvaru růže.

„Nevím, Jane,“ řekl jemně. Nechtěl jí lhát dvakrát. „Doufám, pevně doufám, že ano. Ale jen hvězdy vědí, jestli se skutečně znovu setkáme.“

Itálie, před dvanácti lety

„Proč nemůžeme odjet do Benátek?“ Jane se sklonila nad dopisem, který měl Gerolamo Cardano položený před sebou na stole.

„Protože těm lidem nemůžeme nijak pomoci,“ odpověděl jí tiše.

„Ale… učil jste mě přece, jak se bránit proti nemocem, Bratrstvo ví, jak se mor přenáší. Proč s tím něco neuděláte? Proč s tím něco neuděláme?“

„Konečně zjišťuješ, proč je tak těžké být ve službách Bratrstva. Pokušení je nesmírné, Jane. Co všechno by bylo možné učinit, kdybychom mohli odhalit naše znalosti, předávané tak dlouho ve skrytu!“ Povzdechl si. „Černá smrt už si vzala odhadem třetinu obyvatel Benátek. Ale tamější lidé budou pořád ještě raději věřit na čarodějnice a upíry, kteří šíří nákazu. Pokud kdokoli přijde s opatřeními, která se vymykají známým schématům, skončí na hranici nebo oběšený pro výstrahu všem ostatním buřičům. Úplně stejně, jako kdyby se někdo snažil prosazovat, že Země obíhá kolem Slunce, nebo že ženy nejsou méněcenné oproti mužům.“

Slabě sebou trhla.

„Ale u heliocentrické teorie nejde o život,“ namítla nahlas.

„Myslíš?“ povytáhl Cardano obočí. „Ujišťuji tě, že za byť jen trochu nepříznivých okolností by kvůli tomu mohly zahynout desítky nebo stovky lidí, jen aby byly zničeny zárodky kacířských myšlenek. Církev je pořád ještě příliš silná a světští panovníci příliš zaslepení. Ani přízeň naší vlastní královny není dostatečnou záštitou.“

„Co Rudolf Habsburský? Prý podporuje vědy…“

„Novopečený císař Svaté říše římské a král Českých zemí? Jane, on je jen loutka, z poloviny ovládaný svými melancholickými náladami a nestabilním duševním stavem, z druhé poloviny manipulovaný dvorskými intrikami. Nelze se svěřit do rukou někoho takového.“

„Takže…? Co dál?“ Její hlas se vytratil. Sledovala jeho dlaň, která mimoděk spočinula na Bibli, na jejíchž deskách se skvěl výrazný tmavý kříž. Pozorovala Cardanovu ruku s prstenem ve tvaru růže. Světlo padající oknem kreslilo ostré stíny na růži i kříž. Myslela na chvíli, kdy na kovové okvětní plátky dopadal déšť, myslela na prsten na jiné ruce, na jiné místo a jiný čas.

Z úvah ji vytrhl Cardanův vyrovnaný hlas.

„Uchováme naše znalosti do dne, kdy se pro ně nebude muset umírat. Tak jako činili členové Rosenkruciánského bratrstva odevždy. Ještě nepřišel vhodný čas. Ještě nenadešla chvíle našeho vítězství.“ Odmlčel se. „Navíc, ty jsi dosud neviděla, co dokáže pološílený pověrčivý dav. Ale neboj se – uvidíš. A stejně jako mne i tebe to vyléčí z touhy změnit svět. Změní to tebe, Jane.“

Anglie, před sedmi lety

Dee se ztěžka opřel o stěnu cely. Věděl, že má mocné přátele a přímluvce. Ale nevěděl, jestli se k nim zprávy o jeho uvěznění dostanou včas. Jsem sice šlechtic…, ale v tuhle chvíli obviněný z kacířství a čarodějnictví. Snažil se uklidnit divoce bušící srdce. Jak dlouho vydržím, jestli mě vezmou na mučení? Co všechno ze mě dostanou? Dokážu v případě nutnosti využít některý ze způsobů, jak se sám sprovodit ze světa?

Několikrát se zhluboka nadechl a vydechl. Pach mokré slámy ho nutil ke kašli. Ne, že by mi pobyt v kobce určené rouhačům byl neznámý. Tohle už jsem před lety absolvoval – a dostal jsem se ven. Církevní hodnostáři vždycky představovali pro členy Bratrstva největší rivaly a nejhorší nebezpečí. Jen doufám, že moji ochránci budou jednat rychle! K čertu s tím, zrovna nemládnu. Už nejsem tak odolný jako tehdy.

Jakmile se trochu víc pohnul, zachřestily okovy, které měl na rukou a od nichž vedl řetěz ke kruhu ve stěně. Alchymista s povzdechem uznal, že ho napadá spousta nepohodlnějších způsobů, jak ho mohli přikovat.

Málem se mu zastavilo srdce, když zaslechl zarachocení klíče v zámku.

Strážný vlekl dovnitř rozcuchanou mladou dívku v potrhaných šatech.

Zvon z katedrály právě začal odbíjet celou. Jeho tóny se hrozivě rozléhaly mezi stěnami žaláře a Dee nerozuměl, co voják říká, ale z hladového výrazu, s nímž si děvče prohlížel, se alchymistovi obracel žaludek.

Dee odhadl délku řetězu, který ho poutal ke stěně. Příliš krátký. Ksakru.

Voják přitiskl dívku ke zdi u dveří a zajel jí rukama pod natrženou blůzu. V příští vteřině ho zajatkyně udeřila dlaní na ucho. Muž se zapotácel, dezorientovaný a zbavený rovnováhy. Dívka ho kopnutím složila na zem, výkřik zanikl v dunění zvonu. Než se strážný zmohl na cokoli dalšího, dupla mu zvysoka na krk. Zapraskání obratlů Dee neslyšel, ale dokázal si ho představit.

Spěšně mrtvého prohledala, sebrala mu klíče a zbraň, kterou podala alchymistovi.

„Přišla jsem pro vás,“ sdělila mu do ucha. Poklekla k němu a zkušenou rukou odemkla okovy.

Dee se jí konečně mohl pořádně podívat do obličeje.

Ta tvář. Vzdáleně povědomá. Už ji někde viděl. Před několika lety.

Zíral na ni v mihotavém světle pochodní. Kamenný výraz, s nímž právě vzala život člověku, semknuté rty a každý pohyb dokonale úsporný. Bratrstvo mělo ve svých řadách nejen učence, ale i cvičené zabijáky.

Ne, takhle ji neznal. Ale ten její soustředěný pohled…

„Jane!“

„Ano,“ přikývla s chladným, nepohnutým klidem. „Pojďte rychle, magistře Dee. Vyčistím cestu a za hradbami na nás čekají koně.“

KAPITOLA III
Hod – Sláva

Líto

je slovo pro slabochy

vím to

a tak ho neříkám

nebolí to

ne, hlavně mi nechybí to

stálé odnikudnikam

— Martina Trchová

Praha, 1584

Jane zlehka strčila do pootevřených dveří. Ve světle lucerny, již držela v ruce, se jí naskytl obraz zkázy. Celá místnost zpřeházená, slamník rozpáraný, rozbitá a vytrhaná prkna z podlahy.

Angličanka otevřela dveře až ke stěně a bleskovým pohledem se ujistila, že ať tu byl kdokoli, už odešel. Pak teprve obezřetně vstoupila doprostřed celé té spouště.

Někdo tu něco hledal. Cílevědomě, důkladně, bezohledně. Lhostejný vůči tomu, že hledání nemůže zůstat nepovšimnuto.

Sklonila se k úzkému lůžku. Krev. Ale jen trochu, v hlavách postele. Pečlivě začala propátrávat podlahu. Zbytky obvazů, pohár, měch od vína. Někdo tady byl raněný, ale nevypadá to, že by tu došlo k vraždě. Ze dřeva by se skvrny dostávaly zatraceně špatně. Pokud by ovšem vrah nebyl dostatečně prozíravý a svou oběť nezardousil.

Ještě jednou pokoj pomalu prošla. Pak zakryla lucernu a přistoupila k oknu. Obratně se přehoupla přes parapet na zvolna se svažující střechu. Plížila se až k okraji.

Když na chvíli vyšel měsíc zpoza mraků, Jane strnula ve stínu, aby ji pohyb neprozradil náhodnému – nebo také záměrnému – pozorovateli. Bledý přísvit odhalil nenápadnou tmavou skvrnu na jednom z dřevěných šindelů.

Takže náš člověk byl skutečně zraněn, ale povedlo se mu utéct oknem. Žádný div, že se ho nemůžeme dopátrat u dvora! Tohle je dost zlé… Naštěstí je Sendivoj dostatečně zkušený na to, aby schránku nenechával ukrytou v pokoji, natolik mu věřím. Věděl, že je pronásledován a pravděpodobně velice těsně. Ano… potřeboval najít jiné vhodné místo, kam karmínový prach ukrýt. Tak, abychom jej našli my – a nikdo jiný.

* * *

„Musíme Sendivoje najít, a nerada to říkám, teď už pospícháme. Podezřelé záležitosti kolem Maiera budou muset počkat,“ shrnula Jane svá zjištění. „Zbytečně jsme ztratili čas, když jsme v sobě živili naději, že ho najdeme u dvora, nebo že se dříve či později ukáže v hospodě U Poslední lucerny. Teď musíme s něčím přijít rychle. Je zřejmě zraněný a pronásledovatele má v patách.“

„Co když už umřel? Co když podlehl svým zraněním v nějaké špinavé uličce?“ nadhodil cynicky Kelley. „Pak totiž schránku, kterou hledáme, nejspíš někdo hluboko pod cenou střelil vetešníkům.“

„Což by pro nás bylo vynikající,“ kývla Jane a ani se nepozastavila nad tím, že mluví o násilné smrti jednoho z členů Bratrstva, jednoho z lidí, kteří byli v mnohém jako ona. „Většina pražských vetešníků jsou Židi. Rabín by se mohl poptat. Jenže co když Sendivoj u sebe schránku měl, ale nálezce těla ho neprohledal dost důkladně?“

„Pokud by ho už někdo našel na ulici, je poměrně pravděpodobné, že by ho prodal vykradačům hrobů, aby ho zužitkovali dál,“ přivřel oči Kelley. „Lékaři, mágové, lékárníci, alchymisté nebo různí zvrhlíci – po anonymních tělech je vždycky poptávka. A pokud jde o tenhle druh obchodu, vsadím se, že náš drahý doktor Hájek bude mít velmi slušnou představu, na koho se obrátit.“

„Pravda. A kdyby, nedej Bože, na mrtvolu narazil někdo poctivý,“ dumala Jane, „předal by ji některému z kostelů a utratil trochu peněz za křesťanský pohřeb. Takže až budeme zoufalí, máme kde se ptát dál. Stráže se tím příliš zabývat nebudou, jde o neznámou osobu, která nikomu nechybí.“

„Zkusil bych spolu s Johnem vyrazit za rabínem. Sám se necítím dostatečně učený, kdyby došlo na nějakou disputaci. Obávám se, že Jehuda Löw by vyhmátl moje mezery ve vzdělání, jako bych byl ubohý studentík.“

„Promluvím s Hájkem,“ ujala se zbylého úkolu Jane a vstala, tvář ve světle svící chladnou a nepohnutou.

Čemu se divím, pomyslel si Dee, který doposud mlčky seděl nad otevřenými knihami. Jak by mohla přežít, kdyby nebyla znecitlivělá vůči některým druhům lidského utrpení? Vůči smrti? Cardano ji učil dobře. Podal jí skrze svou výuku jed, který umrtvuje srdce. Tedy… v jejím případě vlastně lék.

* * *

„Jak jsi mohl neuspět?“ syčel Malaspina. „Dovolil jsi, aby ti Dee spolu s tím pitomcem Hájkem tu holku sebral! To se mi snad jen zdá! Nechal ses obelstít bandou mizerných kacířů! Proč ji vůbec našli živou?“

„Byla to Maierova iniciativa, můj pane,“ odtušil Isidoro se svou obvyklou chladnou zdvořilostí, s jakou snášel všechny Malaspinovy projevy hněvu, netrpělivosti a nevole. „Já jsem počestného mistra Maiera jen trochu… inspiroval. A on pochopitelně chtěl svou dceru živou, aby se v pořádku objevila, až on sám získá a prodá pozemky, jež jí měly připadnout.“

Ano, mohl jsem to udělat stejně – kdyby Dee nebyl ve svém pátrání tak nechutně rychlý. Isidorovy mrtvé oči neprozrazovaly ani v náznaku, co mu běží hlavou. Ale byla by to neúčelná, zbytečná smrt. A Dee by se v takovém případě u Maiera nezastavil a čenichal by dál. Johann Maier totiž naprosto nevypadá na někoho, kdo by nechal chladnokrevně zavraždit vlastní dítě. Navíc by se ještě mohl zlomit a Angličanům všechno vyžvanit.

„Doufám, že jsi aspoň důkladně zametl stopy,“ vrčel biskup.

„Pokud kdokoli pojme podezření, můj pane, všechno se sveze na Maierovu hlavu. A on sám neměl tušení, že jím zinscenovaný únos bude kladen za vinu Židům, v životě ho nenapadlo, že by mohl svým pokusem dostat se k penězům vyvolat pogrom.“

„Dobrá.“ Malaspina se usadil do křesla, nepřítomně si pohrával s těžkým křížem zdobeným drahokamy, který mu visel na široké hedvábné stuze kolem krku. „Musíme zjistit, kdo konkrétně tu všivou cikánku schovává.“

„Jestli o tom někdo něco ví, tak nepochybně rabín ben Bezalel,“ řekl tiše zabiják.

„Pokračuj…“

„Protože vyptávání a podplácení, které jsem zkoušel hned zpočátku, nepomohlo. Nejen, že nikdo v ghettu nic neví, ale ani není ochoten cokoli zjišťovat. Taková míra neochoty je podezřelá i v případě tajnůstkářských uzavřených Židů. Pro někoho musejí zachovávat mlčenlivost. Pro někoho, koho si váží.“

„Obejdeme tedy císařovu přízeň, kterou té špinavé chátře věnuje, jiným způsobem.“ Malaspina stiskl kříž v pěsti. „Půjdeš do ghetta za tmy a vymučíš z rabína, kde ta holka je!“

„Pokud se Maharalovi cokoli přihodí, i pokud ho v tichosti odvleču do noci, vzbudí to nežádoucí množství otázek, upoutá spoustu nevhodné pozornosti, můj pane,“ oponoval Isidoro. „Navíc má ve svých službách podivné stvoření, jemuž dal jméno Josef a vydává ho za člověka. Josef je němý, ale bdělý a oddaný jako pes. Nemá jiný zájem než hlídat dům svého pána.“

„Bojíš se ubohého němého otrapy?“ vyprskl Malaspina. „Nebo snad nějakého židáckého čarodějnictví? Jako dobrému křesťanovi ti přece něco takového nemůže ublížit.“

Isidoro poslouchal biskupovo běsnění a mlčel. Pracovat nenápadně v blízkosti někoho, jako je Josef, není vůbec snadné. Viděl jsem už takové muže, jako je rabínův sluha… Viděl jsem, jakou mohou mít děsivou sílu, jak jsou lhostejní vůči bolesti. Nemáš tušení, co má Jehuda ben Bezalel pod svou střechou, nemáš tušení, můj pane!

Když se biskup na delší chvíli odmlčel, zabiják se ozval:

„Nebylo by jednodušší postarat se, aby rabín upadl v nemilost? Dostat ho z relativního bezpečí ghetta nějakým oficiálním způsobem?“

„Co by asi tak stačilo na to, aby byl ben Bezalel dostatečně očerněn? Císař na něj za žádných okolností nedá dopustit!“

„Jaká je císařova osobní posedlost, která přehluší veškerý zdravý rozum, můj pane?“

* * *

Když se oba alchymisté dostali k domu Jehudy ben Bezalela, okamžitě si všimli, že se chystá nějaké neštěstí – pokud už se nestalo.

Přede dveřmi stála skupina stráží, sám rabín právě vyšel ven v doprovodu jednoho z nich.

„Hej, co se tu děje?“ ozval se okamžitě Kelley. „Zrovna jsme si říkali, že se zastavíme na nějakou učenou diskusi…“

„Jehuda Löw ben Bezalel je zatčen!“ dostalo se mu strohé odpovědi.

Kelley a Dee zůstali strnule zírat. Starší z alchymistů se vzpamatoval jako první.

„Z čeho je ctihodný rabín obviněn?“ chtěl vědět.

„Z podvodů a utajování předmětů a znalostí před Císařským Veličenstvem!“ odsekl velitel stráží nevrle. Nejraději by neodpovídal vůbec, ale dva bohatě oblečené šlechtice nechtěl úplně odbýt, protože nedokázal odhadnout, nakolik by mu něco takového mohlo v budoucnu uškodit.

„Přímo z rozkazu císaře?“ zajímal se Dee.

„Ano,“ zavrčel voják. „Máme rabína okamžitě dopravit na Hrad.“

Takže ho zavřou do Bílé věže, zorientoval se v duchu Kelley. Za tímhle cítím Malaspinu, smrdí to podrazem až za roh! Co tím ten plesnivý sup asi sleduje?

Rabínova žena se mezitím s pláčem vrhla manželovi do náruče. Jehuda Löw ji sice jemně zachytil, ale neobjal ji, naopak ji od sebe podržel na délku paže a podíval se jí do očí.

„Potřebuji, abys dohlédla na pořádek v domě i na půdě synagogy, abys uklidnila sousedy,“ řekl tiše. „Neplač, Perlo. Všechno se vyjasní, uvidíš. Všechno dobré sestoupí tam, kde jsou kořeny stromu.“

Nijak silně, ale rozhodně ji od sebe odstrčil, aby se nepletla do cesty strážím.

„Pánové, půjdu s vámi bez prodlení,“ dodal klidně. Když ho strážní obklopili, působili spíš jako jeho čestný doprovod, než jako vojáci eskortující zatčeného. „Naše učená rozmluva bude muset počkat, magistře Dee,“ pokývl ještě Angličanovi a vykročil.

Oba alchymisté a Perla stáli opuštěně na ulici, která se stihla vylidnit jako mávnutím kouzelného proutku.

Tam, kde jsou kořeny stromu. Totéž říkala ta cikánka. Kelley se zamračil. Něco mi tady zatraceně uniká.

„Co znamená ten obrat o kořenech stromu?“ otázal se do ticha Dee opatrně. Očividně i jeho ta zmínka zaujala.

„Nevím. Nic. Je to jen obrat,“ trhla rameny Perla.

„No tak,“ pobídl ji jemně Dee. „Jsme vaši spojenci. Chceme jen pomoci.“

„Chcete? Tak se, prosím, přimluvte za mého manžela! Zachraňte ho!“ Žena se třásla po celém těle, po tvářích jí stékaly slzy. „Pomozte mu! Pak vám řeknu, co budete chtít! Nebo se budete moci zeptat přímo jeho!“

„Tiše, tiše,“ Dee ji opatrně vzal za loket a odváděl ji do domu. „Nedovolíme, aby rabínovi někdo neprávem ublížil. Uděláme všechno, co bude v našich silách, aby byl propuštěn.“

„Opravdu?“ vzlykla.

„Opravdu.“ Dee si uvědomil, že jeho společník se mezitím obrátil na patě a vyrazil ulicí pryč. „Edwarde? Kam zase jdeš?“

„Do hospody,“ odsekl Kelley. „Na tohle se potřebuju napít!“

* * *

Na půdě synagogy panovalo šero, ve vzduchu se vznášela zrnka prachu. V koutě, schoulená pod zapůjčenou přikrývkou, odpočívala cikánská dívka.

„Fiammetto, musíš odtud pryč,“ zašeptala Perla a jemně s polospící zatřásla.

„Já vidím… pomluva, neštěstí,“ zamumlala Fiammetta.

„Tady už pro tebe není bezpečno. Mého manžela zatkli, nechápu úplně kvůli čemu. Nařídil mi, že tě mám ukrýt jinde. V podzemí.“

Cikánka přikývla a rychle se začala sbírat.

„Pevně jsem doufala, že ti poskytneme útočiště, aby sis pořádně odpočinula,“ Perla zavrtěla hlavou. „Nechci tě vyhánět znovu na útěk. Tady jsi alespoň byla v suchu a v teple…“

„Já jiskra, já plamen,“ usmála se Fiammetta. „Já neprochladnu.“

„Poblíž synagogy je vstup do podzemí, zavedu tě tam. Dostaneš se tak odtud. Vede tam průchod do domu U Anděla, v rušné ulici, kudy projíždějí vozy do Ungeltu. Ve dvoře tam roste košatý strom.“ Perla se snažila mluvit pokud možno klidně a srozumitelně, ale hlas jí občas přeskakoval. Nejraději by si na místě sedla do prachu a dala se do usedavého pláče, ale zaťala zuby. Tiše doufala, že se před oběma křesťanskými alchymisty vyjádřila dostatečně naléhavě, aby je pohnula k činu. Teď bylo třeba splnit, čím ji rabín pověřil.

Perla nemohla tušit, jaké měla štěstí, že se jí povedlo ztratit se v okolí synagogy slídivým očím jednoho z biskupových poskoků. Isidorovi by bývala neunikla. Ale ani Malaspinův zabiják nemohl být všude. Zatím neměla nikoho v patách, zatím její chráněnku nenašli.

„Majitel se chystá dům spojit se sousedním, Bartošovským,“ pokračovala dál, aby se uklidnila zvukem vlastních slov, „a u sklepních prostor už začal, jsou rozsáhlé a průchozí, ale skoro nikdo tam nechodí. Ukryj se tam. Pokud se mi poštěstí, zkusím poslat někoho s jídlem, ale nevím, zda seženu někoho dostatečně nenápadného a spolehlivého. Třeba se ti podaří najít způsob, jak se dostat za hradby.“

„To nemohu. Čekám. Čekám na někoho. Má přijít,“ vyložila cikánka vážně.

„A na koho?“

„Nevím. Čekám. Já slíbila.“

* * *

Jane se usadila do křesla, k němuž jí hostitel pokynul. Pracovna Tadeáše Hájka z Hájku oplývala množstvím knih, map i pečlivě popsaných a srovnaných lahviček s léky.

„Pátráme po anonymním mrtvém těle, které nikomu nechybí,“ řekla Jane bez úvodu. „Poměrně čerstvém, smrt měla nastat ne déle než před několika dny.“

Hájkovi poněkud strnul výraz.

„Máte nějaké specifické požadavky?“ řekl pomalu. Nezeptal se „K čemu ho proboha chcete?“ Věděl, že Jane by mu nejspíš neodpověděla, a kdyby ano, tak by to byla odpověď, kterou ve skutečnosti nechtěl slyšet.

„Nijak zvlášť,“ odvětila. „Mladý muž, kolem osmnácti let, světlovlasý, středně vysoký, ruce bez známek těžké fyzické práce.“

Hájek polkl. Velice rychle si dal dohromady, na koho popis sedí. Sendivoj. Takže… už ho nehledají u dvora.

„Pokud možno i s oblečením a osobními předměty. Nálezci či zprostředkovateli dobře zaplatíme,“ dodala.

Chvíli bylo ticho, pak si hostitel odkašlal:

„O takových věcech má nejlepší přehled vetešník Ezra. Co nedokáže sehnat on, nesežene nikdo. Můžu se u něj poptat. Ale v posledních dnech… neměl nic zajímavého.“

Jane jen přikývla.

Lékař pořád ještě napůl nemohl uvěřit, že se s ním baví o mrtvolách jako o nějakém zboží. Byl zvyklý, že dámy od dvora byly velmi zbožné a útlocitné. Jane ho zneklidňovala. Považoval se za někoho, kdo má vcelku odhad na lidi. Ona vyvolávala dojem jestřába s ostrými spáry a pronikavým zrakem propátrávajícím oblohu. Ale nemohl by s čistým svědomím tvrdit, že ji neshledává přitažlivou, že na něj nedělá dojem. Možná právě pro její tvář a pohled, prozrazující bystrý rozum.

Hájek měl však neustále na paměti, že ta půvabná žena je nejen manželkou, ale především očima a ušima magistra Dee.

„Mimochodem,“ rozhodl se změnit téma, „povedlo se vám zjistit nějaké podrobnosti o únosu Maierovy dcery?“

Trochu smutně nakrčila obočí:

„Bohužel. Ti křiklouni, kteří očividně pomáhali rozpoutat pogrom, byli sice najatí, ale nevědí kým. Šlo o někoho se zakrytou tváří a nejspíš i to byl jen prostředník. Maier se v zásadě může jedině radovat. Protože byla jeho dcera nezvěstná, povedlo se mu získat pozemky, jež jí měly připadnout. A ještě se mu dcera vrátila. Kelley vyslýchal jednoho z únosců, ale situace byla stejná jako u lidí z davu. Skrytý obličej, slušné peníze. Nejspíš spolehlivý zprostředkovatel.“

„Všechno to bylo ohromně příhodné,“ zamračil se Hájek. „Přinejmenším je jisté, že ten pogrom se někdo pokoušel cíleně vyvolat, strhnout lidi.“

„Možná jen někdo chtěl využít příležitosti,“ podotkla Jane.

„Možná,“ přikývl Hájek.

Oba se odmlčeli, pohroužení v podobných úvahách. Kdo z toho mohl něco získat? Kdo z toho mohl těžit nejvíc?

„Myslíme si, že za tím je něco víc,“ prolomila nakonec ticho Jane. „Bratr dívčiny matky, který celou majetkovou záležitost zařizoval, pobývá kdesi v Nizozemí, mimo náš dosah. Nemůžeme se ho vyptat na podrobnosti, možné právnické kličky nebo osobní podezření. Proto s ohledem na to, že se nemáme čeho chytit, nám nezbývá než čekat, jestli se nevynoří nějaká informace, nějaké vysvětlení. Jinak bychom museli konfrontovat Maiera nebo církevní správce, v jejichž rukou byl dívčin majetek. A na to momentálně nemáme dostatečně pevné společenské postavení. Možná, až vyřešíme naše vlastní záležitosti, až nebudeme tolik závislí na přízni dvora a tak zranitelní…“

Tadeáš Hájek z Hájku ji pozoroval přes stůl. Musel obdivovat její odhodlání a vytrvalost. Schopnost hledat pravdu, i když to znamená vyčkávat. Nevzdávat se. Tohle v ní nejspíš vypěstoval Dee. Působí na mě jako právě takový člověk. Neústupný a trpělivý.

Co se stalo se zajatými únosci, se nezeptal. Nechtěl potvrzení pro své tušení, že Kelley je nejen karbaník a darebák, ale také vrah.

„Uvidíme. Budu mít u dvora oči otevřené,“ uzavřel hostitel rozhovor a vstal. Jane ho napodobila a s úsměvem se lehce uklonila.

* * *

Kelley seděl U Poslední lucerny a notně si přihýbal, jako obvykle. Extravagantní Angličan se stal rychle součástí místního koloritu. Byl opovážlivý, okouzlující a výřečný, téměř na kohokoli z přítomných byl schopen promluvit jeho rodným jazykem. A zároveň byl výborným posluchačem.

„… ten muž měl na sobě barvy papežského vyslance, ale vychování neměl, co by se za nehet vešlo! Taková chátra!“ rozhořčoval se právě nizozemský šlechtic. „Div, že mě nesrazil, jak pospíchal!“

„Nejspíš posel?“ nadhodil Kelley nedbale. „Ti si o sobě obvykle myslí, že mají všude přednost.“

„Určitě,“ přikyvoval urozený. „Ale to má smůlu, v tuhle hodinu ho už do prostor Hradu nepustí, ani kdyby jel přímo z Říma.“

„Bude muset někde dospat,“ ušklíbl se další z hostů, jehož němčina pro změnu nesla výrazný francouzský přízvuk. „A uvědomit si, že se hnal zbytečně.“

„Kde jen chudák hlavu složí?“ ozval se Kelley s jízlivou nápodobou starostlivosti v hlase.

„V tom zablešeném hostinci hned u brány, jako většina poslů,“ opáčil Francouz. „Má to tam a zpátky přes slušný kus města. Prozřetelnost uděluje lekci pokory.“

„A dává potvrzení staré moudrosti, že pospíchat se má pomalu,“ přisadil si Nizozemec. „Co myslíte, příteli Kelley…?“

Ale to už byl Kelley venku ze dveří.

Papežský nuncius je tady jenom jeden, přemítal, zatímco pospíchal potemnělou Prahou. Jen jedna osoba, jíž může být určena spěšná zpráva. Nemůže být na škodu zjistit, oč jde. Malaspina nám míní usilovně ztrpčovat život a já si rád zařídím možnost mu tuto laskavost příležitostně vrátit!

Věděl, že se pouští do riskantního kousku, o němž se nenamáhal poradit s Deem jakožto svým nadřízeným. Ale co! Dee mě nemá s sebou proto, že by potřeboval cvičenou opičku, která neudělá, co se jí neřekne!

* * *

„Magistr Dee se zastává rabína,“ císař Rudolf zamával neadresně ve vzduchu dopisem, který se přiměl si přečíst, když už se mu nechtělo poskytnout Angličanovi audienci. „Dobře se vyjadřuje ten magistr Dee. A má možná pravdu. Možná není vhodné odvracet naši přízeň tak prudce od někoho, s kým si tak dobře rozumíme. Kdo je tak učený a byl vždy tak sdílný. Možná má jasnozřivou radu onen magistr Dee…“ Vladař se zadumaně odmlčel.

„Dee je pouhý šarlatán, co se snaží uchytit u bohatých mecenášů a loudit z nich peníze,“ vyjádřil se biskup opovržlivě a doufal, že tím odvede panovníkovy myšlenky jinam. Především od možnosti rabína bez újmy propustit.

„Chápu, že církev by právě nepotěšilo, kdyby se mu opravdu povedlo proměnit olovo ve zlato,“ podotkl císař lehce nepřítomně. „Ale vkládám v něj naděje. Naděje, že by byl schopen ještě horšího kacířství, než je transmutace kovů.“

„Že by?“ Malaspina okamžitě ochladl a ztišil hlas. Cokoli, co mohu proti tomu Angličanovi obrátit, má cenu zlata. Věděl, jak Rudolfa pobídnout k řeči a zároveň nevyplašit. Neupozornit ho na to, že jeho slova budou pravděpodobně brzy jeho chráněnci ke škodě.

„Inu, jaké je tajemství dokonalé proměny? Co jest zlatem v duchovním smyslu?“ Vladař usedl do zdobeného křesla a vyprahlým pohledem přelétl přes sbírku vzácných soch a obrazů.

Prelát mlčel, ani se nepohnul, aby k sobě nepřipoutal panovníkovu pozornost. Aby si Rudolf do důsledku neuvědomil, s kým mluví. Netušil sice, kam císařova promluva směřuje, ale hodlal to zjistit.

„Zlato je nejdokonalejší z kovů, je bezchybné a věčné,“ mumlal Rudolf. „Bude-li osvícen a proměněn člověk, stane se sám zlatým – což značí nesmrtelným. Chápete? Nesmrtelnost těla. Dosažená za života. To je skutečné zlato. Jediné opravdové bohatství. Nepomíjející.“

„Cožpak by bylo možné něčeho takového docílit?“ Biskup se trochu sklonil a natáhl krk. Teď opravdu připomínal supa. Pokud opakovaně připustí, že Dee je něčeho takového schopen, dalo by se s tím pracovat…

„Některé spisky uvádějí, že zdrojem proměny je krvavý prach. Krev ve stříbře. Krev ve víně. Skutečný kámen mudrců. Neproměňuje jen kovy, ale především člověka.“ Císař si unaveně podepřel bradu, aniž věnoval svému posluchači jediný pohled.

Malaspina měl pocit, jako by do něj udeřil blesk. Krev ve stříbře! Schránka z hrobu svatého Dunstana. Popel svatého Lazara. Tak takhle je to!

Intermezzo pro Sendivoje:
Nedaleko Kladska

„Kde je relikvie?!“

„Kam jsi schoval ten popel?!“

„Kde je ta stříbrná schránka?!“

Řvali na Sendivoje německy, znova a znova. Strhli z něj kabátec a košili, na záda mu lili rozpálený vosk a lůj. Hezky z nízka, až se pokožka pokryla puchýři. Zároveň si mohli být jisti, že tím ani nepříliš odolného zajatce nepřipraví o život.

Sendivoj křičel a pokoušel se bránit, ale jenom si zadíral do těla provazy, kterými ho připoutali k lavici, obličejem dolů.

„Kde je schránka?!“ Znova a znova.

Schránka? Co ví Württemberk o schránce? K čemu ji potřebuje? Nestačí mu bohatství, které už má? Sendivoj se zmítal mezi naprostou hrůzou a zděšeným nepochopením. Proč? Proč se tohle děje?

Když ztratil vědomí, chrstli mu do obličeje špinavou vodu, které si napůl proti své vůli lokl. Okamžitě se mu zvedl žaludek a Sendivoj za chvíli dávil žaludeční šťávy, protože jinak neměl co.

Pak mu násilím natáhli odhalené předloktí nad hořící svíčku.

Alchymista skučel a zmítal se veškerou silou, ale v sevření několika hrdlořezů neměl možnost se pohnout ani o píď.

„Nemám ji…,“ zasípal, když ho na chvíli nechali vydechnout.

„Tak kde je?!“

Řekni jim to! tepalo Sendivojovi v hlavě. Řekni jim to! Lapal po dechu. Ne! Půjdou po Fiammettě! Jestli má dosud schránku u sebe, bude ji tvá zbabělost stát život! Řekni jim… Něco jim řekni! Jenže když se dozvědí, co potřebují, nejspíš tě zabijí! Copak to nevidíš? Tak ať! Ať mě zabijí! Jaká je jiná možnost? Skončit jako Seton…

„Já… vysypal jsem popel do potoka… Zahodil jsem schránku v lese…,“ zablábolil a hlas se mu lámal. „Abyste… ji nenašli…“

„Kecáš! Kecáš ohavně a eště blbě! Nevěděl jsi, že po tobě jdeme! Ani jak blízko jsme!“

„Tušil jsem…,“ začal alchymista, ale někdo ho silně uhodil do obličeje.

„Navíc, to by nikdy nikdo neudělal! Takovej zjevně cennej úlovek, pro kterej jsi tolik riskoval! Pche! Zkus příště nějakou lepší lež!“

„Nemám…,“ opakoval hluše.

„To vidíme, ty šmejde!“

Alchymista jim zůstal bezvládně viset v rukou, jak se o něj znova pokoušely mrákoty. Letmo ho už po několikáté napadlo, jaká byla hloupost ztratit obezřetnost, když se dostal do Kladska. Myslel, že tam už je v bezpečí. Že ve zdech města se mu nemůže nic stát. A právě proto se jim povedlo ho dostat a odvléci bůhvíkam do lesa. Tady mě nikdo nenajde, nikdo mi nepomůže, uvědomil si. Tahle chajda je dobře ukrytá. Někdo ji dlouhodobě obývá, nějací trhani, co jsou zjevně zvyklí poskytovat zázemí vrahům a únoscům.

Téměř necítil, že ho důkladně připoutali, vzdáleně k němu doléhal jejich rozhovor.

„Hej, něčeho bych se napil.“

„Já taky,“ přidal se další hlas. „Dal bych duši za džbán pořádný kořalky. Nebo vína.“

„Dej si vodu! Zásoby došly!“

„Za pivo bych se taky nezlobil,“ vedl svou žíznivec.

„Seš hluchej? Nic už nemáme!“

„Jo, při takovýhle práci jednomu vyhládne a dá se do něj žízeň. Pojďme si něco sehnat, takhle tady za chvíli umřem na úbytě,“ rozhodl obr, výrazně vyšší než zbytek bandy.

„A kde chceš tady něco opatřit, že jsem tak smělej?“ zajímal se kdosi.

„Kus odsaď je v lese samota. Mám dojem, že se tam zrovna nesvítí, asi nejsou doma. Nevidím důvod, proč si nepřihnout z jejich zásob.“

„Pomalu, pomalu, vznešenej biskup přece řikal žádný drancování,“ namítl skrček s dlouhými prsty.

„Vznešenej biskup tady není,“ odsekl hromotluk. „A jestli je tak chytrej, ať si tady toho troubu chytá a vyslýchá sám!“

„Přesně tak!“ přizvukovali mu ostatní. „A běda tomu, kdo něco cekne! By se možná někomu zachtělo nás připravit vo odměnu, co?“

Skrček se stáhl, protože bylo jasné, že pokud ještě byť jen hlesne, dostane výprask, který by při troše smůly nemusel přežít. Navenek sice za bandu jednal on, ale ve všech vnitřních záležitostech měl hlavní slovo obr.

„A jestli na tý samotě jsou přece jenom doma?“ ozval se někdo prakticky.

„Tak jejich smůla!“ ušklíbl se obr.

„Berem koně?“

„Ne, na to kašlem. V lese by si akorát zlomili nohu. Navíc některý z nás ani koně nemaj, bylo by to zbytečně složitý. Vy čtyři a támhle vy tady zůstanete. A ty budeš furt uvnitř a nespustíš voči ze zajatce, jasný?“

„Jasný, jasný!“

Do všeobecného přikyvování ještě zaduněl hromotlukův hlas:

„A ty, zavšivenej zákrsku, ty jdeš s náma! Abys nás nemohl očerňovat a tvrdit, že sám seš nevinnej jak lilium!“ Obr popadl skrčka za límec a vytáhl ho ven z chatrče.

Michael Sendivoj seděl připoutaný k těžkému dřevěnému křeslu, nakloněný dopředu, aby se neopíral o poraněná záda. Všechno okolo vnímal jako v mlze. Předloktí měl popálená od svíček a lopatky od horkého vosku. Mohl být rád, že mu zatím nechali ruce a prsty celé. Pokud by mu drtili klouby, zůstal by nadosmrti mrzákem. Možná jim to jejich zaměstnavatel přikázal? Možná předpokládal, že by ještě mohl potřebovat a zužitkovat alchymistovu zručnost?

Jejich… zaměstnavatel. Vznešený biskup… Alchymistovi se zadrhávaly myšlenky. Oni nemluvili o vévodovi z Württemberka. Navíc vůbec nebylo v jeho stylu najmout si takovou bandu hrdlořezů, když měl svoje vlastní spolehlivé vojáky, kteří by mohli pracovat inkognito. Za tímhle vězí někdo jiný. Možná biskup Schönenberg? Přišel na to, že mu byl ukraden popel svatého Lazara? Zjistil, kdo za to může? Ale to by se musel vrátit z Trevíru do Říma. Tak brzy? Nebo mu někdo dal zprávu?

Polákovi vyčerpaně klesla hlava. Už nedokázal souvisle uvažovat. Trápila ho spalující žízeň, ale neodvažoval se prosit o vodu. Zatmívalo se mu vidění a okolní zvuky přecházely v podivné monotónní hučení.

Sendivoj zoufale stiskl víčka. Neustále před sebou viděl plameny svící. Jenže za zavřenýma očima ještě navíc tančily. Míhaly se a poletovaly, nechávaly za sebou dlouhou protáhlou stopu jako létavice zvěstující konec světa. Alchymista upadal do horečnatých představ.

Z vířících světel rašila planoucí křídla. Podobala se hořícím provazům, za nimiž se táhly šmouhy světla připomínající perutě. Ty pak odspoda vyhasínaly, až zůstaly jen ty nejvíc nahoře. Tvary pak nevypadaly jako křídla, ale jako ohnivé kosy, které se otáčely dokola a dokola a dokola.

* * *

Hlídkující hrdlořez se rozhodl na chvíli vyjít ven. V chatrči to páchlo spáleným masem, vzduch tam byl vydýchaný k zalknutí. Nedávalo ani v nejmenším smysl, že by se zmučený a horečkou trýzněný zajatec zázračně vyprostil z pout a utekl.

Malaspinův žoldnéř viděl už mnoho mučených lidí a spoustu z nich sám mučil. Nevěřil na žádné nadpřirozené triky. Věděl, že pokud je někdo důkladně spoutaný, tak spoutaný zůstane a nic na tom nezmění ani sám ďábel. Neobával se, že by se alchymista najednou rozplynul ve vzduchu a zmizel. Neviděl důvod, proč se striktně držet rozkazu, zůstávat uvnitř a nespouštět vězně z očí. Takové opatření mu přišlo k smíchu.

Vzal si plášť, sebevědomě vyrázoval na čerstvý vzduch a zhluboka se nadechl.

Pak se zarazil.

Kolem vládlo ticho. Ano, od lesa slyšel občas přešlápnout koně, ale jinak nic. Žádné kroky ostatních, žádná reakce na jeho příchod.

Okamžitě se stáhl ze světla lucerny zavěšené nad vchodem.

Nechtělo se mu zpátky dovnitř do chatrče, kde by byl v pasti. Pomalu ustupoval k rohu chajdy a ostražitě se rozhlížel. Když už byl téměř u konce stěny, odlepil se od ní, aby za roh nahlédl z příhodnějšího bezpečnějšího úhlu, než za něj důvěřivě strčí hlavu.

Stínu, který se v tu chvíli mihl od vchodu, si všiml až pozdě.

Lunetta, do té doby skrytý za křídlem dveří, které se otvíraly ven, využil příležitost beze zbytku. Bodl žoldákovi svou dýku levoručku do ledvin, nechal tělo padnout na zem a ujistil se, že protivník je opravdu mrtev. Otřel zbraň do jeho pláště a vrátil ji k pasu, kde tvořila příjemnou protiváhu k meči.

Gestem pobídl svého pobočníka, který se prosmýkl dovnitř a vzápětí hlásil, že na nikoho cizího nenarazil. Venku se také nic podezřelého nehýbalo. Lunetta kývl na své zbylé muže, kteří do té doby drželi koně a zakrývali jim nozdry, aby se zvířata neplašila přítomností cizích lidí a pachem krve.

Příchozí Poláci přivedli i své vlastní koně a rozhodně mínili odjet s větším počtem zvířat, než s jakým přijeli. Mrtvým už ostatně takový majetek k ničemu nebude.

„Musíme si pospíšit,“ podotkl pobočník a jeho pán Lucjan Walery Ostoja, řečený Lunetta, jen přikývl. Oba si dobře spočítali koně protivníků, jichž bylo jen o málo méně než členů Lucjanovy družiny. A také si spočítali mrtvoly nepřátel. Čísla nepříjemně neseděla.

Uvnitř Lunettu uvítal těžký vydýchaný vzduch, zápach potu, spáleniny, strachu, bolesti a žaludečních šťáv.

„Rozvažte ho,“ přikázal rytíř tiše s pohledem upřeným na Sendivoje. „Opatrně.“

Jakmile alchymista ucítil něčí dotek, napůl se probral a přidušeně vykřikl. Ve špatném světle rozeznával jen nezřetelné siluety mužů nad sebou. Pokusil se od nich odtáhnout a schoulit se do sebe. Vzápětí zasykl bolestí, jak si natáhl popálená záda.

„Ne!“ vyrazil ze sebe, když zahlédl záblesk čepele.

„Tiše… přišli jsme vás zachránit,“ zašeptal Lunetta polsky.

Sendivoj k němu obrátil horečkou rozostřený pohled. Lucjanovi lidé rozřezali zbylé provazy a zbavili zajatce pout. Alchymista se začal hroutit a padat, ale Lunetta k němu přistoupil a zachytil ho. „Hledal jsem vás ve Varšavě, a když jste se neukázal, začal jsem po vás pátrat. Nevím, kdo byli ti chlapi, ani co po vás chtěli. A je mi to zcela lhostejno,“ pokračoval mírným, monotónním hlasem. Věděl, že nezáleží příliš na tom, co říká, ale především na uklidňujícím tónu a zvuku společné řeči. „Ostoja svoje členy neopouští.“

Sendivojův dech se konečně trochu zklidnil, vězeň se přestal třást.

Lunetta mu opatrně podepřel hlavu a dal mu napít vody. Alchymista chvílemi vypadal, že blouzní. Ze žízně a bolesti. Konečně se mu povedlo rozeznat tu skloněnou povědomou tvář. Modré oči, aureolu světlých vlasů, které se v šeru některými odstíny podobaly svatozářím mučedníků na obrazech.

„Asi… asi… jste můj strážný anděl,“ vyslovil nakonec Sendivoj namáhavě jedinou souvislou myšlenku, které byl v tu chvíli schopen.

„Asi nejsem, pane Michaeli,“ usmál se Lunetta smutně.

Jak důkladně osídlila lidská představivost svět duchy, anděly a démony, pomyslel si. Ta síť pověr, v níž jsou lapeni od narození až do smrti. Jíž se křečovitě sami drží ve chvíli nejhorší tísně. Kolikrát asi Sendivoj v průběhu mučení volal k Bohu o pomoc? Díval se na alchymistovo téměř bezvládné tělo, cítil jeho hlavu opřenou v ohybu lokte. Hlídal, aby vězeň pil pomalu, po nevelkých doušcích a ne příliš mnoho. Sem to bylo snadné. Relativně. Teď se ještě musíme dostat pryč.

Sendivoj začal sténat, jak se mu do rukou a nohou vracel cit. Lunetta chvíli počkal, dokud se alchymista nebyl schopen alespoň trochu koordinovaně pohnout. Pak mávl na jednoho ze svých lidí, aby nešťastníka podepřel. Vzali s sebou jeho kabátec, zvolna vězni pomohli se zvednout a ujistili se, že více méně zvládne stát. A v zásadě i jít, pokud mu někdo poskytne oporu.

Další z Lunettových mužů opatrně vyhlédl z chatrče ven. Nikde se nic nehýbalo. Ale rytíř měl pořád na paměti, že koní uvázaných u lesa bylo víc než nepřátel, které už pobil.

Lákala ho možnost na zbytek si počkat a udělat z nich potravu pro červy. Ale nechtěl Sendivoje vystavovat zbytečnému ohrožení a zbytečnému vypětí.

„Jdeme!“ zavelel.

Ze dveří se ještě dostali bezpečně.

Náhle noc proťal něčí výkřik: „Pozor! Jsou tady!“

Lunetta tasil a vrhl se do útoku.

„Dostaňte ho do sedla! Rychle!“ přikázal.

Vzápětí už srazil stranou napřaženou čepel prvního z útočníků. Světlo a tma se rozmazaly do dlouhých čar. Rytíř se pootočil a dalšího soupeře udeřil loktem do krku. Část jeho lidí se držela kolem něj, část vlekla Sendivoje ke koním.

Malaspinovi pohůnci doufali, že se vetřelců zbaví rychle a tiše. Doufali v anonymní střet s někým, kdo nechce být poznán stejně tak jako oni. Pak zahlédli pod plášti rudé šerpy s odvrácenými půlměsíci a křížem.

„Ostoja!“ Bojový pokřik přehlušil třesk zbraní.

„Ostoja! Bijte je!“ křičel Lunetta. „Neberte zajatce!“

Malaspinovi muži zakolísali. V rámci hry tajných konspirací spoléhali na to, že by si mohli koupit život za informace. Ale modrooký rytíř se nechtěl na nic ptát. Sendivoj měl totiž své místo nejen v Bratrstvu – ale byl zároveň polský šlechtic.

„Ostoja!“ řvali Poláci a hnali se na nepřítele. Několik Malaspinových nohsledů, kterým se povedlo vyvázat z boje, se bez zaváhání otočilo a prchalo. Jako první zmizel do bezpečí lesa malý mužík s dlouhými prsty.

Lunetta rozťal nejbližšímu muži obličej, drobné kapky krve dopadly na jeho vlastní tvář i na zlaté srpky na šerpě a vykreslily na nich měsíční krajinu.

Náhlé výkřiky ho přiměly se stáhnout a ohlédnout.

Jeden z Malaspinových lidí se odtrhl od své skupiny. Několika skoky se dostal k mužům chránícím Sendivoje a bodl mezi nimi po alchymistovi.

Lunetta zahlédl jen padající tělo.

„Kryjte mě!“ přikázal stroze svým nejbližším a vrhl se po zákeřném útočníkovi.

Byl to hromotluk, o dobrou hlavu vyšší a v ramenou dvakrát širší než štíhlý rytíř. A to modrooký nebyl žádný střízlík. Navíc se obr zjevně vyznal nejen v hospodských rvačkách, ale i v boji se zbraní. Dobře mířeným švihnutím svedl Lunettův výpad stranou. Síla úderu Polákem otřásla, div mu nevypadl meč z ruky. Rychle se sklonil, aby unikl vracející se soupeřově čepeli, která by mu jinak rozpoltila hlavu.

Spoléhal se na své lidi, že od něj udrží zbytek nepřátel, kterým vývoj událostí nepochybně dodal odvahu. Pár Malaspinových pomahačů sice už uteklo, ale většina se rozhodla zvítězit – a za své vítězství si nechat štědře zaplatit.

Lunetta se prosmýkl kolem obra a ťal mu po boku. Ten se ale ohnal volnou pěstí a srazil rytíře na zem tak, že sám utržil jen mělký šrám, jak mu ostří modrookého přejelo přes žebra. Kopnutím do nadloktí prakticky ochromil rytíři ruku.

Lunetta už nedokázal udržet meč, zbraň mu vypadla z bezvládných prstů. Rychle se překulil, čímž unikl silákovu bodnutí. Nepochyboval, že by mu jinak čepel prošla hrudí – stejně jako teď neškodně zajela hluboko do země.

Doufal, že by ostří mohlo uvíznout v hlíně, na okamžik nepřítele zpomalit. Bleskově se zvedal obrovi šikmo za zády, čelem k němu.

Jenže hromotluk se ani nepokusil zbraň vyprostit. Jen udělal půl kroku dozadu a udeřil pravým loktem za sebe. A zasáhl modrookého do břicha.

Rána byla vedena neuvěřitelnou silou a rytíř se bezmocně zlomil v pase. Obr teprve teď vytrhl svůj meč ze země. Popadl Poláka za plavé vlasy a škubl mu hlavou dozadu. Lunettovi se zatmívalo před očima. Okrajově vnímal výkřiky svých lidí, kteří se k němu snažili dostat, ale Malaspinovi nohsledi je tísnili.

„Lucjane!“

Poznal ten hlas, který vyslovil jeho skutečné jméno. Sendivoj. Je naživu. Obrovo bodnutí muselo zasáhnout někoho jiného, kdo padl. Já jsem ve svém úkolu neselhal.

Hromotluk smýkl Lunettou tak, že rytíř narazil zády o stěnu chatrče. Pořád ho držel za vlasy a donutil ho trochu zaklonit hlavu. Chystal se modrookého okázale podříznout před očima jeho mužů.

Rytíř upíral pohled nahoru, na noční oblohu plnou rozpitých hvězd. Bolest ho začínala zbavovat vědomí. Všechno se hroužilo do ticha. Usmál se na hvězdy. Možná se usmály na oplátku na něj.

Pak, jediným plynulým pohybem, vytrhl od pasu dýku levoručku a zespoda ji bodl obrovi pod bradu.

Hromotlukovi zmrazila smrt ve tváři výraz nevýslovného překvapení. Pak se skácel.

Lunetta ztěžka dopadl na všechny čtyři vedle mrtvého protivníka. Snažil se udržet při vědomí a nezvracet.

Kdosi mu pomáhal se narovnat.

„Pane… pane! Musíme pryč, musíme pryč!“ Hlasy. Kroky.

Poláci se přes Malaspinovy poskoky přehnali jako povodeň ve chvíli, kdy obr padl.

Ano, musíme pryč. Lucjan si nechal podat meč a s čísi pomocí se dostal do sedla. Těch hrdlořezů, co dorazili, když jsme odcházeli, bylo víc než zbývajících koní. Byli někteří opěšalí? Něco nám uniklo? Někteří utekli. Nechají nás být nebo se pokusí vrátit s posilami? Musíme pryč.

Větší část cesty mu připadala jako rozmazaný sen. Tupá bolest a slabost neustupovaly. Matně vnímal, že několikrát zastavili, aby se zachráněný vězeň mohl napít a krátce si vydechnout, aby zchladil ustupující horečku. Ale nikdy nesesedli a spěšně zase pokračovali.

„Nemůžeme jet dál!“ dolehl k němu Sendivojův hlas. „Váš vlastní velitel se sotva drží v sedle!“

Rytíř vytušil tázavé pohledy svých lidí.

„Budeme pokračovat,“ vypravil ze sebe.

„Jestli vy dokážete jet dál, tak já už ne,“ vyhrkl alchymista.

„Jak dlouho jsme na cestě?“ zamumal Lucjan vyprahlými rty.

„Dvě tři hodiny,“ odpověděl mu Michael.

„Dobře. Najděte místo, kde budeme alespoň trochu skrytí,“ přikázal rytíř svým mužům.

Opatrně se pak svezl na zem. Povedlo se mu udělat pár kroků, než se musel posadit. Vedle něj složili Sendivoje, další dva raněné a opodál tělo mrtvého, kterého zabil Malaspinův hromotluk ve snaze zasáhnout alchymistu.

„Pane… jste zraněný. Dovolte mi, abych vás zkusil ošetřit,“ naléhal Sendivoj.

„Vskutku vám rychle otrnulo,“ usmál se plavovlasý mdle.

„Vděčím vám za svůj život,“ řekl alchymista prostě. Rytíř jen malátně přikývl a Sendivoj to vzal jako všeobecný souhlas.

Opatrně svlékl Lunettovi kabátec a rozepnul košili. Pokud by Lucjan nějak výrazně krvácel, museli bychom si toho přece všimnout! přemítal. A především už by byl za tu dobu mrtev.

„Světlo! Podejte mi světlo!“ zavolal alchymista vzápětí trochu přeskakujícím hlasem. Bylo mu vyhověno poněkud neochotně, protože světlo bylo něco, co v noční krajině vždycky připoutává pozornost.

Michael se podíval na Lunettovu bledou pokožku, na níž se na několika místech začínaly vybarvovat podlitiny. Změřil zraněnému puls a prohmatal břicho. Vypadalo to, že rytíři začínají nepřirozeně tuhnout svaly.

„Je vám chladno, ale zároveň se potíte,“ konstatoval a snažil se neuhýbat pohledem od Lunettovy tváře, bílé jako stěna. „Zrychluje se vám tep, zvedá se vám žaludek a točí hlava,“ dodal.

Rytíř jen přikývl. „Cítím se nesmírně… unavený. Vyčerpaný.“

„Obávám se,“ Sendivoj se zadrhl, „obávám se, že jste těžce zraněn.“

„Nemám nic zlomeného. Nikde nekrvácím,“ namítl rytíř slabě.

„Ale krvácíte. Vnitřně.“

„Dá… se s tím něco udělat?“

„Ne,“ hlesl Sendivoj. „Nebo přinejmenším já to nedokážu. Musel jste dostat zásah, který neporušil kůži, ale potrhal vám vnitřní orgány.“

Lunetta opět jen přikývl. Pak mávl na svého pobočníka, který přistoupil blíž v neblahé předtuše.

„Dovezete pana Michaela Sendivoje bezpečně do Krakova a budete s ním, dokud se nedostane pod ochranu svých spojenců a lidí oddaných rodinám Ostoja. Pokud někdo po cestě podlehne svým zraněním…,“ musel se na okamžik odmlčet, protože se mu zatočila hlava, „zanecháte tělo v kapli v mém rodovém sídle na jih od města. Tam už se o ně postarají. Totéž platí o muži, který padl v boji.“

„Jak poroučíte, pane,“ lehce se uklonil pobočník. Zdálo se, že chce ještě něco říct, v očích se mu objevila obava, které si Sendivoj nemohl nevšimnout. Ale Lunettovo odmítavé gesto mu dalo najevo, že je propuštěn a rozhovor je u konce. Rytíř ztěžka vydechl.

Sendivoj téměř zapomněl na vlastní bolest a popáleniny. Snažil se nějak srovnat s tím, co právě zjistil. Co právě bylo řečeno.

Seton… Fiammetta… a Lucjan. Cikánku jsem dokázal zachránit. Pokud se spíš nedokázala zachránit sama, napadlo ho. Fiammetta přežila. Ale to bylo všechno. Pravda, ještě já jsem přežil.

„Nelámejte si s tím hlavu,“ řekl Lunetta klidně, když se ujistil, že jeho lidé nejsou na doslech. „A já vám na oplátku slibuji, že za chvíli si s tím už hlavu taky lámat nebudu.“

Michaela znovu zamrazilo nad mírou Lunettova pohrdání jakýmkoli pomyšlením na život věčný. Pohrdání, jímž tu a tam probleskoval cynismus. Chtěl na to něco říct, možná i odseknout. Ale rytíř ho předešel:

„Jste zjevně zběhlý v lékařském umění. Prosím, ošetřete zbylé dva raněné. Váš zásah může zvýšit naději, že nakonec zůstanou naživu.“

Sendivoj otevřel ústa, aby něco řekl. Pak je zase zavřel a jen přikývl.

Oba zbývající vojáci utrpěli sečné rány, v tuto chvíli improvizovaně ovázané. Nic, co by Michael nedokázal pečlivě vyčistit a zašít zahnutou lékařskou jehlou, kterou předtím nechal Lucjanova pobočníka důkladně protáhnout nad plamenem. Sám se necítil schopen to udělat, aniž by se mu roztřásly ruce. Byl rád, že se jeho věznitelům zjevně nepovedlo jehlu mezi ozdobami na kabátci odhalit. Měl u ní ještě několik hedvábných vláken, která prolil vodou a zapůjčenou kořalkou.

Potřeboval bych to všechno vyvařit, pomyslel si stísněně. Ale na to není čas, ani pro mě nenechají rozdělat oheň. Děsil se takového ošetřování v polních podmínkách. Dobře věděl, co dokáže zanícená rána. Ne, že by jich za život viděl tolik, ale když se učil u Bratrstva o medicíně, získal velmi živou představu. Otrava krve. Nekróza. Mohli by i přijít o končetinu.

Ale neměl příliš na vybranou, protože nezašitá zranění měla sklon za jízdy se otvírat.

Vzhledem k Lunettovu očividnému souhlasu a podpoře se nikdo Sendivojovi nevzepřel ani nezpochybnil jeho postup. Vždy dostal, co potřeboval, a oba zranění snesli šití jen s hltem kořalky, který jim pomohl spíš symbolicky, a se zaťatými zuby.

Alchymista poradil oběma mužům nějaké protizánětlivé byliny na dlouhodobou léčbu a vysvětlil, kdy a jak stehy vytahat. Tím zcela vyčerpal své nakrátko obnovené síly.

Klesl na zem vedle Lunetty, který se mu zdál čím dál bledší. Jeho obličej jako by téměř svítil do tmy. Zvažoval, že by na rytíře mluvil. Že by mu referoval o zdravotním stavu jeho lidí. Že by se ho na něco ptal. Ale zmohl se jen na to, aby tiše seděl a na chvíli složil obličej do dlaní.

Nevěděl, jak rychle nebo pomalu utíká noc.

Nevěděl to ani Lunetta. Pokoušel se zaostřit, ale noční les jako by mu plaval před očima. Mezi rozmazanými chvějícími se stíny vystupovala postava ženy. Jemná, důvěrně známá tvář. Postava, na kterou bez ustání prší a proudy vody smývají její podobu. Obrysy se rozplývají. V pozadí vyvstává jakýsi vzdálený břeh. Uschlý strom s deseti černými jablky. Žena se usmívá. V náručí možná drží dítě, ale už nebyl schopen to rozeznat přesně.

Najednou zřetelně cítil na patře chuť kaše z růžových okvětních plátků, kterou měla ona vždycky tak ráda. Chuť růží a medu a sladkého vína.

„Nic tam není,“ zamumlal slabě. Věděl, že to mu jen selhávající vědomí kreslí přízračné výjevy na plátno okolní noci. Na druhé straně nic není. Nic než hlína a červi. Žádné nebe. Ale ani žádné peklo.

Spokojeně se ušklíbl koutkem úst.

Žena k němu natáhla ruku. Zcela instinktivně gesto opětoval. Ten dotek působil tak neuvěřitelně skutečně, až rytíř překvapením zadržel dech.

Na uschlém stromě začalo rašit zelené listí a dítě radostně zavýskalo.

Lunetta se usmál.

Pak jeho dlaň klesla a oči se široce otevřely.

* * *

Michael Sendivoj se otupěle díval do stínů mezi stromy. Nic tam není. Nic tam není. To Lucjan řekl, když se ho dotkla smrt.

Co asi viděl?

Lunettovi lidé byli vojáci každým coulem. Krátce se za svého pána pomodlili, sfoukli svíčku v lucerně, zabalili tělo do pláště a zvedli, aby je naložili na koně. Pořád byli na nebezpečném území a nemělo smysl zde prodlévat a zdržovat se.

Nepochybovali, že Lucjan Ostoja je v tuhle chvíli v lepším světě. Byl to čestný a statečný muž a dobrý velitel. Nedostalo se mu sice posledního pomazání, ale to nebylo nic, co by náležitá zádušní mše nespravila.

„Pane, pojedeme dál. Nemůžeme tu zůstávat,“ řekl pobočník Sendivojovi a pomohl mu vstát. Alchymista sebou nechal bez odporu manipulovat jako loutkou. Znovu a znovu mu v hlavě rezonovala Lunettova poslední slova.

Nic tam není. Jenže… proč pak z posledních sil natáhl ruku do tmy? Tak ochotně. Tak toužebně. Ke komu? A proč se ve smrti usmíval?

* * *

Váženému příteli, panu Václavu Krocínovi z Drahobejle,

ctihodnému primátorovi pražskému.

Rozhodl jsem se Vám napsat ve velmi vážné záležitosti, která má pro mne osobně nesmírnou důležitost. Jsem obeznámen s tím, že jistý stavitel pracuje na Váš příkaz a pod Vaší záštitou na úžasné kamenné kašně, která má stát na Staroměstském náměstí. Brzy se jistě bude nazývat kašna Krocínova.

Chtěl bych na tuto bohulibou činnost přispět drobným finančním darem, doufám, že Vás nikterak neurazí – jeho smyslem je alespoň symbolicky přispět novému a záslužnému dílu. A mám na Vás prosbu, v zásadě nicotnou, ale mne osobně by její splnění potěšilo a přineslo větší klid mojí mysli i duši. Totiž aby při tvorbě kašny byly do ní vepsány iniciály L. W. Je to moje pocta dobrému příteli, kterého jsem ztratil, a kterému jsem zůstal dlužen mnoho, co už mi nebude dáno splatit, ačkoli bych rád. Jsem si jist, že je to pocta, kterou by přijal. Vlastně jediná pocta, jež mě napadá, kterou by byl ochoten přijmout.

S mnoha pozdravy a přáním pevného zdraví

Michael Sendivoj Ostoja ze Skorska

Napsáno v Kladsku, léta Páně 1584

Praha, 1584

Papežský posel pozvedl korbel k dalšímu přípitku a notnou část piva se mu přitom podařilo vylít. Odrhovačka, kterou hulákal ve dvojhlasu se svým novým zábavným společníkem, mu připadala jako ten nejlepší hudební kousek, co se kdy naučil:

„In Pragensi ponte crescunt sua sponte, multi flores prae colores, sine ullo fonte!“

Ani nevnímal, že tu a tam začíná volně zaměňovat a přehazovat slova.

„Kamaráde… ty budeš zejtra vypadat!“ konstatoval rozjařeně jeho spolustolovník, jehož podoba se mu vlivem přemíry pití lehce rozmazávala před očima.

Posel jenom něco neartikulovaného zamumlal. Byl rád, že se smolný večer přece jen obrátil k lepšímu. Poté, co ho strážní odmítli pustit na Hrad, protože už bylo po setmění, ochotně uvítal každé rozptýlení.

„Musíš se z toho vyspat!“ pokračoval veselý kumpán povzbudivě. Počkal, až posel upustí nedopitý korbel, pomohl opilci vstát a napůl ho táhl, napůl postrkoval směrem k hostinským pokojům.

„Kudy tudy cesta? No tak?“ Nechal si ukázat dveře od stále malátnějšího nešťastníka. Vpotáceli se dovnitř, sotva trefili do dveřního rámu.

„Tady se natáhni, tak,“ pomohl opilci na kavalec, o který se málem oba přerazili. Po chvíli hledání našel svíčku, kterou zapálil. Spokojeně se usmál.

Kelley měl spoustu času, aby opilého posla prohledal. Když žádnou zprávu nenašel přímo u něj, nebylo nic snazšího než se podívat do pokoje. Pohled mu padl na sedlové brašny pohozené vedle lůžka. Bez zaváhání v nich zalovil.

Kožené pouzdro s pečetí ho vysloveně potěšilo. Výborně! Dokázal sice lámat pečeti tak, aby zlom byl hladký a dal se znovu slepit obratně nanesenou pryskyřicí nebo vhodným voskem. Ale rozpárat po straně pouzdro, jež mělo zprávu chránit, bylo mnohem jednodušší.

Sedl si na místě ke světlu a vytáhl silnou jehlu a tenkou krátkou čepel, užší než břitva. Opatrně začal rozebírat důkladně sešitou kůži. S trochou štěstí to bude zašifrovaná zpráva, kterou dokážu přepsat, doufal v duchu. Žádný neviditelný inkoust, který by mi poněkud zkomplikoval život. Nikdo nepozná, že měl dopis v ruce někdo nepovolaný. Náhle se posel v polospánku zvedl na lokti.

Kelley strnul.

Chvíli se nic nedělo.

„In Praaagensiii poonte…,“ zamumlal nakonec posel opilecky a blaženě usnul.

* * *

Celá anglická trojice se sešla v Hájkově domě, venku už hodnou dobu panovala tma.

Dee se zřejmě nekonečnou trpělivostí seděl nad ukořistěnou zprávou, složenou ze změti písmen. S vytrvalostí a metodičností někoho, kdo byl jedním z nejlepších žáků Gerolama Cardana – přinejmenším co se šifrování týkalo.

Nepřestávalo ho fascinovat to úhledné písmo, které působilo jako psané ženskou rukou. Dee si autora dopisu nedokázal představit jinak než jako někoho s jemnýma rukama a dlouhými štíhlými prsty.

Kelleyho posléze unavilo neklidné přecházení sem a tam a konečně se posadil. Jane klesla hlava na rameno a mladá žena v klidu usnula. S plným vědomím, že až se probudí, Dee bude buď znát obsah zprávy, nebo bude zapotřebí ukrást z Malaspinových komnat nějakou pomůcku, něco, co povede ke kýženému výsledku. A bude-li to třeba, ona to udělá.

„Měl jsem skřípnout přímo toho chlápka,“ vrčel Kelley nespokojeně.

„K čemu by ti to bylo?“ zvedl krátce hlavu Dee. „Sotva by věděl, co doopravdy veze.“

„Tvářil se, jako by dorazil přímo z Říma, z Palazzo del Quirinale, ale pochybuji, že jel až z takové dálky. Spíš z náznaků, co z něj občas padaly, tak od hranic Čech.“ Edward si otráveně protáhl záda. „Ale mohl jsem z něj dostat něco zajímavýho.“

Ze zvyku mluvili alchymisté tiše, jako vždy, když byli jen ve třech, sami mezi sebou.

„Jenže to by ses musel ptát přímo na věci, co nás zajímají,“ namítl Dee a znovu sklopil pohled k textu. „To by znamenalo riskovat, že si posel uvědomí, že z něj někdo tahá informace. Že si otázky zapamatuje. Nebo toho, kdo je kladl.“

„No jo, pořád.“ Kelley upadl do trudného mlčení, ačkoli bylo sporné, jak dlouho mu vydrží.

„Myslím, že jsem přišel na systém,“ ozval se náhle Dee. „Dejte mi chvíli, než dám dohromady obsah toho dopisu.“

„Jane, probuď se.“ Kelley položil mladé ženě ruku na rameno. Učinil tak ale opatrně a až potom, co ji oslovil. Nechtěl, aby mu vyrazila zuby dřív, než se pořádně probere a uvědomí si, kde je. Nicméně, když otevřela oči, dlaň na jejím rameni nechal. „Zdá se, že náš vševěd konečně vyvěštil, copak Malaspinovi píšou za zamilovaný psaníčko.“

„Výborně.“ Jane nenuceně vstala, čímž se Kelleymu vyvlékla zpod ruky. Přešla k Deemu a zadívala se na papír, jenž se poměrně rychle plnil rozluštěnými větami. Oči se jí rozšířily, když četla:

Poláka jsme dostihli, ale schránku u sebe neměl. Ani mučením jsme z něj nedostali, kde ji ukryl, zřejmě opravdu neví, kde ta věc v tuto chvíli je. Dále jsme se výslechu věnovat nestihli, byli jsme přepadeni a většina skupiny pobita služebníky rytířského klanu Ostoja. Uprchl jsem. Schránku musí mít ta cikánka. R.

„Cikánka. Tak Sendivoj nebyl sám, někdo mu pomáhal,“ vydechl Kelley, který nelenil a nahlížel do dopisu z protější strany stolu, protože mu nečinilo nejmenší potíže číst vzhůru nohama. „Narazil jsem tady v Praze na cikánku, kterou stráže lovily jako nějakou extra žádanou zvěř. Nic za to nedám, že jde o tutéž osobu. Jenže… se mi ztratila. Říkala jen, že se znova setkáme tam, kde jsou kořeny stromu.“

„Rabín Löw o tomhle celém buď něco ví, nebo by nám mohl přinejmenším poradit, co to sousloví znamená.“ Dee si promnul spánky. „Jenže ho musíme nejdřív dostat z Bílé věže. Na Perlu nechci tlačit, už tak je vyděšená dost a dost. Všichni vědí, jak je císařova přízeň vrtkavá. Jeho náklonnost může člověka velice rychle dovést na šibenici.“

„Mohla bych si s Perlou zkusit promluvit, přemluvit ji, aby se mi svěřila. Docela jsme si rozuměly, myslím, že to stojí za pokus,“ mínila Jane.

„Dobrá. A teď co s Malaspinou?“ Kelley byl jako vždy praktický. „Musíme se ho zbavit. Jakmile přijde na to, že také jdeme po schránce, pak teprve poznáme peklo na zemi.“

„Zatím jen chodil kolem a snažil se zjistit naše úmysly,“ povzdechl si Dee. „Jak ho jenom setřást?“

„Jane by ho nepochybně dokázala otrávit jako prašivého psa,“ navrhl mladší z alchymistů bez mrknutí oka.

„Ano, dokázala bych to. Stejně jako mu podříznout krk v jeho vlastní posteli,“ odvětila Jane chladně. „Bylo by to zhruba stejně nenápadné. Císařští lékaři by velmi pravděpodobně poznali, že byl otráven. A nepotřebujeme uvíznout ve víru vyšetřování a paniky, která by zachvátila dvůr. V nezvířených vodách se snáz loví.“

„Je to stav výhodný i pro něj. Taky nechce kalit vodu,“ dumal Dee. „Pokud nás odhalí, bude pro něj nejsnazší vyštvat nás ode dvora a ze země. Při jeho vlivu by to byla jen otázka času. Musíme teď opravdu spěchat.“

KAPITOLA IV
Tiferet – Krása

„Nic lidského i nelidského nebylo tomuto času cizí… Věčné hledání krásy a mystické vytržení se snoubilo se zvrhlostí a zvráceností.“

— Petr Vágner: Theatrum Chemicum

Preludium pro Isidora de Spada:
Španělsko, před deseti lety

Stála na ochozu opuštěné věže, na jediném zbytku nikdy nedostavěného opevnění.

„Má paní.“

Dívka se neotočila.

Isidoro k ní přistoupil. Uvědomil si, jak je mladá, jak je křehká. Pravá ruka, již měla doposud složenou na hrudi, jí klesla podél těla. Držela dopis.

„Rozkazy pro tebe,“ řekla tiše.

Spěšně jí poklekl po boku a list převzal. Když zavadil o konečky jejích prstů, ucítil, že dívka má pokožku ledově chladnou, jako by se jí stáhla všechna krev z těla.

„Proč sem nepřijel někdo z rytířů?“ zeptal se bezbarvě a klidně.

„Jsme sledováni. Našich politických nepřátel přibývá a kdekdo by uvítal záminku, která by umožnila naložit se svatojakubskými rytíři stejně jako s templáři. Tahle zpráva se nesmí dostat do nepovolaných rukou. Naštěstí já nejsem zajímavá. Jsem jen žena. Pouhá manželka jednoho z rytířů. Nikdo si nevšímá, kam jezdím.“

Lehce se vlnící záhyby sukně voněly po santalu, po drahém dřevě, z něhož měla vyrobené truhlice na šaty ve své ložnici. Isidoro se pomalu narovnal, tak pomalu, aby žádný zbytečný pohyb nebo zakolísání neprozradily, nač myslí. Nakolik závidí muži, který je jejím manželem.

Dívčiny tmavé vlasy voněly po santalovém oleji. Bože, proč jsi mě opustil…?

Stál za jejími zády a několik pramínků, uvolněných z účesu, se mu lehce otřelo o tvář.

Otočila se. Nijak prudce. Měl spoustu času od ní odstoupit. Neudělal to.

Trochu se k ní sklonil, zatímco ukládal dopis do kabátce. Pootevřela ústa, jako by chtěla něco říct, ale ať už to bylo cokoli, Isidoro se to nikdy neměl dozvědět.

Zajel jí rukama do vlasů, pomalu rozplétal jednotlivé smyčky účesu.

Stála a chvěla se. Opětovala jeho pohled, jako drobné vzácné zvíře hypnotizované hadem.

Věděl, že za tohle se bude jednou zodpovídat – v pekle. Bylo mu to jedno.

Opřel se do nich vítr a ona se mu svezla do náruče. Zachytil ji. Ruce měla jako led.

„Paní… prochladla jste,“ zašeptal.

Skryl ji pod svůj plášť bez insignií, pod plášť řádového vraha, jehož loajalita má zůstat tajemstvím. Zabijáka, který koná – nebo umírá – beze jména, bez tváře a bez zastání.

Nizozemí, téhož roku

V kobce bylo chladno. Isidoro to příliš nevnímal, celé tělo ho bolelo. Se zvědem zajatým v obleženém Leidenu se rozhodně nezacházelo příliš dobře, a to se místní ještě nezačali pořádně snažit.

Leiden je na tom hůř, než jsme mysleli, přemítal zabiják. Stovky lidí už zemřely hladem, obránci určitě zvažují možnost se vzdát. Jen je otázka, jestli to pro mne bude lepší nebo horší. Předají mě, jako gesto dobré vůle, nebo mě budou chtít podříznout, aby si zchladili žáhu?

Věděl, že je naživu díky dvěma věcem. Jednak z něj doufají vymučit nějaké informace. A za druhé, což je důležitější, ho doufají vyměnit s obléhateli za nějaké zásoby. Jenže Isidoro si nedělal nejmenší iluze, že by se jim to mohlo podařit.

Španělský velitel Valdéz je krutý muž. Ví, že město je na kolenou vyhladovělé, i když netuší, nakolik zlé to je doopravdy. Nevymění ani skývu chleba za někoho, koho vůbec nezná, kdo nepatří k jeho lidem, kdo tady působí bez jeho vědomí.

Nicméně Isidoro nepotřeboval získat svobodu výměnou. Potřeboval jen, aby pro něj přišli, až ho budou chtít pořádně vyslýchat. Protože výslechu bude nepochybně chtít být přítomen van der Werff, leidenský starosta. Pak si Isidoro mínil najít příležitost nejen k útěku, ale i ke splnění svého skutečného úkolu. Bez van der Werffa se obrana rozpadne podstatně dřív. Pousmál se. Je mnohem snazší někoho zabít, když přijde až za vámi. Na rozdíl od situace, kdy sice ovládáte místní jazyk, ale nevíte, jak oběť vypadá, ani kde se pohybuje.

Náhle se do noci ozval strašlivý rachot. Znělo to jako řev sboru démonů, jako bouře s neustávajícím hromobitím. Blížilo se to.

Isidoro strnul.

Rozeznal, co to je. Hučení valící se vody.

Vzápětí se přidal zvuk padajícího kamení, jak povolila nedaleká hradební zeď. Příval začal dotírat na stěny vězení.

Isidoro s pocitem marnosti sledoval praskající zdivo, jímž prosakovala voda. Hráze, pochopil okamžitě. Obráncům se podařilo prolomit hráze, takže zaplaví španělský tábor!

V tu chvíli věděl, že obléhání Leidenu je zmařeno. Že všechny informace, které ve městě získal, jsou k ničemu. Na tom, že se mu nepodařilo zavraždit leidenského starostu, už nezáleželo. Celá mise pozbyla smyslu.

Tolik k pokusu svatojakubského řádu získat nějaké zásluhy. To se snad ani nemusím vracet.

Zeď se zachvěla, vody přibylo. Isidoro se otřásl chladem, jako by na něj sáhla studenou rukou sama smrt. Musím se vrátit. Musím zpátky za ní. Neodpustila by mi, kdybych tady zemřel.

Nevěřil, že zeď by mohla vydržet dlouho. Proto, místo aby se pokoušel nějak zastavit protékající vodu, zabral za kámen, který vypadal nejvíc uvolněný.

Hlína, na níž město stojí, je měkká a sypká, proto se také Španělům dosud nepodařilo se podkopat pod hradbami. Proud okamžitě zesílil, záhy hladina v kobce sahala po kotníky a rychle stoupala.

Isidoro se rval s rozpraskanou zdí, napínal všechny síly. Netrvalo dlouho a spolu se spoustou bláta a vody se dovnitř vevalila většina zdiva. Zabiják zadržel dech a vrhl se proti proudu.

Zapíral se o kameny, které dosud držely na místě, plíce měl za chvíli v jednom ohni. Byl rád, že tlak vody není tak velký, že by se mu člověk nemohl vzepřít.

Povedlo se mu prodrat do prostoru a několika tempy vyplaval na hladinu. Zalapal po dechu.

Rozhlédl se, sotva dostal vodu z očí.

Zdálo se, že dál do města příval nepostupuje. Přes rozpadlou část hradeb bylo vidět do zatopené krajiny, kde se předtím nacházel tábor španělské armády. Měsíční světlo tam teď tančilo na plachtách a bocích nizozemských vzbouřeneckých lodí.

Isidoro se nezdržoval ani neplýtval dechem na kletby. Prostě jen zabral a rychlými tempy hleděl dosáhnout bezpečí.

Španělsko, téhož roku

Isidoro dorazil na ztrhaném koni, brána pevnosti se před ním otevřela s hrozivým skřípěním. Zabiják spěšně sesedl, měl pocit, že cesta od Leidenu byla ta nejdelší v jeho životě.

Zamrazilo ho nepříjemnou předtuchou, když mu sluha řekl, že ho paní přijme ihned. Neztrácel čas, jen si nechal přinést plášť s řádovým znakem a přehodil jej přes odrané oblečení.

Paní poslala služebnictvo pryč a on před ní poklekl. Když mu pokynula, aby vstal, všiml si, jak je pobledlá. Znovu ho obklopila vůně santalu, světlo ohně z krbu tančilo na složitě propletených pramíncích vlasů, uvězněných v pečlivém účesu.

Trvalo dlouho, než promluvila. Její slova padla do ticha jako úder meče:

„Vyžádali si tě z Říma. Tvoje služba pro Orden de Santiago skončila.“

V tu chvíli věděl, že je opravdu konec. Už přes dvacet let podléhal svatojakubský řád španělským králům, přes dvacet let zápasil o svébytnost a o přežití, snažil se dokázat svou užitečnost, nárok na vlastního velmistra a na samostatnost. Ten zápas právě skončil.

„Rozumím. Už se neuvidíme.“ Isidoro hleděl před sebe, strnulým hadím pohledem.

„V přímé službě církevní hierarchii máš alespoň nějakou budoucnost. Řád jako takový je vlastně zničen. Staneme se postupem času formální institucí, staneme se okrasou královských vojenských přehlídek. Mnoho rytířů už opustilo Španělsko…“

„Oba víme, že nemám nic jako budoucnost. Tací jako já nezestárnou. Jsme čepelí Boží. Až do toho dne, kdy bude prostě nepřítel rychlejší. Nebo bude mít větší štěstí.“ Isidoro vnímal, jak dívka kolem něj přechází, ale neotočil se za ní. Hlas měl tichý a bezvýrazný jako vždycky.

„Odložíš řádové barvy, vydáš se na cestu do Itálie…“ Slova se jí zadrhla v hrdle. Jen bezmocně ukázala ke křeslu, na němž spočíval zelený cestovní plášť.

Zabiják se jí uklonil. Bez jediného zachvění rozepnul svůj bělostný plášť se symbolem rudého svatojakubského kříže. Nechal látku spadnout na zem.

„Isidoro!“ Dívka téměř vykřikla.

„Naše korouhev leží pod nohama španělských králů,“ odvětil. „Proč si cokoli nalhávat? Je konec.“ Nemínil dát najevo, že dobře pochopil ten výkřik. Že to nebylo pokárání. Že v tom jediném slově slyšel všechen pláč, který měl zůstat skrytý.

„Počkej…“ Přešla k němu. „Není… není konec. Nic nekončí a nezačíná. Jen se proměňuje a obrozuje, vzpomínáš? Jed v lék, slabost v sílu… a obráceně.“ Vzala ho za ruku. Opatrně mu navlékla prsten. Stříbrný prsten ve tvaru draka zahryznutého do vlastního ocasu.

Isidoro se znovu uklonil. Mlčel. Vnitřní bolest, kterou cítil, se podobala rozšklebené ráně, hluboké a neustále krvácející. Proč mluvit dál? Proč ji ještě víc rozdírat?

Přehodil si přes ramena zelený plášť a spěšně se odvrátil ke dveřím:

„Hodně štěstí, má paní. Hodně štěstí tobě i tvému manželovi.“

Itálie, před sedmi lety

Isidoro ležel na zádech, o hruď se mu opírala jemná tvář a dlaň urozené dívky. Díval se do stropu, sám tak tichý a klidný, aby ani zrychlený tlukot jeho srdce nemohl spící mladou paní vzbudit. Cítil její teplo a dech. A vůni, slabou vůni potu a silný parfém z růží.

Nebyla ošklivá, zato nespokojená a nešťastná. Provdaná za muže, kterého nejen že nemilovala, ale jehož blízkost dokázala přinejlepším snášet se zaťatými zuby. Mezi neapolskou šlechtou nic neobvyklého. Ostatně nejen v Neapoli a nejen mezi šlechtou.

Isidoro ji nepřítomně hladil, jak jeho ruka spočívala na jejím rameni. Představovala pro něj stejně snadnou kořist jako zchromlá srna, která už je příliš vysílená na to, aby utíkala.

Nedalo žádnou práci ji svést a vyspat se s ní. Zvlášť, když přitom myslel na jinou. Na smyčky a splétané pramínky vlasů vonící santalem. Na ty věčně prochladlé štíhlé prsty, které se vždycky snažil zahřát. Na tvář, kterou po odchodu ze Španělska už neměl nikdy spatřit.

Tahle mladičká utrápená Neapolanka otevřela Isidorovi svou náruč, svůj dům, svou ložnici. Nechala vstoupit hlavními dveřmi zkázu vlastní rodiny.

Zabiják se opatrně vyvlékl zpod spící dívky. Už z počátku večera si všiml, že má u pelesti postele ukryté pouzdro s dýkou. Nevypadala, že by se zbraní uměla jakkoli zacházet. Přesto se Isidoro zdržel pobaveného úsměvu. Když je někdo dostatečně zoufalý, nezáleží na tom, nakolik je slabý. Stejně může být nebezpečný. O to nebezpečnější, o co více je podceněn.

Bezhlučně se oblékl, uchopil jednu z dosud hořících svící a vyšel ze dveří. Služebná, která usnula v předpokoji, sice něco zamumlala, ale neprocitla.

Isidoro se pohyboval chodbami stejně neslyšně jako stín.

Germanicus Malaspina není špatný pán. Má mnohem širší požadavky, než jen občas někoho sprovodit ze světa. Ale také ho nijak zvlášť nezajímají moje postupy a použité prostředky.

Šperhákem si otevřel dveře do pracovny pána domu. Ve skříňce na pracovním stole brzy našel listiny, které potřeboval. Důkazy o spiknutí, jména většiny zainteresovaných osob. Nepotřeboval víc. Jen se rychle ztratit, než přijde ráno.

Krátce ještě pomyslel na svedené děvče. Zhřešil jsem? Vyzpovídám se. Budu svého skutku upřímně litovat před Bohem? Možná. Bude jako vdova šťastnější? Nebo ji pohůnci církve smetou spolu s jejím manželem? To už není moje starost.

* * *

Isidoro seděl u ohniště a naslouchal ruchu cikánského tábora. Nedíval se do plamenů, aby ho zbytečně neoslňovaly. Poslední noc. Dnešní noc je poslední, kterou s nimi trávím.

Na sobě měl pestrobarevnou vestu přes tmavou košili, šátek kolem krku, šerpu kolem boků a teprve na ní opasek. Rozcuchané tmavé vlasy a snědá tvář mu umožnily zapadnout mezi osazenstvo pěti maringotek tažených vychrtlými koňmi. Svého hřebce nechal klidně nést náklad, aby se skupině snáz cestovalo.

Většina cikánů nemluvila italsky. A vlastně ani žádným jiným jazykem, který by Isidoro ovládal – a že jich nebylo málo. Ale nezdálo se, že by to komukoli vadilo. Těch pár italských slov, která dali dohromady, v zásadě stačilo. Za trochu peněz a práci ho vzali s sebou. Možná měli zrovna dobrou náladu. Možná se ho ve skutečnosti báli. Nevěděl. Jen potřeboval nenápadně zvládnout několikadenní cestu, na níž by si osamělého jezdce, co ve spěchu žene koně, mohl někdo nepříjemně snadno všimnout.

Z Neapole do Říma to nebylo úplně blízko.

Jeden z mužů hrál na jakýsi strunný nástroj a zpíval do tmy táhlou, melodickou píseň. Tady na tom nejste tak zle jako ve Španělsku, pomyslel si Isidoro. Vaše zvyky, oděv ani hudbu zatím nezakazuje žádný zákon.

Vzápětí si k němu mlčky přisedla štíhlá cikánská dívka, jejíž jméno neznal. Přisedla si velmi blízko, takže cítil teplo jejího těla. Sice ji za celou dobu neviděl s žádným mužem, ani pod dohledem starší ženy, ale věděl, že putující cikáni si mladé dívky ve svých řadách hlídají. Nechat se podříznout poslední večer pro její hezkou tvářičku? Usoudil, že nemá zájem. Na druhou stranu, tyhle cikánky dovedou být stejně temperamentní jako mstivé, pokud se cítí uraženy. Co mi to děvče chce?

Odsedl si a upřel na ni pohled. Nijak příjemný.

„Tebe čeká cesta,“ pronesla dívka italsky. Mluvila pomalu, se zvláštním přízvukem, věty skládala neobratně. Nezdálo se, že by se chtěla nechat zastrašit. Vzala ho za ruku, opatrně a pomalu, aby dala najevo, že nemá žádné nepřátelské úmysly. Pohlédla na jeho dlaň.

„Nechci znát svou budoucnost, cikánko,“ zavrčel, ale ruku jí nevytrhl. Postřehl pozorné pohledy několika opodál sedících mužů a nechtěl udělat nic, co by vůči dívce vypadalo hrubě.

„Vidím zlatý obojek,“ řekla tiše. Stiskla mu zápěstí, když se jemně pokusil odtáhnout. „Vidím peklo. Tebe v pekle,“ pokračovala. „Ne v ohni, ale v zemi. Kolem kámen. Venku oheň. Najdeš, po čem toužíš. Najdeš pozdě.“

„Dost,“ sykl. Cikánka si přitiskla jeho dlaň k tváři. Neušlo mu, že se mu při věštění dívá do obličeje, ne na ruku. Jako by naslouchala jakémusi vnitřnímu hlasu a jen předstírala, že věští z čar v kůži, napadlo ho. Nebo si zkrátka pustě vymýšlí.

Pak ho políbila na zápěstí a na konečky prstů.

Isidoro se rychle rozhlédl. Nikdo se nepohnul, nikdo nevytáhl nůž. Kdo je ta dívka? Vědma, která si může dělat, co se jí zlíbí?

Vstala a vedla ho s sebou, na místo, kde se chystal dnes v noci spát pod otevřeným nebem, kde odložil svůj zelený plášť. Nikdo je nesledoval, všichni si okázale hleděli svého. Jako kdyby tam dívka ani nebyla.

Isidoro se nebránil, když mu stáhla vestu a začala rozvazovat šátek.

„Ty zelený drak. Ty zemřeš, ale budeš žít dlouho,“ zašeptala a přitiskla se k němu. Pleť měla rozpálenou vnitřním žárem, který se přenášel i na muže, jehož si vyhlédla. Plála touhou podobnou požáru v žilách.

Strhl ji pod sebe, na zelený plášť.

„Zelený drak… uštkne,“ vydechla zajíkavě. Isidoro jí vyhrnul krvavě červenou sukni a cikánka zaklonila hlavu. Kousla se do rtu, aby ztlumila výkřik.

Napínala se pod ním jako luk, zatínala mu nehty do zad. Široce rozevřené tmavé oči se jí horečnatě leskly.

Tiskl ji, měl v úmyslu jí udělat všechno, co by nejraději dělal s úplně jinou ženou. S tou s věčně chladnýma rukama a rty. S tou, která nikdy nemůže být jeho. Ne tak, jak by si přál. Ne tak, jak by to bylo správné.

Cikánka škrábala jako divoká kočka, posedlá vášní, které Isidoro nerozuměl.

Když bylo po všem, zvláčněla mu v náruči, víčka jí klesla.

„Kdo jsi?“ zeptal se jí, stále ještě trochu zadýchaně.

Neodpověděla. Jen se mu přivinula k rameni. Pozoroval ji, jak usíná, odplouvá do spánku, zcela důvěřivě a náhle tak klidně. Nakonec se rozhodl, že by se sám měl prospat alespoň pár hodin, a přetáhl přes ni i sebe cíp pláště.

Když se ráno probral, byli cikáni pryč. Nechápal, jak mohlo pět vozů odjet, aniž by se probudil. Jak mohla zmizet dívka spící vedle něj, aniž by si toho všiml.

Zafrkání jeho koně ho ujistilo, že cikáni zvíře neukradli, což ho upřímně překvapilo. Zůstaly mu i všechny ostatní věci. Peníze, zbraně, cestovní vak. Dokonce i vesta a šátek, co na začátku putování vyhrál na jednom z cikánů v kartách. A stříbrný prsten ve tvaru draka. Jedinou stopou po včerejším tábořišti bylo vyhaslé ohniště a uválená tráva.

Isidoro vstal a přehodil si přes ramena zelený plášť. Věděl, že v Římě už bude netrpělivě očekáván.

Německo, před třemi lety

Našel ji v jedné z kobek trevírského vězení. Na okamžik ho obelhaly smysly a měl dojem, že znovu cítí sladkou vůni santalového dřeva.

Celou dobu doufal, že to není pravda. Že její jméno v seznamu obviněných a vyslýchaných čarodějnic je jen omyl nebo nesmyslná shoda náhod. Že by si v Trevíru nedovolili vztáhnout ruku na španělskou šlechtičnu.

Doufal marně.

Byla mladá, hezká a bohatá. Doprovod, který si vzala na cestu přes Německo, byl pobit nebo se rozutekl. Z místních urozených se jí nikdo nezastal. Mnozí z nich už byli uvězněni a čekala je hranice.

Zabiják zíral vyhaslýma očima na dílo bohulibé horlivosti trevírského arcibiskupa Schönenberga, o němž tak pochvalně mluvil Isidorův nový pán, biskup Malaspina. Na očistu kraje od temných sil, o níž Malaspina – s plným souhlasem arcibiskupa – očekával od Isidora podrobné zprávy. O zabavených pozemcích, domech, zboží a penězích.

Žalář byl plný, mezi zdmi se rozléhal křik mučených.

Isidoro poklekl na špinavou slámu v zapadlé cele a objal to, co zbývalo z drobné dívky.

„Nic nekončí a nezačíná,“ zašeptal. „Jen se proměňuje a obrozuje, vzpomínáš?“

Usmála se. Nevěděl, jestli ho poznává.

Zajel jí rukama do zcuchaných vlasů, díval se na ni. Viděl ji stejně krásnou, jak si ji pamatoval, nevnímal, že svírá zohavenou zmučenou trosku.

Držel ji. Ještě dlouho potom, co přestala dýchat.

Pak zabalil její tělo do svého zeleného pláště a odnesl ji ven. Nikdo se neodvážil ho zastavit, všichni ustupovali před zlatou insignií biskupa Malaspiny, kterou měl zavěšenou kolem krku – a náhle ho tísnila jako obojek. Nebo možná ustupovali před hadím pohledem, strnulým a neživým.

Toho dne si byl Isidoro na chvíli jistý, že zemřel. A že je po zásluze v pekle.

Beze slova, jen v duchu, proklel Schönenberga a s ním i město a celou trevírskou diecézi. Všichni budete hořet! Někteří na tomhle světě, ostatní na onom, co na tom záleží. Vesnice zůstanou vylidněné a pole ladem. Všichni nakonec budete hořet.

Najednou necítil nic. Věděl, že zemřou další. Stovky, stovky dalších. A bylo mu to jedno.

Řím, 1584

„Dobrý arcibiskup Schönenberg mě požádal o drobnou laskavost. Odtud, z jeho příležitostné rezidence, se ztratila jistá cenná relikvie, kterou si prý nechal přivézt až z Anglie.“ Malaspina nevěnoval zabijákovi, jehož si nechal předvolat, ani pohled. „Jedná se o kulatou stříbrnou schránku, velkou asi jako dlaň. Je v ní uložen červený prach, popel svatého Lazara. Arcibiskup ji velmi touží získat zpátky, tak jsem mu slíbil poskytnout své lidi a prostředky k vyšetřování. Přece jen, je teď velmi zaměstnán v Trevíru.“

Isidoro zachoval kamennou tvář a přikývl. Ach tak. Dobrý arcibiskup Schönenberg, který nemá čas zabývat se krádeží ze svého vlastního domu v Římě. Dobrý arcibiskup Schönenberg má totiž v Trevíru stále ještě napilno s upalováním Židů, kacířů a čarodějnic. A ještě dlouho bude.

„Jak poroučíte, můj pane,“ řekl chladně. Neohradil se, že je vycvičený vrah, ne hledač ukradených tretek. Nezáleželo mu na tom. A krom toho tušil, že cesta za touhle podivnou relikvií, o níž v životě neslyšel, by mohla velmi snadno být lemována mrtvolami.

Malaspina k němu přistoupil a položil mu dlaň na rameno. Zaryl mu kostnaté prsty do kůže tak, že by se většina lidí musela zkroutit bolestí.

„Tu schránku najdeš co nejdřív, rozumíš?“ promluvil velmi tiše a důrazně. Ta naléhavost jasně říkala, že Schönenberg relikvii už nikdy neuvidí, jakmile ji Malaspina jednou dostane do ruky.

„Rozumím, můj pane.“ Isidoro se nijak nepohnul ani nezměnil tón hlasu. „Co je v ní obsaženo?“

„Ten prach dokáže přeměnit neušlechtilé materie ve zlato,“ zasyčel Malaspina. „Jestli ti zloděj proklouzne, neujdeš trestu.“

„Jak říkáte, můj pane.“ Zabiják upíral pohled svých mrtvých očí přes biskupovo rameno. V soumraku za oknem se rýsovala silueta Palazzo del Quirinale, rozlehlého papežského sídla, postaveného tak, aby vzbuzovalo úžas a úctu. Isidoro necítil nic.

Prelát svého služebníka pustil, zjevně uklidněn jeho nedostatkem zájmu o čarodějnou substanci. Žádná ochota se angažovat nad rámec povinnosti, žádná motivace ukrást červený prach pro sebe.

Malaspina sebral ze stolku těžký kovový kruh s klíči.

„Tady jsou klíče, ať můžeš podle potřeby pátrat po domě. Vyslýchat služebnictvo je ti dovoleno po libosti. Stejně tak jistou dámu, jíž byl přístup sem umožněn. Ale ta by ti měla ve vlastním zájmu říct všechno, co ví, pokud se chce vyhnout skandálu.“ Hodil kruh zabijákovi, ten jej obratně chytil a naznačil úklonu.

Biskup přešel ke dveřím a pokynul sluhovi za nimi, aby uvedl dovnitř mladou ženu, dosud čekající v předpokoji.

„Zanechám tě tvojí práci,“ rozloučil se suše s Isidorem a odešel.

Dáma, která vešla, zjevně patřila k bohaté šlechtě. Za její šaty a šperky by nepochybně bylo možné koupit několik vesnic. Byla rusovlasá. A velmi krásná. Připomínala vtělení všech ďábelských svodů v jejich nejlíbeznější podobě. Když pohlédla Isidorovi do tváře, zachvěla se a rychle sklopila oči.

„Předpokládám, že víte, že pán domu postrádá jistou drobnost ze svého majetku?“ začal zabiják bez úvodu. Nezeptal se jí, jak se jmenuje, nepředstavil se jí. Proč taky? Na její jméno se snadno doptá služebnictva a ona se bude moci opřít alespoň o iluzi anonymity. A jeho jméno by jí nic neřeklo.

Zrzka chvatně přikývla.

„Byla jste tu v době, kdy ke krádeži došlo?“ pokračoval. Znovu kývla. Jak zbledla, ještě víc vynikl jemný závoj pih na její tváři.

„Pořádala jsem tady… společenské setkání,“ vypravila ze sebe.

Takhle to tedy je. Schönenbergova milenka, zřejmě z dobré rodiny. Kdyby to byla jeho příbuzná nebo nemanželská dcera, arcibiskup by nedovolil, aby se v celé záležitosti angažoval někdo cizí. V době Schönenbergovy nepřítomnosti může dívka po libosti pobývat tady a hrát si na paní domu. Vhodné odškodné za to, že arcibiskup už rozhodně není mladý.

Isidoro ji pozoroval svým hadím pohledem. Podezřívá ji Schönenberg? Možná. A tuší arcibiskup vůbec, co doopravdy ten červený prach umí? Spíš ne.

„Věděla jste, kde je relikvie uložena?“

„Ano. Ale nikdy bych…“

„Doveďte mě tam,“ přerušil ji stroze.

Když vyšla jako první na chodbu, několikrát se poplašeně ohlédla, jestli jde Isidoro opravdu za ní, protože neslyšela jeho kroky.

Jednu věc musel zabiják Malaspinovi přiznat. Sice občas povoluje uzdu hněvu, ale většina ostatních hříchů u něj přijde zkrátka. Neholduje pití, hostinám ani demonstracím bohatství. A nedrží si mladičké milenky, krásné jako šáronské růže a lilie v dolinách.

Rusovláska ho zavedla do sklepní místnosti bez oken, kde se vyjímal drahokamy posázený kříž a drahocenné schránky na drobné relikvie.

Isidoro pozorně prošel celý prostor, prohlédl stěny. Jediný vstup jsou skutečně dveře.

„Zmizelo ještě něco jiného?“ otázal se.

„Ne, ne!“ vyhrkla a rychle postavila na nízký stolek svícen, který nesla, aby nebylo vidět, jak se jí chvěje ruka. „Nic dalšího nescházelo a krádež nebyla na první pohled patrná. Byla jen náhoda, že správce domu zjistil ztrátu hned druhý den.“

Pravděpodobně kradl někdo, kdo měl přesnou představu, co hledá, a nelákalo ho, jen tak si přilepšit. Někdo, kdo velmi dobře věděl, jakou má schránka cenu. Přivřel oči. Každopádně teď se mi bude vyšetřovat nesnadno. Než se zpráva o krádeži dostala do Trevíru, než arcibiskupovy instrukce doputovaly zpět, stopa už dávno vychladla.

„Budu potřebovat písemný seznam všech hostí, které jste tu měla,“ oznámil zrzce. „Všech.“

Nechala si přinést psací náčiní a bez odporu poslechla.

Náhle zvedla hlavu.

„Podezříváte mě?“ zeptala se a poprvé se mu pořádně podívala do očí.

Opětoval pohled. Má strach, velký strach. Dost možná z toho, že krádež byla zinscenována proto, aby vina padla na ni. Udělala by cokoli, aby od sebe odvrátila možné očernění. Dala by duši… i tělo.

„Ne, nepodezřívám,“ řekl chladně a sebral jí list zpod ruky.

Přelétl seznam pohledem. Pak se jeho zrak zastavil na jméně, které mu bylo povědomé, a vzápětí nalezl souvislosti. Sendivoj. Michael Sendivoj ze Skorska. Alchymista.

Německo, téhož roku

„Tohle považuji za tvoje nejhorší selhání!“ Biskup nevynechal příležitost zchladit si žáhu.

Isidoro věděl, že každá taková bouře se přežene a prelát bude zase dokonale klidný a chladnokrevný. Tentokrát to však zjevně bylo horší než obvykle.

„Bavorský vévoda Württemberk pro nás toho zparchantělého Poláka podle všeho chtěl chytit a zavřít! Všechnu problematickou práci by odvedl on! Tobě by stačilo přijít k hotovému!“ syčel Malaspina. „To už si banda nájemných hrdlořezů pod vedením mizerného zakrslíka vedla líp než ty!“

„Sendivojovi někdo pomohl uprchnout dřív, než jsem se vůbec dostal do Bavor,“ podotkl Isidoro. Což sice byla pravda, ale biskupa ve skutečnosti v tuhle chvíli příliš nezajímala.

„K čemu jsi vůbec dobrý? Jsi jen prašivý svatojakubský pes! A nezasloužíš si lepší zacházení než pes!“ Malaspina přivřel oči. „Za tohle dostaneš dvacet ran karabáčem!“

Isidoro jen přikývl.

V jeho případě se nemusel biskup nikomu zodpovídat, nemusel mít žádný skutečný důvod, proč svého služebníka trestá.

„Předpokládám, že do sklepení sejdeš sám a nemusím volat stráže, aby tě tam odvlekly,“ dodal prelát.

Zabiják opět jenom přikývl, uklonil se a vyšel ze dveří. Biskup ho následoval.

Sklepení své momentální rezidence na břehu Rýna měl upravené jako malou šatlavu a mučírnu právě pro případy, do nichž nikomu z ostatních autorit, ať světských či církevních, nic nebylo.

„Dvacet ran karabáčem!“ oznámil prelát katovu pacholkovi, který se zrovna namanul, a ukázal na Isidora.

Zabiják si sám pomalu svlékl košili.

„Jen by asi nebyl vhodný trest,“ podotkl polohlasně, „po němž by mi zůstaly jizvy, Vaše Milosti. Podle výrazného zjizvení lze člověka snadno poznat. Mohlo by to někdy být Vaší Milosti ke škodě.“

„Dobře,“ mávl znechuceně rukou prelát. „Dvacet ran holí. Ale nezlámej mu kosti. Zítra musí být schopen se udržet v sedle.“

Katův holomek si nedokázal příliš představit, jak někdo po takovém výprasku zvládne jízdu na koni, když bude mít záda samou podlitinu a sotva se dokáže držet vzpřímeně při chůzi. Nicméně Malaspinovi nemínil odporovat.

Isidoro se důkladně zapřel a chytil se rukama kruhů ve zdi. Ozvalo se první zasvištění hole.

Rány dopadaly pravidelně, takže tomu přizpůsobil dech. Snažil se sílu úderů rozložit, nechat je sebou projít tak, aby mu co nejméně ublížily. Isidorovo tělo po letech výcviku důkladně znecitlivělo. Ale přesto po každé ráně sípavě vykřikl. Potřeboval, aby si biskup zlepšil špatnou náladu, ne aby ho napadlo, že mu jeho služebník nějakým způsobem vzdoruje.

Když katův pacholek odpočítal dvacet ran, zabiják se svezl na kolena.

„Zítra vyrazíš a toho alchymistu chytíš! Rozuměl jsi?“ sdělil mu Malaspina.

„Ano, můj pane,“ odpověděl Isidoro ochraptěle.

Počkal, až biskup odejde, teprve potom vstal. Sebral košili a vydal se pomalu po schodišti nahoru, přidržuje se zdi. Svým způsobem necítil nic. Ani bolest, ani křivdu, ani pokoření. Jen stále stejnou hluchou prázdnotu.

KAPITOLA V
Chesed – Láska

Jak je to jen možné –

dosáhnout na Měsíc?

Dosáhnout na Slunce?

— Ondřej Morava

Praha, 1584

„Pokud má moje pomoc být co platná, potřebuji vědět, co se ti tvůj manžel snažil říct.“ Jane položila konejšivě Perle dlaň na hřbet ruky. „Jestli to nemohl být skutečný důvod, proč ho zatkli. Musíme zjistit, kdo je náš protivník, jinak nemůžeme bojovat. Nevěřím, že to zatčení je císařova vůle. Někdo jím manipuluje.“ Což by mohl být ledaskdo, dodala v duchu. I když mám jisté podezření.

„To nemůžu!“ Židovka se dala do usedavého pláče. „Svěřil mi tajemství, nesmím ho prozradit!“

„Já vím, nepochybuj, že vím, jak ti je…“ Jane klesla na lavici vedle ní. Teď už především vím jisté, že Jehuda Löw opravdu sděloval nějakou skrytou zprávu. „Cítila bych se úplně stejně, kdyby… se mělo něco stát magistru Deemu.“ Momentálně se hlavně cítila jako vetřelec v rabínově domě, jako vyděrač, zneužívající něčího neštěstí. Dokázala být lhostejná ke smrti a krveprolévání, ale teď najednou vnímala bolest. Cizí bolest. „Perlo, můj muž se snažil přimlouvat u císaře, ale ten mu neposkytl ani audienci. Kdo ví, jestli se k němu námi poslaný prosebný dopis vůbec dostal. A pokud dostal, tak proč je vůči rozumné obhajobě a argumentům vladař hluchý.“

Perla zoufale sepjala ruce, jako by prosila o Boží zásah, nebo alespoň o vedení.

Jane stísněně mlčela. Věděla, že možná Židovku trýzní zbytečně. Že informace, kterou získá, vůbec nemusí stát za to. Přesto byla odhodlána pokračovat. Třeba je tahle cesta slepá. Ale musím mít jistotu.

„Někdo z vašeho neštěstí musí mít užitek, nic se neděje samovolně,“ prolomila ticho. „Ano, panovník je náladový. Ale ne takhle. Někdo musel ctěného rabína očernit. Tohle se muselo přihodit na základě něčí intriky.“

„Co můžu udělat?“ Perla složila obličej do dlaní.

„Pomoci mi najít směr. Abych mohla zjistit, kdo tahá za nitky. Pak budu vědět, jestli byl dopis od mého manžela zadržen, případně na čí služebníky si dát pozor. Jedině tehdy, když budu vědět, koho u dvora je potřeba obejít, dokážu něco účinného.“

Židovka chvíli jen tiše vzlykala, ale Jane viděla, že její odpor je z větší části zlomen.

„Přikázal mi ukrýt jednu cikánskou dívku, která u nás našla útočiště před pronásledováním,“ vychrlila ze sebe nakonec rabínova žena. Prudce zvedla skloněnou hlavu, když si koutkem oka všimla, jak Jane zbledla.

„Panebože.“ V Jane Dee by se v tu chvíli krve nedořezal. Jednotlivé kousky skládačky zapadly na své místo. „Panebože. Už vím, čí je tohle všechno práce. Germanicus Malaspina…“

„Papežský nuncius?“ Perla vytřeštila oči. Jane jí musela uznat slušnou znalost osobností u dvora. Nikdy nepovažovala rabínovu manželku za hloupou, ale zjevně měla rozhled hodný šlechtičny.

„Ano,“ potvrdila. „Malaspina se snaží to děvče dostat! Doufá od ní získat nějaké vědomosti, nějakou znalost… nevím přesně, jaké povahy. Nechápu, jak se mohlo cikánské děvče stát předmětem zájmu biskupa ze San Severo. Ale rozhodně ji loví! Neznamená to pro ni nic dobrého! Zřejmě proto ponoukl císaře, proto nechal zatknout tvého muže. Má podezření, že rabín tu dívku schovává!“

„Co s ním udělají? Budou ho mučit?“ Perla vypadala, že se každou chvíli zhroutí.

„Tiše!“ Jane ji podepřela. „Ne, pokud tomu budeme moci zabránit! Tiše! Odvahu, Perlo. Musíme Malaspinovi ukázat, že rabín už to děvče nemá pod svou ochranou, nebo nejlépe, že ta cikánka už nemá to, co biskup chce. Dát najevo, že jakýkoli další lov je zbytečný, případně obrátit jeho pozornost na jinou kořist.“ Když to říkala, stálo ji hodně práce, aby se jí nezachvěl hlas. Věděla, že by se v pražském žaláři mohl snadno a brzy ocitnout kdokoli z přítomných služebníků Bratrstva. Kelley. Dee. Ona sama.

„Jak to chceš udělat?“ vzlykla Perla.

„Potřebuju vědět, kde jsi tu dívku skryla.“

„Už jsem řekla až příliš! Tohle po mně nechtěj! Jane! Copak ty bys zradila důvěru svého muže?“

„Kdyby mu to mohlo zachránit život… jemu a někomu dalšímu navíc,“ Jane jí zaťala prsty do rukávu, „tak ano.“

„Zakázal mi o tom mluvit…“

„Jak se ta cikánka jmenuje?“

„Fiammetta…“

„A kde je teď?“

„Nemůžu!“ Ten výkřik se podobal smrtelnému skřeku.

„Perlo! Kde je?!“

„Ve sklepeních,“ sotva slyšitelný šepot, „v domě U Anděla.“

* * *

Jane vyšla z domu Jehudy Löwa a dávala si záležet, aby její výraz ani držení těla neprozradilo, jak se cítí.

Slyšela těžké Josefovy kroky, jak přecházel po dvoře a místnostech. Chápu, že mu Perla musela dát řadu úkolů, aby ho zaměstnala. Jak dlouho potrvá, než Josef pohřeší svého pána? A co se stane potom? Nechtěla domýšlet.

Měla bych dát vědět Johnovi, co jsem zjistila. Ale kolik máme času? Zvažovala možnosti, a pak se zvolna vydala k domu U Anděla. Najdu tu cikánskou dívku. Mám slušnou šanci, že bych ji nemusela vyděsit. Mohla by mi věřit. Dostanu ji k nám, do bezpečí.

Proplétala se ostražitě ulicemi. Byla si vědoma, že jako urozená dáma nemá co pohledávat po setmění ve městě sama, bez doprovodu. Ale mnohem víc ji trápilo něco jiného.

Začínala mít nepříjemný pocit, že je sledována.

Ušklíbla se pro sebe. Nebála se špehů, zlodějů ani najatých vrahů. V poměrně širokém okolí byla v tuto chvíli jednou z nejnebezpečnějších osob právě ona. Vycvičili ji k tomu, aby dokázala zvítězit i nad podstatně většími a těžšími soupeři, než byla sama. Protože to se v jejím případě týkalo téměř všech.

Nesmím ho zabít. Musím zjistit, jestli mě jen chce okrást, nebo je v něčích službách. Dost možná ve službách někoho zcela konkrétního.

* * *

Isidoro se pohnul ze stínu průjezdu.

Snažil se držet v okolí rabínova příbytku, ale neodvažoval se přiblížit. Nechtěl se střetnout s Josefem. Ne, pokud měl jinou možnost. A němý silák jako by se nikdy nemínil uložit ke spánku, jako by neznal únavu.

Proč se Jane Dee vypravila do židovské čtvrti? Navíc v takovou hodinu? S kým se chtěla setkat? S Perlou? Nebo mi proklouzl někdo cizí a já si ho nevšiml? Sice se mi nepovedlo vyslechnout rozmluvu, ale rozhodně se rád dozvím, kam Deeho manželka jde sama takhle pozdě. Zjevně se totiž nevrací k Hájkovu domu.

Sledoval ji tiše a obratně, veden mnohaletou zkušeností.

Najednou měl dojem, že trochu přidala do kroku. Rychle zahnul za roh, za nímž zmizela, aby ji neztratil. To byla chyba.

Jane, skrytá těsně u zdi, mu podkopla nohy. Isidora zaskočila síla a přesnost úderu, ztratil rovnováhu.

Nechápal, jak na něj mohla zaútočit žena jako Jane Dee. Ale ona mu nedala čas na přemýšlení a skočila po něm.

Zabiják se ještě v pádu instinktivně pootočil, dopadl na bok místo na břicho. Rychle se obrátil na záda a zachytil dívčinu pravou ruku s dýkou. Nechtěla mě zabít! uvědomil si ve zlomku vteřiny. Šla levou rukou beze zbraně napřed.

Překulil se ještě jednou, čímž Jane strhl k sobě na zem. Ulice tady byla dlážděná, takže nevymetli nejhorší městskou špínu, ale i tak to nebylo příjemné.

Isidoro dívku zalehl, vytrhl jí zbraň.

Zkroutil jí paži za záda a dýku přitiskl na hrdlo.

„Který ďábel tě tohle naučil?“ vyrazil ze sebe zadýchaně.

„Myslíš si, že jsem čarodějnice?“ oplatila mu otázku.

Oba vnímali divoce bušící srdce a namáhavý dech toho druhého. Isidoro držel mladou ženu co nejblíž u sebe, aby měl pod kontrolou každý její pohyb.

„Vlastně ne. Umění boje s nožem se učí od lidí, ne od ďábla. Ale kde by k něčemu takovému přišla urozená dáma? To mi pověz, Jane Dee!“

Trochu zajíkavě se zasmála a neodpověděla. Oba se třásli vlivem adrenalinu.

„Kam jsi šla?“ vydechl jí do ucha. „A kdo tě poslal?“

„Nikdo. Chodím si, kam se mi zachce.“

„Lžeš.“

„Když myslíš.“

Trochu přitlačil na ostří. „Mluv!“ Leželi ve tmě a blátě. Přesto cítil vůni levandule, stejnou, jakou vonělo oblečení, když Jane prohledával věci. Proto měla v truhle šaty tak divně na šlechtičnu. Ne kvůli nezbytným útěkům před následky Kelleyho hráčství a opilství. To ona sama je schopna plížit se po nocích jako toulavá kočka.

„Když mě teď zabiješ, nic se nedozvíš,“ sykla.

Nechtělo se mu vláčet ji přes půl města, aby ji mohl vydat Malaspinovým lidem. Nevěděl, kolik má času. Navíc zmizení nebo smrt Jane Dee by upoutala pozornost, zburcovala by celý dvůr a nejspíš nejen to. Přesně tomu se celou dobu snažím vyhnout! Potřeboval, aby promluvila, aby promluvila hned.

„A kdo poslal tebe?“ zeptala se najednou. Ta otázka zněla zvláštně. Jako kdyby se ptala na něco trochu jiného, než se zdálo.

„Na to ti nemohu odpovědět. Stejně jako na to nechceš odpovědět ty mně.“ Dýchl jí za krk. „Jenže já tě nakonec přinutím.“

Napjala se mu pod rukama. Pomalu oddálil ostří od jejího krku a zastrčil si její dýku vzadu křížem za opasek. Volnou dlaň položil Jane na bok a začal beze spěchu vyhrnovat sukni.

„Jestli zkusíš křičet, bude to jenom horší,“ pohrozil.

„Za tohle si tě můj manžel najde a nechá tě trhat koňmi.“

„Jenže ty mu to neřekneš, nemám pravdu?“ Nebude riskovat, že by se od ní Dee odvrátil, že by ji už nepřijal.

Nebyl si úplně jistý, jak daleko chce sám zajít. Nikdy předtím si žádnou ženu nevzal násilím. Zaváhal. Musím ji vyděsit, zlomit, ochromit. Ukázat jí, kde je její místo. Jsem si dost jistý, že se poddá, až s ní skončím. Ale s trochou štěstí dostane opravdu strach a promluví dřív.

„A co když se mi to bude líbit?“ zeptala se najednou.

Prudce ji obrátil čelem k sobě a zády ji tiskl k zemi. Potřeboval jí vidět do obličeje. Myslí tohle vážně?

Pevně ji sevřel, aby se mu nemohla vysmeknout, aby neměla, kam se napřáhnout, kdyby ho chtěla udeřit nebo kopnout. Jane se na něj v měsíčním světle usmívala nevyzpytatelným, lehce provokativním úsměvem. Hraje to? Nebo krom toho, že se dokáže ohánět nožem, je skutečně tak zvrhlá?

Pohnula se rychleji než útočící had. Zakousla se Isidorovi do krku a trhla hlavou. Udeřil jí o dláždění, ale své sevření povolil. Jane se vytrhla, uštědřila mu ránu loktem. Smýkla sebou v blátě a špíně, aniž se starala o své vlasy či šaty. Povedlo se jí zvednout dřív než Isidorovi a v příští vteřině se vrhla za roh. Zabiják zaklel a vyrazil za ní.

Zahlédl její prchající stín před sebou, nějakou chvíli ji dokázal pronásledovat.

Pak zahnul do další úzké uličky – a ta byla prázdná. Snažil se naslouchat, zda nezachytí zvuk kroků. Nic. Doběhl na konec ulice a znovu se rozhlédl. Jeho kořist jako by se rozplynula do tmy.

Isidoro se vydýchával, smysly měl nastražené. Nakonec se obrátil a pomalu a obezřetně se vydal pryč. Nemohla ho nenapadnout znepokojivá, neodbytná myšlenka.

Co když ta světlovláska ve skutečnosti vůbec není Jane Dee? Ale kdo potom je?

* * *

Jane se povedlo zklidnit dech. Podcenila jsem toho muže, uvědomila si. Krutě jsem ho podcenila.

Choulila se v okenním výklenku, ukrytá za povolenou okenicí, za niž se jí povedlo prolézt dostatečně rychle. Doufala, že se nevzbudí nikdo uvnitř v domě a nespustí povyk. Věřila, že by se dokázala nějak vymluvit.

Ale raději by vyvázla bezhlučně.

Kdo je ten člověk? Čí je? Vypadá jako Ital nebo Španěl. Na sobě měl zelený plášť. A na ruce výrazný prsten, spíš jsem to cítila, než viděla. Otřásla se. Uměl skvěle bojovat a tiše se pohybovat. Ale se znásilňováním zřejmě moc zkušeností nenasbíral, jinak by si mě nikdy neobracel tváří k sobě. Navíc… váhal. Chtěl mě vyděsit. Ale ta situace mu nebyla příjemná.

Mimoděk ji napadlo, že někdo s tak hezkou tváří se nepochybně nepotřebuje žádné ženy zmocnit silou. Rychle tu myšlenku odehnala, vděčná, že včas neprohlédl její lež.

Bylo to trochu jako zjevení. Oslnivé a děsivé. Čelila jsem už soupeřům silnějším než on. Čelila jsem i odolnějším. Ale nikdy nikomu, kdo by byl srovnatelně rychlý a obratný jako já.

Vylezla na ulici, špinavá, rozcuchaná a odřená. V ústech cítila pachuť protivníkovy krve, jak se jí podařilo prokousnout mu kůži.

Jane se vzpamatovávala rychle. Ostatně, schopnost chladně uvažovat, když šlo do tuhého, jí nejednou zachránila život.

Jestli mám v patách někoho takového, musím se vrátit zpátky ke svým. Co když není sám? Pokračovat teď k domu U Anděla by znamenalo uvést tu cikánku do nebezpečí ještě většího, než v jakém už je.

* * *

Dee otevřel dveře a Jane se protáhla kolem něj dovnitř.

Zhrozil se, když viděl, jak jeho žena vypadá.

„Potřebuju se rychle umýt a vyčistit si rány,“ sdělila mu. „Klid, jen drobné odřeniny,“ dodala, když si všimla jeho výrazu.

Dee se bez dalšího váhání otočil na patě a vyrazil zburcovat Hájkovo služebnictvo. Nekomentoval, nevysvětloval, jen prohlásil, že paní Jane si přeje koupel. Ihned. Ano, stačí studená voda.

Když se vrátil do pokojů, které trojice obývala, nenaskytla se mu právě pěkná podívaná.

Kelley se zrovna hrnul pomoci Jane z šatů.

„Pracky pryč. Nebo ti je urazím,“ zasyčela na něj.

Deeho zamrazilo, když se Jane vyhrnul rukáv a ukázaly se modřiny na zápěstí. To není od pout ani od úderu, uvědomil si starší alchymista. Někdo ji držel.

„Stejně potřebuješ pomoc,“ zubil se Kelley. „Říkala jsi, že máš odřená záda, ne?“

„Můj manžel mě zvládne ošetřit, neměj strach.“

„Ale ten si s tím neužije tolik zábavy.“

„Víš co, drahý Edwarde?“

„Co?“

„Ztichni a zalez.“ S tím se odebrala do vedlejšího pokoje, kam podle hluku rozespalé služebnictvo už dovleklo ke krbu dřevěnou káď. Plavovláska ještě kývla na svého muže, aby šel za ní.

S povzdechem za sebou zavřel dveře. Pravda, že sloužícím už tahle výstřednost nejspíš ani nepřijde divná. Stejně se na jejich poměry myjeme nezdravě často.

Jane začala neobratně odkládat oblečení. Dee jí pomáhal, přičemž rychle přelétl pohledem její zranění. Skutečně jen šrámy, modřiny, podlitiny. Svým způsobem ho to nijak neuklidnilo.

Chtěl ji obejmout, přitáhnout ji k sobě, ale cítil, že na to vlastně nemá nárok. O nic větší než Kelley. Ano, měli jsme nějakou svatební noc. Ale kvůli tomu si mě nebrala. Jsem její společenské zázemí, její odměna za věrné služby Bratrstvu. Naší péčí prošly nějaké osvojené děti, aby to nevypadalo divně. Ale Jane nikdy nevypadala, že by chtěla vlastní. A jsem už poněkud starý na to, abych se choval jako idiot. Respektive jako Kelley! Dobytek jeden. Na rozdíl od něj mám nějakou osobní hrdost, úroveň a vkus.

Opatrně Jane svlékl, držel se přitom na délku paže od ní. Zatímco se spěšně myla, přinesl masti a dezinfekci.

„Zjistila jsem, co se rabín snažil říct svojí ženě,“ řekla tiše. „Vím, kde se schovává naše tajemná cikánka, Fiammetta. Jen jsem cestou k ní narazila na drobnou překážku. Musíme tam vyrazit ve třech. Ještě dnes v noci.“

* * *

„Dlouhá ulice, která vede k Ungeltu? V okolí je tam jedinej velkej strom, co stojí za řeč. Ve dvoře baráku U Anděla.“ Odraný žebrák se přikrčil před Isidorovým strnulým hadím pohledem.

„Výborně. A je ten dům samotný něčím zajímavý? Komu patří?“ zajímal se zabiják.

„Anděl a sousední Bartošovskej maji obrovský sklepy, navíc teď spojený mezi sebou. Jak se jmenuje majitel, to nevim, ale prej by chtěl ty baráky propojit plně. Povídá se, že by to tam rád pomenoval U Zlatýho stromu.“ Isidoro přikývl a hodil mu minci. „Dovedl bys sehnat někoho, kdo se v těch podzemních prostorách vyzná?“

„Ale tak dovedl. Akorát Praha je taková celá dost provrtaná. Říká se, že před dlouhejma rokama se zvedly ulice o celý patro nahoru, kvůlivá hrozícím záplavám. Takže všechny starší baráky mají přinejmenším jedno patro pod zemí navíc!“ Mince – a vyhlídka na další – rozvázala muži jazyk a zaplašila strach z nepříjemného zvláštního cizince, který se kupodivu dokázal domluvit česky.

„Stihneš to do čtvrté ráno?“ nadhodil Isidoro.

„No to dost kvaltujete,“ přešlápl žebrák. Když dostal další minci, přikývl. „Dobrá. Sejdeme se zase tady, pokud vám to nevadí.“

Isidoro jen mávl rukou a vyrazil za svým pánem. Ne, nebudu ctihodnému biskupovi vykládat, že jsem se porval s Deeho manželkou. Proč probouzet Malaspinův hněv a výsměch? Navíc, moje střetnutí s Jane není v tuto chvíli tak docela podstatné, její identitou se mohu zabývat později. Možná, že mířila jinam a svedla mě ze stopy, ale stojí za to prověřit všechny možnosti.

Protože Isidoro měl mezi vojáky, kteří šli zatknout rabína, svého člověka. Někoho, kdo dokázal poslouchat a pamatovat si.

Musím se dostat tam, kde jsou kořeny stromu. Ať už to znamená cokoli.

* * *

S pomocí šperháků pronikli do sklepení snadno. Mladší z alchymistů nesl světlo a starší se snažil zorientovat v podzemí.

„Tohle nejsou jen dva spojené sklepy velkých domů,“ zamumlal po chvíli Dee. „Touhle dobou už jsme na druhé straně ulice.“

„Bylo by možný, aby sem vedla tajná cesta přímo z rabínova domu?“ nadhodil Kelley.

„Ani bych se tomu nedivil,“ pokrčil rameny Dee. Náhle strnul.

„Tamhle,“ vydechla Jane. Zahlédli před sebou obratný prchající stín.

„Počkej, děvče!“ vykřikl Dee a všichni se rozběhli za utíkající postavou.

„Fiammetto!“ zavolala Jane.

„Fiammetto! To jsem já! Poznáváš mě? To tady jsou kořeny stromu?“ křikl Kelley.

Cikánka se zastavila a ohlédla.

V tu chvíli někdo vyrazil chatrná postranní dvířka, zřejmě uzavírající jeden ze sousedních sklepů.

„Římští lovci!“ vykřikla zděšeně Fiammetta. „Zelený drak!“

Isidoro, který vskočil do prostoru, na zlomek vteřiny strnul, když uslyšel ten hlas. Cikánka proti němu napřáhla ruku s otevřenou dlaní, jako by spatřila ducha, jehož se snaží vymítat. „Ty odejdi! Pokud neodejdeš, ty ztratíš život pro zlatý obojek ze San Severo!“ zanaříkala. „Ty zelený drak!“

Dovnitř se vhrnuli další tři Malaspinovi muži.

„Chyťte ji!“ zavelel Isidoro a bleskově se vyhnul Jane, která po něm v tu chvíli sekla nožem.

„Tentokrát tě nepodcením,“ zasyčela.

„Ani já tebe,“ odvětil.

Kelley odložil lucernu na zem a bez zaváhání bodl dýku do ledvin nejbližšího Malaspinova zbrojnoše.

„Fiammetto!“ vykřikl Dee za cikánkou, která vyrazila na útěk, a rozběhl se za ní. V patách měl druhého ozbrojence.

Třetího zachránila krátká, ale pádná hůl, již měl v ruce, takže nemusel tasit meč. Pohotovým švihnutím donutil Kelleyho se stáhnout dřív, než ho alchymista mohl zasáhnout.

Isidorův otrhaný průvodce, který v tu chvíli nahlédl vyraženými dvířky do chodby, vzápětí zase ucouvl. Krátce zauvažoval, jestli jim má říct, že si pro boj vybrali velice nešťastné místo. Ale pak tu myšlenku zavrhl a i se světlem, jež do té doby nesl, vyběhl směrem, odkud jeho skupina přišla. Ostatně, polovinu odměny za své služby průvodce dostal předem.

Isidoro rychle tasil dva dlouhé nože, které nosil na bocích. Jane uskočila dozadu a levou rukou vytáhla druhou dýku, kterou měla skrytou v úzkém pouzdru na ozdobném pásku na bedrech.

„Jsi šikovný na obě ruce stejně,“ konstatovala, když odrazila dva těsně za sebou jdoucí údery.

„I ty.“ Věnoval jí děsivě bezvýrazný úsměv, stejně neživý jako jeho oči.

Ostří její zbraně mu přejelo po předloktí a roztrhlo košili, ale kůže se sotva dotklo. Dívka udělala dva úsporné kroky a pokusila se bodnout ze strany, zatímco druhou čepelí vedla zastírací útok.

Zabiják se prvnímu úderu vyhnul, druhý kryl a volnou zbraní sekl soupeřce po nakročené noze. Proťal jen sukni, látka se zavlnila.

„Měl jsi Fiammettu poslechnout,“ sdělila mu Jane. „Měl jsi odejít. Dokud to šlo.“

„Nedala bys mi příležitost,“ zavrtěl hlavou a její další bodnutí mu prošlo pláštěm, aniž ho zranilo.

V mihotavém světle lucerny si všimla dračího prstenu na jeho ruce. Jane zaťala zuby. Dobře si vzpomínala na ten pocit, jak ji masivní stříbrný šperk před několika hodinami tlačil na kůži, když jí protivník kroutil zápěstí.

Série útoků oba přerušovali mluvením a ona doufala, že se jí povede ho rozptýlit nebo alespoň získat čas, aby mu Kelley mohl vpadnout do zad.

„Vypadáš jako živý mrtvý,“ sykla. Začínala tušit, že jím nic neotřese. Už viděla lidi s takovýma očima. Ty, kdo ztratili všechno, včetně sebe.

„Jsem v pekle,“ odtušil lhostejně a sekl jí po břiše a po krku.

Vyhnula se.

„Nejsi!“ Cítila závan vzduchu, jenž provázel jeho plášť, když se stahovala. „Tam tě totiž teprve pošlu!“

Chodbou se rozlehl varovný výkřik.

Dívka a zabiják od sebe instinktivně odskočili. Právě včas.

Kelley se totiž vyhnul ráně holí, kterou používal jeho protivník. Nicméně úder podtrhl ztrouchnivělou dřevěnou vzpěru, která zjevně držela už jen silou vůle.

Od stropu spadlo několik kusů bednění. A vzápětí se z horní části jedné ze stěn začalo dovnitř valit bláto. Řídké, rozmáčené bláto.

Kelley zcela hospodsky kopl soupeře do holeně.

„Pryč!“ zařval. „Nebo se utopíme!“

Isidoro se jako had protáhl rozbitými dvířky, jimiž přišel.

Kelleyho protivníka, který pro pochroumanou nohu nemohl běžet, vzápětí zavalilo bahno.

Jane sebrala světlo a utíkala, co jí síly stačily. Chodba naštěstí vedla mírně vzhůru, ale i tak se dívka záhy brodila do půli lýtek. Hladina rychle stoupala.

Někde tu byla podmáčená kapsa, nejspíš voda prosákla z některé studně, blesklo Jane hlavou. Tohle je horší, než kdyby se někdo snažil podzemí zatopit!

Když už vězela v břečce po pás, povedlo se jí zachytit se žebříku, po němž předtím všichni tři slezli.

Upustila lucernu, aby měla volné obě ruce. Zabrala pažemi a vytáhla se nahoru, ačkoli se jí ztěžklá sukně lepila k tělu.

Jakmile se dostala i nohama na příčky, už se jí povedlo vylézt. Ve tmě neviděla, jestli bláta dál přibývá nebo ne. Proto se nezastavovala a tápavě se vydala k povrchu.

Když konečně nahmátla konec provazu, zhluboka vydechla. Doufala, že se ostatní dostali včas ven. Ale nevěděla, jak by jim momentálně mohla přispět na pomoc.

Vzápětí se v chodbě trochu rozsvětlilo.

„To od tebe nebylo vůbec hezké, Jane,“ prohlásil Kelley ublíženě. V ruce opatrně držel svíčku, na prsty mu kapal vosk, zablácený byl až k hrudní kosti. „Utéct i s lucernou,“ dodal na vysvětlenou.

Jane to nechala bez komentáře. Opřela se zády o zeď a vydýchávala se. Podzemí bylo zatuchlé a plné pachu hlíny, který se teď mísil se slabou vůní krve. Kelley měl na oblečení několik rudých skvrn, ale vypadal nezraněn.

Jane nahmátla konec provazu a automaticky se ujistila, jestli se úvaz nahoře neuvolnil.

„Musíme nahoru,“ konstatovala tiše. „Máš představu, kde by mohl být John? A Fiammetta?“

Kelley se opřel vedle ní, pak se k ní obrátil.

„O ty neměj strach, mám dojem, že podlaha se tam dál zvedá. A prostory jsou to rozsáhlé. Aby se utopili, museli by se snažit,“ zazubil se. Pak se k ní naklonil. „Byla jsi skvělá,“ vydechl jí do ucha.

Pokusila se odtáhnout, ale za sebou měla jen chladný kámen. Promáčené oblečení jí lnulo k pokožce a studilo.

„No tak, jsi i moje manželka, ne?“ Alchymista jí jemně odhrnul zablácený pramínek vlasů. Kelleyho hezký obličej s živýma očima se podobal zjevení anděla.

„Jen jedna z tvých neexistujících manželek,“ odsekla.

„Dee už je starý, váš svazek je formální. Jane…“

„Edwarde Talbote,“ tón, jímž vyslovila jeho původní jméno, způsobil, že sebou Kelley trhl, „jsi vskutku roztomilý.“ Na boku ucítil chladné ostří, které právě prošlo kabátcem a košilí. „Ale ne dost roztomilý,“ pokračovala Jane, „na to, abych tě nebodla pod žebra a nesledovala, jak pomalu umíráš na zemi, pokud mě budeš ještě jednou jedinkrát obtěžovat. Rozuměl jsi?“

Dělala, co mohla, aby nepodlehla chuti na čepel přitlačit. Má smůlu, že je v rozmezí několika hodin už druhý muž, který se odvážil ke mně přiblížit víc, než bych si přála!

Usmál se na ni, svým okouzlujícím – a trochu provinilým – způsobem:

„Pro tebe bych i umřel, ale to bys to musela ocenit.“

Zvedl smířlivě ruce a odstoupil od ní.

„Kam ten svět dospěje,“ povzdechl si, „jestli pod vlivem učení Bratrstva budou všechny ženy takovéhle?“

„Chápeš to špatně.“ Jane vrátila zbraň do pouzdra a chopila se konce lana. „Cílem je, aby takovéhle být nemusely.“

* * *

Dee se snažil neztratit Fiammettu, která zoufale prchala, až se dostali do širšího prostoru. Alchymista si rychle uvědomil, že běží do černočerné tmy. Prudce uskočil do strany, přitiskl se zády ke stěně vedle průchodu, jímž právě proběhl.

Tasil meč. Pak už jen sekl po sluchu, když se přiblížily kroky pronásledujícího zbrojnoše.

Čepel narazila na odpor, Dee cítil, jak zajela do masa. Nenáviděl ten pocit. Zaslechl smrtelné zachroptění a pád těla. Pak ticho.

Odvážil se sáhnout do brašny, kterou stále nesl přes rameno, a po chvíli hledání se mu povedlo najít a zapálit svíčku.

Zamrazilo ho, když uviděl, jak dobře udělal, že nepokračoval poslepu. Uprostřed sklepního sálu, v němž se nacházel, zela kruhová díra do země. Opatrně se k ní přiblížil. Vypadala hluboká, jako by chtěla vést až do pekel.

Netušil, jestli to měla být původně studna, nebo tu došlo k nějakému zvláštnímu propadu.

„Fiammetto!“ zavolal, v náhlém strachu, že dívka spadla dolů. Neslyšel jsem ji ani vykřiknout. Bože. Jestli se zřítila dovnitř, tak je mrtvá.

Ticho. Žádná odpověď.

Z hlubiny zívala jen neprostupná tma, která ani v náznaku neodhalovala nějaké dno.

Dee spěšně obešel místnost. Oddechl si, když u jedné stěny našel rozklížená prkna, mezi nimiž se dalo prolézt dál. Pro alchymistu to nebylo zdaleka tak snadné jako pro štíhlou cikánku.

Před ním se otevřelo další sklepení, podlaha mírně stoupala. Ale když se rozhlédl, spatřil několik klenutých průchodů, mířících do různých směrů. Po Fiammettě ani stopy.

Odhadl, jak dlouho ještě vydrží zbytek svíce, a vydal se nejbližší cestou. Sem by se mohla dostat, kdyby šla podél zdi doprava, po hmatu, usoudil. Ale pokud to tady dobře zná, nemám nejmenší naději. Může být naprosto kdekoli.

KAPITOLA VI
Geburah – Soud

Byl kdys svatý Dunstan v Břečťanové věži,

křivule a tyglík vedle výhně leží,

když tam vlezl čert,

chtěl si ztropit žert,

přestrojen za dívku půvabnou a svěží.

— Richard Harris Barham

Preludium pro Edwarda Kelleyho:
Anglie, před osmi lety

„Tohle budou nejdelší dvě hodiny v tvým životě,“ ujistil Kelleyho katův holomek, když zapadla na své místo horní část klády, v níž vězel mladíkův krk a zápěstí. Edward Kelley, čerstvě odsouzený mladý apatykář a nadějný právník, se jen ušklíbl. Lepší než nejdelší – a poslední – noc v mým životě, kdyby mě měli zítra ráno oběsit!

Přešlápl a pokusil se alespoň trochu si udělat pohodlí, ač to na pranýři nebylo právě jednoduché. Bylo to dost zlé a Kelley věděl, že než den skončí, čeká ho něco ještě mnohem horšího. Ne, na to teď nebudu myslet, přikázal sám sobě. Na to teď nebudu myslet…

„Hej, to je ten apatykář z Worchesteru!“ vykřikl někdo.

„Inu, to jsem já.“ Odsouzenec naznačil tím směrem úklonu, jak jen to bylo možné pro někoho, kdo je zavřený v kládě.

„Je to čarodějník!“ ozval se odněkud výkřik.

To není dobrý, to není dobrý. Kelley byl okamžitě ve střehu. Někdo mě vážně chce dostat pod drn! Nesmím se tady nechat ukamenovat! Občas se to přece stane, bylo by to politováníhodné, ale byl bych zkrátka mrtvý. Silně pochybuji, že by mě stráže bránily.

„Obávám se, že to bych radostně odletěl povětřím a nechal za sebou jen obláček síry!“ křikl zpátky. Několik lidí se uchechtlo, tak rychle pokračoval: „Leč jsem jenom apatykář, zkrachovalý právník a padělatel, jak pravděpodobně stojí támhle na té na tabulce, na kterou odtud stejně nevidím!“

„Prej poslal ďábly, aby ukrátili život starýmu Applegatovi!“ nedal se pokřikující odradit a apatykáři neušlo, že podobná zvolání přicházejí stále ze zhruba stejného místa. Sám byl dobře obeznámen s praktikou podněcování davu a věděl, že ač se to nezdá, jeho život visí na vlásku.

„Neměl jsem moc důvod! Applegat mi měl příští týden zaplatit peníze, co mi byl dlužen! Silně pochybuji, že by na mne milostivě vzpomněl ve své závěti, takže nedostanu nic!“ zavolal proto bez zaváhání. „Jsem chudý jak kostelní myš a příliš nevidím, jak by to Applegatova smrt mohla vylepšit.“

Všiml si, že se do předních řad shromažďujícího se davu dostala jakási mladá dívka, zřejmě služebná, která šla původně na trh. Kelley jí věnoval úsměv, milý a okouzlující, zcela neodpovídající situaci pranýřovaného vyvrhele. Děvče se polichoceně začervenalo.

„Tak chudej? Prej jsi vyvolával duchy mrtvejch, aby ti řekli, kde najdeš poklad!“ nadhodil někdo hezky nahlas.

Kéž by obvinění bylo takhle drobné! pomyslel si Kelley. Za bezvýznamné neškodné čarování by byl jen rok vězení. Dobrá, nic moc, ale za vraždu pomocí magie je provaz. Přesně jak praví „Zákon proti zaklínání, zaříkávání a čarodějnictví“.

Zdálo se, že vzájemné povykování zatím přítomné přihlížející baví víc, než házení zkažených vajec nebo kamení. Kelley se mínil postarat, aby to tak zůstalo.

„To kdybych uměl, už bych si dávno od bídy pomohl!“ zasmál se tak vesele a srdečně, jak se vůbec necítil. „Ale neumím, vzácní pánové a dámy. Jak ostatně naznal i ctihodný soud.“

Na zločin čarodějnictví se navíc nevztahuje „privilegium clericale“. Kdybych jako dosud netrestaný mohl vytáhnout krk z oprátky jen tím, že přečtu pár řádek z Bible! To by byla krása! Číst umím a to by stačilo. Využil bych privilegium původně určené pro kněží a skončil bych zase nejvýš s tím rokem vězení. Vzhledem k tomu, že na mě hází špínu především místní církevní hodnostáři, byla by to úžasná ironie!

„Co všechny ty čarodějnický propriety u tebe v domě? Prej máš i černou kočku!“ nevzdával se křikloun.

Kelley se protáhl, jak jen mu kláda umožňovala. Začínalo ho bolet za krkem a věděl, že to bude jenom horší. Mnohem víc se ale bál, že mu vyschne v hrdle a nebude schopen udržovat zábavu.

„Rydla, inkousty a vosky nejsou právě dary Satanovy. Jen,“ odkašlal si s hranou skromností, „nezbytné maličkosti pro falšování listin. A černá kočka by u mne pošla hlady.“

Shromáždění měšťané se teď už doopravdy smáli, jednadvacetiletý apatykář na pranýři vskutku skýtal nevšední podívanou. Vymykal se všemu, na co byli zvyklí, i přes neupravený zevnějšek a neholenou tvář působil bezprostředně a vlastně sympaticky.

„Hej, tak na tohle bych se napil,“ zašklebil se vytáhlý podomek a věnoval křiklounovi přátelskou herdu do zad.

Okolostojící děvčata se zachichotala.

„Nenechte se nijak omezovat,“ pronesl Kelley bodře, „v hospodě plyne čas příjemněji než tady. Já se zde s vaším dovolením budu věnovat rozjímání.“

Všeobecné pobavení se přelilo v myšlenky na dobré pití a dav se zvolna začal rozcházet. Zdálo se, že na důkladné kamenování zkrátka není nálada.

Kelley si oddechl. Než se slunce sklonilo k západu, čekala ho ještě dlouhá doba bez stínu a vody. Pohnul opatrně hlavou ze strany na stranu a předsevzal si, že se pokusí skončit co nejméně ztuhlý. Na rozjímání měl skutečně spoustu času.

Vyvléknout se z obvinění z čarodějnictví na základě přiznání k padělatelství není úplně ideální, ale lepší než viset. Jen pevně doufám, že Applegat stihl tu padělanou listinu odeslat, kam potřeboval. Byl starý a nevrlý jak medvěd, ale byl to přítel. Kdo ví, jak skutečně umřel? Selhalo mu srdce samo od sebe nebo ho zatkli a umořili ve vězení? Povzdechl si. Dokud ten zfalšovaný dokument nikde nevyplave, nikdo by si mě ani jeho neměl přímo spojit s Bratrstvem. Ale vzhledem k tomu, jak se mě zdejší církevní autority snaží sprovodit ze světa, tak možná něco tuší.

Ze stavu blízkého mrákotám se probral, až když odpolední žár opadl. Na pranýř vystoupil kat, jeden z jeho pomocníků a jakýsi soudní úředník, který nahlas znovu přečetl Kelleyho prokázané zločiny a rozsudek.

Náměstí se opět začínalo zvolna plnit zvědavci. Lancasterské dívky se držely v hloučku, zakrývaly si dlaněmi ústa. Z jejich výrazu četl Kelley útrpnou lítost. Věnoval jim statečný úsměv a několik se jich otevřeně rozplakalo.

Pak ho holomek chytil za hlavu a kat se chopil nože.

… odsuzuje se k pranýřování a uřezání obou uší.

Kelley ochraptěle křičel, a když už měl pocit, že ze sebe nevydá hlásku, křičel ještě chvíli. Nůž nebyl nijak zvlášť ostrý, kat maso napůl odřezával, napůl trhal. Apatykář necítil, jak mu po lících stéká krev. Měl pocit, jako by mu dřeli kůži z hlavy, nejdřív z jedné strany, pak z druhé.

Když se kat dostal do poloviny druhého ucha, Kelley konečně omdlel.

* * *

Kelley se probral a zasténal bolestí.

„Lež a nehýbej se,“ dolehl k němu ženský hlas.

Cítil, že má kolem hlavy obvaz, ve vzduchu visela vůně bylin. Kelley zasténal znovu, ale poslechl a zůstal ležet bez hnutí.

Nad ním se sklonila přitažlivá dívčí tvář rámovaná plavými vlasy. Apatykář hádal dívce něco kolem dvaceti let.

„Vyčistila jsem ti rány, jak nejlépe to šlo. Přesto tebou nějakou dobu lomcovala ošklivá horečka, ale naštěstí máš tuhý kořínek,“ sdělila mu. „Bohužel, z pranýře jsem tě dostat nemohla.“

„Kdo jsi, můj anděli?“ pousmál se mladík trochu křivě.

„Nejsem anděl. Jsem Jane. Rozená Cooperová.“ Dotkla se výšivky na límečku svých šatů. Zobrazovala proplétanou růži. „V tuto chvíli vystupuji jako tvoje manželka, Edwarde Kelley. Jinak bych tě jen velmi obtížně mohla odvézt z Lancasteru.“

„Cože? Kde to jsme?“ Kelleymu se trochu zatočila hlava, když se nerozumně pokusil zvednout na lokti.

„Lež, k ďasu!“ sykla Jane. „Jsme v jednom z hostinců u cesty, dva dny jízdy vozem od Lancasteru. Musíš se dát do pořádku, rány se ti nesmí znova zanítit.“

„Jak jsi mě našla?“ Poddal se tlaku její dlaně na hrudi, uvolnil se a klesl na lůžko. Tápavě ji chytil za zápěstí, ale Jane se mu vysmekla.

„Jela jsem za Applegatem se zprávou,“ odvětila. „Našla jsem jeho mrtvého a tebe na náměstí. Věděla jsem, kdo jsi, i když jsem tě nikdy předtím neviděla. Applegat na tebe s oblibou nadával…, ale to on na každého.“

Kelley si vzpomněl, že ji vlastně z pranýře viděl. Stála v hloučku mezi lancasterskými dívkami, zakrývala si ústa a vypadala nešťastně.

„Ztratil jsem sice uši, ale získal krásnou ženu.“ Mdle se na ni usmál. „Třeba mě tvůj polibek zázračně vyléčí?“

„To sotva.“ Oči měla náhle tvrdé a pohled ostrý jako jestřáb. „Zato bude potřeba ti vyměnit obvazy. Tak zatni zuby, drahý Edwarde.“

* * *

Kelley se večer opatrně doplížil po schodech dolů do výčepu. Necítil se ještě zdaleka ve své kůži, ale čtyři stěny hospodského pokojíku už ho začínaly tísnit.

Vzal na vědomí, že Jane se na chvíli vytratila.

Ale zcela ignoroval její příkaz, že se nemá z místnosti hnout ani na krok. Kolem hlavy měl dosud obvaz a přes něj čapku, kterou pro něj někde sehnala právě jeho oddaná, zázračně získaná manželka.

S výdechem se posadil na lavici a objednal si pivo a polévku.

„Koukám, že se zotavujete,“ podotkl hostinský. „Aby ne, taková květinka o vás pečuje…“

„Nemůžu si stěžovat,“ rozhodil Kelley rukama. „Moje žena je poklad, museli mi ji seslat dobří andělé z nebe.“ Byl rád, že podle obvazu není pořádně poznat, jaké povahy přesně je jeho zranění.

Všiml si, že u vedlejšího stolu posedávají tři muži, popíjejí a jeden z nich bezmyšlenkovitě míchá karty.

„Nechtěl byste si zahrát?“ obrátil se chlapík s kartami na Kelleyho. „Na partičku primiery nám zrovna jeden chybí.“

„Proč by ne?“ ožil apatykář. „Primiera je královna karetních her!“

Přisedl ke skupince. Uvidíme, jestli se mě ti tři pokusí oškubat, pomyslel si. Jen ať to zkusí! Možná nejsem v hraní primiery takový přeborník jako Gerolamo Cardano, ale takovéhle chudáky zvládnu obehrát i se zavázanýma očima.

Doprostřed stolu umístili hráči základní sázky, majitel balíčku zamíchal, rozdal každému čtyři listy a osm dalších rozložil lícem dolů pro zájemce o výměnu. Všichni se zaujatě zadívali na obrázky, aby zjistili, zda jim štěstěna byla nakloněna. Jen Kelley sledoval především své spoluhráče. Zatímco nenápadně nahlédl pod první dvě karty na stole, aniž ohlásil výměnu.

Jeden z hráčů vzápětí zabušil klouby o stůl.

„To byla rychlost!“ prohodil Kelley. „Máte nějakou zajímavou kombinaci bez výměny?“ Když se zbývající dva muži obrátili zpět ke svému úspěšnému příteli, apatykář spustil ruce níž a obměnil si lehce listy, jež měl v držení.

„Mám vítěznou,“ ušklíbl se muž a ukázal karty. „Mám supremus!“ Na ruce měl páže srdcí a eso, sedmičku a šestku holí. „Vyhrál jsem!“

„Inu, ne tak úplně,“ opáčil Kelley a položil své karty na stůl. „Fluxus!“ Všechny čtyři byly srdcové.

Muži si vyměnili pohledy, přistrčili Kelleymu mince a pustili se znovu do sázení a rozdávání. Nemělo jim to vydržet příliš dlouho. Obsah jejich měšců se zvolna, ale neúprosně stěhoval ke Kelleymu.

Apatykáři neušlo, jak nepříjemně houstne atmosféra. Ale nechtělo se mu přerušit hru, dokud ti tři sami neustále pokračovali. Vždyť si o to říkají!

Nakonec se rozhodl, že je na čase odejít. Napětí vzrostlo, že by se vzduch dal krájet. Kelley se protáhl a se zamumláním, že toho piva měl až dost, vyrazil na dvůr.

Sotva opustil pruh světla padající ze dveří, postřehl, že se za ním pohnul stín. Kelley zašel za roh kůlny na dříví a zastavil se. Pár důkladných ran pěstí by mělo stačit.

Útočník se vyhoupl zpoza rohu prudce a nečekaně. A přikrčený, takže Kelley první ranou minul. V měsíčním světle se zaleskl nůž.

Mladý apatykář si jen tak tak všiml čepele a uskočil. Pak znovu, před úsporným bodnutím. Protivník se vyhýbal zbytečným nápřahům a držel ostří tak, aby nebylo příliš vidět. Kelley rychle nahmátl prázdné vědro, o něž málem zakopl, a ohnal se jím. Kdyby se mohl rvát v plné síle, nebál by se jediného muže, byť ozbrojeného. Teď ale začínal cítit, že se přecenil.

Soupeř se stáhl, ale vzápětí vyrazil, aby Kelleyho zasáhl dřív, než bude moci svou neobratnou improvizovanou zbraní švihnout znovu. Kelley vykřikl, v zoufalé naději, že by mu někdo mohl přijít na pomoc.

Útočník minul. Klopýtl, otočil se kolem své osy a zhroutil se na zem.

Za ním stála Jane. Dýku držela tak, aby jí krev zabitého pobudy neušpinila šaty.

„Co sis ksakru myslel, že děláš?“ obořila se na mladíka polohlasně.

„Jen jsem sešel dolů na jedno pivo,“ bránil se.

„Neřekla jsem ti jasně, že nemáš ani vytáhnout paty?“

Kelley se právě chystal říct něco ve smyslu, že se snad zas až tolik nestalo. Pak si ale uvědomil, že mu u nohou leží čerstvá mrtvola. Jane, jeho půvabná „manželka“, není ani v nejmenším anděl. Leda tak anděl smrti.

Díval se jí do tváře postříbřené měsíčním světlem. Jak jsem si mohl nevšimnout? Obvykle poznám podle výrazu v očích lidi, co už někoho zabili. Jane už zabíjela. A je v tom proklatě dobrá.

Dívka otřela čepel do šatů mrtvého a spěšně ho prohledala.

„Kde jsi toho ometáka sebral?“ zvedla hlavu ke Kelleymu.

„Je to jen hazardní hráč, kterého jsem trochu natáhl, stejně jako ti další dva…,“ slova odumřela apatykáři na rtech.

„To tedy není,“ ujistila ho. Vytáhla z pobudových šatů malý váček, když ho otevřela, uvnitř se lesklo zlato. A jakási listina.

„Pečeť převora z Lancasteru,“ poznal okamžitě Kelley.

„Tak,“ kývla Jane, bez mrknutí oka dopis otevřela a přelétla očima obsah. „Teď se seber, drahý Edwarde, a odtáhni tu mršinu někam za roh. Vůz necháme tady, je příliš pomalý a nápadný, pojedeme jen na koni.“ S tím vyrazila do stáje.

Apatykář poslechl a zanedlouho se ztěžka vyškrábal na poměrně široký hřbet tažného zvířete. Jane koně kus cesty vedla, hospoda naštěstí neměla uzavřený dvůr.

„Převor by se měl odnaučit zaměňovat nájemné vrahy a posly. Svěřovat někomu, komu přikázal zabíjet, jakoukoli korespondenci je krajně neprozíravé,“ konstatovala plavovláska, když se vyhoupla za Kelleyho.

„Co mi sakra převor chtěl?“ nechápal mladík. „Viděl jsem ho asi dvakrát v životě!“

„Tobě nic. Jen měl nějaké spory s Applegatem, který nikdy nebyl dostatečně konformní. Převor chtěl spojit příjemné s užitečným a prostě se tě zbavit, protože měl dojem, že ses s Applegatem přátelil.“

Apatykář pokrčil rameny a pokusil se zády trochu víc opřít o Jane, když už ji měl za sebou. Musel ocenit její vzhled, léčitelské umění, slovní zásobu… a vlastně i schopnost zabíjet.

Jakožto odpověď od ní dostal ránu pěstí do ledvin – ne dost silnou na to, aby spadl z koně, ale dostatečnou na to, aby zaskučel bolestí.

Mě nezastrašíš, pomyslel si tvrdohlavě. Já vím, že jsi cvičený zabiják, ale to mě vážně nepřiměje před tebou v hrůze utíkat.

„Vysadím tě na nejbližší vhodné křižovatce, protože ti očividně už je dobře,“ sdělila mu odměřeně. „Dostaneš s sebou na cestu nějaké masti, nezanedbej léčení ran, nebo se ti znovu zanítí. Radím ti zmizet do Walesu a používat nějaký čas jiné jméno. Bratrstvo ti dá vědět, co bude dál potřeba. Velmi pravděpodobně se už neuvidíme.“

* * *

Edward Kelley se ubíral líným krokem pod zataženou oblohou. Vlasy už mu narostly dostatečně dlouhé, takže zakrývaly zmrzačení. Lancaster – i své dočasné útočiště ve Walesu – nechal za sebou a s ním vzpomínky na své odsouzení. Prostě na to příliš nemyslel a rozhodl se, že za záchranu vlastní kůže to byla přijatelná cena.

V okolí Canterbury propukaly proticírkevní nepokoje a Bratrstvo rozhodně zajímaly podrobnosti. No, kdo jiný než já by se tu měl porozhlédnout, že? Kelley se ušklíbl.

Upravil si kabátec a trochu přidal do kroku. Zdálo se, že před canterburskou katedrálou je poněkud rušno.

Brzy měl zjistit, že se rozruch zjevně dotkl i místních mrtvých.

Na zemi před katedrálou se povalovaly žalostné ostatky nebožtíka, jak je tam běsnící lůza rozházela.

Kelley zůstal stát v bezpečné vzdálenosti. Vyčkával, až se všechno trochu uklidní. Vykradači hrobů pobíhali kolem, v opojení skutečností, že je nezasáhl žádný boží trest, že do nikoho z nich neudeřil blesk, jak napůl očekávali.

Jeden ze znesvětitelů hrobky upoutal apatykářovu pozornost. O dobrou hlavu vyšší než ostatní, mohutný, širokých ramen, zarostlý, podobný víc divému lesnímu muži než lidské bytosti. A v rukou nesl kořist, která se rozhodně jevila zajímavá.

Kelley si počkal, dokud se hromotluk nevzdálil od svých společníků.

„Hej, zdravím tě!“ zavolal na něj apatykář. Dal si záležet, aby to znělo nedbale a nijak nepřátelsky.

„Jak můžu posloužit, vzácnej pane?“ Trhan se uklonil, jak se dalo očekávat, když viděl, že příchozí má na sobě dobré oblečení a u pasu zbraň. Ale Kelley měl neodbytný pocit, že se mu v očích posměšně zablesklo. Toho odlišné společenské postavení vůbec nezajímá. Klaní se, protože zrovna chce.

„Ta kniha, co neseš,“ nadnesl opatrně, „je z hrobu svatého Dunstana?“

„Je to tak, velkomožnej pane.“

„Neprodal bys ji? Rád ji od tebe koupím.“

„Co by ne, pane, co by ne. Jen aby vás vlastnictví tohohle kousku nepřivedlo na hranici nebo pod šibenici.“

„Tebe by nepřivedlo?“

Hromotluk si jen pobaveně odfrkl:

„Já si chodím kdy chci a kam chci, nenechám se nikam vodit.“

Pěkně otrlý vyvrhel, usoudil Kelley. Ten je drzejší než já! Bez dalšího otálení se s vousáčem dohodl na ceně a kniha změnila majitele.

Když ji bývalý právník otevřel, povytáhl obočí. Text uvnitř představoval buď mnoho stránek nesmyslného blábolu, nebo zdařile zašifrované pojednání. Hmmm, zjevně koupě naslepo, která by se mohla velmi vyplatit. Tohle nevypadá na nějakou obligátní Bibli uloženou do rakve pro dobrý pocit. Svatý Dunstan byl stříbrotepec a alchymista. Je mrtvý už pár set let, ale to neznamená, že svými poznatky nemohl drobátko předběhnout svoji – i naši – dobu. Zjevně měl dostatek soudnosti, aby své poznámky nenechal povalovat jen tak.

„A dalšího už tam nebylo nic?“ zajímal se apatykář ještě.

„Zhola nic.“ Muž se zašklebil, a přitom odhalil silné zdravé zuby. Vypadal teď jako nebezpečné dravé zvíře, nepříliš úspěšně skryté v lidském těle. „Jenom támhle těch pár kousků posvátnejch relikvií. He, he. Jestli chcete, naberte si jich, co hrdlo ráčí. Však jich neubude.“

„Nejsem zrovna nadšeným sběratelem svatých ostatků,“ pousmál se Kelley.

„Jen se neostýchejte, vznešenej pane.“ Vousáč mu nádavkem ke knize hodil přímo do rukou lidskou lebku.

Kelley ji obratně chytil. Ten chlap vážně není z těch, kdo by respektovali zákon, ať lidský nebo božský. Zaujatě lebku obracel v dlaních.

„Nemohl vás někdo při vybírání hrobky předběhnout?“ vyzvídal mimochodem.

„Nevypadalo to. Všichni se dlouhý roky třepali pověrečným strachem. Ale před nějakejma rokama to tam prej votevřel nějakej kněžour, že jako aby se ujistil, že tam ty ostatky ještě jsou. No, takže cokoli vypadalo zajímavě nebo že by se dalo prodat, už bude dávno v trapu. Místní vykládali, že tam bejvala uložená taková stříbrná kulatá krabička, ale vsadím se, že církevní vyžírkové to stříbro dávno střelili.“

Kelley s ním musel tiše souhlasit. Kniha tam nejspíš zůstala, protože se nenašel nikdo, kdo by ji dokázal přečíst, nebo komu by se chtělo s ní luštit. Znovu se zadíval na lebku.

„Hmm, takže tohle je osvícená hlava svatého Dunstana?“ ujišťoval se.

„Tak, jak jsem ji vynesl z tý temný díry,“ přikyvoval vyvrhel.

„Musím tě zklamat. Nevím, čí lebka to je, ale svatýho Dunstana rozhodně ne.“

„Teda, to jste toho starýho dědka znal tak dobře, že to poznáte?“ podivil se trhan.

„Ne,“ zavrtěl Kelley vážně hlavou, „neznal. Ale ještě pořád od pohledu poznám ženskou lebku.“

Anglie, před dvěma lety

Na nebi se divoce křižovaly blesky. Zatím ještě nezačalo pršet, ale vzduch praskal napětím a vítr divoce vyl kolem zdí sídla v Mortlake.

Vzdálené hřmění bylo přehlušeno vytrvalým bušením na hlavní dveře.

Trvalo to poměrně dlouho, než někdo otevřel, ačkoli v některých oknech domu se svítilo.

„Bouřlivý dobrý večer!“ prohlásil pozdní host a hrnul se dovnitř.

John Dee, baronet z Mortlake, přišel příchozího uvítat osobně – mimo jiné proto, že si nedržel prakticky žádné služebnictvo. O trochu ustoupil, aby si cizince mohl pořádně prohlédnout.

„Edward Talbot jméno mé,“ uklonil se poutník. „Přináším pozdravy od našich společných přátel.“ Prudký závan větru sfoukl Deemu svíci. Zároveň rozcuchal příchozímu vlasy, takže Dee spatřil v zášlehu blesku svraštělé zjizvené zbytky tkáně tam, kde míval Edward uši.

„Pojďte dál,“ vyzval návštěvníka, aniž hnul brvou. „Já jsem John Dee, pán tohoto skromného domu.“

Vydali se ztemnělou halou.

Ve světle dalšího blesku spatřil Edward stát na schodišti štíhlou ženskou postavu.

„Jane?“ vyhrkl překvapeně.

„Edward Talbot, jaká vzácná návštěva,“ odvětila dívka, sestoupila po zbývajících stupních a zapálila tři nové svíce ve víceramenném svícnu. „Nebo bych měla říci Edward Kelley?“

„Pro mne je každé jméno stejně dobré,“ zazubil se na ni host.

„Očekával jsem vás,“ vložil se do rozhovoru Dee. „Ale netušil jsem, že vy dva se znáte.“

„Krátce jsme spolupracovali,“ vysvětlila světlovláska.

„V životě by mě nenapadlo, že tu narazím na Jane Cooperovou!“ prohlásil Kelley.

„Mezi chudinou jsem byla Jane Cooperová, na cestě s tebou Jane Kelleyová, u královnina dvora a v těchto zdech jsem Jane Fromondová… I pro mne je každé jméno stejně dobré,“ odvětila chladně.

„Myslím, že by nebylo vhodné nechat hosta bez večeře,“ přerušil je Dee rázně a pokynul Kelleymu, aby následoval Jane, jež nesla světlo, po schodišti nahoru.

„Pobýval jsem mimo jiné v Canterbury,“ vyložil Kelley, sotva se usadil v jídelně u stolu a naložil si štědrou porci masa. „Určitě si vzpomenete, že tam nějakou chvíli bylo zatraceně živo, ale vojáci nakonec veškeré nepokoje krvavě potlačili. Vůdce lůzy, co tam řádila, zmizel neznámo kam. Takový mohutný, divoce vyhlížející chlap. Snažil jsem se ho najít, ale jako by ho sama země pozřela.“

Dee jen kývl na souhlas, že si incident vybavuje, a nijak hosta nepřerušoval.

„Mám tady takovou pěknou knihu z hrobu svatýho Dunstana, která by potřebovala rozluštit,“ kývl Kelley bradou, po níž mu stékala mastnota, ke svému cestovnímu vaku. „Vztahuje se k ní taková veselá historka o svatých ostatcích, někdy později vám ji musím vyprávět. Každopádně, povídá se, že po Gerolamovi Cardanovi jste vy, pane z Mortlake, nejlepší, když dojde na šifry.“

„Mohl bych se na to podívat. Ale dost možná zjistíme, že jde o nějaký pseudomystický blábol nebo přímo o podvrh,“ upozornil ho Dee střízlivě.

„Možná. Ale to se teprve musí ukázat, ne?“ potřásl Kelley hlavou.

„Zkusím na tom zapracovat,“ souhlasil učenec.

„Máš nějaký další úkol? Budeš potřebovat koně?“ zajímala se Jane, zatímco štíhlýma rukama obratně krájela jablko. Používala k tomu ovšem na dvě strany broušenou dýku, která příliš nevypadala na kuchyňské náčiní.

„Ne,“ opáčil Kelley. „Budu se potřebovat leda někam zašít. Takže se mám vzdělávat v alchymii a být vám k ruce, magistře Dee.“

„Dobrá,“ přikývl baronet. Neušel mu záblesk nevole v očích Jane, ale věděl, že není ani na ní, ani na něm, aby v takové věci rozhodovali. Jestli je to v zájmu Bratrstva, mínil s Kelleym spolupracovat.

„Jenom to musíme nějak ospravedlnit navenek,“ namítla Jane. „Edward nemá právě pověst učeného muže, aby tu mohl setrvávat pod záminkou učených disputací.“

„Můžeme se zabývat spiritistickými seancemi,“ navrhl Kelley bez váhání. „Cestou sem jsem si příležitostně přivydělával jako médium.“

„Chceš říct, že jsi obral pár ubohých pověrčivých lidí, i když to zrovna nebylo v kartách,“ vmetla mu Jane do tváře jízlivě.

„Aspoň jsem je nezabil,“ odsekl Kelley.

„Jak to bude vypadat? Baronet Dee je vážený vzdělanec! Co by se muselo stát, aby najednou propadl spiritismu?“ sykla světlovláska.

„Neviděl bych to tak dramaticky,“ pronesl Dee smířlivě. „Spiritismus je sice pochybná věda, ale proč ne? Ale prosím žádné duchy mrtvých nebo temné mocnosti, pobytu v církevních žalářích už mám osobně dost. Nicméně nebudeme ani první, ani poslední, pokud se budeme pokoušet o kontakt s anděly, ne?“

* * *

Kelley seděl v Deeho mortlakeské pracovně a pospával. Měl v sobě tolik vína, že by se jím opili dva stejně statní muži.

Dee se nad svým, téměř netknutým pohárem věnoval snaze rozluštit knihu svatého Dunstana. Ale jen do chvíle, než se ozvalo tiché zaklepání. Vzápětí vstoupila Jane.

Usmál se na ni a pokynul jí, aby se posadila.

Pohlédla po straně na bezvládného Kelleyho, chvíli zjevně zvažovala, zda neodejít. Ale nakonec se rozhodla jinak.

„Johne…?“

„Copak. Něco tě trápí.“ Nebyla to otázka.

„Chci… Chtěla bych nějakou změnu. Chtěla bych něco udělat se svým životem. Abych vůbec o nějakém svém životě mohla mluvit!“ Upřela pohled na učencovu ruku, na prsten ve tvaru růže. „Chci si vyžádat nějakou odměnu.“

„Míníš odejít? Máš v úmyslu se někde v klidu usadit? Odvedla jsi pro Bratrstvo spoustu práce.“ Deeho hlas zněl smířlivě i uznale zároveň. „Máš plné právo žádat odměnu. I když nebudu tvrdit, že mi nebudeš velmi chybět.“

„Nemám v úmyslu se úplně stáhnout do běžného života. Bratrstvo mě naučilo všemu, co umím. Jsem jen unavená existencí bez tváře a beze jména, Johne. Chci svoje místo. Chci něco, co bych mohla nazývat svým.“ Jane seděla proti němu, světlo jediné svíce vrhalo stíny na její tvář i na předměty na stole: lebku, kus křišťálu, mapy a knihy.

„Můžeš dostat majetek, možná i nějaký nižší titul,“ navrhl.

„Chci nějaký život,“ potřásla hřívou plavých vlasů. „Je mi sedmadvacet. Jako svobodná žena bych byla společenský odpad.“

„Oficiálně jsi vystupovala jako manželka různých mužů – ostatně včetně mne – nebo jako vdova,“ usmál se. „Můžeš si ponechat status ovdovělé ženy. Pak nepotřebuješ nikoho.“

„Nechci být bohatá vdovička, která musí odhánět nápadníky, pyšné kohouty zralé na podřezání.“

Dee nemohl popřít, že se mu její způsob vyjadřování vždycky líbil.

„Ne, že by sis s nimi nedokázala poradit,“ podotkl.

Kelley se neodvažoval ani pootevřít oči, pečlivě si udržoval pravidelný rytmus dechu, aby nikdo nepoznal, že už nějakou chvíli nespí. Nepochyboval, že plavovláska by ho odhalila, kdyby se teď veškerá její pozornost neupírala jinam.

„Hledám závětří,“ hlesla Jane.

Dee se chvíli zkoumavě díval na tu nebezpečně přitažlivou dívku. Svou agentku. Zhruba o třicet let mladší ženu s hadími reflexy a rozumem ostrým jako břitva.

„V tom případě,“ promluvil nakonec, „se můžeš provdat za mne, Jane. Tentokrát doopravdy.“

KAPITOLA VII
Daʼat – Poznání

Ti, kdož jdou pod povrch, činí tak na vlastní nebezpečí.

Ti, kdož luští ten symbol, činí tak na vlastní nebezpečí.

— Oscar Wilde: Obraz Doriana Graye

Praha, 1584

Dee se dostal z podzemí zpátky do Hájkova domu špinavý a vyčerpaný. Dal si ale sotva trochu času na to, aby se umyl a převlékl.

Zatímco se do sebe snažil vpravit trochu jídla, sesedli se všichni tři Hájkovi hosté k poradě.

„Ten muž, jehož Fiammetta nazývala Zeleným drakem, pracuje pro Malaspinu,“ prohlásila Jane neradostně. „Ne, že bych neměla podezření hned po našem prvním setkání, ale trochu jsem doufala, že se do hledání schránky zapojila nějaká dosud neznámá třetí strana. Některé věci by to sice zkomplikovalo, ale některé naopak zjednodušilo.“

„Obávám se, že je to vskutku Malaspinův člověk,“ kývl Dee. „Cikánka o něm mluvila jako o někom se zlatým obojkem ze San Severo a celou tu sebranku označila za římské lovce. V žádné jiné souvislosti to nedává smysl.“

„Zelený drak nám upláchl, kéž by ho lepra sežrala!“ postěžoval si Kelley. „Kdyby se nám povedlo zabít je tam všechny, žádný by se nemohl vrátit k tomu prohnanému supovi a vyzvonit mu, že zřejmě taky jdeme po schránce. Jistě to sice Malaspina vědět nemůže, ale bude to preventivně předpokládat a podle toho se zařídí.“

„Možná by nepomohlo, ani kdybychom všechny povraždili,“ mávla rukou Jane. „Zelený drak mě zřejmě sledoval od Perly, proto se pak dopídil vstupu do podzemí. Měl ale spoustu času dát svému pánovi zprávu.“

„Inu, to bys ho musela podříznout hned, jak jsi na něj narazila poprvé,“ ušklíbl se Kelley. „Teď už to asi opravdu nebude mít kýžený účinek.“

Jane trochu pobledla. Pak se pomalu nadechla, aby něco řekla, ale nemělo jí to být dopřáno.

„Kelley,“ předešel ji chladně Dee, „drž laskavě hubu.“

Jane i Kelley chvíli jen zírali. John Dee měl mírnou povahu a nebylo jeho zvykem vyjadřovat se hrubě.

„Ehm, dobře,“ odkašlal si posléze mladší alchymista. „A jak jsme na tom s hledáním Fiammetty?“ rozhodl se změnit téma.

„Nejen, že jsem nenašel ji samotnou,“ povzdechl si Dee, „ale ani žádnou stopu po ní, žádný vzkaz, nic. Malaspinovi muži ji vyděsili tak, že prostě bez ohlédnutí utekla.“

„Takže co teď?“ zajímal se Kelley. „Fiammetta zmizela, Malaspina o nás ví a půjde po nás jak zjednaný.“

Chvíli se všichni tři věnovali neradostným úvahám, až nakonec mlčení porušila Jane:

„Musíme dostat rabína ben Bezalela z vězení.“ Hřbetem ruky si podepřela bradu. „Slíbili jsme to. Navíc se celá situace může nečekaně a nepříjemně vyostřit, tak ať ho nemá Malaspina v rukou.“

„Teď už mu ten papežský špicl nic neudělá,“ uklidňoval ji Kelley. „Nemůže z Jehudy Löwa vypáčit nic, co by už nevěděl odjinud.“

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ oponovala dívka. „Co třeba mapu pražských podzemních prostor?“

„Rabín bude mít jen sotva k dispozici něco takového,“ podotkl Dee.

„A odkdy by tahle skutečnost Malaspinu odradila? Ten neuvěří ničemu, co z člověka nevylámal na mučidlech.“ Jane zavrtěla hlavou. „Potřebujeme odvrátit biskupovu pozornost. Aby přestal pátrat po Fiammettě a nechal na pokoji rabína. I pouhé odkládání Maharalova propuštění je potenciálně nebezpečné. Co se stane, až Perla nebude mít žádnou práci pro Josefa? Co až se Josef rozhodne, že prostě půjde za svým pánem? Nebo třeba začne řádit jako smyslů zbavený? Z toho by mohly povstat opravdu ošklivé nepokoje.“

„Jak chceš dostat rabína na svobodu?“ nadhodil Dee, protože tušil, že Jane někam směřuje.

„Jestli jsem to pochopila dobře, tak císař ho nechal zatknout kvůli tomu, že před ním Maharal údajně tají nějaké alchymistické znalosti, pravděpodobně výrobu zlata.“

Oba muži přikývli.

„Takže musíme císaři zamávat před obličejem jinou vhodnou vějičkou,“ dodala zamyšleně.

„Co přesně tím chceš říct?“ otázal se Dee.

„My přece ovládáme triky, které vypadají jako transmutace prvků, ne?“ povytáhla obočí.

„Nikdy bych se nesnížil…“

„Ty ne. Ale Kelley ano,“ ušklíbla se Jane.

„Myslíš tím přesvědčit dvůr, že dokážu proměnit olovo ve zlato?“ Kelley se zachechtal. „To by mohlo být zatraceně zábavné!“

„Jane,“ Dee jí v první chvíli chtěl položit ruku na rameno, ale rozmyslel si to. „Tím sice odvrátíš císařovu nelibost od rabína, ale upřeš jeho zájem na nás. A Malaspina si začne myslet nejen, že Karmínového lva hledáme – což je samo o sobě dost špatné –, ale že jsme Karmínového lva našli. Půjde po nás ne jak zjednaný, ale jako naprosto nepříčetný.

Pokusí se nás očernit, uvěznit, nebo alespoň vyhnat ze země, abychom už nebyli pod Rudolfovou ochranou a mohli si pro nás dojít pohůnci Říma.“

Upřela na něj tvrdý pohled. „Můžeme se rozdělit. Kelley bude oslňovat císaře a dvůr svými zlodějskými triky. Ty můžeš dojednat rabínovo propuštění. A já se zatím vypravím hledat Fiammettu, nebo alespoň její tělo a schránku.“ Slíbili jsme Perle pomoc. Za její důvěru jí to dlužíme, pomyslela si a dala si záležet, aby ani nejmenší hnutí ve tváři neprozradilo její myšlenky. Navíc mi takové rozložení sil umožní vylákat toho muže v zeleném plášti. Zeleného draka. Musím ho najít. Musím ho najít a střetnout se s ním za podmínek, které určím já. Musím nad ním zvítězit. Nemůžu nechat Malaspinovi v rukou tak mocný nástroj.

„Já do toho klidně půjdu,“ ozval se Kelley. „Kolik máme času na přípravu?“

„Přinejmenším den. Než potřebný dopis doputuje k císaři,“ mínila Jane. „A Malaspina taky nemůže nahnat do sklepů v cizím domě hromadu hledačů. Po všem tom rozruchu bude muset být opatrný, což ho zdrží.“

„Pokud je to jediné řešení, které máme k dispozici, tak se zkrátka nedá dělat nic jiného,“ povzdechl si Dee. „Ale mějte na paměti, že nás to vžene do konfrontace s Malaspinou, proti níž všechno, co se stalo doposud, bylo jen nevinné preludium.“

* * *

„Jak jsi mohl dovolit, aby tě předběhli?“ syčel Malaspina na svého služebníka.

Nemínil jsem se zbytečně utopit, můj pane, pomyslel si Isidoro. Předpokládal, že tentokrát ujde dvaceti ranám jen proto, že Malaspina nemá možnost, jak nechat někoho zbít, aniž by se to na Hradě nerozneslo, přinejmenším mezi služebnictvem. A biskup nechtěl, aby s ním mohl být muž v zeleném plášti jakkoli spojován.

„Podle všeho se jim schránku povedlo najít a hodlají ji použít k tomu, aby si získali císařovu přízeň!“ běsnil prelát.

„Proč je nenechat, můj pane?“ nadhodil zabiják nepohnutě. „Červený prach jim dojde a nový už vyrobit nedovedou. Císař je nechá popravit nebo vyhnat. A pokud by se jim přece jen podařilo účinky prachu napodobit, můžeme z nich pak dostat přímo tajemství výroby zlata. Což by bylo výhodnější.“ Magistr Dee by nejspíš ochotně vyměnil jakýkoli alchymistický postup za život svojí manželky. Mohlo by to sice vyvolat rozruch, ale v takovém případě by se už mohl vyplatit. Navíc, kdybych ji dostal do rukou, mohl bych konečně zjistit, co je ta žena vlastně zač, dodal v duchu.

Papežský nuncius se nadechl k dalšímu soptění, ale pak se náhle odmlčel a ochladl.

„Pověz mi,“ změnil náhle zcela tón i téma. „Co si myslíš o nesmrtelnosti těla?“

„Že by se někdo stal zaživa nesmrtelným?“ ujistil se Isidoro poklidně, že správně rozumí otázce. „To je rouhání vůči Bohu.“

Zjevně očekával, že prelát se začne zabývat něčím jiným, vrátí se k původně probíraným problémům, k něčemu aktuálnímu. Ale nestalo se tak.

„A kdybys mohl něčeho takového dosáhnout ty sám? Získat věčný život a věčné zdraví?“ pokračoval Malaspina polohlasně.

Isidoro na něj chvíli upíral prázdný pohled. Až teď, po letech, si prelát uvědomil, nakolik prázdný. Přeběhl mu mráz po zádech z morbidní představy, že má ve svých službách dýchající, mluvící a chodící mrtvolu.

„Nesmrtelnost těla je rouhání vůči Bohu,“ zopakoval Isidoro bez zájmu.

„Dobrá.“ Malaspina nevěděl, z čeho zabijákův odpor pramení, ale velmi věřil tomu, že Španěl by nechtěl žít věčně. Za nic na světě ne. „V tom případě musíš tu schránku získat, a to co nejdřív. Protože Karmínový lev nejenže dokáže měnit jiné materiály ve zlato, ale dokáže člověka zbavit břímě smrtelnosti.“

Isidoro jen přikývl, bez známky jakékoli emoce.

„Udělej, cokoli bude potřeba,“ rozkázal prelát. „Unes Deemu manželku! Prohledej dům, kde bydlí! Přinuť ke spolupráci Hájka! Cokoli! Ale přines mi tu schránku!“

„Jistě, můj pane. Jak poroučíte.“

* * *

Dee odložil svůj deník a protáhl si záda. Vrhl tázavý pohled na Kelleyho, který se zjevně chystal k odchodu.

„Jdu k Poslední lucerně,“ oznámil mladší alchymista a shrábl váček s penězi. „Musím se před svým zítřejším zlatodějským výkonem pořádně posilnit. A rozšířit radostnou zprávu o svém chystaném vystoupení jako čerstvý drb!“

„Zkus se tam neopít jako prase, drahý Edwarde,“ ozvala se lehce jízlivě Jane.

„Hej, Johne, nechceš jít se mnou?“ nenechal si zkazit náladu Kelley. „Není to užitečnější, než psát si deníček? Nemluvě o tom, že vést si zápisky je poněkud nebezpečné, nezdá se ti? Pojď, trochu si pročistíš hlavu…“

„Nechci, mám ještě práci. Je velmi užitečné psát si deník – obzvlášť, když počítáte s tím, že ho někdo bude číst,“ pousmál se Dee. „Ale dnes se chci alespoň chvíli věnovat knize svatého Dunstana, třeba se mi ji konečně povede rozluštit.“

„Na to, že si na manželství jenom hrajete, jsi příšerně pod pantoflem,“ odfrkl si Kelley a zapadly za ním dveře.

„Idiot,“ ucedila Jane chladně.

„Spíš šašek. Nebuď na něj tak přísná.“ Dee si přitáhl knihu svatého Dunstana a sklonil se nad kombinacemi znaků.

Jane zažehla ještě jednu svíci, aby manžel lépe viděl. Sama se usadila se schránkou na léky a jedy, jejíž obsah dívce vždycky dobře posloužil. Pečlivě prohlížela jednotlivé ingredience a zjišťovala, jestli má dostatek všeho, co by mohla v příštích dnech potřebovat.

„Johne?“ nadhodila najednou. „Proč jsi tehdy Kelleyho tak okřikl?“

Dee chvíli mlčel a skláněl se nad knihou, ale Jane věděla, že luštění v tuto chvíli jen předstírá a přemýšlí, co odpovědět.

„Viděl jsem, v jakém stavu ses vrátila po prvním střetu se Zeleným drakem,“ řekl nakonec.

„Až na pár odřenin mi nic nebylo,“ namítla.

„Jenže to, že právě nekrvácíš z tepen, neznamená, že jsi nebyla ve velmi nebezpečné situaci. Tím míním nebezpečné i na tvoje poměry.“

„Měla jsem výhodu překvapení a nepovedlo se mi ji využít,“ přiznala. „Dostal mě na lopatky a začal se vyptávat, ale včas jsem se vytrhla a utekla.“

„Tušil jsem něco takového.“ Dee se natáhl, opatrně ji vzal za ruku a naznačil dotek na pravém zápěstí. „Navíc jsi přišla bez jedné své dýky,“ dodal. „Oba víme, že utéct je zcela korektní řešení. Uniknout, aniž bys cokoli prozradila, nebo přišla k úhoně, to je úspěch. Ale Kelley při své lehkovážnosti nedokáže pořádně pochopit, čemu jsi musela čelit. Dost možná, že i kdyby to chápal, tak by se snažil všechno zlehčit nějakými nevhodnými žerty. To jsem nechtěl dovolit. Nepřál jsem si, aby se rozhovor ubíral takovým směrem.“

Přikývla, že rozumí.

Chtěl ji pohladit po tváři nebo po hřbetu ruky, ale zarazil se. Tohle poněkud zavání zneužitím vlastní momentální převahy. Jane teď není v rozpoložení, kdy by mi dala najevo nesouhlas, pokud by nějaký pociťovala. A já ksakru nejsem Kelley, aby mi nezáleželo na tom, jestli někomu vadí můj dotek nebo ne.

Odtáhl se, vstal, udělal pár kroků po pokoji a pak se zase usadil za stolem. Pokračoval v práci a Jane mlčela. Oba se hodnou chvíli v tichosti obírali svými úkoly.

Najednou Dee zasykl.

„Jane… mám to!“

Alchymistova žena se okamžitě přesunula ke stolu a sledovala, jak Dee překládá nesrozumitelnou změť ve srozumitelnou latinu. Po hodné chvíli se Jane narovnala a usadila se zpátky na svoje místo. Viděla, že její muž je hluboce pohroužený do soustředění a ještě vcelku dlouho bude.

„Povedlo se mi přečíst prvních pět stránek. Zřejmě jde o zčásti náboženský, zčásti filozofický traktát,“ zhodnotil nakonec Angličan výsledek. „Pravděpodobně někde v průběhu textu dojde i na metalurgii a alchymii.“

„Bude trvat, než to rozluštíme celé.“ Jane nespokojeně hleděla na knihu. „Johne… podívej se na poslední stránku.“

Zašelestily listy a Dee začal přepisovat, slabiku po slabice, poslední větu, která se mu zdála trochu oddělena od ostatních.

„Jak lahodný jest elixír, zeptej se mne a nikoho jiného,“ přečetl nakonec.

Chvíli nad tím sdělením oba přemítali.

„Jane… víš, odkud tahle kniha pochází?“

„Z hrobu svatého Dunstana,“ odpověděla, uvyklá poněkud didaktickému způsobu vedení rozmluvy, jemuž Dee občas propadal.

„A určitě víš, co tam bylo původně uloženo kromě ní?“

„Stříbrná schránka s Karmínovým lvem.“

„Přesně tak. A je jedna věc, která tam naopak určitě nebyla, vzhledem k tomu, co říkal Kelley – chyběly Dunstanovy ostatky.“

Dee a Jane se na sebe v tichu dívali.

Jak lahodný jest elixír, zeptej se mne a nikoho jiného.

„Jestli se domýšlím správně…“ Dee se odmlčel. Jane přivřela nedočkavě oči:

„… tak Karmínový lev je ve skutečnosti elixír nesmrtelnosti.“

Musela složit obličej do dlaní, protože se jí rysy na okamžik stáhly dychtivostí, kterou by jinak nedokázala skrýt. Divokou touhou získat Karmínového lva, získat elixír, i kdyby ho měla vypáčit z něčích chladnoucích prstů. Už dlouho se jí nestalo, aby na ni něco zapůsobilo tak silně. Aby pocítila tak šílenou naději, tak šílené odhodlání.

Plavovláska pomalu vydechla a znovu se ovládla. Nemínila dopustit, aby si Dee čehokoli všiml.

* * *

Kelley zamával svým opileckým kamarádům, když se vhrnul k Poslední lucerně.

„Hned se k vám přidám! Jen něco zhltnu!“ S tím se usadil k volnému stolu. Nechal si přinést pivo a jídlo, ačkoli neměl hlad. Potřeboval jen záminku, proč chvíli sedět sám. Chtěl si utřídit myšlenky. Někde stranou od Deeho, jehož se cítil povinen chránit – a že nebylo příliš mnoho věcí, k nimž by se Kelley dokázal vztáhnout jako k povinnosti. Někde stranou od Jane, která se mladšího alchymistu neustále snažila zastrašit, což ho jen nezřízeně provokovalo.

Jane je vyzvědačka, tak kde nabrala takové záchvaty morálních zábran? pomyslel si mimoděk a důkladně si přihnul. Dee od ní neočekává manželskou věrnost, to je přece jasné! Nebrali se kvůli nějakému vzájemnému zalíbení. John je můj přítel, nesnažil bych se mu odloudit ženu, o kterou opravdu stojí! Ale vždyť se svojí zabijácké ženušky nikdy ani nedotkne.

Chvíli s předstíranou chutí okusoval kuřecí stehno. Že by měla Jane něco konkrétně proti mně? Nad tou myšlenkou se zarazil. Inu, budu muset být přesvědčivější!

Mávl na hostinského, aby přinesl další pivo. Rozhodl se cíleně pominout vědomí, že na nadbíhání Jane teď nebude mít příliš mnoho prostoru, až se na ně upře Malaspinova plná pozornost.

Hospodský před něj postavil další korbel.

„Mimochodem, stavovalo se tu nějaké děvče a nechalo vám vzkaz,“ prohodil a zazubil se na Kelleyho.

„Neříkejte.“ Alchymista zjevně ožil.

„Prý by se s vámi ráda viděla! Že vám mám vyřídit jen tři slova: innocentia sub rosa. A vy už budete vědět, co a jak. Hezká byla, to jo. Jen jste se nepochlubil, že se vám líbí cikánky.“

„Neříkala ještě něco?“ vyzvídal Angličan.

„Ne, ne, dělala hrozný tajnosti, jen se otočila na patě, hned zase utekla.“

„Nebyl někdo s ní?“

„Kdepak,“ smál se hostinský. „Snad byste nežárlil, magistře Kelley?“

„Nejsem žárlivý,“ ohradil se alchymista. „Jsem jen… obezřetný.“

S tím hodil hostinskému pár mincí, vzal si pivo a přesunul se ke stolu svých příležitostných kumpánů, kde už hodnou chvíli nebylo k hnutí pro korbely a karty.

„Hej, tak jsem tady!“ zahlaholil. „Víte už, že zítra budu předvádět přeměnu olova ve zlato?“

Všichni zvedli pohled od karet a vytřeštili na Kelleyho oči.

„To si z nás utahuješ!“ byl okamžitě obviněn.

„Jasně, že utahuju!“ Kelley se samolibě rozvalil na lavici u stolu. „Nebudu totiž přeměňovat olovo, ale rtuť!“

Okamžitě se na něj snesla slovní smršť:

„Nehoupej nás, Angláne!“

„Nevykládej, žes našel Kámen mudrců!“

„Ze všech lidí zrovna ty?“

„Hej, a když ti přinesu něco rtuti, taky ji pro mě proměníš ve zlato?“

„To tě chci vidět!“

„Když se ti povede se vecpat na zítřejší ukázku, tak uvidíš!“ opáčil Kelley vesele.

„A jaký je, ten tvůj Kámen mudrců?“ vyzvídal kdosi.

„Je to tinktura z karmínového prášku, jenž je nazýván Velkým dílem!“ vypjal Kelley hrdě hruď.

„Máš ji s sebou? Jak vypadá?“ zajímal se další z přítomných.

„S sebou ji netahám,“ mávl alchymista přezíravě rukou. Hmmm, bylo by zajímavé stáhnout na sebe pozornost a tvrdit, že elixír mám u sebe. Ale dostal jsem teď zprávu od Fiammetty, nemůžu riskovat, že mě po cestě z hospody někdo z mých vznešených přátel zkusí zapíchnout.

„Ne, ne, jen hezky zítra přijďte!“ zasmál se. „Pak se přesvědčíte na vlastní oči! Proměním rtuť ve zlato, jako že se Edward Kelley jmenuju!“

* * *

Isidoro vstoupil do Kelleyho ložnice zcela tiše, uvnitř hořela jediná svíce. Mladé ženy stojící zády k němu si všiml okamžitě, i když byla zcela nehybná a její silueta se v šeru rýsovala jen nezřetelně.

Chtěl se stáhnout. Ale vzápětí si uvědomil, že ho viděla. Upírala pohled přímo do drahého benátského zrcadla na stěně. V odrazu zahlédl její tvář a poznal ji. Jane Dee.

Rozeznala i ona můj obličej? přemýšlel rychle. Strhne povyk, pokud se pokusím zmizet? Překročil práh.

„Čekal jste tu někoho jiného?“ zeptala se polohlasně.

„A vy?“ odtušil a pomalu se vydal k ní. Jednu ruku nechával skrytou pod zeleným pláštěm.

„Magistr Kelley tady není,“ konstatovala. „Přišel jste ho zabít nebo okrást, pane?“

„A vy?“

„Já jsem nakloněna jinému druhu hříchu.“ Obrátila se k němu a udělala půl kroku šikmo k posteli. Zároveň si stáhla pelerínu, jeden cíp stále svírala v ruce, zbytek látky splýval na podlahu. Na sobě měla složitě střižené brokátové šaty, které odhalovaly nejen dekolt, ale oproti dvorským mravům i ramena. Světlé vlasy měla vyčesané nahoru, aby vynikla linie krku zdobeného náhrdelníkem z perel.

Podívali se jeden druhému do očí. Musel obdivovat její jasný dravčí pohled, plný života a odvahy. Bez zachvění víček čelila jeho mrtvému, hadímu zraku.

Isidoro pozvedl ruku a zlehka ji pohladil po tváři.

Zároveň jí bodl dýku pod žebra.

Hrot se skřípnutím sklouzl po kovových destičkách všitých do šatů.

Jane protivníka pohotově udeřila do zápěstí a srazila tak zbraň stranou. Pelerínou mu švihla proti obličeji.

Isidoro uskočil. Zahlédl matný záblesk kovu, jak světlovláska mezi vířícími záhyby látky zaútočila dlouhou ostrou jehlicí.

Uvědomil si, že nevykřikla o pomoc. Hluk časem stejně přiláká služebnictvo, blesklo mu hlavou. Ale ona nechce žádnou intervenci zvenčí. Ona mě chce zabít. Nebo zmrzačit tak, abych se odtud už nedostal.

Skopl dívce do cesty svícen, svíčka okamžitě zhasla. Isidoro neváhal ani vteřinu. Dokázal bych nad ní zvítězit. Ale ne dost rychle.

Skočil přes postel a rozrazil okenice. Bleskově se sklonil pod parapet. Hozená jehlice se zabodla do dřeva nad jeho hlavou. V příští vteřině se už Isidoro přehoupl ven.

Čekalo ho několik metrů volného pádu, než se zachytil na ozdobné římse. Odtamtud seskočil na ulici a vrhl se za roh.

Letmo zahlédl pohyb v okně, cosi s třesknutím odskočilo od dlažby těsně vedle něj. Pak už ho skryly milosrdné stíny noční Prahy.

KAPITOLA VIII
Binah – Porozumění

„Mému jménu říkají z hutí dejm, (…) mohu mnoho posloužiti (…), ale ustroj mě dobře a měj pozor, aby si mě dobře choval, sice jsem jed a zůstanu jed.“

— O arzeniku (Sborník alchymistických prací z XV. a XVI. století)

„Utekl mi.“ Jane si spěšně zašívala rozseknuté oblečení. Věděla, že to nebude dokonalé, ale nechtěla zopakovat tu chybu, že by se vydala z Hájkova domu bez těchto konkrétních šatů na sobě. Ano, kovové destičky něco vážily a bez nich se jí pohybovalo snáz. Už jednou ale málem osudně zanedbala opatrnost, když si tyhle šaty nevzala na cestu za Perlou.

Zpočátku jsem je tady v Praze nosila, povzdechla si v duchu. Ale pak jsem se začala cítit příliš sebejistě. Tohle se nesmí opakovat. Nejsem jako Kelley, blázen přesvědčený o vlastní nezranitelnosti.

„Jen ať si běží,“ odvětil Dee tiše. „Jeho přítomnost zde znamená, že Malaspina uvěřil.“

„Kam mám jít?“ zajímala se plavovláska věcně.

„Kelley se vrátil se vzkazem, který zní: Innocentia sub rosa. Utajená nevinnost, nevinnost pod růží.“

Jane kývla. Tohle bylo jednoznačně rosenkruciánské heslo, které označovalo nějakou lokalitu ve městě.

„Hájek byl zrovna u dvora, chvíli trvalo se k němu dostat, ale nakonec se nám to s Kelleym povedlo. Na tohle bychom bez jeho rady sotva přišli, chce to opravdu se v Praze vyznat, znát okolí, všechny ulice a budovy. Prozradil nám, že nedaleko od Vltavy, na Malé Straně, stojí dům U Bílé růže.“

„Jistě.“ Jane ukousla nit a odložila jehlu. Snažila se skrýt zklamání. Doufala jsem, že tentokrát se mi podaří odetnout Malaspinovi ruku! Věděla jsem, že Zelený drak přijde do Kelleyho pokoje. Stačilo trpělivě počkat. „To dává smysl,“ řekla nahlas. „Innocentia sub rosa. Bílá jako barva nevinnosti.“

Chvíli bylo ticho, plavovláska si prohlížela výsledek své práce.

„Kde je mimochodem Hájek teď?“ zeptala se zdánlivě bezstarostně. Přece jen, tohle je pořád ještě jeho dům. Co kdyby se Malaspina rozhodl vztáhnout ruku na našeho hostitele?

„Požádal jsem ho, aby předal spolehlivému poslovi dopis pro Bratrstvo. Čistě… pro všechny případy.“ Dee najednou vypadal starý a unavený.

Jane sklopila pohled k jeho ruce spočívající na desce stolu. K prstenu ve tvaru růže. Všechno jí přišlo daleko a dávno. Jejich první setkání. Její studium u Gerolama Cardana.

Ano, chystáme se skočit do jámy lvové. Malaspina, ať je, jaký je, není hloupý. A má vlivné spojence. A peníze, spoustu peněz. Jestli se tohle zvrtne, nikdo z nás už se nemusí vrátit do Anglie. Chápala, že Bratrstvo musí dostat zprávu o tom, co se stalo, ačkoli to považovala za poněkud neopatrné. A nechávat jakékoli podrobnější informace u Hájka by znamenalo zbytečně ho ohrozit.

Jeho úkolem je přátelit se se vzdělanci a nadanými lidmi, pomáhat odlišit šejdíře od skutečných učenců. A v tom všem má zaniknout fakt, že někteří z jeho hostí či známých nosí prsten ve tvaru růže.

Ona sama ani Kelley prsten neměli.

„Ano. Čistě pro všechny případy,“ zopakovala jako ozvěna. Jako by svět kolem ní na okamžik zadržel dech, než se vrhne do propasti. Ten okamžik, za nímž už nebude návratu, po němž všechno, co nestihla doposud, už zůstane nevykonáno a nevyřčeno.

Pak se světlovláska narovnala a vydechla.

„Předpokládám, že Hájek se za chvíli vrátí,“ řekla klidně.

„Doufám, že jsi Kelleyho upozornila, oč ve skutečnosti hrajeme,“ podotkl Dee ustaraně. „Musí vědět, k čemu doopravdy zřejmě slouží Karmínový lev. Značně to zvyšuje sázky.“

„Myslím si, že v Malaspinově případě v tom není žádný rozdíl. Biskup ze San Severo dokáže být úplně stejně posedlý zlatem jako nesmrtelností,“ stáhla koutek úst.

„Možná. Ale stejně to Kelley potřebuje vědět. Je trochu lehkovážný, ale já mu důvěřuji, jinak bych s ním nemohl pracovat. A od tebe očekávám totéž.“

„Ale ano, jistě,“ odvětila Jane a přejela konečky prstů po šatech. „Brzy se začnou scházet hosté, kteří chtějí být svědky Kelleyho zázraku. Budu muset vyrazit.“

„Jane.“ Dee vstal od stolu, rázně a rozhodně. „Nenechám tě tam jít samotnou.“

„Měl bys podporovat Kelleyho při jeho šarlatánském představení,“ namítla. „Mohli by ho chtít na místě zatknout, mohli by ho chtít zabít. Navíc jsi důležitá osoba…“

„Kelley je zkušený podvodník, postará se o sebe,“ zavrtěl Dee hlavou. „Možná nebude úplně snadné Fiammettu přesvědčit, aby nám věřila. Zdálo se, že si oblíbila Kelleyho, ale ten s námi jít nemůže. Co když to děvče budeme muset chytat?“

„Myslíš, že nezvládnu jednu cikánskou holku?“ povytáhla Jane obočí.

„Ne. Ale bude se ti zvládat velmi špatně, pokud se něco zvrtne a někdo tam na tebe a na Fiammettu zaútočí. Nehodlám podstupovat takovéhle riziko. Prostě ne.“

* * *

Tadeáš Hájek z Hájku seděl v hostinci nedaleko brány, kde se obvykle zdržovali poslové. Byl napjatý a ve střehu. Ale věděl, že zprávu Bratrstvu je potřeba poslat. Pro případ, že se všechno zvrtne. Pokud ty tři Angličany nechá Malaspina zatknout nebo zabít, někdo musí vědět, co se tady dělo a jak daleko se dostali na cestě za svým posláním. A já to vědět nechci.

Cenil si spolupráce s Bratrstvem, díky níž se mnoho naučil a ještě posílil svou žízeň po poznání. Ale mínil se držet pod ochrannou rukou císaře a nenechat se zatáhnout do konfliktu s církví. To se ode mne ostatně ani nežádá.

Venku začínalo drobně mrholit, odpolední obloha zešedla a potemněla nečekaně rychle.

Konečně vstoupil muž, na něhož šlechtic čekal.

Vytáhlý, v omšelém oblečení, působící jako někdo, z jehož tváře i těla strhala nepřízeň počasí všechno přebytečné. Zbyl úzký obličej, ostrá brada a výrazné lícní kosti, šlachovitá konstituce loveckého chrta. Jeden z rosenkruciánských poslů, vytrvalý jezdec a spolehlivý člověk.

„Zdravím vás, doufám, že jsem vás nenechal dlouho čekat,“ přivítal se s Hájkem zdvořile.

„Nijak zvlášť,“ mávl lékař rukou. „Ale k věci. Mám pro vás nějaké dopisy, některé je potřeba odvézt do Leidenu, zbytek do Paříže. Hlavně do Paříže.“ Nenápadně poklepal na jeden jediný, důkladně zapečetěný list. Stručně sdělil poslovi, kdo jsou adresáti a kde je má hledat.

„Měl byste vyrazit hned,“ dodal posléze zachmuřeně.

„Počkám chvíli, jestli se neroztrhají mraky. Pokud budu mít naději, že cesty trochu oschnou, pojede se mi lépe,“ usmál se posel.

„Jak myslíte, nebudu vám mluvit do vaší práce,“ odvětil lékař. Začínal se už v duchu připravovat na nezbytnost uvítat ve svém domě větší počet urozených hostí, kteří se přijdou podívat na ukázku Kelleyho zázračných dovedností. A zřejmě to na něm bylo vidět.

„Rosa et crux,“ rozloučil se posel, který neměl v úmyslu jednoho ze svých chlebodárců nijak zdržovat.

„Ve znamení rosae et crucis, ať se zase setkáme,“ zamumlal Hájek obvyklý pozdrav a spěšně se zvedl.

* * *

Rosenkruciánský posel se zamyšleně vydal do stájí. Věděl, že ho čeká daleká a nesnadná cesta, déšť neustal, naopak zesílil. Uvnitř podupávali a tiše frkali koně, ve vzduchu visela známá vůně zvířat a sena.

Muž přehodil sedlové brašny přes trám a chystal se osedlat svého hřebce. V duchu počítal jednotlivé etapy cesty a možná zdržení.

Náhle se za ním pohnul stín.

Posel se chtěl instinktivně obrátit. Ale v příští vteřině se mu kolem krku utáhla škrtící šňůra. Muž zasípal, nepovedlo se mu vykřiknout. Pokusil se ještě udeřit loktem za sebe, ale minul. Útočník ho neúprosně a zkušeně škrtil. Posel se snažil vsunout prsty pod šňůru a vyprostit se. Svět kolem začínal černat a ztrácet barvy. Nešťastník se naposled napjal, vydal ze sebe veškeré zbytky sil. A pak ho obklopila temnota.

Isidoro mrtvolu zachytil a pomalu položil na zem. Opatrně, téměř jemně, ji složil do kouta a zahrnul trochou sena. Věděl, že tam nevydrží dlouho neodhalena, ale potřeboval jen trochu času. Však oni se Malaspinovi lidé postarají o úklid. Dřív, než se vrátí štolba, kterému jsem dal pár drobných na pivo.

Ozvalo se neklidné ržání. Koně možná ucítili smrt.

Rozhodně stálo za to vyslechnout si, kam a za kým Hájka posílají, blesklo Isidorovi hlavou. Byl si vždycky vědom toho, že se musí rozhodovat s rozmyslem a pečlivě. Že jestli chce cokoli zjistit, musí být ve správný okamžik na správném místě.

Sáhl do sedlových brašen a vylovil odtamtud dopisy a zprávy, které ukryl do taštice u pasu. Sebral mrtvému plášť a klobouk, obojí si oblékl. Nic se nepoškodilo, na ničem neulpěla krev.

Úspěšná vražda Isidora nijak netěšila, ale tentokrát neměl na vybranou. Ten člověk se prostě nesmí nikde objevit. Osedlal jeho koně a vyvedl ho ven. Lidé jsou většinou velmi nevšímaví.

S kloboukem staženým do tváře vyšel ze stáje, tak aby ho rámcově bylo z hostince vidět. Zamířil k bráně, jako by se nic nedělo. Mínil být důsledný. Na ulici se vyšvihl do sedla a pobídl zvíře na cestu z města.

Až když nechal hradby za sebou, našel si vhodné místo, aby zastavil a podíval se do dopisů. Nenamáhal se s opatrným otvíráním pečetí. Bude trvat dlouho, než někdo zjistí, že posel už nikdy nedorazí.

Brzy našel zprávu od Johna Dee. Nevypadala nijak zašifrovaná a obsah byl zcela banální, ač napsaný pěkným, květnatým jazykem, místy prokládaným latinskými výrazy. Isidoro se jen usmál, neveselým, mdlým úsměvem, který se mu nezrcadlil v očích.

Vytáhl obkreslené Cardanovy mřížky, k nimž se dostal při slídění po Hájkově domě. Chvíli mu trvalo, než našel tu správnou. S přivřenýma očima četl jen slova a hlásky, které byly mřížkou vidět:

Poláka dostihli a mučili, ale uprchl. Schránku má cikánská dívka. Innocentia sub rosa. Malaspina je jí v patách. Předvedeme mu transmutaci, aby se soustředil na nás. Budeme spěchat.

J. D.

Isidoro necítil ani údiv, ani vztek. Jen chladné uvědomění. Jsou dobře informováni. A obelstili nás. Nic nemají. Ale zato vědí, kde hledat. Možná ještě není pozdě se jim pověsit na paty.

Lehce ho zamrazilo při pomyšlení, že se možná brzy opět střetne s Jane Dee. Nevěděl, jestli to zamrazení je příjemné nebo ne. Vlastně mu na tom nezáleželo. Tentokrát ji zabiju.

* * *

„Angličan Eduard Kelley v Praze, v domě Tadeáše Hájka, přeměnil jednou kapkou rudé tekutiny libru rtuti ve zlato.“

— Danielis Sennerti: Opera omnia

* * *

„Sledujte prosím pozorně. Zde mám argentum vivum, rtuť, jest to jeden z tinkturálních duchů, vedle síry, salmiaku a arzeniku. Toto množství rtuti mi pro účely demonstrace mého umění laskavě poskytl náš hostitel, pan Tadeáš Hájek z Hájku,“ Kelleyho hlas se nesl alchymistickou kuchyní a poutal pozornost všech přítomných.

Ještě, že nemáte tušení, pomyslel si Angličan, že touhle dobou už v baňce ta rtuť není sama. Je v ní rozpuštěné zlato. Je to amalgám.

„Nyní nechám do rtuti skanout rozpuštěný karmínový prach, Velký elixír!“ Ano, teď trochu barevného svinstva, co neudělá vůbec, ale vůbec nic!

Dramaticky přecházel sem a tam, všechno doprovázel výraznými gesty.

„Modleme se, ať Bůh milostivě shlédne na toto dílo!“ zvolal, sepjal ruce nad baňkou a koutkem oka sledoval, jak biskup Malaspina mění barvy v obličeji. Ostatní přihlížející – lékaři, učenci, šlechtici i příživníci – podvědomě Kelleyho gesto napodobili. Tím si ověřil, že je zaujal, že se mu povedlo je strhnout. Navzdory veškeré skepsi nebo závisti si ve skutečnosti přáli být svědky zázraku. Chtěli uvěřit.

Císař seděl v pohodlném křesle, ostatní stáli kolem něj.

Kelley se panovníkovi hluboce uklonil, pak přelil amalgám do žáruvzdorné nádoby. Uchopil ji do kleští a vložil do rozpálené pece.

Naštěstí má Hájek pořádnou pec, která dokáže rtuť zahřát na potřebnou teplotu. A taky zajišťuje dobrý tah a odvod spalin! Ne, že bych nebyl chvílemi v pokušení celou tu sebranku otrávit odpařenou rtutí! Jenže ani já, ani Hájek nejsme imunní. V duchu se ušklíbl.

Všiml si, jak hostitel pečlivě otvírá všechna okna dokořán, pro případ, že by se něco z jedovatých výparů přece jen dostalo do vzduchu v místnosti.

Kelley ale především sledoval reakce diváků.

„Nechť je dokonáno dílo veliké vznešenosti! Ať se v žáru plamene setká bělostná panna s králem, nechť spolu slaví svatbu!“ deklamoval mystický popis procesů probíhajících v peci. Není nad pěkné poetické označení pro pyrolýzu. Ať už tomu vážení přítomní rozumíte nebo ne, zvyšuje to pravděpodobnost, že uvěříte, že skutečně vím, co dělám. „Už brzy Karmínový lev pohltí Zeleného draka!“ To jsem si nemohl odpustit, uchechtl se pro sebe. „Draco viridis“ je totiž jedno z možných označení pro rtuť nebo některou z jejích forem.

Lákalo ho preláta provokovat, beztrestně, před samotným císařem a částí dvora. Alchymista ale musel chtě nechtě ocenit, že Malaspina nehnul ani brvou. Sup jeden prašivá. Navzdory všemu tomu prskání o kacířích se sám v alchymii vyzná, ne že ne. Dívá se mi na ruce a dává pozor. Kdyby tenhle trik s pyrolýzou znal, tak jsem vážně v loji.

Následně Kelley vytáhl nádobu z pece. Všichni zatajili dech.

„Pohleďte na důkaz Boží přízně!“ prohlásil a naklonil ji tak, aby bylo vidět dovnitř.

„Ryzí zlato…,“ vydechl někdo.

„Zlato!“ opakovaly po něm další hlasy.

„Zadržte!“ pronesl Kelley důležitě. „Abyste vskutku měli důkaz, nechám ještě našeho vzácného hostitele provést několik prubířských zkoušek! Aby nebylo pochyb! Aby mne nikdo nemohl nařknout z falešného zlatodějství a z nekalých úmyslů!“

V pohledech většiny přítomných se objevila taková dychtivost, až se Kelley otřásl. Někteří se dívali na zlato. Ale většina hleděla na Kelleyho.

Kdyby mohli, nejspíš by mě na místě pozřeli. Hamižnost a závist je nehezky ovládly.

Jen císařův výraz zůstával vcelku nečitelný. Zpod těžkých víček pozoroval dění, ale nedával najevo ani souhlas, ani pobouření, ani nadšení, ani podezření. Jako kdyby se vysněná a vytoužená transmutace odehrávala někde daleko od něj. Nebo jako kdyby viděl daleko za to, co Kelley předváděl a čím se mu všechny ostatní dařilo ohromit.

Co když ví, že je to všechno lež a podvod? napadlo alchymistu mimoděk. Nechá mě zatknout? Nebo tuší, že za mým vystoupením je jiný úmysl, který má s výrobou zlata společného něco docela jiného, než se zdá.

Rychle tyhle úvahy odehnal, aby nepodlomily jeho charismatickou, uhrančivou sebejistotu. Déšť za okny zesílil.

V tu chvíli se mezi přihlížejícími propletl sluha a cosi pošeptal Malaspinovi. Biskup se obrátil k císaři a tiše se omluvil, Angličan zaslechl něco o „neodkladných záležitostech“.

Panovník jen napůl nepřítomně přikývl a preláta mávnutím ruky propustil.

Tak Malaspina má nějaké neodkladné záležitosti? Kelleyho krátce bodlo u srdce při myšlence, že se lest nezdařila. Že biskupovi lidé zjistili, kde se Fiammetta ukrývá, a chytili ji. Budou ji mučit, dokud jim nevydá schránku. Pak ji zabijí jako psa. Všechno kvůli zlatu, aby je lepra sežrala!

Přistihl se, že se příliš nesoustředí na Hájkovy prubířské zkoušky. Rychle se vzpamatoval. Tadeáš Hájek byl poctivý muž, dobrý lékař a obratný alchymista, ale chyběla mu jiskra a schopnost prezentovat senzace.

Kelley se ujal komentování probíhajících činností, s patřičnými dramatickými odmlkami a pohledy upřenými do publika. Musím to sehrát až do konce. Bez chyb.

„Jak vidíte, v tyglíku se nachází skutečné zlato!“ zakončil Kelley. „Zde mistr Hájek je toho svědkem a neváhejte mu položit jakékoli otázky ohledně procesu ověřování pravosti!“

Tím přehrál většinu pozornosti na hostitele, jemuž také výsledek pyrolýzy nechal v rukou.

Zatímco se hosté hrnuli k Hájkovi, Kelley předstoupil před císaře.

„Jste spokojen, Vaše Veličenstvo?“ zeptal se s úsměvem plným radosti a očekávání.

Panovník hodnou chvíli alchymistu mlčky pozoroval.

„Myslím, že už můžete zavřít okna,“ řekl nakonec. „Ano, Edwarde Kelley, zjevně jste v žáru Karmínového lva proměnil rtuť ve zlato. Kráčíte tedy cestou skutečného adepta, jež vám stojí i za horší ztráty než jen uřezané uši.“

„Těší mě, že jsem nezklamal důvěru Veličenstva,“ pronesl Angličan. Zdálo se mi to, nebo v tom, co říká, je varování? Nebo výhrůžka? „Rád bych si nyní odpočinul, protože transmutace je proces náročný po stránce fyzické i duchovní.“

„Jen jdi, Edwarde Kelley,“ usmál se Rudolf mdle. „Jen jdi.“

* * *

„Perlo!“ Rabín ben Bezalel překročil práh svého domu. Tvář měl bledou a propadlou po pobytu v žaláři v Bílé věži, ale držel se zpříma.

Jeho žena se mu vrhla do náruče. Chtěla něco říct, chtěla děkovat Bohu, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo. Prostě se jen rozplakala úlevou.

Držel ji a konejšil jako dítě.

„No tak, no tak…,“ mumlal polohlasem. „Jsem v pořádku. Jsem tady. Neplač.“

„Tak Jane… nakonec nelhala… nakonec se jí to podařilo…,“ vyrážela ze sebe Perla mezi vzlyky. „Prosím, odpusť mi…“

„Co to říkáš? A co bych ti měl odpouštět?“ Jehuda Löw přiměl svou ženu, aby si sedla a uvolnila prsty, které mu křečovitě zatínala do oblečení.

„Já…,“ zvedla k němu uslzené, zoufale provinilé oči, „… já jsem tě neposlechla. Prozradila jsem Jane Dee, kde je Fiammetta…“

Rabín neříkal nic.

„Jane tvrdila, že tě dokáže zachránit, když jí to povím!“ Perla mluvila přerývaně a čím dál rychleji, jako někdo, kdo si není zcela jist, v čem pochybil, ale cítí potřebu se ospravedlnit před nejpřísnějším soudem. „Tvrdila, že Fiammettu pronásledují lidé biskupa Malaspiny, a ona ji prý dokáže ochránit. A že kvůli té cikánce tě ve skutečnosti uvěznili! Nedovolila bych si tě neuposlechnout, ale pokud na tom závisel tvůj život, nemohla jsem… nemohla jsem jinak! Malaspina nenávidí Židy, nenávidí tebe…“

Zhroutila se do sebe, jako by ji vyřčená slova vyčerpala za všechny meze.

Rabín pomalu vydechl.

Pak manželku pohladil po vlasech.

„Neplač. Nemyslím si, že by Jane chtěla Fiammettě ublížit,“ řekl tiše. „Ale tohle… tohle je pro Fiammettu zlé.“ Krátce se odmlčel. „Pošlu raději Josefa, aby se podíval do domu U Anděla. A pokud ji tam nenajde…“

Perla poplašeně zvedla hlavu.

„Tak buď je už v domě pana Tadeáše Hájka z Hájku, tudíž v bezpečí,“ uklidnil ji gestem Jehuda Löw, „nebo se z nějakého důvodu musela uchýlit dál do podzemí. Většina chodeb ústí na náplavce v okolí Malé Strany. Josef se tam pro jistotu porozhlédne. Občas ho posílám na pochůzky k Vltavě, když se tam bude chvíli potulovat, nepřijde to nikomu divné.“

Na pražské střechy padal déšť.

* * *

Kelley vyhlédl na ulici zmáčenou deštěm. Pak se přehoupl přes parapet a seskočil z okna na dlažbu. Ani na chvíli mu nepřišlo na mysl, že by se mu třeba mohla smeknout noha, že by si mohl vážně ublížit.

Původní plán sice byl, že tady zůstanu a nespustím oči z Malaspiny, ale to už se stejně nepovedlo. Kašlu na to! usoudil. Nebudu tady sedět a čekat! K tomu nemám chuť ani trpělivost. Na to jsem moc málo Dee.

Upravil si pěkný drahý kabátec, který měl na sobě při provádění transmutace, a nenamáhal se ho převléknout. Bylo mu srdečně jedno, že si oblečení nejspíš zničí.

Svižně vyrazil k domu U Bílé růže. Občas se zastavil a rozhlédl, ale nemínil si nijak zvlášť zacházet. V houstnoucím dešti stejně nebylo téměř nic vidět.

V houstnoucím dešti vskutku nebylo vidět téměř nic. Což zcela vyhovovalo Isidorovi de Spada a pěti mužům, které si vzal s sebou. Nepohybovali se ve skupině, ale drželi se vzájemně na dohled. A rozhodně nemínili připustit, aby se jim Kelley ztratil.

* * *

„Fiammetto?“ zavolala Jane a rozhlédla se po síni domu. Pak vklouzla dovnitř a Dee ji následoval.

Dům U Bílé růže nevypadal opuštěný ani zanedbaný, ale plavovlásčiny smysly jí napovídaly, že momentálně uvnitř nikdo není. Žádné světlo svíček, žádný pohyb. Proniknout dovnitř s pomocí šperháků bylo otázkou krátké chvíle.

Možná místní na nějakou dobu odjeli? Náhoda? přemítala. Spíš ne. Tohle místo mělo zřejmě úplně původně sloužit k bydlení Sendivojovi. Než se všechno zvrtlo.

Déšť bušil do okenic. Jestli venku panovalo šero, uvnitř byla téměř tma. Jane zkusila, jestli po hmatu nenajde svíci, ale pak vytáhla zpod pláště lucernu a zažehla v ní knot.

V domě vládlo ticho.

Dee a Jane se pomalu vydali dál s pocitem zlodějů. „Fiammetto! To jsem já!“ odvážila se světlovláska zavolat. Žádná odpověď.

Vystoupali do patra, pak na půdu, ale nikde nebylo ani stopy po nedávném obývání.

„Ještě sklep,“ řekl tiše Dee.

Chvíli trvalo, než našli dřevěný poklop v podlaze. Jane ho pro jistotu po otevření zatížila truhlicí. Nechtělo se jí nechat se zavřít v neznámé prostoře. Nikdo s tím poklopem nepohne tak, abychom to neslyšeli.

Sešli po rozvrzaných schodech, které při každém kroku sténaly i pod plavovlásčinou nijak výraznou vahou.

„Fiammetto!“ křikl Dee. „To jsme my! Jsi tady? Nestalo se ti nic?“ Bylo znát, že už začíná mít vážné obavy.

Sklep byl poměrně rozsáhlý, byly tu zejména sudy s vínem.

„Fiammetto!“ Jane si věřila, že se jí nezachvěje hlas.

Pak se, za několika klenutými sklepními průchody, něco pohnulo. Angličanka zvedla lucernu. Na okraji světla se vyrýsovala postava cikánky.

Snědá vědma tam stála, oči doširoka otevřené a tvář strnulou, jako by se dívala kamsi mimo svět viditelný běžným smrtelníkům. Jako by tam viděla cosi ohromujícího, fascinujícího a… děsivého. Nehybná a strnulá v kamenném portálu se podobala obrazům světic v kostele.

Je zraněná? byla první myšlenka, která bleskla Jane hlavou, v rámci její praktické mysli. Jenže nikde nevidím krev. Ani se nijak nenaklání ke straně, držení těla neprozrazuje žádnou bolest. S tou dívkou je něco v nepořádku. Ale co? Je nemocná? Je v transu?

„Fiammetto,“ Dee k ní okamžitě vyrazil.

Cikánka před ním o krok ustoupila.

„Nechceme ti ublížit, přišli jsme tě zachránit,“ řekl alchymista, ale zastavil se, aby ji prudkým pohybem nevyplašil.

„Nepoznává tě,“ sykla Jane.

Vědma ustoupila ještě o půl kroku dozadu, pohled upírala na Deeho manželku.

„Napůl žena, napůl dravý pták. Dravec se střetne s drakem. Poteče krev. Přijde smrt,“ vypravila ze sebe trhaně. „A Karmínový lev utone v krvi!“

„Fiammetto! Prober se!“ Dee k ní pomalu natáhl ruku a zvolna se pohnul dopředu. „Neboj se… Pojď s námi…“

Cikánka divoce zavrtěla hlavou a začala couvat.

„Je tady!“ zavřískla náhle nepříčetně. „Zelený drak!“

KAPITOLA IX
Chokhma – Moudrost

Stál nás kámen mudrců

už všechno, co jsme kdysi měli,

a žalem z toho div jsme nezešíleli

— Geoffrey Chaucer

Jane se prudce otočila, když zaskřípaly schody.

„Co tady děláš?!“ obořila se na Kelleyho.

„Skoč dolů!“ vykřikl Dee dřív, než se mladší alchymista mohl jakkoli ohradit. Kelley se na nic neptal a vrhl se ze schodů. Právě včas.

Místem, kde před chvílí stál, prolétla střela z kuše.

Sledovali tě! chtělo se křičet Jane. Tys je sem přivedl!

Místo toho sáhla rychle do váčku u pasu a hodila vstříc přibíhajícím Malaspinovým mužům hrst pálivého koření. Byla ráda, že se jí povedlo směs uchránit před deštěm, jinak by byla naprosto k ničemu.

První dva se rovnou zhluboka nadechli a začali kašlat, oči jim slzely. Vím, že proti Zelenému drakovi mi tenhle trik nejspíš nepomůže. Ten si dá pozor, aby se mu takováhle směs nedostala do obličeje.

Ale ti ostatní jsou neopatrní dost.

Jeden z dusících se nešťastníků špatně došlápl, podvrtl si nohu a spadl ze schodů. Druhému se povedlo neupadnout, ale dole už na něj čekal Kelley. Bez zaváhání bodl oslepenému soupeři dýku pod žebra.

Štiplavý oblak se rozplynul, dolů se hrnuli další dva ozbrojenci. Následoval je muž v zeleném plášti.

Vsadím se, že střelec se stáhl zpátky nahoru a znovu nabíjí, uvědomila si Jane. Položila lucernu na zem a vyrazila obloukem ke schodům, aby se mohla skrýt pod nimi, jakmile se boj přenese do prostoru.

Fiammetta ustupovala dál do sklepení, ale zdálo se, že ještě ne tak úplně vnímá, co se kolem ní děje.

Kelley kopl do hlavy ležícího a kašlajícího muže, tím mu rozrazil spánek o hranu schodů. Pak už se musel stáhnout a čelit dalším dvěma protivníkům, kteří na něj dotírali. Tlačili ho před sebou a on uhýbal a ustupoval, bránil se dýkou a zdobeným mečem. Jeho soupeři nebyli nijak zvlášť sehraní, dostávali se vzájemně do zákrytu a překáželi si.

Dee tasil meč, svou pěknou benátskou schiavonu.

Isidoro de Spada se bezvýrazně usmál a vykročil proti němu, upíral na alchymistu pohled svých prázdných, mrtvých očí. V rukou svíral dvě štíhlé dlouhé dýky.

Co musel ten člověk udělat? Nebo co se mu muselo stát? Aby vypadal… takhle? blesklo Deemu hlavou. Je to někdo, kdo byl dlouho mučen? Nebo někdo, kdo mučil druhé? Nezřídka se z těch prvních stávají ti druzí…

Starý alchymista viděl už v životě ledacos, ale pořád se pohyboval především ve vyšších společenských vrstvách, vyhýbal se oblastem stiženým válkou nebo hladomorem. Nakolik si o sobě mohu myslet, že jsem nabyl nějakou moudrost, když jsem se nesetkal s ničím takovým tváří v tvář?

Teď, když Isidora viděl proti sobě, přeběhl mu mráz po zádech.

Jane vyběhla po uvolněných schodech. Vzápětí se podívala do očí střelci, který právě zvedal kuši.

Pokud dostanu zásah, pomyslela si plavovláska, šipka z kuše mými kovovými destičkami projde. Naštěstí jsem dost blízko.

Švihla mu proti obličeji pelerínou, kterou si strhla z ramen. Zároveň se skrčila. Střela jí sykla nad hlavou, prolétla látkou. Dívka zaútočila zespodu, bodnutím dýkou. Musela doufat, že zasáhne dobře, jinak jí protivník mohl snadno rozbít hlavu úderem pažbou kuše shora. Štěstí stálo při Jane. Hrot dýky projel tělem a našel srdce.

Mezitím Isidoro vyrazil do útoku. Osud jeho spolubojovníků mu byl víceméně lhostejný.

Dee se první ráně vyhnul, druhou kryl. Pokusil se o protiútok, ale jen se štěstím odrazil zákeřné bodnutí košem své zbraně.

Isidoro pravou čepelí sekl, aby odvedl schiavonu stranou. Zároveň udělal krok dopředu, aby se dostal soupeři na tělo. Než ale mohl druhou zbraní bodnout, Dee ho levou rukou chytil za levé zápěstí. Na vteřinu strnuli. Pak se zabiják vrhl dopředu a vrazil do alchymisty. Využíval svého mládí a síly, vyvedl protivníka z rovnováhy.

Dee zavrávoral, musel o několik kroků ustoupit. Zády a týlem prudce narazil do jednoho ze sklepních sloupů. Úder jím otřásl, na okamžik se mu zatmělo před očima.

Veškeré další zvuky přehlušil Fiammettin pronikavý, uši drásající výkřik. Cikánka si zatínala nehty do tváře a křičela.

Isidoro si přestal napůl omráčeného Deeho všímat a několika skoky přeběhl ke snědé dívce, jednu dýku vrátil k pasu. Fiammetta náhle ztichla.

Chytil ji za vlasy a trhl jí hlavou dozadu.

„Kde je elixír nesmrtelnosti? Mluv, kde je Karmínový lev?“ zasyčel.

„Cože? Elixír nesmrtelnosti?“ vyhrkl Kelley.

„Jane!“ zasípal Dee. Chystal se dodat „Tys mu to neřekla!“ Ale zarazil se.

Plavovláska právě běžela po schodech dolů.

„Jdeš pozdě, schránku mám já!“ křikla na Isidora.

„Podruhé stejný trik, Jane Dee?“ opáčil zabiják.

Dívka sáhla k pasu a vytáhla malou, stříbrnou, kulatou schránku.

„Jane, ať tě ani nenapadne mu to dát!“ zařval Kelley. „Slyšelas ho! Je to elixír nesmrtelnosti! Co je nám do nějaký cikánský poběhlice?“

„Polož schránku tamhle na zem,“ pokračoval Isidoro chladně. „Nezkoušej s ní házet ani nic podobného. Tohle na mě neplatí. Udělej přesně, co říkám, jinak…“ Výmluvně přitiskl čepel cikánce pod bradu. Cítil, jak vědmě divoce tluče srdce, slyšel její přerývaný dech.

„Jane…,“ vypravil ze sebe Dee. „Uteč!“

A plavovláska se otočila a vyřítila se po schodech nahoru.

Kelley využil nepozornosti jednoho ze svých protivníků a uhodil ho jílcem dýky přes obličej. Vzápětí ho shodil druhému do cesty a vyrazil za Jane. V duchu se vztekal a klel. Zase nám Fiammetta zmizí kdoví kam! Sakra! Já si to nechci celé zopakovat od začátku! A ještě k tomu jde o elixír nesmrtelnosti! O ten se nehodlám nechat připravit! Ani omylem! Jenže musím zajistit, aby ten papeženskej bastard opravdu běžel za námi!

Isidoro pustil vědmu a vrhl se za nimi.

Deemu místnost plavala před očima, zvedal se mu žaludek. Stiskl v ruce schiavonu, zády se opřel o sloup. Cítil, jak mu vzadu po krku stéká krev. Mám rozbitou hlavu. A asi slabý otřes mozku, uvědomil si. Se dvěma Malaspinovými pohůnky naráz si nejspíš neporadím.

„Fiammetto! Utíkej!“ vykřikl.

Dívka vyběhla po schodech. Biskupovi ozbrojenci nezklamali. Okamžitě podlehli instinktu pronásledovat, co prchá. Alchymisty už si dál nevšímali.

To bylo jeho jediné štěstí.

Dee klesl na kolena, zbraň mu vypadla z ruky.

* * *

Déšť ustal. Zanechal po sobě jen kaluže a bláto.

Jane a Kelley věděli, kam se chtějí dostat. Na nějaké nepříliš vzdálené místo, dostatečně tiché a beze svědků. Kde se svorně budou moci na Isidora vrhnout a zabít ho.

Náplavka u Vltavy se zdála ideální.

Když se Malaspinovi muži vyřítili z domu, cikánku nikde neviděli. Jen na konci ulice zahlédli mihnout se zelený plášť svého velitele, a tak vyrazili za ním, aby mu byli k ruce.

U řeky se prchající dvojice zastavila a obrátila. Že zabiják není sám, bylo nepříjemné zjištění. I když pro Jane ne tak docela.

Kelley měl mít rozum a zůstat u Deeho! Jak by se sám ubránil těmhle dvěma? běsnila v duchu.

„Chyťte tu ženu!“ přikázal Isidoro svým lidem a sám skočil po Kelleym. Možná, že Jane Dee oba ty muže zabije, pomyslel si Španěl, zatímco přehmátl, aby jednu z dýk držel čepelí dolů. Ale na tom nezáleží. Potřebuju ji jen zaměstnat. Až se zbavím Kelleyho, zkřížím zbraně s ní. Tentokrát není pravděpodobné, že by nás kdokoli vyrušoval. Pak uvidím, jestli jí dokážu Karmínového lva vykroutit z chladnoucích prstů.

Edward Kelley se divoce šklebil a využíval toho, že jeho meč je delší než zabijákovy dýky. Snažil se udržet si soupeře od těla, nenechat ho přijít zbytečně blízko.

Náhle Jane slabě vykřikla, když jí při prudkém pohybu vypadla schránka. Víčko odskočilo a na zem se vysypala směs obyčejných sušených bylin.

Kelley se uchechtl tomu, jak Španěl zbledl hněvem. Vzápětí své škodolibosti měl hluboce litovat.

Isidoro mu srazil meč stranou, loktem ho uhodil do zápěstí levé ruky, a tím ho donutil upustit dýku. Kopl alchymistu do kolene, takže se Kelleymu podlomilo, druhé kopnutí ho poslalo na zem. Isidoro mu dupl na ruku s mečem.

Angličanovi se povedlo vysmeknout prsty zpod soupeřovy podrážky, ale musel pustit jílec.

Isidoro se rozpřáhl, aby mohl bodnout shora. Aby mohl zasadit smrtelnou ránu.

V tu chvíli mu zápěstí obemkly dvě hubené snědé ruce.

Zabiják okamžitě změnil směr úderu.

Fiammetta nemohla mít dost síly, aby ho zadržela. Teprve když jí čepel pronikla pod hrudní kost, spatřil Isidoro, koho vlastně zasáhl.

Cikánka mu padla k nohám, blůzu na hrudi prosáklou krví. Usmála se na Isidora, jako kdyby ho znala celý život, jako by na něj čekala. Černé vlasy, volně rozpuštěné, jí splývaly kolem hlavy do špíny na zemi, jako pošlapaná svatozář.

„Nic nekončí… ani nezačíná…,“ zašeptala přerývaně. „Zelený drak… uštkne…“ Na rty jí vystoupila krvavá pěna. Obrátila pohled k alchymistovi s uřezanýma ušima a z vnějších koutků očí jí přes spánky stekly slzy.

Kelley se odkulil z dosahu a zatápal po zbrani.

Isidoro zachytil Fiammettinu rychle chladnoucí dlaň.

„Ne…“ Najednou měl pocit, že nemůže dýchat.

V tom okamžiku všechno ostatní přehlušilo chrčivé, hluboké zavytí a těžké běžící kroky. Josef se přímo, bez zastavení, vrhl na zabijáka. Při pohledu na krvácející Fiammettu se Josefova strnulá tvář změnila v masku zuřivé nepříčetnosti.

Isidoro se mrštně vyhnul obrově pěsti, tělo vedené instinkty, jež velely přežít za každou cenu.

Kopl do zápěstí Kelleyho, kterému se právě povedlo chopit se vrhacího nože, a rozběhl se.

Nedoběhl daleko. Jen na okraj náplavky, odkud se vrhl do vody. Zmizel pod hladinou jako kámen ve studni.

Kelley zaklel, popadl dýku levou rukou a vzteklým švihnutím ji umístil do zad posledního z mužů, s nimiž se před chvílí potýkala Jane.

Nastalo ticho.

Do něj se vzápětí rozlehl hrozný, neartikulovaný nářek němého rabínova sluhy. Kelley cítil, jak mu z toho zvuku trne kůže a tuhne krev v žilách.

Sklonil se k Fiammettě, chtěl křiknout na Jane, ať vytáhne obvazy…, ale pak si uvědomil marnost svého snažení. Ještě chvíli se zoufale snažil nahmátnout dívčin tep, zachytit náznak dechu. I když věděl, že je to zbytečné.

Vstal a zavrtěl hlavou.

Josef strhl Fiammettino tělo k sobě, držel je v náručí a vyl. Hlubokým, hrdelním hlasem, který se nepodobal lidskému. Skučel jako zvíře a plakal jako dítě. Hlasitě a neutišitelně.

Jane k němu opatrně přistoupila a položila mu jemně dlaň na rameno.

Ale obr se jí vytrhl. Nesrozumitelně zachrčel, a pak se s mrtvou cikánkou v náručí rozběhl pryč. Utíkal jako šílenec, do útočiště úzkých uliček ghetta.

* * *

Rabín Jehuda Löw ben Bezalel upíral pohled do knihy, na jejíchž stránkách byl rozkreslený Strom života. Snažil se rozjímat nad nejvyšší ze sefir, nad Keter, korunou Stromu, nad jednotou a jedinečností Boha, nad nekonečnou Prozřetelností. Ale nedokázal se soustředit. Nakonec složil hlavu do dlaní a modlil se. Za svoje lidi a svou rodinu, za ty tři Angličany, kteří mohli kvůli hledání pravdy snadno přijít o život, a za tu podivnou cikánskou dívku, vyhnanou odevšad, bez domova a bez zastání, ale zato neomezeně volnou a svobodnou. Modlil se usilovně, aby jeho volání dolétlo k Božímu uchu, modlil se a doufal, že jeho chmurné tušení je jen stínem bezpředmětného strachu.

Z modliteb ho vytrhlo zavrzání dveří chudě vybavené pracovny. Ohlédl se.

„Josefe?“ Hrdlo se mu stáhlo obavami. „Copak se přihodilo?“

Ohromný muž, který se jen s obtížemi protáhl úzkým průchodem dovnitř, k němu vztáhl paže. V náručí, bezvládnou jako rozbitou loutku, držel zkrvavenou Fiammettu. Oči v jeho strnulé, nezdravě zbarvené tváři zářily důvěrou a nadějí, po lících se táhly stopy zaschlých slz.

Rabín prudce vstal, aby zraněnou ošetřil, aby se pokusil zastavit krvácení. Ale jakmile dívku prohlédl, ruce mu klesly podél těla. Jen zavrtěl hlavou:

„Je mi líto, Josefe. S tímhle nic nenadělám.“

Obr znovu zkusmo pozvedl dívku ke svému pánovi. Jako by se chtěl ujistit, že to rabín nemůže myslet doopravdy. Že takhle to přece nemůže být.

Starý Žid si povzdechl. Znovu tě musím zklamat. Tebe a tvou věčnou bezelstnou víru.

„Pojď ji uložit vedle, Josefe. Musíme tělo omýt, abychom ji mohli pohřbít. No tak, pojď,“ vybídl němého tiše a obr váhavě uposlechl.

Když viděl zachmuřenou tvář svého pána, vyrazil ze sebe tázavé zachrčení.

„Víš, už se nehýbe a nedýchá,“ vyložil Maharal trpělivě a mírně. „Taková je Boží vůle, že je smrt na světě.“

Josef potřásl hlavou. Jeho pohled pohasl, očekávání pomalu nahradil smutek.

* * *

Perla, bledá a rozcuchaná, jak se před chvílí probudila z neklidného spánku, se skláněla nad mrtvou Fiammettou. Když tělo svlékala, aby mohla omýt krev, v záhybech látky cosi cinklo.

Rabínova žena vypárala šev a do dlaně jí sklouzla kulatá stříbrná schránka. Perla se na ni chvíli dívala ve světle několika mála svic. Pomalu schránku rozšroubovala a pohlédla dovnitř. Na zbytek červeného prášku.

„Pro tohle jsi musela umřít?“ zašeptala Židovka. Nikdy nevyzvídala na svém muži žádná tajemství, nebyla vzdělaná v mystériích alchymie, kabaly a filozofie. Ale dokázala naslouchat a postřehnout z toho, co bylo řečeno, mnoho věcí, které řečeny nebyly. Uměla se dívat a dávat si do souvislostí, co spatřila.

Hodnou chvíli hleděla na ubohou trošku Karmínového lva, jež zůstala na dně.

Nakonec schránku uzavřela a tiše přešla do pracovny svého muže.

„Tohle měla ta dívka u sebe,“ zašeptala, položila stříbrnou schránu na stůl, a bez ohlédnutí se vrátila ke svým povinnostem.

Jehuda Löw potěžkal vzácný předmět v dlani. Pohled mu sklouzl na obraz Stromu života. Starý rabín přesně věděl, co drží v ruce.

Prach z Karmínového kamene, ze zvláštní drúzy rubelitu. Rozdrcený Karmínový kámen, který nelze vyrobit, nelze připravit v alchymistické kuchyni. Boží dílo, které člověku není dáno napodobit. Možná jsou Karmínové kameny krvavě rudými jablky ze Stromu poznání.

Držel v ruce nesmrtelnost.

* * *

„Proč… proč jsi Kelleymu neřekla, co je Karmínový lev ve skutečnosti?“ zeptal se Dee slabě, když ho Jane ukládala na lůžko v Hájkově domě.

„Protože drahý Edward nemá rozumu špetku,“ opáčila zamračeně. „Což před chvílí spolehlivě dokázal! Nechal tě nepřátelům napospas!“

„Opravdu?“ Dee jí věnoval zkoumavý pohled. Vnímal, jak se mu vzdálenější předměty před očima rozostřují, ale Jane viděl docela dobře.

„Já…,“ zadrhla se. „Nebudu tvrdit… Johne… já… měla jsem s elixírem vlastní záměry. Teď už je to jedno. Až to bude možné, zajdeme za rabínem a uvidíme, co zjistíme. Ale Fiammetta je mrtvá a já si myslím, že tu schránku už nikdy nikdo nenajde.“

„Vlastní záměry?“ nadhodil.

„Vlastní záměry.“ Uhnula pohledem.

„Neměl bych ti to za zlé,“ usmál se. „Jsi krásná.“

„Odpočívej,“ řekla tiše, aby si nevšiml, že jí trochu selhává hlas. Pak se rychle odvrátila a odstoupila od něj, aby neviděl, jak se jí zachvěla ramena.

* * *

Perla setřela Fiammettě z hrudi krev a zarazila se.

Nejdřív si myslela, že ji ve špatném světle šálí zrak. Pak se ujistila, že ne. Bezděčně tlumeně vykřikla ve chvíli, kdy se dívka zachvěla – a nadechla se.

Po zranění nebylo ani stopy.

„Perlo…?“ Rabín stanul ve dveřích.

„Ona… nezemřela…!“ Perla zírala na cikánku v nevěřícném úděsu. Jehuda Löw rychle svou ženu objal, cítil, jak se chvěje.

Fiammetta zakašlala a slabě se pohnula, jako člověk, který se probouzí z hlubokého, zdravého spánku. Cosi zamumlala a do tváří se jí vrátila barva.

„To je v pořádku,“ řekl tiše starý Žid. „Je to v pořádku. Jeden z Božích zázraků.“ A Jeho zázraky jsou vskutku děsivé na pohled. I když se zdá, jako by se to děvče chystalo naprosto nevinně procitnout.

Fiammetta otevřela oči, zvedla se na lokti a zmateně se rozhlédla.

„Slyšíš mě, Fiammetto?“ zeptal se rabín polohlasně.

„A… ano. Omlouvám se… já… Zelený drak…“ Cikánka se odmlčela a zachvěla se chladem.

„Tiše, tiše, nevysiluj se. Jsi v bezpečí,“ ujistil ji rabín. „Perlo, přines jí čisté šaty a vezmi ji nahoru. Ulož ji, ať se zahřeje a odpočine si. A připrav jí něco k jídlu a k pití, musí být velice zesláblá a žíznivá.“

Perla přehodila přes děvče přikrývku a spěšně začala plnit manželovy pokyny. Cikánka jí plaše děkovala, pohled upřený do země.

Žid přešel zpátky do pracovny, musel se opřít o stůl. Nešťastná dívka! Kam se teď vrtne? Kam půjde, zatímco bude plynout čas? Co se s ní stane, když je nesmrtelná? Zamyšleně si nalil z konvice do poháru červené víno. Nakolik strašná je vlastně nesmrtelnost? A nakolik je to Boží požehnání?

* * *

Pootevřenými dveřmi proudil do rabínovy stísněné pracovny chladivý noční vzduch.

„Jdeš pozdě,“ řekl Žid do ticha.

Na stole ležely obě poloviny schránky, čisté a prázdné. Hned vedle poháru vypitého do dna.

Isidoro vystoupil ze stínu za starcovými zády. Nebylo těžké domyslet si, kde skončí Fiammettino tělo – a teď se ujistil, že dívka měla vskutku schránku u sebe. Isidoro věděl, že riskuje střetnutí s Josefem. Ale tentokrát mu to bylo téměř jedno.

„Možná tě teď nemůžu zabít, Žide, ale bolest pořád ještě cítíš,“ podotkl beze stopy výhrůžky, jen jako čiré konstatování.

„Tvůj pán ví, že jsem v císařově přízni.“ Rabín ben Bezalel se ani neotočil. „Ledaskdo by se po mně sháněl. A navíc,“ usmál se, „by si biskup nijak nepomohl. Prášek je pryč, jeho tajemství je ztraceno. Karmínový lev utonul v krvi.“ Mávl rukou ke karafě s červeným vínem. „Napiješ se se mnou?“

„Není mi dovoleno.“ Vrah jen lehce pokývl.

Vytratil se stejně neslyšně, jako přišel. Starý rabín ještě hodnou chvíli mlčky pozoroval prázdnou schránku. Karmínový lev utonul v krvi.

Pak se sebral a vydal se nahoru do patra, kde spala Fiammetta.

* * *

„Josefe, pozorně mě poslouchej,“ začal rabín tiše. Němý sluha seděl na stráži nad spící Fiammettou a nadšeně a zbožně vzhlédl ke svému pánovi. Josefovi se ve tváři zračila čirá radost a štěstí odměněné důvěry. Sám sobě jako by byl v duchu vyčinil, že se vůbec odvážil pochybovat o zázračných schopnostech mocného rabína ben Bezalela.

Měsíční světlo, které se dralo dovnitř škvírami v okenicích, tu a tam jako by pokrývalo pokoj stříbrnou námrazou.

„Mám pro tebe úkol, velice důležitý, který nemůžu svěřit nikomu jinému,“ navázal starý muž.

Josef přikývl, že rozumí a naslouchá.

„Nějakou dobu se teď kvůli tomu neuvidíme, budeš se muset vydat na cestu,“ pokračoval Jehuda Löw a srdce se mu sevřelo, když viděl zmatek, nejistotu a neochotu v očích svého služebníka. „Naprosto na tebe spoléhám, Josefe. Máš mou plnou důvěru.“ Odkašlal si. „Než ráno vyjde slunce, vydáte se s Fiammettou z města, Ezra vám obstará loďku a převozníka. Vezmeš to děvče pryč, daleko ode všech, kdo by jí chtěli ublížit. Vezmeš ji s sebou, budeš ji provázet, kamkoli ona bude chtít, budeš ji chránit a neopustíš ji, dokud ti nedám vědět, že se máš vrátit do Prahy, dokud tě nepovolám zpátky.

Rozuměl jsi mi?“

Josef přikývl, smutně, ale poslušně.

„Jen to nějakou dobu potrvá. Delší dobu,“ dodal Maharal tiše. Věděl, že by mohl říct pravdu, že by mohl říct „už tě nezavolám zpátky a nejspíš se vrátíš do Prahy až mnoho let po mojí smrti“. Ale Josefovi by to buď zbytečně ublížilo, nebo by to nedokázal pochopit.

Rabín si i ve špatném světle všiml, jak němému vstoupila barva do voskově bledé tváře. Josef nebyl zvyklý na víno a tentokrát ho ostatně jeho pán nechal vypít celý pohár silného červeného.

* * *

Isidoro de Spada pozoroval temnou hladinu Vltavy.

Věděl, že pokud se vrátí ke svému pánovi, zemře. Neměl o tom nejmenší pochybnosti. Selhal jsem. Nedokázal jsem opatřit biskupovi nesmrtelnost, po níž toužil. Navíc mi prozradil tajemství o skutečné podstatě Karmínového lva. Tajemství, které si bude chtít nechat pro sebe, kdyby se prášek ještě někde objevil.

Zabiják se nijak nepozastavoval nad tím, zda si někdo jako biskup ze San Severo zaslouží či nezaslouží věčný život, ani co by s takovým darem prelát udělal. Kdyby Isidorovi padla schránka do rukou, prostě by ji svému pánovi odnesl.

Věčnost. Ušklíbl se. Věčnost sama potrestá každého, kdo po ní vztáhne nenechavé ruce.

Pak si bezděčně promnul rameno a horní část lopatky. Tohle neskončí u dvaceti ran. Malaspina mě bude podezřívat, že jsem elixír využil pro sebe. Bude se chtít přesvědčit. Tentokrát mu bude jedno, že nemá vlastní sklepení a kata. Nechá mě svými lidmi odvléct za město. Nechá mě umlátit k smrti.

O Malaspinově reakci neměl Isidoro nejmenší iluze. Jen přemítal, nakolik mu to vadí. Cítil nejen prázdnotu, ale náhle také únavu. Ne, já tady nechci být věčně.

Znovu si vybavil ten okamžik, kdy bodl Fiammettu, kdy cítil, jak čepel proniká do jejího těla. Zelený drak… uštkne. Vzpomněl si, jak ji tiskl a objímal v cikánském táboře, na zemi, na rozprostřeném zeleném plášti. Bože… možná se snažila nějak změnit můj osud. A svůj.

Chvíli o tom přemýšlel. O jejích strachem rozšířených očích. O slovech, která vykřikla ve sklepeních pod domem U Anděla. Ty odejdi! Pokud neodejdeš, ty ztratíš život pro zlatý obojek ze San Severo!

Isidoro si pomalu svlékl odraný zelený plášť, potrhaný, špinavý od krve a bláta. Malaspinovy pohůnky najdou ráno ležet pobité na náplavce. Nebo je vyloví z řeky, pokud za sebou Angličani uklidí. Pak se v duchu opravil. Pokud za sebou Jane uklidí – a ta to udělá.

Usmál se a hodil plášť do Vltavy. Stáhl si stříbrný prsten a pověsil si jej na krk, vedle drobného křížku. Obojí pak schoval pod halenu. Isidoro de Spada, Zelený drak. Zahynul v potyčce a jeho tělo skončilo v řece. Nikdy nenajdou, co z něj zbylo.

S tím se otočil a vydal se do nitra města. Za svítání mínil nepoznán projet branou.

Nevěděl ještě, kam půjde. Ale věděl, že to bude daleko. Třeba do Anglie, kam nedosáhne tak snadno ruka papeže? Možná mi osud ještě dopřeje se někdy potkat s Jane Dee, s tím podivným stvořením, které je napůl žena, napůl dravý pták. Možná si při tom setkání vzájemně podřežeme krk. Anebo také ne. Kdo ví? Nic nekončí ani nezačíná.

EPILOG
Keter – Koruna

Duch sobě sídlem vlastním:

z pekla on může nebe,

z nebe peklo vytvořit.

Což na tom, kde,

jen jsem-li pořád týž.

Líp v pekle vládnout,

než sloužit v nebesích.

— John Milton: Ztracený ráj

„Dalo se čekat, že nám Malaspina nakonec stejně zařídí vypovězení z Čech,“ zašklebil se kysele Kelley. „Čistě pro dobrý pocit.“

„Chvíli mu to trvalo, asi měl nějakou důležitější práci, než si na nás zase vzpomněl,“ usmál se Dee klidně. „Ale ano, také za tím vidím jeho rukopis. Naštěstí nám stačí na chvíli se ztratit z dohledu. Pán z Rožmberka nás rád skryje u sebe.“

Jane jela mlčky, tvář skrytou ve stínu kapuce. A i kdyby tomu tak nebylo, jen velmi těžko by kdokoli uhodl, nač dívka myslí.

Koně se ubírali krokem, před trojicí ležela cesta do jižních Čech.

„Stejně bych ale pohostinství našeho mecenáše nerad dlouho zneužíval. Nejlepší bude se pak vrátit do Anglie,“ rozvíjel plány do budoucna Dee.

„A to já bych zpátky nespěchal,“ oponoval Kelley a podvědomě se dotkl místa, kde dřív míval pravé ucho. „Bratrstvu by se určitě hodil zvěd pohodlně usazený u Rudolfova dvora. Viděl jsi, jaký úspěch měla moje výroba zlata?“

„Viděl jsi, jak je císař manipulovatelný?“ zamračil se na něj starší alchymista. „Tady v Čechách můžeš snadno přijít o víc než jen o uši! Nebuď blázen.“

Ale Edward se jen smál, v očích mu jiskřilo:

„To by si na mě museli přivstat!“

„Nečekej, že tě pak já nebo Jane budeme tahat z bryndy.“

„Když už jsme tak u Jane, neměli bychom mít my oba s sebou naše manželky? Jak vysvětlíme, že jsme jen tři? A čí žena tentokrát Jane bude?“

„Vysvětlovat to nebudeme, protože náš hostitel žádné výmluvy slyšet nepotřebuje. Rožmberkové jsou tradičně členy Bratrstva a nechápu, jak jsi na to mohl zapomenout. Leda by tvá otázka měla nějaký jiný smysl? Ne, nedovolím ti sebrat někde po cestě nějaké cizí děvče. A Jane bude, řádně a podle zákona, vystupovat jako moje manželka.“

„Proč zase tvoje?“

„Protože ty, pokud nemáš duši na jazyku, jsi nenapravitelný prasák,“ usadil ho Dee. „A Jane by se mohla cítit nucena tě nějak nepříjemně poškodit.“

Mladší alchymista pokrčil dotčeně rameny, nicméně to tvrzení nepopřel.

Nějakou dobu jeli mlčky, ticho jako by houstlo, podobalo se bouři, která ne a ne propuknout.

„Věřili byste tomu?!“ vybuchl zničehonic Kelley. „Ten starej bláznivej židovskej dědek!“

Dee povytáhl obočí, Jane vypadala, že řečenému nevěnuje absolutně žádnou pozornost.

„Představte si to!“ pokračoval alchymista s uřezanýma ušima. „Mohl bejt nesmrtelnej! Copak si nevšiml, že už vážně nemládne?! Nechat elixír věčnýho života vypít tomu slabomyslnýmu troubovi!“

„Chápu,“ přikývl Dee. „Tak tohle se v tobě vařilo od chvíle, kdy jsme se začali vyptávat rabína a dozvěděli se pravý stav věcí. Už jsem si říkal, že to bereš nějak podezřele dobře a s nadhledem.“

Kelley vztekle bublal jak kotel nad ohněm:

„Měli jsme na Karmínového lva právo! Sendivoje kvůli tomu mučili! My všichni jsme si užili svoje! Riskovali jsme krk!“

„Sendivoj ukradl schránku z Říma,“ upozornil Dee, „kam se dostala od sester brigitek. A rád bych ti připomněl, že i rabína ben Bezalela kvůli ní věznili. I on dával v sázku život, rodinu a zdraví.“

„Jane! Tak se mě přece zastaň!“ rozhodil Kelley rukama, až jeho kůň nespokojeně zafrkal. „Ty jsi po tom elixíru šla jak divá! Nemysli si, že jsem si toho nevšiml! Jak ti pokaždý zasvítily oči! Ne, že bych to nechápal – stálo by za to mít tě věčně mladou a krásnou. Kdyby Karmínový lev připadl tobě, nestěžoval bych si. Jane? No tak, Jane!“

Plavovláska ale jela dál beze slova, jako by byla náhle stižena hluchotou.

„To sis tolik přál být nesmrtelný, že tak vyvádíš?“ nadhodil baronet z Mortlake.

„Přál!“ odsekl Kelley.

„Vidíš, já ne,“ opáčil Dee.

„Proč ne?“ prskl mladší alchymista.

„Kdyby v té schránce bylo dost prášku pro dva, byl bych velmi v pokušení,“ pousmál se John Dee smutně. „A myslím, že Jehuda Löw zrovna tak. Jenže ona tam byla dávka jen pro jednoho.“

„Cože?“ zeptal se Kelley dřív, než se nad těmi slovy důkladně zamyslel.

Jane trhla hlavou, až jí spadla kápě na záda, a přitáhla koni uzdu.

„Kdyby bylo dost prášku pro dva…,“ zamumlala dívka jako ozvěna. A pak si oba muži všimli, že jí po tvářích stékají slzy. Oba zastavili svá zvířata a zírali na ni. Napůl zděšeni, napůl neschopni uvěřit vlastním očím. Jane plakala. Plakala a nemohla si pomoci.

„Johne,“ vypravila ze sebe, „chtěla jsem… chtěla jsem vedle tebe zestárnout.“

Kelley měl pocit, jako by do něj uhodil blesk. Ve skutečnosti ho jen konečně dostihlo pochopení. Pro Kristovy rány. Tak proto se Karmínového lva snažila získat za každou cenu! Ne pro sebe… Ale pro něj.

John Dee se naklonil ke své ženě, pevně ji objal a stáhl k sobě do sedla.

„Neplač, Jane,“ řekl jen. Pak se k němu přitiskla, jako by ho nechtěla pustit do skonání světa. Políbili se. Jane líbala alchymistu z Mortlake dlouze a vášnivě, tak jak si to představovala celých patnáct let. Tak, že on polibek opětoval.

Kelley několikrát otevřel a zase zavřel naprázdno ústa.

„Hej, kde je ta Jane Cooperová, kterou jsem znával?“ zeptal se nakonec jízlivě. Se znechuceným zavrčením zachytil uzdu Janina koně, který nerozhodně přešlapoval na místě.

„Není žádná Jane Cooperová. Stejně jako není žádná Jane Kelleyová, ani Jane Fromondová.“ Otřela si slzy. „Je jenom Jane Dee.“

Dramatis personae

John Dee (1527–1609) – zeměpisec, astronom, matematik, alchymista a okultista od dvora královny Alžběty I. Jednoho dne dorazil k Deemu do jeho sídla v Mortlake Edward Kelley a přesvědčil ho, že je vhodným médiem pro kontakt s andělskými bytostmi, což později značně poškodilo Deeho kariéru. Dodnes si při četbě Deeho deníků všichni lámou hlavu, jak se mohl někdo jinak vzdělaný a soudný nechat tak strašně zmanipulovat a uvěřit Kelleymu, že rozmlouvá s nebeskými mocnostmi. Dee ve svém sídle shromáždil rozsáhlou knihovnu, která však byla poničena, zatímco pobýval v Čechách. Za své nejvýznačnější dílo sám považoval knihu Monas Hieroglyphica; symbol v ní uvedený se později objevoval v souvislosti s rosenkruciány. I v pokročilém věku byl Dee podle popisu (John Aubrey) „velmi pohledný muž“.

Edward Kelley (1555–1597) – (též Edward Talbot) údajně apatykář nebo nedostudovaný právník z Worcesteru. Podstatně mladší než Dee, velmi pravděpodobně výřečný a charismatický, jinak by už při svém způsobu života několikrát musel viset. Obvykle se říká, že mu pro podvody a padělání byly useknuty v Anglii uši, ale není jisté, nakolik jde o rozšířenou fikci. Těžko říci, jestli by se učenec jako Dee dal do spolku s někým, kdo nese znaky trestance. Podle některých zdrojů měl Kelley uši od narození zdeformované. Kelley se v Čechách dočkal bohatství a uznání, které se ale nakonec ukázalo jako značně pomíjivé. Byl vězněn na Křivoklátě a na Hněvíně, přesné obvinění není doloženo. Možná šlo o nepovolený souboj, ale to je pravděpodobně smyšlenka. Že by Kelleyho dostihly neuhrazené dluhy? Nebo z něj císař chtěl dostat tajemství výroby zlata?

Jane Dee, roz. Fromondová (1555–1605) – manželka Johna Dee, výrazně mladší než on. Obvykle bývá zobrazována jako oddaná a nevinná „svatá manželka“, mlčky trpící oběť Deeho zaslepenosti a Kelleyho manipulací. Také Kelley měl ženu jménem Jane (Johana), rozenou Cooperovou. Jeden z požadavků, jež údajně vznesli andělé Kelleyho ústy, zněl, aby Dee a Kelley sdíleli vše, včetně manželek. Nicméně to se nestalo v Praze, ale až na Rožmberkově panství v jižních Čechách, kam se oba alchymisté byli nuceni dočasně uchýlit před nemilostí císaře. Na základě shody jmen a historky o „výměně manželek“ jsou v knize obě dvě Jane jedna a tatáž osoba. Děti obou alchymistů v příběhu nevystupují.

Rabín Jehuda Löw ben Becalel (též Bezalel), řečený Maharal (1520–1609) – historická postava, nicméně je mu přičítána hluboká znalost kabalistické magie a provozování kouzel včetně oživení golema, jemuž rabín údajně dal jméno Josef a který byl němý. Golema podle legendy bylo možné využívat jako chrámového sluhu v synagoze, ale nikoli na běžné domácí práce. Rabínova žena Perla tento zákaz porušila a málem tak přivodila na židovskou čtvrť pohromu. V knize také najdete převyprávěnou pověst o ztracené dívce, jejíž zmizení mělo posloužit jako záminka pro pogrom na pražské Židy. Mimochodem, přítomnost hrdliček v Praze v 16. století je fikce, tou dobou v Čechách ještě nebyly rozšířené.

Gerolamo Cardano (1501–1576) – italský vzdělanec, u něhož studovali Dee i Sendivoj. Cardano byl notorický hazardní hráč, a tak položil základy statistiky jako vědního oboru, když se snažil si dopomoci k výhře. Zasloužil se o rozvoj vzdělávání hluchých, protože přišel s názorem, že hluchá osoba není automaticky mentálně zaostalá. Uveřejnil tzv. Cardanovy vzorce, postupy sloužící k řešení kubických rovnic. Také vynikal v kryptografii a byl vynálezcem způsobu šifrování známého dodnes jako Cardanova mřížka.

Tadeáš Hájek z Hájku (1525–1600) – osobní lékař Rudolfa II. Sám napsal několik významných spisů o přírodních vědách, z nichž pravděpodobně nejznámější se týká vaření piva a procesů přitom probíhajících (O pivu). Traduje se, že měl na starosti prověřování alchymistů, kteří se ucházeli o místo u dvora. Sám vlastnil dobře vybavenou laboratoř. Dlužno podotknout, že žádná centrální alchymistická dílna na Hradě neexistovala, alchymisté pracovali každý sám, v atmosféře žárlivosti a tajnůstkářství.

Michael Sendivoj (1566–1636) – (též Sendigovius) polský šlechtic, učenec a alchymista. Rovněž působil v Praze a dochoval se nápis tvrdící, že se mu podařilo vyrobit zlato (nebo o tom alespoň Rudolfa II. přesvědčit). Je ale pravděpodobné, že se s Deem nikdy nesetkali, protože Sendivoj pobýval v Čechách až ke sklonku svého života, a to už byl Dee pryč.

Alexander Seton (1555–1622) – též Setonius; byl skotský právník, soudce a politik, jemuž náležel dům „Pinkie House“ v Musselburghu. Ačkoli ho Meyrink uvádí jako alchymistu ve své povídce Dobrodružství Poláka Sendivogia, Meyrink byl dovedný mystifikátor. Život Alexandra Setona byl vcelku dobře zdokumentován a je nepravděpodobné, že by se mohl jen tak potulovat po Evropě. Tedy ani Alexander Seton v této knize není totožný s historickým šlechticem téhož jména. Ačkoli jméno Alexander nebylo v rodině Setonů neobvyklé, nenalezla jsem žádného vhodného jmenovce, který by žil v době, kdy se náš příběh odehrává.

Johann Maier – otec slavného alchymisty a rádce Rudolfa II., Michaela Maiera (1568–1622), jenž proslul alchymistickým spiskem Atalanta Fugiens (Prchající Atalanté).

Rudolf II. Habsburský, císař (1552–1612) – v mnoha zpracováních podávaný jako slabošský nebo přímo slabomyslný. Je velmi pravděpodobné, že jako historická osoba se svým vladařským povinnostem věnoval nerad a trpěl depresivními náladami, nicméně v alchymii se vyznal velmi slušně, takže rozhodně nebylo snadné ho oklamat.

Ludwig III., vévoda Württemberk (1554–1593) – nazývaný Ludwig Zbožný; jeho první žena Dorothea Uršula zemřela v roce 1583, čili v době, kdy se příběh odehrává, je vcelku čerstvý vdovec. Není bez zajímavosti, že jeho druhá žena se také jmenovala Uršula. Meyrink ve své povídce o Dobrodružství Poláka Sendivogia rovněž využívá postavu württemberského vévody, ale jde o Friedricha I. (1557–1608), Meyrinkův příběh se odehrává později.

Germanicus Malaspina, kardinál a biskup ze San Severo (1550–1603) – papežský nuncius v rudolfínské Praze, který mimo jiné řešil podezření z čarodějnictví u Kelleyho a Deeho. Zatímco Dee byl podle všeho klidný a diplomatický, Kelleyho drzost vedla k tomu, že se Malaspina v jednom ze svých dopisů svěřil, že vážně uvažoval, že milého alchymistu vlastnoručně vyhodí z okna.

Isidoro de Spada – rytířský Řád svatého Jakuba od meče skutečně existoval, působil ve Španělsku a Portugalsku a jako „ozdoba vojenských přehlídek“ existuje dodnes; jeho úpadek v rudolfínské době je historický fakt, stejně jako pozoruhodný způsob, jímž bylo ubráněno město Leiden obléhané Španěly. Trevírské čarodějnické procesy (jež podporoval Johann von Schönenberg) opravdu probíhaly v letech 1581 až 1593 a Isidoro měl pravdu, když předvídal, že obětí bude několik stovek. Nicméně zabiják sám je fiktivní postava.

Lucjan Walery Ostoja, řečený Lunetta – fiktivní postava; uskupení rytířských rodin, které měly společný znak a společný bojový pokřik „Ostoja!“ nebo „Hostoja!“ nicméně skutečně existovalo. Jako Lunettovy iniciály jsou interpretována písmena L. W. umístěná na tzv. Krocínově kašně, jejichž význam je nejistý. Kašna byla postavena v letech 1591–1596 a stála na Staroměstském náměstí až do roku 1862. Dnes by měly být její fragmenty k vidění v pražském lapidáriu na Výstavišti. Zadavatelem stavby kašny byl Václav Krocín z Drahobejle (1532–1605), který se už podle množství požadovaných alegorických soch zřejmě značně zajímal o okultno, tedy není vyloučeno, že by udržoval kontakt s někým, jako byl Sendivoj.

Trhan z Canterbury – fiktivní postava, znesvětitel hrobu svatého Dunstana, odkud údajně pocházela jakási zašifrovaná kniha (možná to byl podvrh, který vytvořil Edward Kelley, aby udělal dojem na Deeho a císaře Rudolfa) a dvě kulaté schránky, jež obsahovaly bílý a červený prach. V Meyrinkově knize Anděl západního okna vystupuje tato postava pod jménem Bartlett Green.

Fiammetta – postava cikánské vědmy je přímo převzata z jedné z Meyrinkových Alchymistických povídek, nejde o historickou postavu.

Díky patří mé sestře a mému muži, jejich obětavosti a trpělivosti; všem mým beta-čtenářům, všem, kdo dýchali za Isidora, sympatizovali s Jane, obdivovali Deeho a bavil je nezmar Kelley.

PŘED BRANOU ZÁZRAKŮ

Mozaika zajímavostí z magických dob

Františka Vrbenská

„Jsme vytvořeni z látky, z níž se rodí sny, a náš krátký život je ohraničen spánkem.“

— William Shakespeare: Bouře

„Dějiny samy nejsou nic jiného nežli činnost lidí, sledujících vlastní cíle.“

— Karl Heinrich Marx

Praha, světlem záhad oděná

„Tebe, Praho, je tak těžké opouštět, Tvoje Hradčany a Tvého Mikuláše, Tvoje vlaštovky, jež odlétají plaše s věží, kam se vrací vždy s jarem zpět…“

— Vítězslav Nezval: Sloky o Praze

České země přihodily do kulturního tezauru světa hrst položek: termín „robot“ se bezesporu proslavil nejvíce. Patří sem i několik fenoménů spojených s rudolfinskou Prahou, která sama o sobě působí coby kulisa tajemných a romantických příběhů, ačkoliv je nezrodila všechny – jen zviditelnila. Jak hledat pod pokličkou věků a smyšlenek pravdu? Při studiu pramenů tuzemských i cizích se člověk dozvídá podivné věci, například že v katakombách Vyšehradu spí vládkyně Libuše (počestně!) obklopena svými rytíři ve zbroji oděnými.

Z proudu historie se v Praze vynořil Voynichův manuskript, jedna z nejúžasnějších literárněvědných záhad. „Golem“ coby filozoficko-mystická entita připutoval z Haliče; židovské ghetto na břehu Vltavy zhmotnilo jeho legendu, vyslalo jej do knih, filmů a počítačových her v žánru fantastiky. Sir Edward Kelley by se zařadil do anonymního houfu alžbětinců, kteří oscilovali mezi vědou a jejím bulvárním výprodejem, kdyby ho díky přízni Rudolfa II. nepotkala strmá kariéra a titul českého rytíře.

Mohli bychom k výčtu připojit samu rozporuplnou postavu habsburského císaře. Zdá se, že na něj působila atmosféra kouzel a svébytný genius loci – duch místa, jež odedávna generovala „zlatá“ Praha. Dal jí přednost před Vídní, když volil sídelní město, caput regni. Praha představovala centrum okultních věd a magie tehdejší Evropy, rozkročené mezi renesancí a barokem, ohnisko studií pro zanícené hermetiky. Podobně v rozkvětu středověku cestovali mudrci dychtiví vyššího poznání do španělského Toleda. Tam i zde hrála nezanedbatelnou roli židovská mystika a metafyzika, od starověku po současnost důležitá ingredience magických systémů.

Pražské ghetto účinkovalo coby jeden z esoterických majáků, ty další se prý nacházely v oblasti Týnského chrámu a na Malé Straně. Třeba není náhodou, že se v blízkosti obou míst – na náměstích Staroměstském a Malostranském – tyčí chrámy svatého Mikuláše, po Panně Marii nejuctívanějšího křesťanského světce, jehož apokryfní legendy spojují s bílou magií. Laskavého biskupa z Myry si přivlastnil také hermetický symbolismus: Mikulášova nůše s dary představuje nejhlubší mystéria, jablka v ní život věčný, ořechy odvahu změnit osud i své myšlení.

Jiní badatelé namítají, že významnější úlohu přebírala oblast Hradčan. Každý si hned vybaví Zlatou uličku, dříve známou jako Zlatnická, nyní s úředním označením U Daliborky. Bývala připisována rudolfinským alchymistům, pídícím se po drahém kovu. Slepá komunikace za bývalou prelaturou kláštera sv. Jiří obnáší šestnáct drobných příbytků (z toho čtyři dvojdomky), kdysi vybavených pouze jediným hygienickým zařízením pro všechny a jednou studní. Jednalo se o příbytky hradních střelců vestavěné v prostorách ochozu původního předgotického valu – což v současnosti vchází v obecnější povědomí. Majitelé je pronajali zlatníkům i jiným řemeslníkům a kramářům.

Když pomineme spisovatele Franze Kafku a Otakara Štorcha-Mariena, kteří tvořívali v domku s číslem 22, pak vypátráme jediného obyvatele Zlaté uličky se skutečným vztahem k nadpřirozenu. Vdova po lékárníkovi Matylda Průšová pocházela z rodiny s paranormálními schopnostmi, amatérsky studovala okultní vědy. Mezi válkami získala věhlas jasnovidky z křišťálové koule a kartářky: vynesl jí přezdívku Madame de Thébes podle slavné pařížské věštkyně z 19. století. O předpovědích majestátně korpulentní dámy v černém, s nápadným širákem zdobeným pštrosími pery, který nasazovala nad prošedivělý drdol, se debatovalo i v parlamentních kuloárech. Jaroslav Žák ji roztomile parodoval v „Tajnostech žižkovského podsvětí“.

Madame de Thébes v sobě spojovala pečlivost dobré hospodyně, poctivost ve své esoterní profesi, magicko-bohémský sklon k bizarnostem (vycpané sovy, dřevěný orel, strašidelné pendlovky) – a nekonečné hoře. Ve víru Velké války zmizel její jediný syn, ale ona pro něj každý den chystala večeři a lůžko. Jistě nepředpokládala, že se vrátí, byla přece vědma. Osobní rituál jí jen pomáhal snést strašlivé prázdno. Když se dějiny znovu otřásly a blízko jejího domku vlála nad věžemi Hradu vlajka s hákovým křížem, stará paní spatřila konec Třetí říše: za pár, nikoliv tisíc let. Prý snad měla předvídat i atentát na Heydricha a zvraty na frontách. Kati nevěří na síly nadpřirozena… Umučilo ji gestapo.

Půjdete-li Zlatou uličkou o půlnoci na Velký pátek (a to se vám asi nepovede snadno), zaslechnete, jak se domku číslo 20 line varhanní hudba, nevysvětlitelná a symbolická. Právě zde, mezi drobnými staveními, se podle některých mystiků nachází pomyslný základní kámen Prahy a magický střed města i království. Za určité konstelace paranormálních i astrologických podmínek se u hradeb na konci uličky objevuje dům, zvaný „U Poslední lucerny“, z něhož vede průchod do paralelního světa.

Je možné, že tento vstup do tajemných prostor zaměňují s jeskyní zvanou Netopýří sál kdesi v podzemí Pražského hradu. Hoří v ní bez přestání smaragdový oheň a patří do globálního hlubinného systému Agarthy-Šambaly, ovládané intelektuálně nadřazenými, prý hadími bytostmi. Ústí jeskyně však bylo zavaleno už před staletími v časech budování Hradu. Nezávisle na pražské legendě je v mýtech o Agarthě zmiňováno zelené světlo (hleďme!).

Někteří záhadologové se domnívají, že se v případě bájné Agarthy nejedná o spleť obřích jeskynních katakomb, které obepínají křížem krážem Zemi, ale právě o paralelní universum, do něhož můžeme prostřednictvím podobných portálů proniknout. A kde že by na Hradě mohla být umístěna brána jinam, pokud ne ve Zlaté uličce? Pročpak asi posílal Svatopluk Čech svého Matěje Broučka k výletům do vesmíru a do minulosti právě od hospůdky Vikárky hned vedle dómu sv. Víta?

V okolí svatovítského chrámu ve Vikářské ulici a na ploše mezi Starým probošstvím na III. hradním nádvoří, vykopávkami původní zástavby, obeliskem a sochou svatého Jiří vnímají citlivější lidé podivnou tíseň. Do takto vymezeného čtyřúhelníku nádvoří je podle většiny starých zpráv i moderních hypotéz situován posvátný pahorek (snad skalní suk) Žiži anebo Zizi. Staroslovanský název označuje žár či žhoucí žároviště, ohniště. Kdysi tu měl vyvěrat vulkanický sopouch. S ním proudila – a dodnes tu prý působí – síla Matky země, hlubinná energie. Proto Žiži bývalo dějištěm kontaktu s bohy a zvláště důležitých věšteb.

Archeologický výzkum skutečně odhalil posvátné ohniště na místech, kde v roce 1928 vztyčili Plečnikův obelisk. Kvůli monolitu přesunuli kašnu s umělým pramenem, který na Hrad nechal z Břevnova přivést Karel IV. Voda brání kouzlům, včetně sil ohně. Že by šlo o záměr, křesťanská magie proti pohanské? Nabízí se fantastická myšlenka, že umístění novodobého megalitu, jímž obelisk je, do kultovního citlivého bodu, spolu s odstraněním vodní pečeti mohlo vyvolat negativní vlivy, osudové pro celý národ. Jenže dějiny jsou plné kritických událostí i bez manévrů na božištích.

Co se labyrintů dotýká, na území Prahy existují četné podzemní chodby, třebaže ne nadpřirozeného původu. Jde o menší, navzájem nespojené objekty, nic ohromujícího na způsob pařížských katakomb, to zdejší terén neumožnil…, ale jsou dostatečně zajímavé. Městská speleologie eviduje na 170 význačnějších podzemních objektů. Patří mezi ně staré šachty, vodovodní a jímací štoly, podzemní lomy, krasové a pseudokrasové dutiny. Romantické představy vyvolává rozmanitá skupina umělých historických prostor, například krypty a sklepení pod pražskými kostely, unikátní románské sklepy, cihlové barokní citadely, vojenské objekty z II. světové války.

K těm starším přibyly ve druhé polovině minulého století rozsáhlé kryty pro vládnoucí komunistickou smetánku. Městská legenda praví, že z Pražského hradu bylo zbudováno přísně utajené „vládní metro“, které vedlo do nitra kopce Vítkova (kde se prý nachází jaderný reaktor) a dál až k letišti v Kbelích. Ovšem nacistická továrna na výrobu syntetického benzínu, zahloubená do úpatí Branických skal, je ověřitelnou realitou, stejně jako další německý provoz v Šárce. Pod Prokopským údolím měla sídlit výroba letadel Junkers…

Značná část osídlení se rozkládá na písčitoštěrkových akumulacích Vltavy; pod starou dlažbou se táhnou úctyhodně dlouhé a široké dutiny. Některé z nich byly odkryty a zasypány při rekonstrukci Královské cesty. To, že nemusely vzniknout lidskou rukou, potvrzují velké kaverny, které do písečného podloží v Karlíně vymlela povodeň roku 2002. Není třeba věřit na démony podzemí: stačí, že zasahuje do chodu města propady, podmáčením budov, sesuvy.

Ani si neuvědomíme, že dávná díla lidských rukou se přesunula pod rovinu dlažby tak, jak se vrstvily navážky a nánosy kolem jejich základů. Ať už za jejich zanoření do náruče země zodpovídá původní záměr nebo běh času, skryté objekty slouží jako základ pro inženýrské sítě a technická zázemí (pod Emauzským klášterem bývaly rozlehlé garáže), skladiště, ale také vinárny a výstavní prostory s magickou atmosférou, povzbudivou… i negativní. Pozor tedy, kam se vypravíte na skleničku s přáteli!

Čáry, enigmy, mystéria

„Praha je jediné město, kde máte pocit, že byste se mohli setkat s někým tak podivným, tak osudným pro vás, že byste stáli pojednou bez pomoci před jeho silou, jeho vlivem.“

— Jiří Karásek ze Lvovic

S Edwardem Kelleym bývá spojován tzv. Faustův dům, jinak Mladotovský palác, v jihozápadním koutě velkého Karlova náměstí, dříve Dobytčího trhu. V roce 1585 si Kelley tento středověký palác pronajal a později odkoupil: vyhovovalo mu, že jeden z přechozích majitelů, významný lékař Jan Kopp z Raumenthalu, si v budově instaloval špičkově vybavené laboratoře. Kromě rohového Koppova domu si Angličan pořídil sousední dům napravo s velkou zahradou, za níž se táhly vinice (nyní areál Fakultní nemocnice). Příkrý úvoz, dnešní Vyšehradská ulice, odděloval Koppovský dům od komplexu kostela a benediktinského kláštera Na Slovanech, jinak zvaného Emauzy.

Tvrdívá se, že Kelleyho pobyt vynesl paláci přízvisko Faustův dům. Faustovská legenda tehdy kolovala světem, vždyť doktor Johann Georg Faust, potulný astrolog, alchymista, mág zapletený s ďáblem, žil na přelomu 15. a 16. století. Jenže lokalitu, v níž se palác nachází, obestírá zvláštní atmosféra. Naši předci mezi řeku a Nové Město až k Vyšehradské skále umístili hotové rejdiště strašidel. Pár set metrů pod Faustovým domem proudila Vltava dosud nespoutaná navigací a kamennými nábřežími, s vorařskou osadou Podskalí, kde byl přívoz a dřevařské ohrady, ale také přístřeší haldeckých děvek a doupě zlodějských part.

Koppovský dům – Mladotovský palác se rozkládá v prostoru Skalky, jednoho z devíti původních vrchů Prahy: už to přivolávalo magickou energii. Na jeho místě se v pradávnu nacházelo božiště či háj, v němž obětovali temné Moraně. Existenci bohyně toho jména odborníci zpochybňují, nicméně okolí Faustova domu je dodnes známo jako Moráň. Palác původně vlastnili opavští vévodové, odtud starobylé označení Opavský dům. Nepřinášel svým obyvatelům štěstí, spíš starosti, dluhy a zase dluhy, i zlou smrt.

Nejednou přilákal excentrické osobnosti: v polovině 15. století novoměstského písaře Prokopa s pověstí černokněžníka, Edwarda Kelleyho, po něm v 18. století členy rodu Mladotů ze Solopisk. Ferdinand Antonín holdoval alchymii a třeskutým chemickým pokusům – z oken šlehávaly plameny a místní se křižovali. O dvě generace mladší konstruktér Jozef se věnoval technickým experimentům a mechanickým hračkám, což byla tehdy populární, poněkud tajemná automata. Není divu, že se z paláce, v němž vybuchovaly reagencie, blikaly anebo hučely přístroje zhotovené na principech optiky, elektřiny, magnetismu, pohybovali se roboti na setrvačník a dveře na pružinu, stal Faustův dům…

Negativní aura, nápadná oproti pohodové říční straně bývalého úvozu, je v těch místech cítit dosud, zvlášť v zahradě u Mladotovského paláce a o něco níže, přímo proti Emauzům. Na konci 17. století zde zbudovali dřevěnou kapli, vůbec první svatostánek zasvěcený nové hvězdě katolické víry a adeptu na kanonizaci, Janu Nepomuckému. Dosud ho uctívají i na západ od našich hranic a jeho sochou na mostech se chrání před velkou vodou… V oblouku Vyšehradské ulice se teď tísní barokní kostel sv. Jana Nepomuckého na Skalce, krásný architekturou, ale jakoby zakletý v pochmurném oparu – ani církevní stavba a moderní doba neodvály kletbu místa.

Kaplan od sv. Jana, který bydlel ve Faustově domě na přelomu 19. a 20. století, propadl rmutnému geniu loci a vrhl se na vášnivé sběratelství předmětů spojených se smrtí: funerálií, lidských lebek a suvenýrů z poprav. Spal v rakvi. Díra ve stropě, jíž prolétl ďábel s Faustem, se v paláci sice nenacházela… tedy přesněji do konce II. světové války, kdy ji neprorazily pekelné síly, ale skrz naskrz stavbou zápalná puma. Tragického dne 14. února 1945 při americkém náletu na Prahu hořely protější Emauzy i budovy v okolí, ale sídlo alchymistů zůstalo ušetřeno: letecká puma záhadně nevybuchla. Dům prý magicky zachránilo sedm koček zazděných do základů. Městská legenda tvrdí, že „jejich kostry byly po válce při opravách opravdu nalezeny“…

V historickém centru i ve Velké Praze se najde víc mystických bodů se zvláštní energií. Od letohrádku Hvězda, kam báje umísťuje posvátný dub s obětištěm a pramen zázračné vody (pohanský dub je rozhodně romantickou smyšlenkou), přes Petřín (s novodobou, leč magickou obrazárnou Reona Argondiana) až po tajemný Vyšehrad. Bájné knížecí sídlo nabídne Čertův sloup a nedávno odhalené základy jednoho z největších kostelů střední Evropy, datovaného přelomem 10. a 11. století… z neznámých dramatických důvodů zničeného stěží tři generace po své dostavbě.

Není divu, že už předchůdce Rudolfa II., císař Karel IV. Lucemburský, učinil z Prahy střed své říše. Geniální diplomat bez skrupulí a vyznavač mystické magie s vášní sbíral svaté ostatky, jejichž mimořádnou koncentrací hodlal z Prahy vytvořit práh do vyšších světů. Dopustil se i zcizení podivuhodného artefaktu pokládaného za svatý Grál. Za součinnosti ozbrojeného doprovodu vyzvedl z přísně uzavřené kostelní krypty v italské Mantově fiolu s Kristovou mučednickou krví a přenesl ji do Čech. Tím skutkem přivolal na lucemburský rod prokletí…

Někteří alternativnější historikové označují Karla IV. za erudovaného praktikujícího mága. Zdaleka nebyl jediným vladařem, který svá rozhodnutí a jednání uzpůsoboval znamením astrologie a esoteriky: patřilo to k věci, jako si dnešní politici pomáhají počítačovými analýzami veřejného mínění. Nadzemskými pokyny se řídila také Alžběta I. Tudorovna, Panenská královna, současnice nejpopulárnějšího muže z rodu Habsburků.

Snad Rudolfa II. vedly k preferenci Prahy čistě praktické úvahy, i když při jeho umělecky a badatelsky orientované povaze a zálibě v záhadách bych vsadila na iracionální důvody. Zároveň podobu Prahy měnila přítomnost císařského dvora – a nepopiratelný vliv Rudolfovy charismatické osobnosti, jakkoliv sporně se projevovaly jeho panovnické kvality. Praha zažívala vzestup, rozkvět, prosperitu. Konzervativní podmínky jí nedovolily dosáhnout úrovně předních evropských metropolí, Vídeň však překonala. Se svými 60 tisíci obyvatel se stala nejlidnatějším městem habsburské říše.

Vzdor výtkám věnovaným Rudolfovu panování ta léta probíhala podstatně klidněji než za jagellonské éry, kdy zuřila téměř občanská válka mezi měšťany a urozenci. „Bouchačky za české renesance znamenaly pořádný problém: krátké palné zbraně se šířily masivně z Itálie a Říše německé, domácí solidní výroba dodávala ručnice a muškety. Ozbrojování občanů řešilo zemské zřízení už od roku 1500. První úplný zákaz přinesla ‚Svatováclavská smlouva‘ roku 1517; následovalo ‚Zřízení o ručnicích‘ vydané českým sněmem v roce 1524. Až za Maxmiliána II. v 60. létech 16. století jsou vydávána na jednotlivých panstvích první povolení.“ (Mgr. Michael Pešťák) Ovšem živly mimo zákon se na povolení neptaly… o chladných zbraních nemluvě. Černá kronika z těch časů je více než výživná!

V rudolfinské „oáze míru vprostřed rozbouřené Evropy“ svár mezi katolíky a nekatolíky (kteří měli o něco dříve navrch a katolíky diskriminovali) pozbyl na ostrosti, oba tábory stabilizovaly své pozice. Přesto, nebo právě proto pozdní renesance v českých zemích houstla ruchem. Praha byla plná cizinců, tak jak ji známe dnes. Přicházeli z Německa, Itálie, ale také ze Španěl, Francie i Nizozemí. Rudolfova vláda přála podnikání, řemeslům a uměním, našly se příležitosti pro vědce a válečníky. Také ovšem pro dobrodruhy, pochybné existence, vyvrhely, organizovaný zločin… a zvláštní agenty. Do které skupiny patřili alchymisté?

Věda vznešená

„Musíte vzít vodu Země a Zemi vzduchu a vzduch ohně a oheň Země. Černé moře. Černou Lunu. Černé Slunce. Tak získáte Kámen mudrců.“

— George Ripley, augustiniánský mnich a alchymista,

druhá pol. 15. století

Malby a rytiny starých dob předvádějí alchymistické dílny jako prostory mírně chaotické, nezřídka vyzdobené předměty podivnými, exotickými a strašidelnými – jako například mumifikovaný krokodýl. Srdce knihovníka zaúpí, když zahlédne kupky knih, evidentně využívaných nadoraz, a rozházených složek záznamů. Motá se tam více lidí, ale od pohledu se jedná o pouhé poskoky, pomocníky, nanejvýš pokorné asistenty. Skutečný vládce laboratoře, mistr, bývá jediný… no, tu a tam v konstelaci starší guru, mladší spolupracovník.

Jediný verbální – a expresivně akční – popis laboratoří Rudolfa II. v Hradní věži Mihulce založil přetrvávající představu velkých alchymistických manufaktur. Kolem kotlíků, křivulí a roztodivných přírodnin se hemží početné pracovní týmy složené z vyšinutých existencí, usilujících o kámen mudrců. Obraz roztomile oživený v „Císařově pekaři“ zpochybňuje skutečnost, že mladý anglický informátor si evidentně dělal legraci: při svém cestování Čechami si z okolní reality bezostyšně střílel a nešetřil kritikou.

Alchymisté bádali obvykle sami, jen s nezbytným pomocným personálem. Šlo přece o utajení know-how, citlivého a exkluzivního jako u současných progresivních firem. Nejeden téměř hororový příběh se točí kolem výrobních tajemství kamene mudrců, transmutace zlata, elixíru života. Aha, podvody! Nechtěli, aby jim někdo koukal pod prsty! Ale kdepak, tvrdě soupeřili o prestiž, přízeň mecenášů, prioritu objevů, punc ideového vlastnictví, na němž si zakládá každá tvořivá duše…

Z exkluzivity plynuly i stinné, ba riskantní stránky. Komiksově akční příhody učenců, z nichž byly páčeny unikátní recepty, nebo demaskovaných hochštaplerů v úzkých – mučírna, kobka, popraviště narýsované černí na posledním panelu reality. Ne že by se nenašli alchymisté, kteří si tu a tam přivydělali ne zrovna legálními metodami. Občas se vyskytl šibal, jindy si i vážený experimentátor a učenec přivydělal banálním sestavováním horoskopů nebo mírným trikem, či že by se některý z amatérských alchymistů nezruinoval marnou snahou kuchtit drahé kovy jako kořeněnou omáčku.

Alchymisté nebyli paušálně podvodníci, ale hledači poznání. Představovat si však, že v případě alchymie šlo o embryonální vývojovou fázi chemie nebo pouze o výrobu zlata, je přílišným zjednodušením. Alchymie stála na hranici mezi přírodními vědami, magií, mystikou a metafyzikou. Mísení různorodých prvků s přídavky pestrých ingrediencí, jak si alchymii běžně představujeme, vyžadovalo ještě další, duchovní rozměr s pořádnou dávkou okultní filozofie hermetismu, neoplatonismu a křesťanské kabaly.

V jejích počátcích najdeme už prehistorické zkušenosti s výkyvy v působení drog/bylin. Díky empirickým poznatkům věděly báby kořenářky a přírodní léčitelé, jak se liší účinky bylin podle místa, času a způsobu jejich sběru, stejně jako podle podmínek jejich aplikace. Cokoliv požijeme či vdechneme, zapůsobí odlišně podle výkyvů ve složení zásadních substancí i v závislosti na našem fyzickém a duševním stavu. Ať vaříme podle jednoho receptu, jídlo se bude lišit nejen podle osoby kuchaře, ale i u jednoho a téhož člověka. Ostatně, mohou tu působit ještě další faktory na bázi kvantové fyziky.

Magie, alchymie, astrologie patřily k intelektuální zábavě elit. Věnoval se jim Karel IV., arcibiskup Arnošt z Pardubic anebo zlatovlasá manželka Zikmunda Lucemburského, chytrá a vzdělaná Barbora Cellská. Občas s laboratorními výsledky trošku švindlovala, aby si vylepšila chronicky nedostatečný příjem. Zlé hlasy praví, že kvůli milencům. Inu, její císařský manžel v ohledech vzájemné manželské věrnosti zastával moderně libertinský přístup.

Alchymie se dostává i do literatury přelomu 14. a 15. století. Nalezneme zmínky v „Nové radě“ Smila Flašky z Pardubic i v „Tkadlečkovi: Hádce milence s neštěstím“. Někdy ji odsuzují, jindy berou vážně jako ušlechtilé umění a plnohodnotnou vědu. V každém případě v polovině 14. století byla známa a praktikována v Čechách, měla své zázemí na Pražské univerzitě (i když alchymie nebyla v té době předmětem výuky), vznikala zde původní alchymistická díla v českém jazyce s ryze českou terminologií.

Někteří badatelé dokonce posouvají zrod české alchymistické školy o více než celý věk dříve, přičemž odkazují na studium aristotelské přírodní filozofie, mystické prvky v dochovaných literárních pramenech, na čilou informační výměnu mezi Čechami (putování vzdělanců, přísun odborné literatury) a zahraničím i na existenci těžby drahých kovů (a kamenů) na našem území, což předpokládalo rozvoj metalurgie (od té bylo k alchymii blízko – a naopak).

Alchymisté si hráli s věčným životem a stvořením nejen neživé hmoty, ale také bytostí za pomoci kamene mudrců, s čímž souvisely v přípravné i ústřední fázi složité postupy.

Židé, kteří odpradávna měli sklon řešit úkoly na sofistikované intelektuální úrovni, našli jinou cestu. Přinesl ji prorok – a mág – Mojžíš spolu s deskami Desatera. Dostal od Boha klíč, návod k návodu, pomocí kterého se přeskupí jednotlivá písmena v knize Genesis, první knize Mojžíšově. Ten, kdo správně provede celou kryptickou operaci, získá nesmírnou moc, jíž vládne pouze Jahve: totiž schopnost přivést od nebytí k existenci předměty, zvířata, lidi – i umělé tvory…

Magie slov, jedna z nejstarších a nejmocnějších i v lidské kultuře, nabývá v mýtu o stvoření světa zvláštní, reálnou logiku. Dvaadvacet písmen, z nichž se skládá hebrejská abeceda, představuje dvacet dva zvuků, dvacet dva vibrací, s jejichž využitím Jahve vybudoval celé naše univerzum, vesmír, Zemi, život na ní a člověka, potažmo lidský rod. Z komplexu legend o tomto aktu stvoření a magické moci fonémů se zformovalo učení o kabale, tj. předávání.

Nauka putující po věky od úst k ústům pouze mezi zasvěcenými byla posléze zachycena písemně v Knize stvoření, Sefer Jecira. Ze středověku se dochovaly čtyři verze, obsahující pokyny, kterak proniknout do podstaty věcí, které se skládají právě z oněch dvaadvaceti vibrací – čili jak je rozložit a opět složit. O golemech ani ťuk, jde pouze o zasvěcení do základních principů. Legenda o golemovi se objevila v 19. století, podle převažujících zdrojů přišla od chasidů z Haliče – odpovídalo by to tím spíše, že chasidismus bývá pokládán za zpopularizovanou kabalu.

Vize golemů není židovským objevem: podobné umělé bytosti se vyskytují v egyptské tradici. Stavebním materiálem golemů však byla hlína, prsť. Celá záležitost vůbec sahá až do hlubin pravěku a objevuje se po celé zeměkouli; vždyť i Aboriginálci a Inuité mají kouzelný recept na výrobu čarovných figurek. Dnes bychom mohli hovořit o robotech, androidech, replikantech. A stejně, jako je pro umělou inteligenci nezbytná algoritmizace, nutnost podrobně a přesně udávat návod, identicky fázované, logicky posloupné a doslovné pokyny dostávaly umělé bytosti tvořené magií a/nebo božskou mocí.

Kouzelník či šaman vytvořil tělesnou schránku – ze dřeva, vosku, velmi často z hlíny (z níž podle četných mytologií ta či ona božská Bytost stvořila člověka anebo přímo první lidi), ale také z kosti, kovu, skla nebo tkaniny. Jindy k tomuto účelu použil rostlinu (a vznikly alrauny), zvíře – i lidskou mrtvolu (dnes tak populární zombie). Do tohoto objektu pak magicky přemístil ducha, démona, případně nadpřirozenou entitu. Frankensteinovo monstrum z pera Mary Shelleyové mělo prehistorické předchůdce…

Avšak golemové, bytosti zrozené z původně neživé hmoty, v níž „nepřekážela“ rezidua hostitelova vnímání – přechozí formy života, měli větší cenu. V Egyptě jimi byly vešebty – „ti, kteří odpovídají“ – sošky služebníků, které se měly v záhrobí starat o svého pána. „Pane, zde jsem, co mám vykonat?“ – trochu to připomíná čerty a ďasíky, které si přivolávali různí učenci magii praktikující. „Pidluke, padluke!“ ironizuje staročeská „Komedyje o doktoru Faustovi“ ovládání služebného pekelníka.

Pasivní vešebty trumfly terafim, známé z bible, používané až do novověku: někdy ochranné sošky podobné slovanským dědům či dědkům, jindy mocné prostředky věštby a jasnovidectví. Zasvěcenci je hotovili z hlíny, občas z ušlechtilých kovů. Mívaly stylizovanou podobu lidské bytosti, leckdy však pouze její hlavy v různém stupni realistického zobrazení. Používaly se i lebky zabitého člověka – ideálně dítěte, které bylo násilně připraveno o život za účelem zhotovení mocného terafim, čerstvého a v prvotřídní kvalitě.

Tu a tam se jednalo o zvířecí figury, jindy o plošné artefakty; obojí na rozdíl od „humanoidních“ terafim nehovořili, ale sdělovali svá proroctví a výstrahy názornými signály. Fungovaly na magickém principu, nezřídka s pomocí temných démonů, nebo do nich mohl uložit část svého vědomí zřec, prorok, hadač. Ochraňovaly toho, který se s nimi podělil o své já, svého tvůrce, stejně tak třeba majitele, který je získal, i vládce, pro něhož byly zhotoveny. V antice i v descartovské periodě nadšení pro mechaniku a techniku vůbec se zrodily mechanické loutky, automata, animatronické modely.

Androidé představovali vyšší kategorii: dokázali hovořit a vykonávat složité činnosti, vyžadující samostatnou inteligenci. Možná mezi ně patřil i záhadný Turek hrající šachy, zázrak z rukou vynálezce barona Wolfganga von Kempelena, který inspiroval Julese Vernea k několika příběhům. Obsahoval kondenzátor mentální energie; vibrace, které provázely intelektuální aktivitu a duševní hnutí, byly přenášeny svrchovaně citlivým systémem strojků na membránu. Ta pak generovala zvuky, jež se skládaly ve zřetelná slova a celkový logický, smysluplný projev.

Trochu z jiného soudku pochází celý dnes populární fenomén zombií, který jen z části spadá do sféry nekromancie a výroby služebníků či věštebných nástrojů. Celá záležitost je kulturně velice stará, vyrůstá ze strachu z mrtvých a ambivalence jejich kontaktů se živými. Znovu se napříč prostorem a časem potkáváme s identickými magickými prvky a postupy. Jestliže v evropském šestnáctém století oživovali zavražděné dítě, aby věštilo, Inuité z dětských mrtvolek připravovali tupilaky, zlověstné zabijáky.

Pokud nebylo po ruce nebo nehodilo se neživé děcko, sestavil se tupilak frankensteinovskou metodou: z nejrůznějších kostí, čím méně kompatibilních, tím lépe, protože tento druh tupilaka musel i děsit příšerným vzhledem. Prsť protkaná kořínky slouží k vytvarování svaloviny, staré kožešinové prostěradlo poslouží za pokožku. Když nestvůrná bytost nabývá vědomí, hlasitě pláče – jako mandragora vytahovaná ze země.

Pak volá: „Co mám vykonat?“ (všechny ty umělé nebo nadpřirozené bytosti povolané ke službě čaroději – mágovi, šamanovi, divotvůrci – se nepředstaví, nekonverzují, pouze deklarují svoji ochotu plnit příkazy). Pracovní náplň tupilaků je jednoznačná a monotematická: zabít určenou osobu. K tomu dokáže projít vodou, zemí i skalisky, vydává strašlivý ryk; už jeho zjev dokáže oběť zahubit (vyskočí jí oči z důlků). Je hladový, krmí se jen svou obětí. Pokud však čarodějem designovaná osoba, tupilakova potenciální kořist, vládne větší čarovnou mocí než osnovatel vraždy, tupilak se vrátí a povečeří svého tvůrce.

Za zmínku stojí, že ať se jednalo o jakoukoliv komunitu na naší planetě, vše, co překračovalo dané zvyklosti nebo je obcházelo, vše, co bylo cítit porušenou zápovědí, nekalotou, proviněním, mohlo být (logicky) zneužito temnými silami. Pokud vycházíme z tohoto ideového systému, pak i nalezneme snadnou odpověď na záhadu golemovy podoby. Pražský golem Josele rabiho Löwa musel vycházet mezi „obyčejné“ lidi, žít vedle nich – a nebýt nápadný.

Na jinakost byli za starých časů pořádně citliví! Odlišnost znamenala negaci, negace přivolávala zlo, ztotožňovala se s ním… Josele i jiní golemové, o nichž vypráví židovská folklórní tradice, byli zajisté obdařeni lidským vzhledem, jak implikuje samotný proces jejich vytváření podle Božího vzoru. Byli replikanti, sourozenci Čapkových Rossumových univerzálních robotů a umělých bytostí z „Blade Runnera“.

Okna do jiného času, do neznámého prostoru

„Mistr Dee byl nejctižádostivějším ze všech žijících lidí, nesmírně toužil po slávě a uznání.“

— William Lilly, astronom ze 17. století

Postava doktora Johna Deeho, uznávaného vědce, filozofa, odhodlaného experimentátora, hermetika, znalce politických her, jenž ovládal špionážní triky, odráží dilemata neklidného sklonku renesance. „John Dee byl… směs matematického a kouzelnického, vědeckého a entuziastického, pletichářského a šejdířského člověka.“ (J. L. Heilbron: „Deeova role ve vědecké revoluci“) Byl synem své doby, řekněme zkrátka a bez odsudků, které nezasluhuje. Jiní nevykonali zdaleka tolik, zato intrikovali mnohem hůř, a historie jim odpustila. Z otcovy strany byl původem Velšan, jehož rodokmen vedl až k dávným králům, kteří patřili také k předkům Tudorovců. A velšskými legendami o jejich plavbách do západního Nového světa Dee zcela vážně zdůvodnil Alžbětin nárok na americká území.

S nasazením obrovského úsilí, odříkání a píle si získal věhlas jako skvělý matematik – vůdčí duch anglické matematické školy, autor převratného úvodu k Euklidově „Geometrii“, fyzik zabývající se optikou, mimořádně schopný geometr, geograf a kartograf, navigátor, astronom, astrolog, alchymista, kryptograf. Jako student sestrojil jednoho z prvních robotů na světě: dřevěného létajícího brouka. Vynalezl teleskop a zrcadlo, které umožnovalo během noci dělostřelecký útok: velmi moderní představa! Zkonstruoval optické signalizační zařízení, které v Praze výhodně udal Rudolfovi II. Na základě Deeových pokusů sestavil Nizozemec Cornelius van Drebbel funkční prototypy ponorných člunů pro krále Jakuba I.

Dee se řadil k průkopníkům Koperníkovy teorie o sluneční soustavě. Navrhl královně důmyslnou úpravu „dobíhajícího“ juliánského kalendáře; ke škodě Anglie byla odmítnuta. Založil a vedl ve svém sídle v Mortlake (na břehu Temže poblíž tehdejšího Londýna) vědecký institut. Ústavu s alchymistickou laboratoří, špičkovými přístroji a obrovskou knihovnou nebylo v Anglii a možná ani v Evropě rovno. Dee s odborným rozhledem shromáždil na čtyři a půl tisíce svazků, které podle jeho záměrů mělo utvořit základ anglické národní knihovny. Univerzitní knihovna v Cambridge jich tehdy vlastnila desetkrát méně.

Řada klenotů v Deeově sbírce pocházela ze zrušených klášterů, odkud je výhodně a ne zcela legálně zachránil…, jinak by byly ztraceny nebo přímo zničeny. Dee uchovával letité magické manuskripty, jež protestanté považovali za bezcenné, ne-li zavrženíhodné, grimoáry – mezi nimi proslulé „Šalamounovy Klíčky“, esoterické spisy význačných okultistů. Heinrich Cornelius Agrippa von Nettesheim – teozof a lékař, který se stal předobrazem Fausta; učený benediktýn Johannes von Trittenheim, zvaný Trithemius; excentrický zakladatel moderního lékařství, alchymista, astrolog a botanik Aureolus Theophrastus von Hohenheim, řečený Paracelsus – krom jiného vynálezce dodnes užívaného Opodeldoku čili kafrové masti. Kumulace přídomků „von… heim“ působí komicky, ale marná sláva, střední Evropa tehdy v experimentálních naukách excelovala.

V opozici se střetaly Deeův oslnivý, zvídavý intelekt a sebestředné, poněkud ješitné ego, charakteristické pro vysoce vzdělané muže s velkým vlivem a setrvalým pocitem nedocenění – navzdory časté podpoře, kterou Deeovi poskytovali mocní politici. V pouhých dvaceti čtyřech letech byl zásluhou své obdivuhodné vzdělanosti jmenován rektorem s velice lukrativním příjmem. Začal pracovat pro mladičkého krále Edwarda VI., Alžbětina nevlastního bratra, jako dvorní astrolog a odborník na oblast vědy. Tvrdil, že o několik let dříve, ještě za jeho studií v Evropě, ho navštívili hosté z Čech (nezmínil se však, o koho se jednalo) „s podivným a vzácným názorem, zakotveným v jejich představách o mé dovednosti“. Kdo ví, zda setkání také padlo na misku vah o pětatřicet let později, když se John Dee rozhodoval pro pobyt v naší zemi.

Stal se astrologickým poradcem a důvěrníkem Alžběty Tudorovny v době, kdy byla pronásledována i vězněna nevlastní sestrou, panující katoličkou Marií, řečenou Krvavá pro své fanatické zásahy proti vyznavačům anglikánské církve. (Alžbětina vláda ovšem svou předchůdkyni v počtu popravených a perzekvovaných oponentů výrazně trumfla.) Dee sám se tehdy dostal do žaláře pro podezření z čarodějnictví – údajně se pokusil černou magií zavraždit královnu Marii. Unikl jen o vlas, neboť se pragmaticky rozhodl pro přechodnou, formální spolupráci s vyšetřovatelem. Obvinění, že je arcikouzelníkem, pak Deeovi pro změnu předhazovali rigorózní protestanti.

Přiblížil se ke královně Alžbětě I. do té míry, že byl označován jako Merlin, v narážce na artušovskou tradici a své schopnosti veleučeného magika. Dbal o její zdraví a radil jí v otázkách osobního života. Léčil „dobré královně Bess“ bolesti zubů; své paní odhalil tišící účinky marihuany. Hledal pro Alžbětu nejvhodnější datum korunovace. Vyráběl s ní v laboratoři kámen mudrců –, protože i královna se věnovala alchymistickému hobby. Zasáhl, když byla nalezena magická vúdú loutka probodaná jehlami, která zpodobňovala panovnici. Konzultoval s Panenskou královnou sňatkovou politiku, kterou vedla, ač se nikdy neprovdala (to se nevylučuje, naopak).

Dee aktivně vstupoval do záležitostí zahraničních vztahů a ekonomiky. Připravoval námořní mapy a navigační systémy, chystal vizionářské projekty na dobytí nových území pro Británii. Promýšlel severovýchodní námořní trasu do Číny. Přispěl k plánům na pirátskou výpravu do Ruska, při níž měl říční výsadek uloupit poklad Ivana Hrozného, ukrytý a střežený v klášteře na severu. Podílel se na uzavření spojeneckých hospodářských dohod mezi Anglií a carskou říší, na obchodních aktivitách Moskevské společnosti, která sloužila anglickému pronikání do Ruska a střední Asie.

Stál u zrodu prvních výprav za podmaněním Nového Světa; scházelo málo, aby pro sebe získal trvalou moc nad většinou Kanady. Působil jako metalurgický expert na průzkum nalezišť a těžbu kovů, sám požádal o těžební privilegium. Snažil se získat licenci na hledání pokladů, zakládal si na tom, že nikdo v jeho době toto umění neovládá lépe. Ještě krátce před svou smrtí inicioval pátrací akci za ukrytým bohatstvím. Deeovy podnikatelské aktivity v sobě tají víc než zápas o zisk: je to hlad po nových vědomostech. Toužil po nejhlubším poznání. Koho by nelákalo? Věda 16. století je nemohla poskytnout.

Po pravdě, ani dnešní výzkum a teorie, které z něho vycházejí, nedokáží nabídnout veškeré odpovědi, které by uspokojily mysl překypující otázkami. Čím více známe a jsme schopni pochopit, tím dál sahá oceán nepoznaného a vyzývá nás – tak jako kdysi doktora Deeho. Co nepřinesly výpočty a laboratoř, měly zprostředkovat nadpřirozené síly. V těch dobách nebyly o nic méně skutečné, než jsou pro dnešního člověka třeba procesy probíhající v CERNu. Mystika a okultismus nepředstavovaly okliku mimo realitu, ale další z cest, jimiž lze dosáhnout nejčistší a nejdokonalejší gnose, pochopení vesmíru a Boha. Informace o kameni mudrců do tohoto rámce příslušely.

„Dee věřil v přírodní vědy jako dokonalý nástroj poznání, to však selhalo a učenec se upjal k vizi archemastrie ve smyslu okultní ‚teorie všeho‘, univerzální nauky. Ale i tato genezí lidská věda selhala: tragédie rozumu, jak ji prožívá ‚Doktor Faustus‘ v dramatu Shakespearova kolegy Christophera Marlowa. Východisko nalézá John Dee v andělské magii, syntéze vypjaté křesťanské víry a neutuchající touhy obsáhnout vědění vesmíru.“ (Robert Cowley: „Five Essays on Elizabethan Science“)

John Dee se tedy odvážil na pole spiritismu, zvědné magie, magie zrcadel… a dosažení kontaktu s génii (duchovními entitami) neboli andělskými bytostmi. Pro Deeovy předchůdce a vzory, Argippu a Paracelsa, znamenala andělská magie nejvyšší stupeň okultního umění. Což andělé nebyli Božími posly, Božím „blízkým setkáním třetího druhu“? Korunou Deeova úsilí, ovocem vědění, které touto zázračnou cestou získá, měla být nová Bible, jíž by obdaroval lidstvo. V jeho experimentech se nedílně pojila tehdejší věda, víra v křesťanství a v magii. Symbióza kouzel a náboženství má prastarou tradici! Židovská zaklínadla v časech judských králů vyzývala Hospodina, apokryfní evangelia dodávala Kristovým zázrakům nádech magie, v nejstarších lidových legendách z časů antiky zdatně soupeřil svatý Petr v čarování s pohanskými mágy.

Doktora Dee při spiritistické seanci (označoval je jako „akce“) v pozdní listopadový den roku 1581 navštívil anděl jménem Uriel v podobě malého dítěte s plamenným mečem v ruce. Gustav Meyrink tento motiv použil ve svém už zmíněném mystickém románu „Anděl západního okna“, ve kterém zčásti zachycuje Deeův život a symbolicky využívá místo, kde se zářící Uriel zjevil – levitoval ve výši u západního okna alchymistovy studovny. Anděl-dítě věnoval Deemu magickou „kouli“ z antracitu, který se běžně používal k výrobě čarovných zrcadel. Hlazená konvexní čočka byla z okultního hlediska krystalem a fungovala tak.

Někteří badatelé upozorňují na souvztažnost mezi krystalovou magií a Deeovým vědeckým zájmem o principy optiky, na propojení metafyzické optiky a lidové praxe jasnozření s pomocí křišťálové koule. Taková koule, případně oblá leštěná plocha z ušlechtilejšího nerostu, nešla pořídit natolik levně, aby byla dostupná pro každého vesnického hadače či moudrou bábu. Za náhražku posloužila skleněná nádobka s vodou a svíce, případně jedno či druhé samostatně, nebo i hladina ve studni či tůňka – jak najdeme třeba v Erbenově štědrovečerní baladě. Věhlasnému a oceňovanému věštci Michelu de Nostredame, zvanému Nostradamus, postačila k jeho mystickým vizím voda v poháru.

S pomocí uhelného shew-stone, „zřecího kamene“, lapisu manifestationis mistr Dee provozoval krystalomancii – totiž, snažil se o to, ale nebyl dost senzitivní médium. Stojí za zmínku, že artefakt získal sběratel kuriozit a starožitností Horace Walpole, autor prvního gotického románu „Otrantský zámek“; pak zřecí kámen přešel do majetku Kateřiny Veliké. Podle jedněch zdrojů zmizel během občanské války, podle jiných dosud spočívá v obrovských depozitářích Ermitáže. Bývá zaměňován s obsidiánovým aztéckým zrcadlem, které Dee už dříve používal; nyní je vystaveno v Britském muzeu. Jenže… existuje věrohodná informace, která jako shew-stone, andělem darovaný, popisuje nevelký krystal z kouřového křemene v kulovitém tvaru (rovněž ve sbírkách Britského muzea). A naposledy, za Deeho zřecí kámen je vydáván veliký, hladce broušený čočkovec křišťálu, zasazený do bohatě zdobeného přívěsku. Vyberte si…

Dee umístil antracitovou „kouli“ (nebo křemen?) na mensu foederis, „Svatý stůl“ neboli „Stůl úmluv“, který byl užíván pro „mechanickou divinaci“ – předvídání budoucnosti. Zachoval se jeho obraz, na němž čtvercovou desku lemuje 23 polí s magickými „charaktery“, doplněnými astronomickými znaky a hebrejskými písmeny; snad šlo současně o šifrovací zařízení. Patřívalo k němu pouzdro z bílého lněného plátna, které chránilo „krystal“, přehoz s rudě vyšitými kříži a voskovice ve svícnu. Vše bylo ukryto před nepovolanými zvědavci ve zvláštní místnosti, připomínající kapli. Však také mistr Dee zahajoval své „akce“ upřímnou modlitbou k Bohu; jeho víra v magii byla prodchnuta hlubokým křesťanským cítěním oddaného protestanta.

Třeboňská čtyřka

„Při nekromantickém umění se pak titíž Flaga, to jest duchové, musejí jeho silou učinit poslušnými a viditelnými prostřednictvím zrcadla, zvětšovacích skel, uhlí… Tak je tedy možné Flaga přinutit, aby se zjevili v zrcadlech či v uhlí.“

— Philippus Aureolus Theophrastus Bombastus von Hohenheim, řečený Paracelsus

Kontakty s entitami vyššího řádu vedly k dalšímu nadčasovému magicko-mystickému kroku, třebaže stál experimentátory značné odhodlání. V květnu roku 1587 pobývali na Třeboni, pod mocnou ochranou Viléma II. z Rožmberka. Kelley měl při jedné seanci s duchy vizi bílého sloupu: obepínal čtyři těla s hlavami, které zdobily křišťálové koruny. Patřily Deeovi, Kelleymu a jejich manželkám Jane a Joan (Joanně). Komentář asistujícího nadpřirozeného zjevení, dívenky jménem Madini (na Deeho působila natolik, že podle ní pojmenoval dceru), nabádal oba mágy k permanentní soukromé swingers party. Vyzval je, ať obcují navzájem se svými ženami duchovně i tělesně.

Dee napřed pochyboval – vždyť by porušil Boží přikázání! Jeho mladá žena se žalostně rozplakala. Kelley, stále v transu, však tvrdil, že jde o Boží příkaz, a že by naopak bylo hříchem neuposlechnout. A dal to svému kolegovi písemně. Bůh je vyvolil, tedy jim je vše dovoleno a předem odpuštěno ve vysoce moderním duchu: „Pohlavní orgány nejsou o nic pohoršlivější než tváře lidí.“ Následovalo vypracování několika dlouhých závazných prohlášení, která všichni zúčastnění signovali, a v nichž bylo zdůrazněno, že:

– Nechají mezi sebou vládnout křesťanskou lásku k bližnímu, manželský slib a svobodu,

– pokud kontroverzní pokyn ke sdílení manželek odsouhlasí archanděl Rafael (kterého Dee od počátku pilně vyvolával) a Ježíš Kristus, budou s potěšením své společenství udržovat a rozvíjet,

– přísně dodrží utajení.

Dee, smířený s vývojem událostí, jejich kombinovaný vztah nazval marital cross-matching (manželská křížová dohoda). Na první pohled to vypadá, že šlo jenom o fígl chlípného Kelleyho – ten však později smlouvu o skupinovém manželství roztrhal. Také stojí za zmínku, že trvalo docela dlouho, než se naplnil styk mezi Deem a čtyřiadvacetiletou Joan Kellyovou, snad kvůli odporu z její strany; a že mezi oběma dámami panovalo nevraživé napětí – i bez erotické čtverylky. Příští léto alchymisté s výměnou žen přestali, podle všeho z Kelleyho popudu. V opozici k legendám si Edward na sexuální radovánky příliš nepotrpěl.

Dříve ovšem Jane Deeová přivedla na svět syna, jehož legální otec John pyšně nazval „Darem Božím Třeboňským“ Theodorem Trebonianem, a pro nadpřirozený zásah provázející jeho početí v něj kladl veliké naděje (chlapec zemřel v pubertě). Předpokládá se, že s vysokou pravděpodobností byl Theodorovým biologickým zploditelem Kelley. Existuje dohad, že za sdílením partnerek se skrývala Edwardova touha mít potomka, neboť Joan, Kelleyova manželka, byla k jeho zármutku neplodná. Anebo naopak – co jestli za Theodorka zodpovídal přece jen Dee a Kelleyho sémě bylo jalové?

Joan, rozená Cooperová (Cowperová), totiž měla dvě děti z předchozího manželství s urozeným „clerkem“ Johnem Westonem, kterého (snad) pojala za chotě v roce 1579 poblíž Oxfordu. Poté, co v těsném sledu přišli na svět John Francis a na podzim roku 1582 Elizabeth Jane – pozdější česká básnířka, Weston zemřel v květnu roku 1583. Snad ještě koncem roku 1583 se v Anglii Joan Westonová provdala za Edwarda Kelleyho. Podle jiných pramenů se s ní Kelley oženil až v Praze o tři roky později. Za svědky na svatbě mu šli dva vysocí dvorní úředníci, pověření… špehováním Angličanů, podezřelých z vyzvědačství.

Prý si Kelley vzal Joan kvůli majetku. To sotva, svatbou se jeho finanční situace nevylepšila, Joan bylo pouhých 19 let a pocházela z prostých poměrů. Podle další verze mu sňatek přikázali andělé proti jeho vůli. V každém případě se k nevlastním dětem choval jako pečlivý a milující otec; zřejmě je záhy adoptoval. Záhad kolem Kelleyho ženy se najde povícero. Genealogické pátrání v Oxfordském hrabství naznačuje, že to s Westonem není tak úplně jisté a že Joaniny děti mohly být nemanželské. Nebo ještě rafinovaněji: otcem dítek povitých mimo svazek manželský byl přece jen Eduard, který potom před oltářem čestně napravil prekérní situaci!

Traduje se, že ještě dřív, než se potkala s Kelleym, měla Joan pověst čarodějnice – jenže Dee se o tom v denících nezmiňuje. Také v jeho dochovaných zápiscích nenalezneme informaci, že by svazek mezi Joan a Edwardem přinesl potomstvo, i když literaturou obíhá nedoložená a velmi kusá zmínka o jejich synu Janu Adamovi, narozeném v Praze – nejspíš nepravdivá. Zrovna tak bude omylem tvrzení, že v osobě paní Westonové šlo o zámožnou ovdovělou Angličanku, která se usadila v Mostu. Dnes možná, tehdy by to byla rarita, dáma s výjimečně pestrými životními peripetiemi. Vzala si snad v zámoří tuzemce a přijela s ním do Čech? V tom případě je Westonová její dívčí jméno.

Následovala do české kotliny svého anglického chotě? Imigranti z Albionu tu byli vzácní. Nezachovala by se v tom případě společenská glosa? Legenda praví, že mezi ní a Kelleym propukla vášnivá láska na prvý pohled, za pouhý měsíc byli oddáni a paní Westonová-Kelleyová prodala dům i statky v Mostě (proč by to proboha dělala?), aby následovala svého chotě do Prahy (to mohla i tak). Že by se jednalo o Češku? Thomas, mladší Edwardův bratr, se u nás výhodně oženil. A Kelleyho manželka psala početné supliky císaři Rudolfovi velmi slušnou češtinou! Zasáhly do Kelleyho života dvě různé ženy, jak uvažují někteří badatelé?

Jedna, Joan rozená Cooperová, se objevuje od roku 1583 v „Deníku“. Absolvovala sňatek v Anglii – a pak zemřela. S druhou, Johanou neznámého příjmení, by Kelley vstoupil do manželství v Čechách… Tomu neodpovídají úzké rodinné vazby mezi Kelleyho nevlastními dětmi a jeho chotí z času českého pobytu. Legenda o bohaté vdově vznikla ze snahy paní Joany poté, co byl její manžel uvězněn a jeho jmění konfiskováno, zachránit něco ze zabaveného majetku tvrzením, že byl pořízen z jejího věna – které ve skutečnosti neexistovalo.

Nemohla pocházet z Čech. Po Kelleyho smrti si Joan v jedné suplice císařským úřadům stěžuje, že ji kdosi ošidil o dům, protože (tehdy?) nerozuměla dobře česky. Paní Kelleyová opravdu vlastnila nevelké zboží u Mostu – ale jednalo se o Joaninu švagrovou Ludmilu z Písnice, s níž se oženil Thomas! Je to jasné, žádná zdejší bohatá vdova s domy, ať už z Mostu, nebo z Prahy, k níž by osiřelý Kelley vzplál prudkou náklonností anebo záluskem na její jmění, neexistovala.

Znovu háček: Dee v Deníku z roku 1588 zaznamenává, že Kelleyho manželka odcestovala do Anglie! Mohla mít své důvody, třeba rodinné, a následně se vrátit do Čech. Není vyloučeno, že Dee zanesl mylný údaj, přihodilo se mu to z neznámých příčin vícekrát. Jenže v tom létě se schylovalo k přelomové bitvě anglicko-španělské války na vlnách Průlivu. Co když Joan vezla důležitou depeši pro výzvědnou službu? Manželky obou alchymistů musely alespoň tušit, jakou misi plní jejich partneři. Při tajném poslání bývá žena méně nápadná než muž, a Jane se nedávno narodil Theodor. Krom toho se zdá, že Joan byla z dam ta bystřejší či průraznější.

Dobrá; co tedy třeboňská „čtyřka“? Pokud se oprostíme od předpojatosti, vysvitne, že se Dee a Kelley pokoušeli praktikovat sexuální magii. Mystický význam výměny životní energie mezi partnery a mocný vliv sexu na duchovní sílu patří k nejstarším kulturním axiomům. Sexuální magie je součástí indické tantry, kultu „ohnivého hada“, některých taoistických kultů a východních esoterních nauk. Tvořila jádro mnoha mystérií starověku a na ně navazujících gnostických hnutí. I v rituálech přírodních národů, které magicky povzbuzují plodnost, je obsažen další, duchovní rozměr; stejně tomu bylo v prehistorii.

Rub téže mince znamená negaci sexu, zdrženlivost jako zdroj maximální koncentrace duševních a tělesných sil. Ale to nebyl případ obou alchymistů… ani jejich mecenášů, rusovlasé Alžběty I., obdivovateli a milenci zvané Gloriana, natož habsburského císaře, který si vychutnával radosti života. V královnině případě se jednalo o složitější záležitost. Odhlédnuto od „sňatkové“ diplomacie ve prospěch Anglie, Alžbětě nebyla erotika cizí. Zřejmě však trpěla vaginismem, reflexní křečí poševního svalstva, nebo jí obtíže působila extrémně ztluštělá panenská blána. Její současník, dramatik Ben Jonson nediskrétně prohlásil, že tento handicap činí královnu „neschopnou přijmouti muže, ač ke své potěše ozkoušela nejednoho“.

„Západ je zelenou říší mrtvé minulosti“

„Tajemství přírody měla v 16. století magický ráz, hrůzy kouzel a nepředvídaných, ale neúprosných následků, květy tvořivosti, kde suchá hmota vře na plamenech duší mrtvých, andělských i zlých. – Nyní je věda podlidská a nevysvětluje nic z toho, co popisuje.“

— Úvaha překladatele science-fiction Vladimíra Svobody

Problém nevalných pokroků doktora Deeho při evokacích (tj. vyvolávání) „vyšších inteligencí“ vyřešil příchod Edwarda Kelleyho. Bylo mu šestadvacet let, přinesl si znalosti o magii a alchymii, zřejmě i pár cenných grimoárů, výmluvnost a jisté charisma. Osvědčil se jako vynikající médium. Nepůsobilo mu potíže dostat se snadno do transu – těžko dnes odhadneme, zda na tom měly zásluhu drogy, opilectví (jenže alkohol povzbuzuje imaginaci pouze do určitého stupně promile), Kelleyho paranormální vlohy anebo neuropsychické postižení, následek profese lékárníka pracujícího s jedy. Ale schizofrenie, z níž ho někteří jeho kritici osočují, nepřipadá v úvahu.

Protokoly ze společných „akcí“, které Dee pečlivě pořizoval, se příliš neliší od záznamů z moderních spiritistických sezení nebo psychotronických experimentů. Přesto z nich neodhalíme, jestli vskutku došlo k plnohodnotné spektrální manifestaci, bráno parametry okultismu. V dnešním, technologiemi a racionalitou prošpikovaném světě se také občas přihodí, že se náhodní pozorovatelé údajně setkají s nezařaditelnou entitou, „duchem“…, ať už je takový zážitek způsoben čímkoliv. Za zmínku stojí, že Kelleyho rukopis byl za běžných okolností úhledný, dokládal silnou, integrovanou osobnost (výbuchy emocí nejsou v protikladu). Nicméně jeho záznamy, v nichž zachycuje henochiánský jazyk, prozrazují chvat a psychické vytržení.

Věří se, že Kelley byl v kontaktu s anděly; ďábly; mimozemšťany. Namítá se, že ve změněném stavu vědomí blouznil, ale tak šílené zase výsledky seancí v Mortlake nejsou. Fabuluje se, že se mu podařilo proniknout do paralelního vesmíru; do „třetí dimenze“; za hranice mimosmyslového vnímání; do astrálu; do morfické sféry čili informačního pole (eventualita možná nejméně absurdní). Psychotronik objasní, že se jednalo o případ biotelegnose, jasnozření, „distančního poznávání objektivní skutečnosti vázané na vědomí (nevědomí), ke kterému se nedospívá na základě známých schopností smyslů, ani racionální úvahou“. Nabyté informace subjekt (médium) sdělí přímo nebo symbolicky, jak se většinou dělo u Deeho akcí.

Samozřejmě se naskýtá prosté, logické vysvětlení: Kelley to na doktora Deeho hrál. Vědci a umělci nejčastěji nazírají na Deeho jako na senilního nesoudného cvoka, na Kelleyho jako na amorálního manipulátora a šejdíře. Duchové, kteří byli při pokusech odchyceni, občas plácali plytkosti, vymlouvali se a mýlili v odpovědích. I když je pravda, že některé Deeovy otázky působily ošemetně, zejména pokud se týkaly dávné historie, politiky nebo dvorských malicherností („Vyléčí si kníže Łaski svoji podagru? Stane se polským králem?“). Kdyby se jednalo o střízlivý klam, pak by Kelleyho fantazie a pohotovost přesahovala myslitelné hranice.

Na druhou stranu, Dee používal i jiná média, včetně svého prvorozeného synka Arthura. Sám Kelley se duchů a andělů naléhavě vyptával na tajemství výroby zlata; v transu začal aktivně ovládat kromě latiny, kterou dokonale znal a psal jí, také řečtinu, z níž jinak užíval základy; a především, seance se mu rychle zajídaly. Byl to Dee, komu na nich záleželo, zatímco Kelley od otravných andělských rozprav utíkal na dlouhé hodiny ke svému milovanému rybaření, nebo vůbec vyhrožoval, že odejde z Deeových služeb, vlastně spíš spolupráce s ním.

Část andělských poselství byla natolik komplikovaná a náročně inscenovaná, že přesahuje rozměry obyčejného „duchařského“ klamu…, dodneška představuje záhadu. Věštění za pomoci zrcadla (předmětu, který ho svými fyzikálními vlastnostmi představuje nebo zastupuje) je podle některých expertů de facto protopsychoanalýzou, při níž dochází k přenosu obsahu jasnovidcova podvědomí do jeho vědomí, přičemž značnou roli hraje jeho vnímavost k telepatii a psychoenergetickým formám vnímání.

Sporné je, zda materializované duchy anebo anděly viděl pouze Kelley, který Deeho následně zmanipuloval či zhypnotizoval. Nebo naopak: zda se na nemalé části vizualizací aktivně podílel také John Dee, který naopak mohl podvědomě své představy telepaticky projektovat labilnímu, hypersenzitivnímu – a senzibilnímu – Kelleymu.

Ovšem pak se zarazíme nad skutečností (pikantní z dnešního hlediska, dbajícího na genderovou korektnost), že Dee váhal uvěřit zjevením v jediném případě: když se prezentoval ženský anděl Galvah. Doktor se totiž odvolával autority opata Trithemia, uznávaného odborníka přes angelologii, čarodějnictví a bílou magii, který prohlašoval, že dobří andělé vystupují výhradně v mužské podobě. Zdá se, že na aranžmá duchařsko-andělských akcí působilo více faktorů…

Ze spiritistických seancí se dochovaly důkladné, pozoruhodné protokoly. Porůznu je obsahují „Deníky“, trpělivě každodenně pořizované zápisky doktora Deeho. Učenec z Mortlake v nich zachytil i své rozhovory Kelleym: většinou se týkaly správného výkladu věšteb či některé z prezentací. Obsažné shrnutí a podrobný popis andělské komunikace přináší „True and Faithful Relation“ – Kelleyho kniha, na níž spolupracoval s Johnem Deem.

Některé z debat s různými andělskými zjeveními zahrnovaly až groteskní tlachy, které připadají racionálnímu našinci ještě absurdnější než v rozevlátém 16. století. Vesměs výrazně surrealistické vize předváděly třeba veliké ptáky spojené křídly, kteří hráli kopanou s vrásčitou hlavou starce. Když se jim povedlo prorazit mu lebku, místo mozku vypadla čtyřbarevná koule velikosti kriketového míčku, červená, bílá, zelená, černá…

Docházelo ke spontánním, občas agresivním projevům nadpřirozených sil, které produkovala transcendentnem nabitá atmosféra kolem obou protagonistů. Přihodilo se například, že spirituální bytosti v podobě hrubých, rozšklebených chlapisek ošklivě pokousaly Kelleyho. Dee je musel zbít holí (do vysokého stáří si udržel fyzičku i výbojnost) a zahnat jménem Ježíše.

Ale mnohé by stálo za hlubší rozbor, ať už z hlediska hlubinné analýzy lidské psychiky, nebo pro jistý praktický přínos, který byl ostatně dílčím záměrem Deeho projektu. Z Kelleyho vidění a následného vyjádření archanděla Uriela (že by Edwarova dvojrole?) Dee správně prognózoval útok španělské Armady a popravu Marie Stuartovny. Kritici namítají, že proroctví se logickou úvahou dalo vyčíst i z reálného stavu politických věcí…

Formule zaříkání sestavovali Dee a Kelley zpočátku sami; dbali přitom křesťanské teologie – a právnické terminologie, v čemž se projevily Kelleyho juristické znalosti a praxe notáře. Ačkoliv Dee žádal anděly o radu ve věci správné invokace, nemohli v tom pomoci. Jak objasnili, jsou pouze nástroje Boží. Postrádají schopnost tvořit, nemají duši, a té lidské nerozumí (nepřipomíná to roboty?). Vyvolávání je záležitostí svobodné vůle člověka, extatické inspirace podnícené jeho duchovním ohněm.

Zato však andělé sdělili oběma experimentátorům, že byli vyvoleni, aby přijali poznání, které od časů starozákonního proroka Henocha (Enocha) lidstvo pozbylo. Mýty tvrdí, že Henoch (hebrejsky Chánoch, což znamená Zasvěcený), nejmoudřejší člověk v lidských dějinách, stvořil písmo, matematiku, astrologii. Někdy ho ztotožňují s Hermem Trismegistem (Thovtem), jehož přínos lidské kultuře je obdobný. Podle tajných nauk je spojován s bohem mlčení Harpokratem, který v tomto pojetí neznamená pouze dětský aspekt Hóra, ale představuje skryté poznání se všemi jeho temnými nebezpečími.

Postavu Henocha samotného obestírají záhady, protože udržoval blízké kontakty s Hospodinem („chodil s Bohem“), dostalo se mu nadpřirozených zjevení. Nezemřel, nýbrž byl anděly odnesen přímo na nebesa. Podle jednoho výkladu Bůh přenesl proroka z důvodu zajištění jeho bezpečnosti… Tradice mu připisuje mimořádně významnou esoterní knihu, známou pod jeho jménem jako tzv. „Etiopský (H)Enoch“. Starozákonní apokryf se skládá z pěti spisů původně zaznamenaných v aramejštině.

Je pokládán za primární zdroj kabaly; inspiroval snad všechny náboženské teorie a systémy; odezvu Henochova učení nacházíme v Tarotu. „Henochova kniha“ se zabývá kosmologií, astronomií a eschatologickými otázkami. Zvěstuje apokalyptické vize o konci světa i jeho vzkříšení. Hovoří o Synu člověka, Božím ohni, pádu andělů a jejich jménech, o vzniku pokolení obrů a zrození démonů, o podstatě světa, dobra i zla. Zmiňuje, že andělé lidstvo naučili magii…

Zajímavé ovšem je, že tuto knihu v Evropě 16. století neznali, existovala tu pouze její kratší, tzv. „Staroslověnská“ verze. Henochův příběh byl však literárně adaptován. Zmínka o křišťálové kouli jako nástroji předávání vědomostí, kterou vyprávění obsahuje, Deeho inspirovala k jeho „duchařským akcím“.

Vytržení ducha, nebo zvučící zvon

„Ilasa viviala pereta! Salamana balata, das ascaro odazo busada, od belioraxa balita: das inusi caosaji emod das ome od taliobe: darilaba iehe ilasa Mada Zodilodarep od Zodone ranu. Odo cicale Qaa: rodoreje lap zodiredo Noco Mada, hoathale Saitan!“

— Invokace čili zaříkávání henochiánským jazykem

Byl to Edward Kelley, který sepsal Henochův odkaz ve formě a rozsahu, jaké jim prostřednictvím andělů Bůh povolil získat. Na voskovou tabulku vyryl výchozí schéma, Sigilium Aemeth (Emeth znamená hebrejsky „pravda“), „Emetickou pečeť“, která pak zaujímala ústřední místo na Deeově Svatém stole.

Kelley zachytil 21 písmennou abecedu jazyka, známého jako Ofanim, (h)enochiánský či andělský jazyk, 19 formulí neboli Klíčů v této řeči a jejich překlad. Toto poselství Kelley a Dee (prameny se liší v posuzování míry jejich podílu) rozpracovali do stejnojmenného magického systému. Obsahuje Velkou desku čtyř Strážných věží (či Tabule Strážních věží), o níž se tvrdí, že je paradigmatem vesmíru, se všemi analogiemi a atributy, plus 19 Henochiánských Klíčů. Jako 49 či 48 Andělských klíčů jsou označovány sofistikované kombinace základních písmen (znaků) podle zvláštního skrytého algoritmu.

„Klíče“ diktovali andělé Kelleymu pozpátku, aby zaklínadla nezačala nevhod účinkovat. Těchto původních devatenáct Klíčů, nazývaných také Volání či Konjurace, je uspořádáno v kruhovém schématu. Dva z nich vyvolávají element ducha, čtyři hlavní živly jsou vyzývány s použitím šestnácti dalších Klíčů. Poslední, nejdůležitější, působí na Aethyry, jichž je třicet a bývají také označováni jako Airové. V prvé řadě jde o psychické dimenze, svět či prostor v nehmotné spirituální rovině, jehož průmět představuje andělská bytost.

Aethyry tvoří metafyzický systém osobního rozvoje mimo fyzickou realitu a střeží je nadpřirozené bytosti – andělé, kterých by mělo být celkem 91. Extraterestriální bytosti vystupují jako zosobnění podstaty jednotlivých Aethyrů, personifikace psychických sil a impulsů, s nimiž mág komunikuje pomocí klíče – zaklínadla. Výslovnost se liší od psané podoby, k tomu je třeba slova pronést zvláštním způsobem, s vibracemi, podobně jako je tomu u manter východních náboženství. Bez imaginace a vůle magika však nestačí ani správná inkantace – zaříkávání…

„Ol sonuf vaorsagi goho iada balta. Lexarph, Comanan, Tbitom. Zodakara eka zodakare od zodamaran. Odo kikle quaa, piape piamoel od vaoan. – Budu přikazovat, praví Bůh spravedlnosti. Lexarph, Comanan, Tbitom. Hýbej se, předstup a ukaž se. Objasni nám tajemství tvého stvoření, rovnováhu správnosti a pravdy.“ Henochiánský jazyk představuje neobyčejně důležitý, výchozí nástroj k magickým formulím, jimiž se dodnes vyvolávají mimoreálné entity. Jedná se o skutečnou řeč, soustavu vyjadřovacích znakových prostředků s gramatikou a syntaxí. Ke znakům henochiánského jazyka patří – ne zcela systematicky – písmena latinské abecedy, ale výslovnost se naprosto liší. Zdánlivé „T“ má být vyslovováno „Gisg“, „P“ bude znít jako „Mals“.

Pro skalní spiritisty je andělský jazyk důkazem, že transcendentní bytosti existují a pokud chtějí, mohou s námi rozmlouvat. Pár záhadologů hledá shodné segmenty v bibli či v záznamech údajných rozhovorů s návštěvníky z vesmíru, případně dává andělský jazyk do souvislosti s glosolálií – mystickými promluvami a extatickými modlitbami v neznámém jazyce, seslanými Duchem svatým (pozoruhodné je, že při tomto fenoménu navzdory srozumitelné a hlasité artikulaci zůstává řečové centrum v mozku inaktivní).

Někteří okultisté, dokonce i lingvisté jsou přesvědčeni, že v „henochiánštině“ nacházejí stopy slov latinských, řeckých, arabských i perských; případně objevují prvky z prehistorických jazyků. Tato poslední domněnka by odpovídala teorii, že vznikl verbalizací nevědomých prožitků, které sahají hluboko do podvědomí, a kolektivní, latentní paměti. Zároveň koresponduje s esoterickou představou, že „rezonance skryté a vyšší sféry metafyzických forem bytí zasahuje do hlubin lidské osobnosti, uchovávající struktury archetypů“.

Jiné hypotézy tvrdí, že znaky henochiánského jazyka představují kódy (nebo šifry?), nikoliv primární prostředek výměny informací, jímž je písmem zachycená řeč. Přirovnávají je k notovému záznamu anebo uvažují o hybridu mezi hudebními grafickými symboly pro tón a grafémy, jednotkami psaného jazyka. Upozorňují, že s přihlédnutím k výslovnosti, na které velmi záleží, se jedná o nosiče energie, „zvukové sady k vibračním matricím samotné reality“.

Ale co jestli soubory určitých tónů – dané sestavou slov, která představuje program v technickém smyslu – produkované v přesně dané intonaci a intenzitě, zapůsobí na organismus? Starodávná indická medicína Ájurvéda pracuje s působením zvukových vibrací formou hlasového projevu (tzv. marmové a živlové mantry) na marmy, energetické body či spíš plošná místa lidského těla; něco na způsob akustické akupunktury. Dochází ke „stimulaci vnitřních orgánů a celého systému našeho organismu na všech úrovních bytí“, přičemž specifický výsledek záleží na výběru použitých manter…

Máme zkušenosti s rezonančním přeladěním mozku. Psychowalkmany fungují na principu jeho stimulace světelnými a zvukovými impulzy. V činnosti lidského mozku vyvolávají změny nízké frekvence, ovlivňují neuropřenašeče i hormonální aktivity. Například při 31,32 Hz uvolňuje hypofýza růstový hormon: pomáhá i hojit rány či generuje efekty omlazení. Je ověřeno, že meditace působí na mozkové vlny (simulují tzv. binaurální pulzace) a pozitivně tak ovlivňují úroveň hormonu DHEA, spojovaného se zpomalením procesu stárnutí.

Lehké povzbuzení genů, odpovídajících za dlouhodobou údržbu a opravování lidského těla, by stačilo otevřít dveře k nesmrtelnosti nebo alespoň nelimitované dlouhověkosti při dobrém zdravotním stavu – stárnutí je genetická choroba. Vzpomenete si na případ Eliny Makropulos aka Emilie Marty, hrdinky Čapkova dramatu? Nabízí se hypotéza, že „věc Makropulos“ se skládala ze zaklínání v henochiánském jazyce: ostatně autor zasadil klíčovou událost do roku 1601, kdy se „andělská řeč“ ocitala na primárním vrcholu okultního zájmu. Pohádkově znějící vysvětlení Elininy záhady náhle nabývá konkrétního rozměru.

„EMILIA: No, a když začal (Rudolf II.) stárnout, tak… hledal pořád elixír života či co. Aby zase omládl, víte? A tehdy k němu přišel můj otec a napsal pro něj tu… věc, to kouzlo, aby zůstal tři sta let mlád. Ale císař Rudolf se bál, že by ho to kouzlo otrávilo, a poručil: Zkus to nejdříve na své dceři. To jsem byla já; tehdy mně bylo šestnáct let. Tak tedy to otec na mně zkusil. Tehdy tomu říkali ‚kouzlo‘, ale byla to docela jiná věc. (…) Pak jsem ležela týden či jak dlouho bez sebe a v horečce, ale uzdravila jsem se.“

Během rušného času se pozapomnělo na henochiánskou magii, která otevírá „tajemné dveře ducha jako žádný jiný zveřejněný systém“ a zachycuje spletité souvislosti mezi silami makrokosmu. „Exploze“ okultismu na sklonku 19. století ji vzkřísila a převzala bez jejího křesťanského rozměru. Hermetický řád Zlatého úsvitu s velkým mágem Aleisterem Crowleym henochiánský systém rozšířil, obohatil a doplnil. Pilně ho využívají současní hermetici, v deformované podobě se s ním setkáme u satanistů – a vypůjčilo si ho rovněž moderní hnutí „New Age“.

„Vědci studující henochiánský jazyk z hlediska okultismu tvrdí, že funguje jako praktická magie,“ poznamenal australský antropolog a vynikající lingvista Donald C. Laycock. Zdánlivá pochvala, protože Laycock se přiklání k tezi glosolalie a upozorňuje, že syntaxe a sémantika henochiánštiny odkazují na anglický jazykový základ. Všiml si také, že obsahuje fonetické prvky, které se nevyskytují v přirozených jazycích.

Laycockovo velmi skeptické hodnocení nahrává teorii, že henochiánské písmo a řeč vytvořil Dee jako krytí pro zprávy, které dodával anglické tajné službě. Jenže původcem andělského jazyka je prokazatelně Kelley. A ten se na špionáži pro anglickou korunu rovněž podílel. Ne že bychom podléhali módní mánii pro vyzvědače, ukryté za každým rohem… Inu – něco na tom bude!

Neklidná éra novověku přinesla polarizaci Evropy, sváry a ozbrojené konflikty mezi protestanty a katolíky, Německo i Francie zmítané náboženskými rozpory. Imperialistické zápletky mezi Polskem a Ruskem, Anglií a Španělskem. Rozháranou Itálii, turecké nebezpečí, studenou válku stylem strategických střetnutí, i krvavé boje. Svářely se zájmy národních států s náboženskými antagonismy. Proti tomu svěží renesanční ideje, posuny ve vědě a technice, osvícenější formy vlády, ale také nové ekonomické tendence. V Anglii druhé poloviny 16. století vzklíčila průmyslová revoluce, a její důsledky se jako seizmické vlny rozeběhly napříč společenskými vrstvami.

Samostatnou a velice bohatou kapitolu představují politické šachy, do nichž se Dee a později také Kelley zapojili… a neblaze v nich uvízli. Nejedna osudová epizoda s nejasným pozadím, která je postihla, je připisována právě tahům ve skryté válce, probíhající mezi mocnostmi. Fabuluje se o špionážním nasazení Kelleyho, které objasňuje jeho infiltraci na Mortlake počátkem roku 1582, dokonce účast v penězokazecké anebo padělatelské aféře. Tajné diplomatické a výzvědné úkoly a činnost ve prospěch britských zájmů v Polsku, Rusku, a habsburských državách zdůvodňují odchod obou alchymistů z Anglie.

Dýky a kočáry s rudými záclonami

„Cokoliv nepřítel hledal, nebo přítel našel, zde objeveno bylo… Svět sám se zdál být světem zrcadla.“

— Edmund Spenser: The Faerie Queene

Převládá mínění, že Kelley byl vyzvědač vědomě, a Dee nic netušící, nastrčená loutka. Omyl, prosím. Učenec z Mortlake se dostatečně orientoval ve vysoké politice, než aby slepě cupital za svým rafinovaným kolegou. Ještě dříve, než se seznámil s Kelleym, plnil mise v královniných diplomatických hrách.

Dee se zajímal s vlasteneckým zaujetím o anglickou – britskou – zahraniční politiku. Různými způsoby do ní přímo i nepřímo vstupoval: počínaje ambiciózním programem imperiálních expanzí, který však zamítal královnin nejvyšší tajemník sir William Cecil, lord Burghley (v podstatě ministr zahraničních věcí), až po vytváření špionážních pomůcek, byť ne zcela záměrně.

Deeho uchvátil Trithemiovův přelomový spis „Steaganographica“. Johann Trithemius v něm poskytuje návody k psaní šifer a tajných kódů pro magické účely…, které však díky němu začala používat církev k utajené korespondenci – a vlastně fungují dodnes. Učený opat zde například publikuje vlastní metodu šifrování, čtvercovou tabulku „die Tritheimische Tabelle“, známou jako chiffre carée. Dee se ponořil do studia problematiky a inspirován Trithemiem sepsal pojednání „Monas Hieroglyphica“, kde zkoumal vztah mezi čísly a přirozenou magií.

Monáda, nehmotná jednotka, v Deeově pojetí mystický symbol pro kontemplaci (přiblížení se Božímu nitru), měla sloužit jako generátor abecedy všech jazyků, jako nástroj k rekonstrukci ztracené univerzální, prapůvodní řeči. Tato lingua adamica znamenala podle Deeho přesvědčení klíč k absolutnímu poznání. A jak se stává u ambiciózních opusů, na nichž jejich autorům hluboce záleží a jimž věnují maximální úsilí, většina čtenářů dílo nedocenila.

Chaotická změť pythagorovské tradice, mystické matematiky a okultní víry, že „monáda může odhalit všechna skrytá tajemství nebe a země“ připadala odborné veřejnosti příliš komplikovaná, nesrozumitelná. Dee byl na svoji vzácnou knihu naopak velmi pyšný: „Filozofové po ní budou toužit, aby ji mohli intenzivně probádat a pracovat s ní, a proniknout tak do jejích hlubin.“ Věnoval ji císaři Maxmiliánovi I., aniž tušil, že o dvacet let později mu otevře přístup k jeho synovi, Rudolfovi II.

Dee sebevědomě upozornil na „Monas Hieroglyphica“ lorda Burghleyho, který šéfoval také zpravodajským službám. Cecil okamžitě postřehl kvality textu a vysoce ocenil jeho přínos pro bezpečnost království. Nešlo však o ideové zvěstování „Monas…“, jak ho Dee zamýšlel, natož o postřehy týkající se démonické magie. Užitečnou a důležitou složku představovalo téma steganografie jako takové – utajované komunikace se skrytou, obvykle navíc šifrovanou zprávou, k jejíž teorii a praxi Dee ve své monografii výrazně přispěl.

Věštby tradičně sloužily politickým zájmům. Občas i některá dnešní vláda či hlava státu jistí svá rozhodnutí přes dotazy mágům, jak ukazuje nedávný skandál v Rumunsku. Krystalomancie doktora Deeho slavila dílčí úspěchy. Díky „duchovním zprávám od andělských kontaktů“ zasáhl Dee s Kelleyho součinností do spiknutí kolem Alžbětiny soupeřky Marie Skotské a o rok později do španělské invaze. Odhalil prý paranormálními prostředky způsob, jakým Marie Stuartovna udržovala kontakt s rebely (pomocí lahví s vínem). Varoval před španělskými záškodníky, kteří se vloudili do doků a chystali diverzi proti anglickým korábům.

Na základě vizí během spiritistické „akce“ Dee navrhl, aby proti nepřátelskému loďstvu, Armadě, použili oheň jako zbraň (stalo se s úspěchem). Prorokoval, že dojde k velké bouři, která postup španělské flotily zastaví – a v rámci psychologické války sdělil Rudolfu II., že „rozbouřené živly zničí mocnou říši“, o čemž císař neprodleně zpravil španělského velvyslance. Mimochodem, hlas lidu připsal výstřední počasí v Doverské úžině, které pomohlo zvrátit bitvu, Drakeovým kouzlům a nasazení anglických čarodějnic, odbornic na přivolávání bouřek.

Astrologii, okultismus, alchymii spojuje s výzvědnou sférou potřeba odhalit budoucnost, skrývat informace, užívat kódy a kryptogramy; John Dee nebyl jediným esoterikem, který se angažoval v obou skupinách. Například za II. světové války se zapojil do služeb Intelligence Service legendární temný magik Aleister Crowley – který o sobě tvrdil, že je reinkarnací Edwarda Kelleyho. Alžběta I. na rozvoj zpravodajských služeb velmi dbala. Spoléhala přitom na extrémně výkonného člena své tajné rady, státního tajemníka sira Francise Walshinghama.

Pragmatik, lišák se skvělou intuicí a počítačem v mozku dokázal vyřešit velmi ošemetné, až nečisté záležitosti, které (by) ohrožovaly Anglii a královnu. Na jeho účet spadá i osobní tragédie Marie Stuartovny, popravené v době, kdy Filip II. připravoval drtivý útok na Anglii. Marie byla možná chudinka, ale představovala příliš velké riziko, kdyby se jí ujala druhá strana. Ze stejného důvodu byl o tři sta padesát let později popraven poslední car Nikolaj i se svou rodinou. Navíc Marie Skotská ke své tíži prokazatelně intrikovala.

Walshingham, jehož postavení bylo obdobou ministra vnitra, si coby vzorem posloužil benátskou tajnou službou, tehdy nejefektivnější v Evropě, a jejím stylem „pro blaho státu a bezpečí panovníka – účel světí prostředky“, podplácení, padělání, vydírání, únosy a nějaký ten atentát nevyjímaje. Vyspělý svět se zabýval špehováním čím dál sofistikovaněji. Nepřekvapí, že dokonalou informační pavučinou, nenápadnou a rozestřenou mezi všemi významnějšími místy, disponoval mocný bankéřský rod Fuggerů; vždyť zasahoval do evropského dění na nejvyšší úrovni. Němečtí finanční magnáti vybudovali první nadnárodní monopol, investovali do jihoamerických dobyvačných výprav… nebo do invazního loďstva Filipa II., jako to učinil Markus Fugger.

Anglie nesměla zůstat pozadu! Spolu se sirem Williamem Cecilem, nejvyšším státním tajemníkem a lordem strážcem pokladu, vybudoval Walshingham síť, vyváženě kombinující špionáž a kontrašpionáž (financoval ji obětavě z osobního majetku až za hranici svých zdrojů). Položili tak základy slavné britské Intelligence Service. Perfektně fungující, profesionálně pojatá organizace operovala od Atlantického oceánu po Rusko a Osmanskou velmoc. Do státního zpravodajského kanálu se zapojilo nemálo významných osobností, některé jen coby původci výtěžných cestovních zpráv, případně více či méně obeznámení prostředníci v přenosu strategických informací.

Tajná poslání zajišťovali duchapřítomní lidé s „mobilními“ profesemi od kupců přes vyslance, vědce a lékaře: hranice mezi diplomacií a špionáží splývala (příkladem je slavný portugalský rozvědčík Pêro da Covilhã). Mezi královniny špiony patřil také Christopher Marlowe, mladý geniální dramatik a Shakespearův umělecký konkurent, který zahynul při hospodské rvačce; je vysoce pravděpodobné, že jej odstranili. I sám William Shakespeare – podle přesvědčivě argumentované teorie, která ledacos z jeho života objasňuje – se pod jménem Francis Garland jako emisar v Praze podílel na zprostředkování utajených depeší a byl v kontaktu s Deem a Kelleym.

Zvláštní agent královny, doktor John Dee, samozřejmě nepobíhal se zbraní. Byl pověřen průmyslovou a diplomatickou špionáží, namířenou především proti úhlavnímu nepříteli Anglie, habsburskému Španělsku. Alžbětě I. posílal depeše politického i vojenského charakteru, které kódoval tajným symbolem, dvěma kroužky, nad nimiž se táhla zalomená čára. Obrazec vypadal jako čísla „007“ a znamenal, že dopis je určen „jen pro tvé oči“, tedy výhradně panovnici. Současně tím dával najevo, že on, doktor Dee, zosobňuje Alžbětin zrak, pronikající do všech významných míst a jevů.

Asi by ho trochu zaskočilo, že jeho rafinovanou šifru si přivlastnil speciální agent jiné královny Alžběty, tentokrát z rodu Windsorů a toho jména Druhé, o dobrých 400 let později: „Bond, James Bond“. Ian Flemming, vysoko postavený profesionál tajných služeb, tak napříč staletími vzdal poctu jednomu z „otců zakladatelů“ své mateřské instituce. Jeden z posledních rozborů ovšem celý příběh s Deeovou šifrou zpochybňuje – jako by nic, co se Deeho, Kelleyho a obrazu jejich životních peripetií dotýká a objevuje se v beletrii i v literatuře vědy a faktu, nemělo mít pevný základ a jednoznačný výklad.

Špionáž na kontinentu?! Člověk zřídka sleduje pouze jediný cíl… Myšlenku na odchod z Anglie vnucovaly Deemu a Kelleymu především věštby andělů. Ke konečnému rozhodnutí v létě 1583 přiměly Deeho finanční svízele a příznaky oslabení jeho vlivu na královnině dvoře. Kelley se údajně dostal do kriticky prekérní situace: byl obviněn z padělání peněz a hrozila mu oprátka, ačkoliv, jak naznačoval, šlo o jakýsi zlovolný komplot. Byla v něm nepřímo namočena i Kelleyho manželka Joan, s níž se v té době divoce hádal. Podle Deeova „Deníku“ měl Kelley pronést: „Zde v mém pravém rameni je dozajista nějaká spirituální bytost, která mi rozumně říká: pojeďme pryč.“

Záležitost s padělanými penězi není dostatečně doložena z jiných zdrojů než Deeových zápisů. Může jít o nedorozumění, podujatost či snahu Kelleyho diskreditovat, ne-li zničit. Kdo by však za úklady stál? Pokud je obžaloba pravdivá, vnucuje se vysvětlení, že Kelley zkoušel uplatnit drahý kov připravený při pokusné transmutaci, případně ho chtěl testovat v „plném provozu“. Sdružily se záměry výzkumné i praktické, protože Kelley a Dee trpěli dluhy. Buď ryzost materiálu nevyhovovala, pokud by byl Kelley várku podstrčil do státní mincovny (podobný trik zdárně prováděl v Čechách) nebo ji dodal k pokoutní ražbě, a ilegální dílna byla odhalena.

Jenže pak by případ pravděpodobně vzbudil větší rozruch s osobními důsledky, které by prostor a čas nezastavily. Nehledě na to – kde a kdy by vyráběl falza mincí nebo „lehčený“ kov, jestliže téměř všechen čas trávil na Mortlake? A co když jde o záměrnou kamufláž, hoax o stíhání za padělky, který sám Dee zapsal do deníku, aby zakryl skutečný, tajný důvod jejich odjezdu, jímž byla práce pro tajnou službu? Soudí se, že je z Anglie vypudily dluhy, ale Dee nedlouho před odjezdem obdržel sponzorské dary nemalé hodnoty… Nepostačovaly snad – nebo v tom vězelo něco jiného? Deus ex machina, který zasáhl do osudu experimentátorů z Mortlake, nesl jméno polského vojvody Olbrachta Łaskiho.

„My cizinou jsme bloudili…“

„Královna řekla: ‚Lituje, že ztratila svého filozofa.‘ Ale Lord strážce pokladu odpověděl: ‚Brzy se vrátí.‘ Královna vám zachovává přízeň.“

— Záznam ze spiritistické „akce“ v „Deníku“ Johna Deeho

Alchymista Łaski, kondotiér a dobrodruh s velmi pružným charakterem, se zapletl do zmatků kolem dvakrát uvolněného trůnu ve své vlasti, sám toužil být králem. U Alžběty I. měl sabotovat jednání o spojenectví mezi Anglií a Ruskem, o něž usiloval Ivan Hrozný. Łaski slíbil Deemu a Kelleymu lukrativní studijní pobyt, a když tajně opouštěl břehy Británie, vzal je s sebou. Zdá se však, že polský diplomat sledoval ještě další záměr, napomoci osvobození Marie Stuartovny. A pak by Łaskiho kontaktoval iniciativně Dee (s doprovodem Kelleyho v roli návnady na výrobu zlata) – z popudu šéfa tajných služeb Walshighama, s úkolem nebezpečného vojvodu monitorovat.

Na pevnině se ukázalo, že Łaskimu nepřejí žhavé vnitropolitické poměry v Polsku; jeho vlastní dluhy obnášely obrovské částky. Vyhlídky, že oba Angličany usadí na svém sídle a bude podporovat jejich výzkumné aktivity, selhaly. V příštích letech Dee a Kelley putovali s rodinami či sami po vladařských dvorech střední Evropy, hledali angažmá u štědrého a spolehlivého mecenáše. Z alchymie se stala módní záležitost, byla in, a nejeden šlechtic (včetně Łaskiho) a vlivný měšťan očekával, že si s její pomocí doplní pokladnici – gamblerský přístup, který obvykle končil opakem. Dee oprávněně doufal, že by mohl na dvoře Rudolfa II. získat místo matematika; je velmi zvláštní, že své renomé a bohatou kvalifikaci v různých disciplínách neudal.

Kelley se stále úspěšněji etabloval jako expert na metalurgii. Dee jako hluboce věřící člověk a vědec přesvědčený o správnosti a klíčovém dosahu své metody se pokoušel s plným nasazením uplatnit projekt „andělské konverzace“. Problém spočíval nejen v malém pochopení velmožů pro ekonomicky nepřínosný podnik. K důvěryhodnosti nepřispěla ani skutečnost, že oba pánové přicházejí z reformační Anglie a koketují s okultismem. A doktor Dee své prezentace doprovázel a) katastrofickými předpověďmi, b) etickým mentorováním dotyčných panovníků v expresivním podání hraničícím se slovní agresí. To není právě šťastný marketingový přístup.

Přísně katolický král, jakým byl polský Štěpán Báthory (strýc „krvavé čachtické paní“), navíc požadoval, aby výstupy z andělské komunikace odpovídaly římskokatolické věrouce, jejím dogmatům a dokonce papežským encyklikám. Takže Dee u něj propadl, mimo jiné díky tomuto Božímu poselství: „Tvoje hříchy jsou sečteny a znásobeny v nebesích. Ale pokud se vzdáš své bezbožností, pokud se ozdobíš slušností a vypudíš zapáchající malomocenství z Tvých prsou, ponechám stranou můj hněv a Tvé zbývající dny budou ukotveny v síle.“

Pozice Deeho a Kelleyho se ukázala nestálou rovněž na dvoře Rudolfa II., jak je zachyceno v románu „Zelený drak, karmínový lev“, dokonce museli na nějakou dobu opustit Prahu. Záležitost měla vnitro- i zahraničně politické pozadí a zasáhlo do ní otevřeně (papežský nuncius) či kradmo (mocný hodnostář a horlivý katolík Jiří Popel z Lobkovic) více významných osob; také obnášela více aspektů než jen obvinění z vyvolávání mrtvých.

Lavírování mezi alchymií a diplomatickým posláním naznačuje prezence tří Vilémů, kteří vstoupili různým způsobem do anabáze Deeho a Kelleyho: hesenský lantkrabě Wilhelm, u něhož na nějakou dobu zastavili – ale nezůstali; Vilém II. z Rožmberka, jedna z nejvýznamnějších osobností českého království, který jim poskytl útočiště na svém panství; a španělský vyslanec v Praze Guillén de San Clemente, pečlivě sledující jejich aktivity – politicky nežádoucí. Přesto San Clemente prokazoval Deemu úctu jako renomovanému vědci, a ten na oplátku zprostředkoval San Clementemu andělské konzultace.

Těžiště působení obou alchymistů představovaly Čechy, především Praha – ani rožmberská sídla Krumlov a Třeboň od ní neleží nijak daleko. Císař a král Rudolf II. ji právě v říjnu roku 1583 natrvalo vyměnil za Vídeň. Ve městě stověžatém se sbíhaly nitky skrytých informací, diplomatických intrik, šeptaných klepů, z nichž se dalo mnohé vydedukovat. Hradčany a paláce mocných, vlivných, zasvěcených sloužily jako terminály evropského politického dění, senzory otřesů mezi římskokatolickým a reformačním světem. Přes Prahu putovala tajná interní sdělení Fuggerových korespondentů, „Fugger-Zeitungen“. Vyplatilo se prodlévat u bohatých, aktuálních zdrojů.

Pročpak Dee neváhal zamířit do Lüneburgu na tajný sjezd protestantských knížat, na němž se jednalo (bez úderného výsledku) o vytvoření protikatolické koalice – opory pro ohroženou Anglii? Proč asi nepřijal nabídky hesenského lantkraběte, štýrského arcivévody nebo nového ruského cara Fjodora Ivanoviče, ačkoliv by ho v jejich blízkosti čekalo zajištěné pohodlné živobytí, ne-li další kariéra? Andělské rozmluvy pro Deeho znamenaly přiblížení k Boží síle, nástroj k dosažení univerzálního poznání; ale zároveň lunatické seance skýtaly vynikající prostředek pro kamufláž a infiltraci ke zřídlům strategických zpráv. Je to přehnaná představa, nebo ne? A co je tajemnější – duchové, nebo výzvědná služba?

Dee vždycky oddaně sloužil vlasti a královně, kterou uctíval. Logicky vzato, připadal by v úvahu pádnější důvod, aby se muž na prahu stáří, s rodinou a domovem plným cenných předmětů, s úctyhodným postavením vědce a dosud živými kontakty na nejvyšší místa, toho všeho vzdal s rizikem, že k návratu do jeho krásného rozlehlého domu s dvory, sadem a zahradami nemusí dojít? Jen kvůli dluhům a obavám, že přijde o Kelleyho, své úžasné médium? Obojí šlo v krajním případě řešit jinak, což ostatně „Deníky“ naznačují; ale nad anglickým královstvím se stahovala mračna katastrofy. Ocitalo se v izolaci, bez spolehlivých spojenců, s pátou kolonou katolických věřících – nevypočitatelnou, anebo v rezistenci.

Konflikt se Španělskem se hrotil od r. 1580. Filip II., nejkatoličtější z panovníků, uzavřel příměří s osmanskou říší. Hodlal se naplno věnovat boji proti reformaci, aby byla „zklidněna Francie, podmaněna Anglie, pacifikovány Flandry a podrobeno Německo a Moskva“. Ve Francii získali převahu katolíci. Německo však bylo rozpolceno: západ a jih zachoval věrnost Římu, sever a východ připadl reformovaným. Konflikt v Nizozemí – „válka gézů“ – přešel z ozbrojeného povstání proti španělské nadvládě do pokojnějšího, ale politicky výbušného stádia, v němž anglický vliv hrozil zvrátit misky vah.

Když Filip silou dobyl portugalskou korunu a ovládl tak západní pobřeží Atlantiku, získal vojenskou základnu, z níž chtěl vést expedici proti Anglii a po její porážce likvidovat další ohniska kacířství. Mimo to usilovně připravoval zákeřné, důmyslné atentáty, které měly odstranit Alžbětu a její rádce. Za dané situace byly zprávy, které od Deeho a Kelleyho putovaly do Anglie, mimořádně cenné. Svůj přínos odvedly, jak už bylo uvedeno. Nepřímým důkazem svědčícím pro dlouhodobou výzvědnou misi je skutečnost, že po zkáze Armady se Dee rozhodl vrátit na ostrov, do „našeho britského ráje na zemi a nesrovnatelné monarchie“, jak se vyjádřil – to zní více než jako pouhý zdvořilostní obrat.

Tajní agenti mívají smutné osudy. Těžko dokazují své zásluhy, zapomíná se na ně, pochybuje se o jejich loajalitě. Žádný vyzvědač nemusí zůstat stoprocentně spolehlivý… Přetahování mezi Alžbětou a Habsburky bylo prvkem, který oběma alchymistům narušoval vztah důvěry mezi jejich panovnicí na jedné straně a mecenášem – Rudolfem na straně druhé. Zapříčinilo první Kelleyho internaci, aby údajně nebyl unesen zpět do Anglie, a negativně ovlivnilo Deeovu pozici po příjezdu do vlasti. Cokoli učiníme, vrátí se nám; nikdo však neříká, zda v dobrém, nebo v horším. To platí i pro mistra Deeho.

Po svém evropském dobrodružném turné nesnadno navazoval na úspěšná dřívější léta; je otázkou, nakolik mu uškodila jeho pověst okultisty. Zestárl a během nepřítomnosti v Albionu vypadl z pelotonu v závodu o společenskou prestiž. Knihovnu a vědecké vybavení v Mortlake nalezl v žalostném stavu, mnohé bylo rozkradeno. Nemluvě o nehmotné ceně knih a přístrojů, které zmizely, přišel o majetek nejméně za 400 liber. Škody zřejmě neměl na svědomí dav sousedů zalarmovaných proti černokněžníkovi, jako spíše kompenzace za neuhrazené dluhy ještě z období před cestou na kontinent… nebo jenom nedbalost či dokonce zlá vůle Deeových přátel a známých, kteří měli o jeho institut dbát.

Dee získal profesuru v Christ College v Manchesteru, ale jen do doby, než nastoupil na Alžbětin trůn Jakub, syn Marie Stuartovny, skotský král, a stal se panovníkem Velké Británie (rád se tak tituloval, i když označení neschválil parlament). Vzdělaný podivín Jakub, mimochodem bisexuálně zaměřený, odstartoval tažení proti čarodějnicím. Dee sice nebyl dramaticky ohrožen, přišel však o místo a upadl do nemilosti. Nevzdával se; studoval, psal, konal nové okultní pokusy s médiem. S Kelleym až do poloviny devadesátých let udržoval korespondenci, věnoval mu záznamy v „Deníku“. Marně se snažil veřejně obhájit proti nařčení z kouzelnictví, král jeho žádost o soudní proces zamítl.

Zdá se, že nepřízeň krále Jakuba pramenila nejen z jeho nechuti k magickým praktikám (sepsal rozsáhlé pojednání „Deaemonologie“, v níž obhajoval hon na čarodějnice a kodifikoval jeho pravidla). Ačkoliv si ponechal Alžbětin vládní aparát a členy královské rady, někoho přece jen odsunul… třeba Johna Deeho. Možná kvůli jeho příliš úzkým vazbám na Alžbětu, protivnici své matky, která ji nechala setnout. Ale jestliže se k němu donesla historka – ať pravdivá, či ne – o tom, jak Dee odhalil spiknutí, které mělo Marii vysvobodit, je králova averze velmi pochopitelná.

Morová rána v Manchesteru Deeho připravila o většinu rodiny. Dožil v nouzi tak velké, že jeho dcera Katherina proti vůli umírajícího učence rozprodávala alchymistické knihy, aby pro ně získala peníze na jídlo. Budovy v Mortlake, kde doktor John Dee vedl svůj vědecký institut, zmizely pod moderní londýnskou zástavbou. Jeho mramorový náhrobní kámen se ztratil. Z farního kostela v Mortlake, na jehož přestavbu přispěl, na počátku 20. století odstranili donační nápis s řeckým písmenem delta „Δ“, které Dee používal jako zkratku svého jména. Nezůstalo nic…

Otázky zakleté do stránek

„Alchymisté, vařte svoje jedy,

říkejte si temnou formuli,

pište znaky tajné abecedy,

ať vám ďáblové jsou po vůli!“

— Jaroslav Seifert: Světlem oděná

Seance, v nichž Kelley sloužil Deemu jako médium či spolupracoval s ním, přinesly kromě řady zklamání i jisté výsledky. K neúspěchům patřil Deeův dotaz na vzácnou, tajemnou knihu „Aldaraia sive Soyga vocor“, známou též jako „Arabská kniha“. Za obnos 600 liber se mu podařilo získat ji do své úctyhodné knihovny v Mortlake; lpěl na ní více než na čemkoliv jiném ze svého majetku i magických pomůcek. „Aldaraia aneb Soyga“ obsahovala mimo jiný, esotericky laděný text záhadných 36 dvojstran – tabulek. Každá z nich byla vztažena k jednomu z názvů planet, znamení zodiaku, živlů a ke jménu mistra. Tyto dvojstránkové tabulky obsahovaly verzály latinské abecedy, seskupené zdánlivě nahodile jednu vedle druhé na 36 řádcích a v 36 sloupcích. Dohromady 46 656 písmen, která by podle Deeova tušení měla skrývat tajemství vesmíru.

Nadpřirozená bytost, archanděl Uriel, Kelleyovými ústy vyjevila, že „Soyga“ je skutečně vzácná, obsahuje poznání, které svěřili dobří andělé v ráji praotci Adamovi. Avšak pouze archanděl Michael umí objasnit, co tabulky v knize obsahují. „Soyga“ – či „Aldaraia“ se nedlouho po Deeově smrti na pár století ztratila. Vypátrali ji poměrně nedávno (1994) v Britské a rovněž v oxfordské knihovně. Její zmizení neměly na svědomí temné síly, ale pravidla katalogizace. Byla jednoduše celou dobu zařazena pod svým alternativním názvem.

Luštění tabulek se za pomoci výkonného počítače ujal v roce 2006 americký matematik a kryptoanalytik James A. Reeds. Milovník starých esoterických knih se také podílí na odhalování záhady Voynichova rukopisu. Podařilo se mu zjistit algoritmus, podle kterého jsou tabulky „Soygy“ sestaveny. Každá je založena na „magickém slovu“ z 6 písmen, které tvoří jádro, odlišné na každé stránce. Podle jednoduché rovnice, do níž dosadíme ono „jádro“, je možné vypočítat všechna písmena ve čtverci 36 × 36, další rovnice z nich pak umožňuje generovat různé variace.

Kniha z 16. století obsahuje matematické nástroje používané v moderní teorii chaosu. Přitom se svou podstatou blíží Borgesově mystické „Babylónské knihovně“, kde se prolíná entropie a řád, poznání a ztráta smyslu. Svazky v Knihovně se rovněž skládají jako tabulky „Soygy“ z nahodilých písmen v přísně stejném počtu a formě, přičemž mají ukrývat veškeré vědění vesmíru… Dozvěděl se mimořádně vzdělaný knihovník, spisovatel a básník Jorge Luis Borges o Deeově knižním pokladu a čerpal z něj inspiraci? Princip jsme pochopili, avšak skutečný obsah díla „Soyga – Aldaraia“ zůstává dosud neodhalen.

Někteří negativně zaujatí badatelé i v tomto případě obviňují Kelleyho z piklů, padělku a výmyslů, ale věřím s většinou, že je v tom nevinně. Nemůže ani za slavný nerozluštitelný Voynichův manuskript, který prý zhotovil z vysoce zištných důvodů. Romantičtější legenda tvrdí, že Kelley dokument nalezl ve zříceninách anglického kláštera. Podle jedné věrohodně znějící verze to byl právě on, s jehož pomocí mistr Dee prodal záhadný rukopis Rudolfovi, lačnému kuriozit, za tučnou sumu 600 dukátů. Snad měl Kelley manuskript vskutku v rukou; traduje se, že se ho sám bezúspěšně pokoušel přečíst. Ostatně Deeho původně navštívil na Mortlake právě v kryptografické záležitosti, kdy žádal o konzultaci při luštění jakési knihy – byl to Voynichův rukopis?

Mohli jste zahlédnout faksimile tajemného rukopisu v Jakubiskově historickém snímku „Báthory“, kde hrál úlohu domácího herbáře čachtické paní. Na pohled nenápadný, bohatě ilustrovaný svazek skrývá velice překvapivý obsah. Ano, na většině jeho 240 stran (16 listů z původního počtu se během staletí neznámo jak ztratilo) se vyskytují namalované rostliny, často s květy, v celku se svými kořeny, oddenky, hlízami, cibulemi. Kresby obtéká průvodní text. Jenže…

Za prvé, písmo je prapodivné, hezky čitelné, svižně až ledabyle nahozené na pergamen, ale neznámé, složené z tajných grafémů. Skrývá neidentifikovaný jazyk (zatím neidentifikovatelný) nebo dokonce šifru. Všechna ta pestrá flóra vám bude připadat cizí až bláznivá; nikoliv nesmyslná, spíš rostoucí na jiné planetě. I když několik položek z herbáře se nedávno podařilo určit: zřejmě pocházejí z Ameriky. Mezi pár nakreslenými živočichy se údajně vyskytuje aligátor – inu, vypadá tak. Další části knihy nabídnou ještě větší rébusy.

Balneologický (jakoby) oddíl představí bazénky, fontánky a vany spojované větvícím se anebo přerušovaným potrubím, tu a tam s květákovitými nástavbami; celé to připomíná nákresy z praktických cvičení v biologii. V lázeňských zařízeních, ale také v mezerách trubek se zjevují buclaté vlasaté ženušky – nahaté – a ve vodě chutě dovádějí. Na první pohled zahradnicko-bylinkářsko-farmaceutická partie s různými oddělenými částmi rostlin a náznaky pěstování užitných druhů zaskočí dnešního čtenáře neobvyklými zdobnými lékovkami (snad) nebo stylizovanými tubusy mikroskopů (!?). Skotačící vodnice i pravděpodobně léčebné návody rovněž lemuje hojný text.

Koupající se postavičky jsou sice srozumitelné, ale nevysvětlitelné, i když se vnucuje představa nějakého lázeňského systému. Překvapí však astronomické a astrologické diagramy, ozdobené postavičkami těch letmo nakreslených, korpulentních žínek nahých a tentokrát i oblečených, navíc sdílejících nepočetnou mužskou společnost. Doprovázejí je symboly zvířetníku a planet. Naplno vyrazí čtenáři dech kosmologické náčrtky a mapy, k jejichž smyslu se hledá klíč velmi nesnadno. Zaznamenaná postavení hvězd totiž povětšinou nedávají smysl, zato mezi tabulemi kromě miniatur hradů a sopek či nákresů měst objevíme obraz, který odpovídá snímkům naší galaxie…

Dnes je manuskript, nazvaný podle svého nálezce z roku 1912, amerického knihkupce a sběratele Wilfrida Michaela Vojniče (Voynicha), uložen na Yaleově univerzitě. Kniha je na českém knižním trhu k dispozici v kompletním faksimilním vydání, které doprovází zasvěcený odborný komentář. Výzkumem a luštěním Voynichova rukopisu, označovaného jako svatý grál historické kryptografie, se během století zabývaly desítky a desítky renomovaných odborníků nejrůznějšího zaměření, seriózních amatérů i nadšených blouznivců. Pokusy o odhalení písma, jazyka i podstaty obrazového materiálu v zásadě selhaly. Bez výsledku byl nasazen i počítač se sofistikovaným programem. Přesto se co chvíli vynoří nové hypotézy, některé reálnější, jiné značně fantastické.

Podle receptu luštitelských thrillerů Dana Browna (tajemný manuskript spisovatele inspiroval k románu „Ztracený symbol“) bylo autorství knihy přiřčeno mistru Leonardovi – stejně jako tajuplné Turínské plátno. Chudák Leonardo da Vinci, co všechno musel stihnout! Až na to, že text Voynichova manuskriptu je psán pravou rukou… či rukama, protože podle domněnky zkušeného kryptografa z amerického námořnictva byli tvůrci nejméně dva. Chyba, Leonardo byl levák. Švýcarský skladatel Hanspeter Kyburz tvrdí, že jde o záznam hudby, což připomene henochiánský jazyk andělů, ale výsledné dílo „The Voynich Cipher Manuscript“ je docela pozemské a krásně nastartovalo umělcovu kariéru.

Ve hře coby původci zůstávají mimozemšťané, geniální františkánský vědec Roger Bacon a jeho hrátky s šiframi, nebo dokonce smyšlený Abdullah al-Hazred, který má na triku „Necronomicon“. Co když je manuskript jen šprýmem nebo maketou bez skutečného obsahu, která jen napodobuje vizuální schéma jazyka? Uvažovalo se o podvrzích, z mystifikace byl obviněn i sám Voynich – a celkem pochopitelně zmíněný Kelley. Jeden z badatelů se pokusil předvést, jak by anglický alchymista se špatnou pověstí mohl takový podvod bez velké námahy provést, ale výsledek odbornou veřejnost nepřesvědčil a hlavně nevysvětlil prapodivné ilustrace.

Může jít o umělý znakový systém, „komplikovanou polyalfabetickou substituční šifru“. I v případě existujícího, leč dosud neznámého přirozeného jazyka by s absencí záchytných bodů bylo odhalení nesmírně obtížné. Poslední počítačové analýzy potvrdily, že se jedná o komplexní text, jehož struktura napovídá jistému řádu a gramatickým zásadám. Drží se empirického pravidla o rozložení četnosti slov v jazycích vzniklých přirozeným vývojem (Zipfův zákon), což prakticky vylučuje eventualitu zašifrovaného sdělení. Testovala se řada světových jazyků včetně mrtvých nebo hodně exotických, prý i čeština (ale délka slov v textu naší mateřštině neodpovídá).

Něco málo se podařilo prokázat, ledacos jsou dohady, i když velmi logické. Řada expertíz ještě čeká na provedení. Pergamen, na němž je rukopis vyveden, pochází snad ze severní Itálie, podle radiouhlíkové analýzy z prvních čtyř dekád patnáctého století. Záznamové médium, jímž je duběnkový inkoust, a pigmenty ilustrací by si žádaly další průzkum, který by zpřesnil dosavadní výsledky – s tím háčkem, že se jedná o pigmenty minerálního původu typické pro renesanci, v nichž nelze měřit izotop uhlíku (neobsahují ho).

Vytvoření rukopisu nemusí být totožné s dobou výroby pergamenu, i když delší uskladnění čistých nepopsaných listů budí pochyby. Je vymezeno počátkem patnáctého století a prvními roky století sedmnáctého. To není v rozporu s dostupnými indiciemi, podle kterých se manuskript vynořil z mlhy času v Praze poslední čtvrtiny šestnáctého století. Začátek stopy vede do sbírek císaře Rudolfa II…, nebo i dál?

Rukopis vzhledem a úpravou připomíná literární díla, která se zrodila ve středoevropském prostoru (tím je krkolomnější historka o tom, jak ho Kelley vyhrabal z klášterní krypty). Přitom některé z objektů v herbářové části spisu patří do Ameriky, stejně tak byly i v barvách použitých na malby odhaleny stopy minerálů z Nového světa. Je možné, že přinejmenším herbář a farmaceutické návody se váží k rodině zámožných podnikatelů a finančníků Welserů, kteří ve dvacátých letech 16. století sponzorovali průzkumné (ozbrojené) výpravy do vnitrozemí Jižní Ameriky a získali právo kolonizovat Venezuelu.

Někdo z rodiny nebo některý vzdělanější člen expedice třeba pořídil v Západní Indii cenné záznamy, které stálo za to šifrovat. Existují odborné spisy anebo deníkové zápisky z období mezi čtrnáctým a sedmnáctým stoletím, které z důvodu profesního utajení zaznamenávali jejich tvůrci v šifrách či tajným písmem, například spisy o vojenské technice, lékařství či farmacii. Jenže jejich obsah, na rozdíl od Voynichova manuskriptu, dává na první pohled smysl…

Přes Filipinu Welserovou, milenku a později manželku Ferdinanda Tyrolského, strýce Rudolfa II., se mohla podivná kniha dostat do císařova majetku. Mimochodem, Filipina se sama věnovala léčitelství a bylinkářství. Bohužel, tato hypotéza opět neobjasňuje astrologickou a kosmologickou část Voynichova rukopisu.

A co když je ve hře přece jen mág Kelley? Text je přece jen složitější, než kdyby byl vytvořen mechanicky s pomocí mřížky a pseudoznaků. Co když ji diktovali „andělé“ stejně jako henochiánský jazyk a Klíče k Aethyrům? Narazila jsem na záznamy, které současnému člověku sdělovali řadu let blíže neurčení „oni“. Muž je pečlivě zachycoval tajným písmem a doprovázel složitějšími geometrickými obrazci, aniž by použil kružítko… Psychická porucha, hra, kontakt s paměťovým polem? Ale písmo, které obklopuje ilustrace ve Voynichově manuskriptu, působí cílevědomě – a zdá se, že místy bylo k obrazové složce doplněno.

Těch 600 dukátů, což obnáší 3,5 kg zlata, podle císařových účtů bylo vyplaceno za knihu, ale není prokazatelné, jestli šlo o zmiňovaný záhadný spis. Právě tak nelze spolehlivě doložit, komu přesně byl obnos vyplacen; ačkoliv Dee se o podobném příjmu zmiňuje. Narazila jsem na tvrzení, že sám Kelley věnoval či prodal Voynichův manuskript svému dobrému příteli, poněkud kontroverznímu alchymistovi a lékaři Jakubovi Horčickému z Tepence zvanému Sinapius, jehož jméno bylo na první stranu knihy vskutku vepsáno. Jenže Horčickému bylo v době těsně před Kelleyho mosteckou vazbou dvacet let a nežil v Praze! To ale nevylučuje, že Kelley Horčického znal a že se z nějakého důvodu rozhodl nadějnému mladíkovi svěřit rukopis při některém ze svých jihočeských pobytů.

Jisté je, že po Rudolfově smrti začala kniha putovat mezi dvořany a učenci českého původu. Jména a osudy osobností zapletených do detektivky kolem Voynichovy knihy zatím spíš zvyšují zmatek; můžeme doufat, že se mezi nimi skrývá rozluštění? Kolem roku 1666 jeden z nich, polyhistor a rektor Karlovy univerzity Johannes Marcus Marci z Kronlandu – Lanškrouna, poslal spis darem vzdělanému jezuitovi se zálibou v kryptografii, Athanasiu Kircherovi. To je onen neobyčejný mudrc, který se kratince angažuje v dramatu sličné Angeliky a hraběte Peyraca. Hle, okamžik, kdy se legenda setkává s fikcí…

Vědec, čaroděj, dobrodruh

„Toto umění je drahocenné, pomíjivé, jemné a vzácné.

Naše učení je chlapeckou hrou a ženskou lopotou.“

— Nápis na stěně studovny Tadeáše Hájka z Hájku,

věnovaný alchymistické filozofii

Nemálo o sobě prozradil mistr Dee ve svých „Denících“, byť jsou zčásti vedeny lakonickým stylem. Zaznamenává významné události svého života nebo charakteristiky dní přesně podle dat, hodin, planetárních konfigurací. Zamýšlel tak odhalit „aktuální nebeské vlivy a zásahy v této základní části světa“, čili vědecky prokázat to, o čem málokdo v dřívějších dobách pochyboval: hvězdy a planety ovládají pozemské dění. Vedení deníků pokládal za jednu z nejdůležitějších položek své práce…, i když se k analýze nashromážděných údajů později nevracel.

Vzdor snaze o věcnost a nadhled jsou Deeovy zápisky nutně subjektivní. Čtenář se neubrání pocitu, že si doktor Dee tu a tam přizpůsobil realitu k obrazu svému; zcela lidsky se střídají jeho postoje, vyskytnou se rozporné údaje, protiřečení, skutečnosti, které z neznámých důvodů nezmínil, či zatajil. Jak pisatel, tak jeho sekretář a spolupracovník Edward Kelley do deníků zasahovali a citlivé pasáže úmyslně odstranili. Deníkových svazků se dochovala pouze část, už proto, že některé z nich donutili Deeho spálit andělé… U jiných, které se podařilo najít a publikovat v minulosti, ale u nichž dnes neexistuje originální předloha, nelze odhadnout, zda a nakolik je upravovali sami editoři.

Z hlediska magických záhad i jejich přízemně praktického zázemí poskytují „Deníky“ fantastický materiál. Záznamy mapující výskyt mimoreálných entit už byly zmíněny, ale krom toho obsahují:

– Spory, ostré hádky i přátelské vazby mezi oběma alchymisty: „měl jsem příležitost spatřit božskou vodu během demonstrace znamenitého mistra a mého nedostižného přítele pana Ed. Kelleyho“. Objevily se názory, že je sdružoval homosexuální vztah. Intimní pouto jistě, navzdory tomu, že představovali po mnoha stránkách protiklady jeden druhého: žili a tvořivě pracovali řadu let v těsné blízkosti a součinnosti. Kelley přišel k Deeovi jako k váženému mistru, kterému později neváhal finančně pomáhat (nikoliv naopak!). Dee vždycky oceňoval Kelleyho intelektuální kvality a velmi ho chválil i po jejich rozchodu (z Edwardovy iniciativy) a svém návratu do Anglie. Ale erotickým kontaktům mezi nimi žádný z dochovaných faktů nenapovídá.

– Komplikace s politiky, patrony, mecenáši a sponzory. Zlatý hřeb tématu představuje reportážně pojatá zpráva o nepříliš vydařené audienci u Rudolfa II. Není divu, jestliže Dee obšťastnil císaře útočně pojatou propagací svých andělských rozhovorů: „Bohu se zlíbilo seslat mi svoje světlo a svaté anděly, aby mne informovali. Přinesli mi kámen, který má takovou hodnotu, jakou nemá žádné pozemské království. Zjevil se mi anděl Páně a káral vás za vaše hříchy. Pokud mne vyslyšíte a uvěříte mi, budete slavit triumf. Pakliže mne nevyslyšíte, Hospodin, Bůh, položí svou nohu na Vaše prsa a svrhne Vás střemhlav dolů z Vašeho trůnu.“ (Rudolf odtušil, že na morálku má zpovědníka, a odejel si užívat na lovecký zámeček v Brandýse.)

„Deníky“ otevírají průhled do reálií renesančního života, do mysli a duše doktora Johna Deeho, s přidanou hodnotou postřehů ohledně rozporuplné osoby Edwarda Kelleyho. Hodně prostoru zabírají triviální „informace všedního dne“ – často jako pouhé jednověté poznámky.

V pestré, téměř gulášové směsi splývají bedlivá pozorování počasí (zajímavá pro klimatology nebo spisovatele), zápisy o Deeových dětech (miloval je), svízele s chronicky nedostatečnými financemi, cestovní údaje, patálie se služebnictvem, dvorské pikle a pomluvy nepřátel („Zřetelně pozoruji nevraživost a přetvářku. Nebyl jsem pozván…“), nemoci a úrazy, které postihly Deeho anebo členy jeho rodiny („Na silnou koliku způsobenou ledvinovým kamenem jsem vypil dva obrovské hlty piva s muškátovým oříškem, salátový olej a krabí oči v prášku s kostí z kapří hlavy.“), zmínky o jeho známých, přátelích, současnících, v celkovém počtu 600 osob!

Zdánlivé banality převažují nad rozvleklejšími popisy situací, které připadaly Deeovi skutečně podstatné. Kritéria dělby přivádí současného čtenáře do rozpaků. Deník naznačuje a my se stěží tápavě dohadujeme; nenápadné poznámky obsahují dalekosáhlé souvislosti. Víc skrývá, než odhaluje; mnohé záznamy se podobají souborům komprimovaným v programu, který neumíme otevřít. Sdělení nalezneme v těsném sledu, co den, obvykle jednu záležitost či jev, s puntičkářsky přesným časovým určením.

„Průtrž mračen a krupobití. – Půjčka od Johna Hiltona z Fulhamu. – Obdržel jsem od pana Williama Herberta poznámky k mému dílu ‚Monas Hieroglyphica‘. – Sdělil jsem K. (královně), že si může nárokovat titul vládkyně Grónska, Estotilandu, Friselandu. – William Rogers z Mortlake, ponoukán svým vnitřním zlým duchem, si podřízl hrdlo. – Východní vítr. – Má kočka ulovila mladého opeřeného vrabce, který měl od narození jenom pravé křídlo. – Zjistil jsem, že jistý Vincent Murphyn spřádá proti mně za mými zády ohavné intriky. Jeho otec je jedním z dvorních kuchařů. – Uzavírám sňatek s Jane Fromondsovou. – Je zataženo, nelze pozorovat. – Moje švagrová Elizabeth ji měla (menstruaci; vzhledem k osobě příbuzné jde o lehce šokující pozorování, ale měsíčky své choti a jejich průběh Dee zaznamenával velmi pečlivě). – Spadl jsem na pravý kolenní kloub. Potírám si koleno hyperikonovým olejem (z třezalky tečkované), během 24 hodin se dostavila nečekaná úleva: Bůh buď pochválen za veškerá milosrdenství, jež projevuje vůči všem svým tvorům. – Dal jsem své ženě peníze na měsíc, 3 libry. – Zdálo se mi ve snu, že jsem nahý a celá moje pokožka byla jako potažená látkou připomínající taft, posetou modrými a červenými kříži. A v dalším snu téže noci o panu tajemníkovi Walshinghamovi, panu Cavendishovi a o mně samotném.“

K tomu se sluší doplnit, že Jane Fromondsovou pojal Dee za svoji v pořadí třetí manželku; časté porodní a gynekologické komplikace vedly běžně k vyšší spotřebě partnerek. Alžbětina dvorní dáma byla o téměř třicet let mladší než učený doktor, který se s ní jako padesátník oženil. Ještě na konci 19. století nebudilo pozornost, když si muž ve věku Abrahamově bral dívku na prahu dospělosti. Zhusta proto, že teprve dosáhl slušného sociálního a ekonomického postavení, takže si konečně mohl dovolit založit rodinu. Muž v padesáti dneska není pokládán za starce; v minulosti jím mohl být podle svého statusu, ale aktivity během života tehdejších lidí v zásadě odpovídaly současnému obrazu – plus mínus, protože jednotlivci měli a mají své individuální biologické hodiny.

Neznáme podobu Jane Deeové, nedozvíme se, jak snášela putování sem tam po kontinentu a existenční výkyvy. Víme však, že projevovala cholerickou, nedůtklivou povahu, ostrý jazyk, smysl pro humor, a dokázala být i zlá. Ke Kelleymu – byli stejného věku – cítila téměř nenávist, když se na Mortlake objevil. Předpokládala, že s ním a s jeho ženou přitrhnou do jejich domácnosti velké potíže. Svému váženému choti, kterého evidentně měla ráda (stejně jako Deeovi záleželo na ní), a při němž v náročných chvílích stála, darovala osm dětí. Pět jich zemřelo v dospívání, kdysi pro život mladého organismu stejně kritickém období jako kojenecký věk. Jane bylo sotva padesát, když ji zahubila morová rána. John Dee svou ženu přežil o pět let; v té době mu z dětí zůstaly jenom nejstarší – Arthur a Katherina, která se provdala později za kohosi nedůležitého.

Deeův syn Arthur pokračoval v otcově vědecké práci, zároveň s úspěchem podnikal v obchodní sféře s těžištěm v Rusku. Působil jako dvorní lékař Jakubovy manželky Anny Dánské, ruského cara Michaila Fjodoroviče – prvního Romanovce, a později také nešťastně skončivšího anglického krále Karla I. Průkopnicky spojoval medicínu s alchymií podle Paracelsových teorií, které do dávných léčiv z říše flóry i fauny zapojily anorganické matérie, zejména kovy (tzv. iatrochemie). Publikoval alchymistické spisy pod názvem „Fasciculus chemicus“ – ale tehdy už sláva alchemického díla pomíjela, nahrazena posměchem.

Údobí baroka se přiklonilo k střízlivějšímu modernímu pojetí přírodních věd: proto se fyzik sir Isaac Newton věnoval alchymii sice intenzivně a po dlouhé roky, leč potají. V polovině 17. století, v době smrti Arthura Deeho, definitivně uvolňují magie, okultismus a mystika své místo ve vědě i společnosti progresivním trendům. Zrodila se mechanická a chemická filozofie, empirismus užívající experimentální postupy, matematizace odborného myšlení, vědecká metodika, učené společnosti a striktní racionalita.

Věda se přestala krýt s magií. S tím, jak se změnil úhel pohledu, z renesančních nositelů intelektuálního pokroku se stali naivní bloudi – nebo šizuňkové. Spirituálno však ustoupilo jen na určitou dobu. Když selhala adorace Rozumu a Osvícenectví praktikovaná Francouzskou revolucí a světem zazmítaly napoleonské války, vrátilo se… tak jako v druhé polovině 20. století, když vědeckotechnický pokrok nevyléčil bolesti naší civilizace.

Doktor John Dee se stal vzorem pro hlavního aktéra Shakespearovy „Bouře“, kouzelníka Prospera. Literární historici se dodnes přou o to, nakolik královnin Merlin, alchymista z Mortlake, ovlivnil dramata nejslavnějšího alžbětince. Vyskytly se důvodné domněnky, že Dee byl intelektuálním průvodcem rosenkruciánství (v čase založení řádu Militia Crucifera Evangeliea vskutku s Kelleym prodlévali v Německu). Dee pronikl do beletrie, filmu a bezpočtu odborných monografií. Převtělil se v kulturní fenomén a zosobněné dilema vědeckého bádání.

Pro Deeho platí s jistou licencí verše Jiřího Wolkera o tom, že muž „na tomto světě vždy dvě lásky má, tu jednu zabíjí, na druhou umírá“. Obětoval jednu část vědy, exaktnější, a své akademické renomé pro fantastický sen, že je možné získat poznání přímo od Boha. Deeův vztah k magii měl filozofický a v zásadě racionální základ, hledal v ní most k vědám a technologiím, k matematice, optice, lékařství, kryptografii, astronomii, astrologii… k pochopení tisícerých tajemství. Toužil si otevřít rychlou, krátkou a neomylnou cestu k bezvýhradnému ovládnutí hmotného i duchovního universa. Z víry, moudrosti a vědomostí se měla – s Boží vůlí – zrodit utopická světová říše.

„Tento hřích netrpělivé pýchy redukuje filozofii přírody na okultismus“ (Luigi Firpo: „John Dee“); vede ke klamné víře v tajemné totální vědění, která ještě na prahu 21. století neztrácí živé kouzlo. Deeův o více než generaci mladší současník, astronom, fyzik, filozof Galileo Galilei tvrdil, že „jediný způsob, jakým může jít věda kupředu, je přidávat jednu malou pravdu ke druhé.“ Jeho myšlenku hrdé pokory po čtyřech stovkách let nezávisle obměnil český spisovatel a myslitel Karel Čapek v závěru „Krakatitu“. „Chtěl jsi dělat příliš veliké věci, a budeš dělat věci malé. Tak je to dobře.“

Podivuhodný nigromanticus Kelley

„Otázka co jest kámen filozofický. Jest merkuryáš, bílej, červenej, tolikéž i utvořenej, hvězda vaječná, střepina prostřední…“

— Alchymistické pojednání Bavora Rodovského z Hustiřan

Jen menšina textů, které se ho týkají, chápe sira Edwarda Kelleyho alespoň v neutrálním či dokonce kladném světle. Je pokládán za šibala, manipulátora a mystifikátora, ignorantského podvodníka, neřku-li zločince. Od 17. století mezi odborníky, umělci a vůbec všemi, kteří se o něm doslechnou, vzbuzuje averze (drtivou většinou) i sympatie (sporadicky, zato výrazněji) z jakýchsi podvědomých, iracionálních pohnutek. Byl přece pouhý iluzionista, „nevzdělaný pijan posedlý touhou po drahém kovu“, jehož provázely „výstřelky všeho druhu“, až se posléze po právu připravil o majetek i císařovu přízeň. Kat mu ušmikl uši; vodil za nos Rudolfa II.; nebohého mudrce doktora Deeho připravil o veškerou soudnost, přičemž mu navíc zmermomocnil krásnou manželku. Pro podfuky s výrobou falešného zlata ho uvěznili na Křivoklátě, odkud se pokusil utéct, a zabil se přitom… nebo tak nějak to bylo!

Kelley se tak připojuje do houfu historických osobností, kterým z plytké logiky kulturního pseudovědomí (často i záměrným přičiněním aktérů osobně zainteresovaných na jejich dehonestaci) připadla úloha padoucha, ať už si ji zasloužili, nebo ne. Ukázkový příklad poskytuje aféra Richarda III., v tradici uzurpátorského vládce Anglie – ano, ten, který povraždil příbuzné a pak nabízel království za dopravní prostředek. Vina i její opak se dokazují nesmírně těžko i dnes, ve věku exploze informací, komunikačních technologií a globální blízkosti (či právě kvůli těmto faktorům, usnadňujícím cílené úpravy reality).

Existují skutečnosti, které objektivně vypovídají v Kelleyho prospěch. V Čechách ho povýšili do rytířského stavu; a to by neprošlo, i když mu císař nadržoval, pokud by se vyskytly pochyby o jeho bezúhonnosti, případně osobních kvalitách. Po Evropě vycházely nebo v rukopisných letácích obíhaly jeho předpisy a návody na transmutace jako dobové bestsellery. Královna Alžběta a její vlivní ministři projevili vrcholný zájem nikoliv na návratu Deeho propagujícího mystickou andělskou konverzaci, ale chtěli zpátky Kelleyho coby odborníka na kovy a jejich zušlechťování. Jeho vyženěné děti měly anglického dobrodruha upřímně rády a vážily si ho – „our magnificent Parent of blessed memory“. Kelleyho dcera Alžběta Johana, známá básnířka Vestonie, dlouho usilovala o jeho rehabilitaci.

Kelley nebyl bláznivý a úskočný mág, dokonce nepoctivý podfukář. Rudolf II. a Vilém z Rožmberka, oba zdatní amatérští alchymisté a znalci oboru, by v tom případě s Kelleym okamžitě vyrazili dveře. Vyznal se v metalurgii a těžbě kovů, získal právní znalosti (využil je během jednání s extraterestriálními entitami), uměl zdárně léčit, byl císařovým chemikem, filozofem, který vyznával novoplatonismus a hermetismus, schopným podnikatelem – dokonce básníkem. Nelze popřít, že jeho život neprobíhal standardně ani na košaté poměry sklonku 16. století. Dá se polemizovat o neprůstřelnosti dochovaných faktů, tím spíše o jejich výkladu…, ale Kelleyho špatná pověst s bulvárními vylepšeními vyrašila dobré století po jeho smrti, v časech, kdy o svoji prestiž přišla samotná alchymie jako vědní disciplína.

Jak to vypadá, Edward Kelley pocházel z irského královského rodu z Imany, jehož zakladatelé byli současníky bájného Artuše. Protože Irsko místními králi oplývalo, znamená to jen málo, i když se Kelley s tímto přídomkem podepisoval (podle přepisu v českých dokladech „z Imaimy“). Nicméně jeho mentalita a chování pro irský původ svědčí. Nezapřel geny výmluvných pijáků, vynalézavých bojovníků, paličatých blouznivců, rebelských poetů a mazaných koumáků. Pak ani není divu, že se u nás cítil dobře: česká a irská povaha vypadly z jedné skořápky.

V každém případě si dovolil během svého nobilitačního řízení v Čechách, kdy musel věrohodně doložit šlechtický původ po čtyři generace, nárokovat královský původ na základě solidních historických údajů o rodině O’Kelley (Cellach) og Uí Maine (Hy Many). Edwardův otec Patrick se jako mladší syn, kterým nezbývalo, než se na vlastní pěst protlouci, dal nejprve k vojsku. Když se usadil ve Worcesteru, přijal anglickou formu jména, jazyk a zvyky. Mimochodem, Edward sám se vrátil později ke katolictví.

Jeho dětství nabízí varianty v řešení zápletky s příjmením Talbot, pod nímž zpočátku jako dospělý vystupoval. Ve Worcesteru totiž skutečně sídlila zámožná rodina Talbotových. Buď byla Edwardovou matkou Priscilla Talbotová, a syn přijal její jméno; nebylo to neobvyklé a neznamenalo to nic negativního. Druhé objasnění se přiklání k verzi, že malého Edwarda vychovávali Talbotovi, a on z vděčnosti nebo zvyku používal toto přízvisko; i to je v těch dobách pravděpodobné.

Jako chlapec hodně stonal: bod, který je záhodno rozebrat. O Kelleym se ví, že výrazně kulhal; a postrádal uši. Kapacity zaměřené přísně proti nezvedenému dobrodruhovi prohlašují, že zasáhlo právo a Kelleyho takto potrestalo, barvitější popisy si přidají pranýř. Vlídnější z badatelů soudí, že mohlo jít o vrozenou malformaci boltců. Ivan Sviták, který Deeovi a Kelleymu věnoval velmi propracované studie, dává obě postižení do souvislosti. A tady se skrývá jádro záhady: v městě Worcesteru.

Vzpomínáte si na šíleného Kloboučníka z „Alenky za zrcadlem“? Někdy bývá v českých překladech nahrazen Ševcem, neméně bláznivým. Potrhlí ševci ostatně pobíhají po krajině naší minulosti coby nepřehlédnutelné figurky… A víte, co udělá s člověkem jediné důkladnější čichnutí k lepidlu? Obuvníci a příštipkáři se celý den hrbili nad výpary z popu a klihu v malých, špatně větraných dílnách. Kloboučníci pracovali s materiály obsahujícími dusičnan měďnatý, který vyvolává otravu a postihuje nervový systém – lékaři znají mad hatter syndrom – a dalšími nebezpečnými sloučeninami. Oblíbené viktoriánské temně zelené tapety vydechovaly smrtící arzén. Podobně jsou současné silné herbicidy nejspíše zodpovědné za neplodnost, autismus, nádorová onemocnění anebo Alzheimerovu nemoc.

Jak to souvisí s Kelleym? Dvojnásobně. Za prvé, Worcester žil z proslulé výroby tkanin. Při jejich barvení i jiných úpravách se používaly přípravky, které obsahovaly těžké kovy, železo, rtuť, cín, měď. K rostlinným nebo živočišným barvivům se přidávala mořidla: usnadňovala provázání barviva s textilií nebo přízí, ustalovala, zjasňovala, tlumila odstín. Kromě moče, potaše a vinného kamene užívali skalice, síran měďnatý anebo železnatý. Některá barviva byla minerálního původu, třeba rumělka čili cinabarit, síran rtuťnatý. Do barvících lázní se z měděných, železných, cínových kotlů uvolňovaly sloučeniny kovů i bez přítomnosti agresivnějšího mořidla.

Při tehdejším životním stylu a obecně špatné hygieně je logické, že škodliviny z barvířských procedur pronikly i mimo bezprostřední výrobní prostředí. Když se matka v těhotenství dostane do styku s těžkými kovy, hrozí, že tato intoxikace poškodí plod. Způsobí závažné defekty končetin (Kelleyho chromá noha) – a zároveň právě mikrocii, tj. nedostatečné vyvinutí ušních boltců, jednoho či obou, případně jejich absenci, anocii. Dnes takové manko napraví protéza ze speciálního polyetylénu. Edwardu Kelleymu nezbylo, než kamuflovat své znetvoření hustými černými kadeřemi.

Podruhé mladého Kelleyho zasáhl Worcester a toxické látky primárně, jeho profesí lékárníka. Lékaři, léčitelé, felčaři, ranhojiči, lazebníci, lékárníci druhé poloviny 16. století se z dnešního pohledu mnohdy jeví jako šarlatáni; někteří jimi nepochybně a s úmyslem byli („zimnice zmizí, jestliže pacientovy ústřižky nehtů zamotané do lněného klůcku uvážeme kolem těla úhoře“). Nedisponovali však jinými prostředky a nástroji, než jaké jim doba dala k dispozici. Lékárník tehdy v mnoha ohledech suploval zdravotníka i lékaře. A pozor, v Anglii být farmaceutem znamenalo skutečně plnit povinnosti všeobecného lékaře. Ostatně, své solidní medicinské znalosti Kelley nejednou prokázal.

Apatyky v období pozdního 16. století i později představovaly pozoruhodnou směsici přípravků, od sladkých pokroutek a vonného koření po theriaka (dryáky, léčivé směsi bylin), anorganika zavedená Paracelsem, soli arsenu, olova, antimonu, rtuti, železa, zlata, mědi, vizmutu, zinku, sušené rostliny i živočišné segmenty – „zmijí žluč, žabí oči, liščí plíce, mech z hlavy oběšence visícího v řetězech“ (to znamená, že byl pro výstrahu deponován na šibenici na neomezenou dobu, a kovová pouta jistila, aby se mrtvola nerozpadala nebo nebyla rozebrána na čarovné produkty), oleje, tuky, med a cukr, aloe, myrhu, pižmo, šafrán, „živou vodu“ čili silný alkohol – v nejrůznějších přepestrých nádobách všech tvarů a materiálů.

K tomu patřily váhy, filtry, moždíře, destilační přístroje; vybavení a operační stůl pro lehčí chirurgické zákroky; chemickou laboratoř pro extrakční metody, jimiž se připravovaly elixíry, kvintesence a tinktury. A zahrádku, kde lékárník pěstoval vlastní léčivky. Leckteré substance ovšem získával koupí: především atraktivní drogy z Nového světa, které se dostaly do kursu – ty psychoaktivní spíše než terapeutické. Tabák, guajakové dřevo, které krom jiných zázračných vlastností poslouží jako libé afrodisiakum stejně jako rádoby lék na „Venušinu chorobu“ čili příjici, listy koky… snad i psychedelikum ayahuascu a halucinogenní amazonský šňupací prášek epená.

Kelley byl velmi zvídavý člověk: kdo nevyzkouší, nezná! Možná měl zdravotní problémy, snad obtíže neurologického či psychického charakteru. Drogy mu pomáhaly soustředit se, zaháněly deprese. Můžeme jen fabulovat. Jistě se v omamných prostředcích velmi dobře vyznal, a zdá se více než pravděpodobné, že je nezřídka používal. Být lékárníkem vynášelo slušné živobytí – ale Kelley se pod jménem Talbot vrhl na medicínská a právnická studia v Oxfordu, jak naznačují některé doklady. Neměl univerzitu slynoucí věhlasem daleko: nějakých padesát mil od Worcesteru. Dnes na tu cestu stačí půl druhé hodiny autem. A nabízí se předpoklad, že si Edward na studia přivydělal prací v lékárně, že od počátku neusiloval o nic jiného.

Kde jinde by získal své vědomosti z hermetické filozofie, z alchymie a metalurgie, matematiky, numerologie, z práva a základů řečtiny, ale také z kabaly zahrnující gematrii, jež kouzlí s numerickými hodnotami hebrejských písmen a slov? Několik let Kelley využíval blahodárného prostředí Oxfordu kypícího podněty a informacemi, čerpal z kontaktů s vědeckými osobnostmi. Navštěvoval přednášky vynikajícího mladého profesora matematiky Thomase Allena, astrologa, alchymisty a filozofa. Allen, jenž byl kolegou a přítelem Johna Deeho, si měl Edwarda vybrat jako asistenta do své univerzitní laboratoře: proč by ne? Komu ze studentů dala praxe lékárníka dostatečnou zručnost?

Kelley však akademické vzdělání neukončil. Důvody odchodu z univerzity stejně jako následující etapa Edwardova života se halí do temnoty dohadů…, až dokud se zjara roku 1582 nevynořil v Mortlake u doktora Deeho.

Přízraky, zázraky, náznaky

„Napsat pravdu o Kelleyovi znamená chápat ho jako živého jednotlivce, který bojuje a myslí, jako renesanční osobnost, ne jako autora alchymistického traktátu.“

— Ivan Sviták: Hledání kamene mudrců

Není vyloučeno, že Kelley skutečně působil v Londýně jako notář a že si přivolal oplétačky se zákonem. O uši na pranýři ale nepřišel zcela určitě – i když pomineme teorii, že Edwardovy boltce poznamenala genetická vada. Člověk „na cti zmařilý“, ten, koho se veřejně dotkla ruka kata, byl společensky diskvalifikován. Kelley by nemohl vstoupit do Deeových služeb, natož realizovat svoji českou kariéru, pokud by měl na kontě takový škraloup. Ani v čase jeho pádu mu nikdo z nepřátel nepředhodil pranýř nebo amputaci uší. Nebylo totiž co.

Uvědomil by si to každý, kdyby se jen trošinku zamyslel nad popisem Kelleyho osoby z císařského zatykače roku 1591. Píše se v něm, že stíhaný nosí dlouhé vlasy, které si může ostříhat nakrátko, aby zamaskoval podobu (zajímavé: změna účesu zasáhne do vzhledu muže daleko více než v případě ženy). Kdyby se o Kelleym šuškalo, že mu díky mistru popravčímu scházejí slechy, nepochybně by se v zatykači objevil další údaj o zvláštním znamení. O něco později se Rudolf decentně ptal anglického cestovatele, Kelleyho známého, cože se alchymistovi přihodilo s jeho zmrzačeným (jedním, a nikoliv odstraněným!) uchem. Tázaný ovšem netušil. Takže… částečná hypoplazie boltce (mikrocie), a žádný trest.

Početně kauz kolem historických osobností připomíná puzzle, které se vysypalo z krabice, a část dílků kamsi zapadla. Badatelé, umělci, amatéři zaujatí pro věc se pokoušejí skládačku sestavit, nahradit mezery imaginací nebo vědeckými metodami. Ale v obraze stále něco chybí, nesedí, odporuje si. Je málo pravděpodobné, že se odněkud vynoří ztracené dílky – dokumenty a doklady. Třeba jsme některou část skládačky špatně pochopili, umístili ji na nesprávné místo? Musíme pracovat pouze s údaji, které nám dějiny dovolily vytěžit, a operovat s jejich výkladem.

Edward Kelley patřil k typu lidí, u nichž vnímání legálního a subjektivně legitimního splývá, takže občas šněrují po hraně zákona. Ale podle historek, které o něm kolují a které se zrodily sto let po jeho narození, by v těch zhruba pěti letech musel stihnout následující přečiny či zločiny:

– Vyhrabával v zaostalém, čarodějnicemi a zarytými katolíky prošpikovaném Lancashire mrtvoly a) za účelem černokněžnického oživování těl, b) dodávání materiálu k pitvám, c) jednalo se o pokusnou výrobu zombií podáním drogy a následné reverze jejich stavu,

– prováděl nekromancii čili vyvolávání a tázání duchů přímo v Lancasteru,

– kradl a falšoval šperky v Oxfordu, což pak musel Dee zatušovat a klenoty uhradit,

– fungoval jako překupník uloupeného zboží ve Walesu,

– ve Walesu a střední Anglii podloudně hledal poklady,

– praktikoval trestnou potulku od Wigmore po Glastonbury,

– padělal doklady na různých místech, ale hlavně v Londýně, kde se také zapojil do aktivit podsvětí a kromě falzifikátů listin pro galérku vyráběl šizené mince,

– dopouštěl se v Chipping Nortonu penězokazectví, do čehož byl namočený i jeho bratr Thomas,

– šířil po hrabství Worcestershire nebezpečná psychofarmaka,

– infiltroval se na Mortlake do Deeho domácnosti, aby ho špehoval, uzmul mu alchymistická tajemství a nebohého vědce hanebně zmanipuloval.

Kelley měl prohlašovat, že na pahorku Northwick Hill objevil – snad při kopání pokladu – červený prášek, náčrt místa skrývajícího cennosti, k tomu alchymistický spis nebo několik svazků s okultně-alchymistickou tématikou, mezi tím prý i Voynichův manuskript. Prášek pak využíval pro transmutační prezentace i k výrobě zlata pro svoji potřebu. Část rudé substance získal darem Dee, který tajemnou látku opatroval až do konce.

Také prý ty pozoruhodné cennosti, dvě slonovinové koule s bílým práškem a rudou tekutinou plus rukopisy, získal od jistého krčmáře, který je ukradl z biskupské krypty. Nebo je Kelley vyzvedl z hrobu svatého Dunstana v kapli opatství u Glastonbury, ověnčeném mystickými legendami a festivaly. Nebo učinil ohromující nález podle pokynů Deeho andělů ve svém rodném Worcestershiru v Blockley, u kostela sv. Petra a Pavla, který není krom krásné architektury pozoruhodný ničím tajemným, pokud nepočítáme, že si nedávno zahrál v britském televizním seriálu o případech otce Browna.

Jiná varianta legendy hovoří o červené a černé záhadné substanci, snad kameni mudrců, kterou Kelley nosil při sobě. Matérie pocházela z rozvalin blíže neurčeného kláštera, který byl zlikvidován za poměrně drsné reformace zahájené Jindřichem VIII. O získání této ingredience fabuloval Gustav Mayerlink v knize „Anděl západního okna“. V duchu Kelleyho mizerné pověsti padly výrazy jako „krádež“. Pokud byl klášter opuštěný, těžko mluvit o zcizení, jestliže by odtud někdo něco vyzvedl. Mnichy vypudili, jejich majetek po právu, ale nikoliv spravedlivě připadl anglické koruně.

Červená (zpravidla, ale také šedá, bílá nebo černá) hmota s mimořádnými účinky bývá vskutku s Kelleym spojována. Stejně tak se tvrdí, že Kelley dorazil k Deeovi s několika vzácnými knihami a že ho žádal o pomoc při luštění té nejtajuplnější z nich, sepsané v šifrách. O Deeho hlubokém zájmu o kryptografii a další oblasti bádání, kterým se sám toužil věnovat, Edward věděl od svého prvního mistra Allena. Naskýtá se ovšem další možnost, nepříliš sympatická, zato docela reálná.

Kelley se stal špionem utiskované katolické menšiny (byl Ir a ke katolictví se později přihlásil) a vloudil se k doktoru Deemu, který se pohyboval v blízkosti královny a jejích šéfů tajné služby, Walshinghama a lorda Burghleyho. Vysvětlovalo by to mnohé z Kelleyho podivného chování, i jak se snažil opustit Mortlake, mizel, nečekaně se zas objevil: asi mu úkol příliš neseděl. Podle Deeho zápisků z doby po jejich seznámení se mu Kelley přiznal, že byl na učence z Mortlake nasazen. Ale v denících ani jinde není řečeno nebo naznačeno, proč a kdo Edwarda vyslal. Jenže udá se sledovanému ten, kdo skutečně špicluje – či chce ve své záludné činnosti pokračovat? Dále zmínky o špehování v záznamech chybí, Dee postupně pokládal Kelleyho za přítele a v pozdějších letech ho chválil.

Hypotéze nasvědčuje Kelleyho prudká reakce, když mu andělé ukládali, aby se oženil. Namítal, že by tak porušil svůj slib a poslání. Byl tedy katolickým duchovním v ilegalitě? Útěk z Anglie, k němuž strhl i Johna Deeho, nezpůsobily obavy z trestu za penězokazectví, ale ostré protikatolické tažení, které právě tehdy kulminovalo. Brutálními metodami odhalovalo a postihlo podezřelé i nevinné. Varování před trestním stíháním z penězokazectví, které Edwardovi údajně přinesl jeho bratr Thomas, znamenalo pouhou smluvenou fintu. Kelley uprchl včas, a dál působil jako dvojitý agent – nebo byl nucen přijmout Deeovu hru ve prospěch královny. Tady tkvěl i další důvod, proč se nehodlal vrátit do Anglie a musel si vybudovat postavení na kontinentě.

V době, kdy se lord Burghley marně snažil zlanařit Kelleyho zpátky, předhodil mu tajnou příchylnost ke katolické církvi. Kelley se ovšem hájil, nicméně později k římskokatolické víře otevřeně přistoupil… Našla by se jen hrstka protagonistů, u nichž je proces rozkrývání identity obtížný tak jako u Kelleyho. Začátky téměř neznáme, období mezi roky 1582–1589 překypuje příliš početnými až rozpornými informacemi; pak zbývá přehršel stínů v mlze. Postrádáme fakta, která by upřesnila nejasná místa v Kelleyho životě; jindy postřehneme drobnosti, které jeho osobnost dokreslují.

Nákladně, extravagantně se oblékal a vystupoval často s arogancí. Choval papouška, šermoval, uměl hrát na klavichord (předchůdce klavíru), alchemické ingredience uskladňoval v celkem novodobém stylu ve velké zamčené skříni. Byl vášnivý rybář, proto si pobyt u jihočeských rybníků náramně užíval. Když na Jánském vršku zakoupil gotický dům „U Osla v kolébce“ a nechal jej přestavět, byla válcová věž upravena podle Kelleyova architektonického návrhu. Dřevěné šnekové schodiště v ní symbolizuje alchymistickou spirálu života – probuzení a změnu vědomí.

Jeho fyzický vzhled zachytil popis na zatykači nikoliv z Anglie (tam se doklad o stíhání nevyskytuje), ale z Čech, z rozkazu silně naštvaného Rudolfa II. Vysoký štíhlý čaroděj? Ne, měl prostředně silnou postavu a řídké vousy. Dochoval se jediný autentický portrét, rytina z 16. století; stylizované podobizny pocházejí z pozdější doby. Ukazuje přitažlivou tvář muže středních let s velkýma očima a senzitivními ústy. Ten chlapík je chytrý, zádumčivý, ale neschází mu smysl pro humor. V internetovém hlasování o nejvhodnějším představiteli Kelleyho pro filmovou adaptaci zvítězil Johnny Depp. Podoba by byla, irští předci a určité psychické rysy rovněž.

Objevily se teorie, že Kelley byl psychotik, čímž se vysvětlovaly jeho výbuchy vzteku a halucinace (?) při andělských seancích. Ale během svého zhruba čtrnáctiletého pobytu v Čechách neukázal, že by trpěl bludy či přímo paranoiou, nestalo se, že by byl neschopen „chovat se a jednat v souladu s okolnostmi“, konal nanejvýš promyšleně a cílevědomě. Nechyběl mu nadhled a zdravý vztah k realitě, přinejmenším v míře, která smrtelníkům s ambicemi dovoluje činit chybná rozhodnutí a občas špatně docenit situaci.

Nejspíš pil (to leckdo ze známých osobností), zřejmě bral psychotropní látky (dříve se na takový exces pohlíželo mnohem benevolentněji): obojí způsobuje výkyvy nálad. Vznětlivý a neklidný Edward patřil mezi choleriky, pro něž je typická emocionální labilita stejně jako silná vnitřní energie. Dee symbolizoval teorii. Kelley se projevil jako muž praxe, třebaže bádal, filozofoval a psal odborné studie o alchymii a metalurgii. Je doloženo, že když jej pohltilo řešení nějakého chemicko-technologického problému, který řešil v laboratořích, stával se z Kelleyho workholik.

Na rozdíl od Deeho uměl Kelley „organizovat“ (jak to nazývali heftlinci v lágrech druhé světové). Ten pojem znamená obratně shánět a zařizovat věci, zajišťovat kontakty, řídit neformální procesy – v mezích daných pravidel a zákonů, na jejich pomezí… nebo až za ně, v případě nezbytí. Nutno připustit, že Kelleyho morální kodex nebyl ideálně korektní. Rozhodně neměl mentalitu zločince, z níž ho některé mýty obviňují, jen flexibilně vnímal právo; obdobně průmyslník v jiném ohledu solidní riskne průmyslovou špionáž a zakličkuje s daněmi. A sir Edward Kelley disponoval duší vizionáře i producenta.

Na vrcholu své slávy byl rytířem země české, přítelem císaře, dvorním alchymistou, uvádí se, že také působil jako císařský rada. Jeho jmění obnášelo ohromující hodnotu 100 000 kop grošů. Podnikal v těžbě zlata, obratně investoval do realit, neboť v Čechách směl nabývat majetku. Kelleymu byl totiž přiznán inkolát, obyvatelské právo, na zemském sněmu roku 1589. „Edvarda Kelley, rozeného Englezara rodu a domu rytířského řečeného Imaymi v hrabství Conaghaku z království Irlandského za obyvatele království tohoto českého přijíti jsou ráčili.“

Darem od štědrého rožmberského vladaře Viléma II. obdržel panství Nová Libeň u Jílového, k tomu devět vesnic, například Kamenná Vrata, Okrouhlo, Zahořany, Třepšín, a tvrz Libeřice se dvěma osadami, suma sumárum pěknou hodnotu přes 34 000 kop. K tomu je nutno podotknout, že znalosti alchymie rožmberských vladařů byly vyhlášené. U Viléma se během čtvrt století vystřídalo na padesát alchymistů a lékařů, do čehož investoval fantastickou částku 8 milionů zlatých.

Kupodivu Rudolf II. byl na odměny opatrný (nejen vůči Kelleymu, a leckdy i dlužil). Od velkorysého jihočeského magnáta, jehož bohatství se téměř vyrovnalo císaři, však Edward za dobře odvedenou práci získal honoráře v úhrnné výši 300 000 zlatých. Zato měl Rožmberk prospěch ze zdařilé těžby zlata v Jílovém, kterou Kelley provozoval, a využíval také jeho lékařské služby. Mladý alchymista mu stál za to, aby nad ním držel ochrannou ruku.

Jak se kolo otáčí, jedna loukoť do bláta, druhá z bláta ven jede

„Kovy obsahují sůl, z kteréž oheň a důvtip umělce vodu vyloučiti dokáže, kterouž mudrci Merkuriální vodou nazývají, Panenským mlékem, Májovou rosou, Zeleným lvem, Drakem, Ohněm moudrých.“

— Sir Edward Kelley: Tractaus de Lapide Philosophorum

V Čechách s Kelleym prodléval a spolupracoval jeho bratr Thomas, o deset let mladší. Edwardovi se povedl mazaný tah: dohodil bratrovi sňatek s Ludmilou (Lidmilou) Lazickou z Písnice, neteří dravého korupčního politika Jindřicha Domináčka z Písnice, zemského královského prokurátora s velkým vlivem a malými skrupulemi. Jiné nemovitosti, například domy v Praze (Opavský palác čili Faustův dům, dům „U Osla v kolébce“ nebo „U Tří per“) a v Jílovém, zakoupil Kelley z vlastních zdrojů.

Prý do nich vložil i jmění své ženy. To nepřipadá v úvahu, neboť Joan rozená Cooperová, s níž se oženil v Anglii, nebyla vůbec mohovitá, věno nijaké. Ale Kelley věděl, jak přijít k penězům. Coby činorodý podnikatel neváhal rozšířit své manévrovací možnosti půjčkami. V Jílovém se stal vlastníkem dalších staveb a usedlostí, mlýnu a pivovaru, což mu dovolilo zajistit si fikaně monopol na určité komodity v kraji. A jílovští občané si stěžovali, pochopitelně.

Kelleymu bylo třicet, když si přesvědčivou demonstrací transmutace zlata v jedné z pražských laboratoří (buď ve Faustově domě, nebo u Tadeáše Hájka z Hájku na Betlémském náměstí) vydobyl důvěru a slávu – statut kapacity pro alchymisty, metalurgy a proto-chemiky téměř po celé Evropě. On a jeho polský kolega Michal Sendivoj prováděli své dobře zdokumentované prezentace na pohled zcela transparentně. Obecně se jim přiznávalo, že přeměnu drahých kovů vskutku zvládají, i když u Kelleyho se vynořily také nemalé pochyby. Nikdo jim nedokázal, že by při výrobě zlata švindlovali. Ti dva byli také jediní délesloužící alchymisté na císařském dvoře – ale Sendivoj v tom Kelleyho předčil, stejně jako později v profesionalitě a věhlasu.

Dochoval se Kelleyho recept na přípravu tinktury ze rtuti, rudé olejovité kapaliny. Jediná její krůpěj měla tyngovat kolem osmi lotů drahého kovu (tyngování označovalo transmutaci, kdy obecný kov měnil barvu ve zlatou či stříbrnou; lot obnášel cca 16 gramů). Problém spočíval v malém množství zlata a stříbra, které bylo nutno vložit do počátku procesu: návod hovoří o rtuti zlata, rtuti stříbra. Čistotu výsledného produktu ovšem nerozebírá. Je fakt, že Kelley poslal Alžbětě I. z Čech na ukázku svého umění železnou pánev, jejíž střední kruhová část byla proměněna ve zlato. Tady by se nějaký švindlík, třeba vyřezání a výměna příslušné partie, realizoval jen velice těžko.

Kelley ke svým transmutačním experimentům používal prášek, který údajně za neobvyklých okolností získal nedlouho před svým příchodem k Deemu nebo krátce poté. Kromě červeného prášku bývá zmiňována také moučka černá – nebo naopak bílá. A nebyla náhodou šedivá? Neznamená to kulišácké řešení, ale skutečnost, že stříbřitý práškový kov se podle osvětlení může měnit. Bingo! Podle dalších svědectví totiž vypadala Kelleyho tajemná hmota jako popel, ovšem nápadně těžký. Tak červená, anebo šedivá? Sypká, tekutá, mazlavá?! Byly dvě, nebo jediná? Filozofický kámen, jak už bylo uvedeno, nabýval různé podoby. Popřípadě se pozorovatel setkal s meziproduktem v procesu výroby transmutační tinktury, což recept zachycuje…

I seriózní zdroje dokládají, že Kelley opatroval a při významných pokusech aplikoval chemikálii s mimořádnými účinky. Zmatek vyplývá z nepřesností v popisu jak barvy, tak skupenství a formy oné hmoty, a z nejistoty v odhadu jejího určení. Jedná se o sloučeninu určenou pouze k transmutaci drahých kovů/zlata, nebo Kelley vlastnil ještě navíc k výrobě té první látky nepostradatelnou ingredienci „X“, kterou sám zhotovit nedokázal? Zaměňují doboví komentátoři obě substance? Která z nich by si doopravdy zasloužila nést hrdý název „kámen mudrců“?

Zlato lze skutečně vyrobit ze rtuti, ale pouze jadernou přeměnou z jejího velmi vzácného a málo rozšířeného izotopu Hg s nukleovým číslem 198. Samotná energie a podmínky potřebné k reakci jsou natolik finančně náročné, že se tento proces nevyplatí, i kdybychom pominuli zásadní technické překážky v realizaci za tehdejších podmínek. Spekulovalo se o mocném katalyzátoru, který by jadernou přeměnou rtuti ve zlato umožnil, tzv. červené rtuti. Tento hypotetický polymer – údajně však už byl v Rusku pokusně vyráběn – na bázi želé obsahuje antimon a rtuť.

Jsme tam, kde jsme začali, protože červená rtuť musí být tři neděle ozařována v jaderném reaktoru, kdy (zřejmě) dojde k dislokaci elektronů antimonu a rtuti. Pak teprve poslouží jako téměř zázračný zdroj obrovské chemické energie. Podobné zařízení nemohla suplovat pec na pevné palivo; a pak, elektrony se změněným orbitalem se znovu vracejí do svých drah, takže substance je nestabilní. Pokud by se daly tyto bariéry obejít, aplikaci červené rtuti a uvolnění masivního objemu energie nepochybně doprovodí jevy potenciálně destruktivního charakteru. A těm nebyly rudolfinské laboratoře uzpůsobeny.

Nezbývá než z chaosu dosažitelných faktů vyvodit, že Kelley sice užíval, ale osobně nevyrobil tajemnou stěžejní matérii „X“, ať už ji reprezentoval červený/šedivý těžký prášek, hustý vazký olej nebo cosi rudě lesklého, co připomínalo huspeninu… Získal ji způsobem, který zakládá další střípek legendy. Vícekrát je naznačeno, že reagencie měl omezenou zásobu, byť jí něco málo věnoval doktoru Deeovi a Rudolfovi II., kteří si látku ponechali jako raritu, ale nepracovali s ní. Kelley se proto musel častěji uchýlit k proveditelným postupům, které však vyžadovaly větší či menší provozní vklad zlatého kovu. Kelley se prý kvůli tomu (mimo jiné důvody) zadlužoval, hlavně po své první internaci na Křivoklátě.

Do jara roku 1591 jeho hvězda stoupala, o finance neměl nouzi, konečně se svou rodinou začínal žít na vysoké noze. Vychutnával si to… Edward Kelley jako jiní alchymisté, kteří nebyli pouhými nedouky a podfukáři, ale inženýry technické chemie, experty na metalurgii, pronikl k „průmyslové“ těžbě a zpracování kovů, v jeho případě zlata. Byl úspěšný – a pořádně bohatý. Jeho zázračná schopnost vyrábět zlato z „ničeho“ se dostala do dobových úsloví. Stejně tak už za Kelleyho života vznikaly, obíhaly a bobtnaly pochyby o jeho poctivosti a alchymistické zdatnosti. Edward se proti nim bránil se sebevědomou jistotou: bez váhání podstoupí souboj na meče, aby obhájil svoji čest.

Očernění zpravidla plynou ze skutečnosti, že účinky hmoty „X“ (předpokládáme, že vskutku existovala) nebyly dostatečně objasnitelné v kontextu dobového poznání, a z Kelleyho urputné snahy ponechat si záhadu hmoty „X“ pro sebe… přesněji pro Viléma z Rožmberka. Věrností svému mecenáši zdůvodňoval, proč se nemůže anebo nechce vrátit do služeb královny Alžběty. Výše zmíněný návod na přípravu rudé tinktury Kelley sepsal právě pro jihočeského velmože – ale byl to ten pravý recept? Rozhodně ovládal dvě technologie, které přesáhly experimentální level alchymistických laboratoří.

Kelley zužitkoval pozapomenutou metodu diploze, osvědčenou již v antice a zaznamenanou v tzv. „Leydenském papyru“ z roku 300 n. l. Kde k těmto vědomostem Kelley přišel? Nám není staroegyptský Leydenský rukopis neznámý: na internetu z něho koluje kupa obecně moudrých citátů. Ve skutečnosti tvořil spolu se „Stockholmským papyrem“ jednu z prvních chemicko-technologických příruček, soubor odborných návodů na práce s kovy a textiliemi včetně barvení povrchu kovů – a napodobení zlata. Dnes bychom v podstatě jednoduchý proces diploze pokládali za podfuk, při němž se zvětší objem drahého kovu za cenu jeho „zředění“, snížení jeho ryzosti. Jenže za starých časů zlato vymezoval souhrn specifických fyzikálních vlastností. Imitovat jeho vnějškové charakteristiky znamenalo napodobit – vyrobit zlato. Alchymista nepodváděl, jen vědecky donutil zlato růst.

Žel, suspektní prvky naznačují, že takto upravené zlato Kelley díky důvěryhodným konexím na zodpovědné úředníky dodával do královské mincovny. Kromě sporného podnikatelského záměru s lehčeným kovem získával irský alchymista zlato způsobem důmyslným a férovým. V zájmu Viléma II., z jeho popudu a v jeho – i svůj – finanční prospěch se zapojil do Rožmberkova projektu pro obnovu těžby v dolech, které se zdály vyčerpané, neproduktivní, nebo blokované technickými potížemi. Organizační a podnikatelský talent Kelley s nadprůměrnými metalurgickými znalostmi zvládl dobývat zlato v odstavených, vodou ohrožovaných šachtách v Jílovém. Prosperoval i tam, kde už bylo naleziště do mrtě vybráno. Z hlušiny, odpadového materiálu, extrahoval mikroskopické částečky zlata pomocí rtuti.

O Kelleyho se přetahovali hned tři potentáti, a neběželo jim pouze o zlatý kov, ale také o jeho lékařské schopnosti – a nejspíše i znalosti psychofarmak. Alžbětina pokladnice potřebovala zlatou injekci na pokračující válku se Španělskem, kterou porážka Armady neukončila. Královna dlouze jednala s Kelleym prostřednictvím lorda Burghleyho. Kupodivu Edwardova korespondence s lordem strážcem pokladu má především politický charakter, i když se samozřejmě týká rovněž alchymie. Viléma z Rožmberka se Kelley držel, vážil si ho, byl mu skutečně oddán. Alchymista přitom neměl snadnou situaci, protože se na konci osmdesátých let značně sblížil s císařem.

Rudolf II. byl nazýván novým Hermem Trismegistem, a nešlo jen o laciné pochlebování. Věnoval svým koníčkům více času než vládě: dá se hovořit o škodách politických a pravděpodobně i ekonomických. U Rudolfa se jednalo o únik – tak jako dnes mnozí prchají do světa subkultur. Mladý císař nesl po své babičce Johanně Šílené genetické předpoklady k psychické nevyrovnanosti, což se výrazně a tragicky projevilo u jeho levobočka dona Carlose de Austria. Nebyl však ani komickou nebo paranoidní figurou, slabochem, natož hlupákem, nedejbůh nevzdělancem.

Nebyl sám mezi panovníky a velmoži, kteří by se nejraději obtížného postavení zřekli a žili svým pestrým zájmům a tvůrčím vlohám. Zasvěceně se věnoval komplexním vědeckým problémům, ale vysoké IQ mu nepomohlo rázně řešit politické nesnáze a spletité výzvy…, ani odejmout mučivou trýzeň nad propastmi svého nitra. Vládnout si žádá patřičně tvrdé povahy; a komplikované přelomové doby neskýtají slušná řešení ani energickým panovníkům s vášní pro vrcholové řízení.

Habsburského císaře s mladým Irem spojoval pocit jisté odlišnosti, vyřazenosti z běžné komunity, psychické i fyzické: oba postihl genetický defekt. Na pohled hezkému, mužnému vladaři uštědřila příroda podraz. Nadměrně tvarovanou, těžkou sanici s předkusem zakrýval plnovousem, ale kosti horní čelisti, nedostatečně vyvinuté a defektní, mu působily obtíže s výslovností. Podobali se věkem – Rudolf se narodil o pouhé tři roky dříve než Kelley, intelektem, zájmy, imaginací, dokonce výškou a typem postavy.

Vzniklo mezi nimi osobní přátelství, císař oslovoval Kelleyho osobním jménem. Jak spolu asi rozmlouvali? Latinsky anebo německy. Nutno zmínit, že Kelley pravděpodobně češtině rozuměl, možná jí trochu hovořil. Pokud pracoval pro Rudolfa, trávil dlouhé hodiny denní i noční v císařských laboratořích ve věži Mihulce. Ovšemže při té příležitosti nebydlel ve Zlaté uličce, ale v Rožmberském paláci (nyní Palác šlechtičen). Když byl Kelley povýšen mezi rytíře habsburské monarchie, císař ho v úvodu jmenování velice chválil: vysvítá, že se jednalo o laskavost a odměnu z Rudolfovy strany.

Věže nad Rakovnickým potokem

„Okolo zlata běháš, chtíc jiným působit.

Mohlo by tě to zlato vždy jináč osdobit.

Ve zlatě ruce mažeš, na hřbet nouze běží.

Musíš pro nedostatek hnít, ubohý, ve věži.“

— Bartoloměj Paprocký z Hlohol: O jednom alchymistovi

Zářné období Edwardovy životní dráhy zabralo stěží pár let, do prvních jarních dní roku 1591. Co se dálo později, spletitostí, nejasnostmi a zvraty předstihuje detektivní thriller. Faktem je, že na Kelleyho byl vypsán zatykač, zabásli ho a na Křivoklátě vsadili do podzemní kobky. Malebný hrad stále dýchá jeho rozporuplnou přítomností, tak lákavou pro turisty, kteří se zúčastní některé z akcí v jeho jménu nebo navštíví skromné alchymistické muzeum. Obecně panují mylné představy, že:

– Do neštěstí se dostal kvůli vražednému souboji / dluhům / demaskování transmutačních švindlů, které propíchl Kelleyho konkurent Scotta,

– do vazby ho doprovázela jeho žena,

– zkusil utéci z hradu, přičemž, když sešplhával z hradeb, zřítil se a museli mu odříznout nohu,

– převezli ho z Křivoklátu do přísnějšího vězení v Mostě, kde zemřel po dalším nepodvedeném pokusu dostat se ven.

Ale tak to nebylo!

Edward Kelley byl uvězněn v prvních dnech května 1591, po druhé v prvních dnech listopadu 1596 – prakticky přesně po pěti a půl roce. Dvojí Kellyho zadržení je často směšováno či zaměňováno. R. J. V. Evans, historik, který se zabývá českou minulostí, tvrdí, že důvodem zadržení byly Kelleyho podvody, dokonce jej označuje za „alchymického packala“. Některé dobové ohlasy by pro jeho názor svědčily. Už proto, že tehdejší vox populi zhusta smýšlel o kunstlířích-alchymistech a příbuzných profesích podobně jako mnozí bodří občané současnosti o „ekologistech“ – ekolozích. „Tuto jse třeští páni pranostykáři…“

„Neb ten šejdíř a šantročník nabyv v provozování té alchymie nemálo a nic žádnému nedavše, dal se na utíkání, do vězení dán jest,“ komentoval událost jízlivě kronikář, výtržník a šermíř Mikuláš Dačický z Heslova, ve své skeptické racionalitě zaujatý proti alchymistům stejně jako proti medikusům, právníkům a politikům. Kelley se opravdu pokusil uniknout z Prahy na svéprávné dominium Rožmberků, kde by nalezl bezpečný azyl, a málem se mu to podařilo. Dikce císařského zatykače je tvrdě direktivní… ano, zpruzená. Copak Rudolfa náhle a tolik rozhořčilo?

Souboj to tehdy nebyl, dluhy také ne, ani hypotetické Kelleyho podfuky. Žádný proces kvůli nepoctivým alchymistickým klamům se s ním nekonal – nikdy! Proti tezi o neumětelství nebo ztrátě císařovy důvěry svědčí skutečnost, že po propuštění z křivoklátské internace dostal Kelley zpět své místo na Pražském hradě i císařově dvoře, znovu působil jako odborný poradce a šéf laboratoří, účastnil se s císařem významné politické konference…

Nemohl se stát rozbuškou císařovy nelibosti učený spor, který hrozil pošramotit Kelleyho sebevědomí, pokud ne pověst? Nezáleží na tom, zda měl oponent pravdu, nebo ne; důležité je mínění informované veřejnosti. Bývá uváděno profesní střetnutí mezi Kelleym a potulným alchymistickým hochštaplerem Jeronýmem Alessandrem Scottou z Parmy. Scotta se unférově navezl do Irových schopností, ale Kelley se ve veřejné soutěži obhájil – a stalo se to už v létě roku 1590. Jak je vidět, napjaté interpersonální poměry odjakživa náležely ke stinným stránkám lukrativních oborů.

Spíš se ke kauze vztahuje nařčení od mnichovského švindlíře a šoumena Bragadina, který, jsa v průšvihu, si na mučení vymyslel spikleneckou smlouvu s Kelleym. Císařův zatykač následoval tak rychle, jak přicestovala zpráva od bavorského vévody. Další eventualitu přináší politicko-mocenský boj mezi dvěma nejmocnějšími úředníky v zemi, katolíky umírněným a vyhroceně agilním, a křídly jejich straníků. Neobyčejně bohatý, stárnoucí a churavý Vilém z Rožmberka, nejvyšší purkrabí (v podstatě český „místokrál“) překážel ctižádosti a radikálním náboženským ideám nejvyššího hofmistra Českého království, mladého Jiřího Popela z Lobkovic. Kelley, chráněnec Rožmberků, se stal obětí bojů dvorských frakcí, nedobrovolným nástrojem v latentním sváru obou hodnostářů. Jeho pád měl kompromitovat Viléma.

Utajil Kelley císaři nějaké informace? Upřednostnil ve svém výzkumu Viléma před Rudolfem? Císař na Rožmberka žárlil, že to on získá tajemství zhotovení velkého magisteria, kamene filozofů. Mohl Kelleyho jednání pokládat za zradu, za urážku majestátu… Příběh úzkého vztahu mezi nadřízeným a jeho spolupracovníkem, oběma vizionáři a nadšenci: ve své podstatě prastarý a zároveň nadčasový. Podobné story probíhají v moderním světě státních institucí a soukromých firem. Výše postavený postupuje v striktních psychických kolejích své řídící pozice – což velmi limituje dispozice pro pochopení jiných. Druhý se snaží ze všech sil být loajální, přesto hrozí, že pochybí, selže z nedostatku kvalifikace nebo nepříznivou shodou okolností, že se bez vědomí svého představeného (nedej bože na jeho úkor) dopustí neschválené činnosti podle vlastních priorit a záměrů.

Do třetice zlého do hry vstoupily Burghleyho aktivity, jejichž cílem bylo stáhnout „zlatého“ – či zrádného Edwarda Kelleyho do Anglie. Už předtím ho pravidelně přemlouvaly návštěvy ze zahraničí a přinášely riziko ztráty císařovy důvěry. V kritickém čase na konci dubna se údajně chystal Kelleyho únos. Přinejmenším letitý dobrý přítel Kelleyho a Deeho, sir Edward Dyer, Alžbětin dvořan a básník, s tímto tajným posláním právě prodléval u Kelleyů ve Faustově domě. A císařské tajné složky zachytily korespondenci, která tyto záměry odhalovala.

Kelleyho a Dyera promptně zatkli a vyšetřovali, Joan s dětmi a sloužícími internovali v domě pod přísnou izolací. Po zásazích královny Alžběty se Dyer směl vrátit do Anglie, ale Kelley vězel v celkem drsných podmínkách na Křivoklátě – podle zpráv byl nějakou dobu v cele zazděn. Jeho výslechy, které trvaly měsíce, byla pověřena královská komise. Uvedený postup by spíše než inkriminaci z podvodů odpovídal politicko-špionážnímu charakteru celého případu.

Kelley držel protestní hladovku, ani ne kvůli uvěznění jako takovému. Možná se jí opravdu rozhodl spáchat sebevraždu; snad chtěl naznačit Rudolfovi, jak ho zasáhlo, že pozbyl císařovy přízně. Není vyloučeno, že informace o hladovění se kryje s Kelleyho tuhou separací v kobce, nebo naopak s „měkčími“ nátlakovými metodami, jako je odnímání potravy a spánku. Rudolf reagoval okamžitým vysláním lékaře a soudního rady jménem Haiden, vybaveného sáhodlouhým seznamem dotazů na „tajemství“ a příkazem k použití útrpného práva, bude-li to zapotřebí. Ale mistr kat Mydlář k dílu přizván nebyl, byť ho „kellyovský mýtus“ nechal na Křivoklátě úřadovat.

Badatelé se neshodnou, zda Edwarda podrobili tortuře (minimálně jednou), nebo ne. Beztak nepřestal dávat odpovědi „neslušné a vzdorovité“. Z Kelleyho nic nedostali, ani alchymistické návody, ani přiznání ke špionáži ve prospěch Anglie. Zkonfiskovali mu majetek, ale propustili rodinu. Paní Joan psala císaři zoufalé listy, že se jí nedostává financí, peníze zbývají jen na maso hovězí (tehdy nejdostupnější), a to má problémy požívat. Nekřivděme jí, odolná svalová vlákna hověziny neužvýkne člověk se slabším chrupem ani dnes.

V létě roku 1592 zemřel Edwardův ochránce Vilém z Rožmberka. V relativně fešácké vazbě drželi Kelleyho na Křivoklátě po další měsíce. Obýval vyšší patra Huderky, věnoval se bez problémů bádání a pokusům. Barvitě romantické vyprávění sděluje, že měl alchymista vyrobit pro císaře elixír života anebo zlato – což se mu nedařilo. Jeho žena mu propašovala v jídle zlatý prach, ale v množství menším než dostatečném, pročež se Kelley pokusil zdrhnout po laně, také podloudně dopraveném do jeho jizby. Zřítil se přitom na skálu a roztříštil si nohu, takže nezbylo než podrobit se amputaci.

Že by Kelley, který měl tehdy důvody doufat, že Rudolfova přízeň se k němu navrátí, a věděl, že čas hraje v jeho prospěch, zahodil příznivou perspektivu pro bezhlavý a nebezpečný útěk s tragickým výsledkem? Představme si muže s protézou nedokonalou a nemotornou, tak jak se tehdy vyráběly, který se o pár let později pouští do souboje či pranice, slézá po laně z mosteckých hradeb! To by bylo přijatelné v případě divokého piráta, ale učence…? Nu ano, Kelley, duše dobrodružná, riskovat mohl. Tím spíše, že si na dřevěnou nohu musel už dříve zvyknout. Je uvedena jako zvláštní znamení v zatykači z května 1591. Žádný útěk z Křivoklátu (není sebemenší náznak, že by k němu došlo), ani pád, natož následná amputace!

O chromé noze se objevují zmínky z Kelleyho mládí, v záznamech z andělských „akcí“ je popisováno, že Edwardovi se kvůli tomuto postižení velmi obtížně klečelo. Text zatykače zmiňuje, že končetina je poškozená ve stehně. To by znamenalo, že protéza sahala až nad koleno. Ale aktivní Kelleyho život ani Deeho deníky existenci dřevěné náhrady nenasvědčují. Nešlo jen o podpůrný aparát, postroj, který měl chromou nohu zpevnit? My, zvyklí na lehké ortézy a sofistikované chirurgické zákroky, si těžko představujeme, jaké konstrukce bývali postižení nuceni pro své dobro vláčet.

Jako doklad Kelleyho amputované nohy bývá připomínána ilustrace k mystickému pojednání Michala Sendivoje „Podobenství, nebo Hádanka mudrců“. Autor ve snu dorazí na přenádherný ostrov jižních moří, na němž rostou dva stromy kromobyčejné výšky a krásy, Stříbrný a Zlatý (hle, odkud čerpal J. R. R. Tolkien inspiraci do „Silmarillionu“). Zalévá je stařec Saturn a přitom mladšímu adeptu poznání svěřuje různá tajemství. Rytina se ovšem objevila v jiné knize, díle význačného německého alchymisty Michaela Maiera „Symbola Aurae Mensae duodecim Nationum“ z roku 1617, dvacet let po Kelleyho smrti! Na výjevu je zachycen sám Sendivoj v polském kroji, za ním se pohybuje Saturn o berli, jen s polovinou lýtka – oproti textu „Podobenství“, který osobu starého muže detailněji nepopisuje. Údajně zpodobňuje Kelleyho, Sendivojova přítele, svého času prý vzor a mentora…

Kelley nepoužíval hůl ani berlu; pokud byl skutečně odkázán na protézu upevněnou až nad stehno, musel by se pohybovat mnohem obtížněji, než svědectví udávají. Podle módního kodexu pozdní renesance a ve shodě se svým vzděláním a postavením váženého učence nosil dlouhé roucho. Kdo krom jeho blízkých si mohl být jistý, jestli je jedna jeho noha zčásti ze dřeva?

Zelené slunce

„Od té doby mi vícekrát do hlavy nepřišlo, že já pocházím ze Samnitů a on že je belocerkevský sedlák, nedávno na šlechtice povýšený. Ani rodného bratra bych nemohl více milovat.“ – „Chám zůstane chámem,“ řekl z ničeho nic pan Zagłoba, vzbudiv se.

— Henryk Sienkiewicz: Pan Wołodyjowski

V březnu 1593 se zarputilý odpůrce protestantů, ambicemi překypující Jiří Popel z Lobkovic na zemském českém sněmu postavil proti Rudolfu II. Skončil jako jiní silní muži v dějinách: předpokládaní spojenci se obávali jeho příliš velké moci, preferovali vlastní zájmy – a couvli. Začalo se vyšetřovat, Lobkovic byl v příštím roce souzen a pro zradu doživotně žalářován. Předpokládá se, že vývoj událostí napomohl ukončení Kelleyho vězení, stejně jako pomoc přátelsky nakloněného kapitána křivoklátského hradu. Konec léta už Kelley spokojeně trávil na svém panství u Jílového, dřív, než ho dokázal osvobodit doktor Dee: prý se o to pokoušel.

Zabavený majetek mu císař vrátil, přijal ho zpět do svých služeb, nadále mu svěřoval důležité úkoly. Přesto – analogicky k současným podmínkám, kdy by třeba průmyslníka vyřadila z rozehraných obchodů nespravedlivá vyšetřovací vazba – Kelleymu nucená přestávka v podnikání vynesla další průšvihy. Něco z nemovitostí, které unikly konfiskaci, už dříve v nouzi prodala paní Joan; zlé hlasy praví, že neodvykla luxusnějšímu standardu. Některých se Kelley zbavil nyní: našel pro ně kupce, nebo je převedl na švagrovou Ludmilu. Tak změnil majitele i proslulý Opavský palác na Dobytčím trhu a Kelley s rodinou přesídlil na Malou Stranu, do domu U Osla v kolébce.

Některé zdroje naznačují, že snad dával u židovských klenotníků a peněžníků do zástavy šperky, dlužil si na ně, přičemž se dopouštěl blíže neurčených podvodů. Něčeho podobného se o něm tradovalo prý ještě v časech před zahájením spolupráce s Deem; otázka zní, nakolik jsou ty i ony zvěsti spolehlivé a kdy se objevily. Nutno připustit, že by Edward Kelley nebyl jediný úspěšný muž, kterého postavení a příležitost nesvede z cesty…, ani se nemusíme příliš rozhlížet. Půjčoval si peníze a prodával majetek. Proč? Chtěl uprchnout zpátky za Kanál? Jenže anglická tajná služba se o Kelleyho zajímala i nadále v souvislosti s katolickými spiklenci.

Pomalu se splétalo nepříliš transparentní klubko intrik, za nimiž se patrně skrývá snaha zhltnout Kelleyho majetek, ale možná i ochabující důvěra Rudolfa II. ve svého bývalého protégé. Ještě v roce 1594 se Kelley krátce zúčastnil tažení proti Turkům. Až na hranice u Komárna vedl vojenské sbory Petr Vok z Rožmberka – hedonik, estét a milovník žen, který dokázal být v kritických chvílích nečekaně rázný a smělý. Kelleyho do vojska přivedla povinnost vztažená k jeho panství: postavit šest pěších a jednoho jezdce, ale určitě uvítal příležitost strávit čtvrt roku ve společnosti Vilémova bratra a dědice, současně i zájemce o alchymii, a svého nového protektora.

Jestliže se dosavadní osud sira Edwarda Kelleyho jevil jako rébus plný otazníků a temných míst, s posledními dvěma či třemi lety života je to dokonce o poznání složitější. Setkáváme se s daty úmrtí od roku 1591 do roku 1598; podivné však je, že je tato událost kladena vždy do listopadu – s výjimkou, jíž je tvrzení z hesla Edward Kelley na anglické Wikipedii (jinak ovšem obsahujícího některé nepřesnosti), že Kelleyho smrt nastala mezi koncem roku 1597 a počátkem roku 1598.1

O ten zmatek se mohly zasloužit omyly pozdějších kronikářů, životopisců a badatelů. Ale proč s listopadovým termínem přišel i Dee v době, kdy ještě Kelley žil a navenek mu nehrozilo žádné znatelné nebezpečí? Nikdy se nedozvíme, proč si doktor John Dee zapsal do „Deníku“ ke dni 25. 11. 1595: „Novinka, že Sir Edward Kelley byl zavražděn.“ Zatemňovalo se kolem Kelleyho, nebo ne?

Téměř každého stíhá deklinace kariéry, prudká či slitovněji pozvolná – jen božským pěvcům se vyhýbá… V Česku se vynořil zbrusu nový alchymistický talent, Polák Sendivoj, a vyšoupl o jedenáct let staršího Edwarda ze stále ještě elitních pozic. I to je archetypální model příběhu, od věků po žhavé jedenadvacáté století. Na příkladu Michala Sendivoje ze Skorska, nazývaného též latinizovaně Sendivogius, Kelleyho kolegy – snad soupeře, snad přítele, lze názorně doložit, nakolik je téma alchymistů komplikované.

Každý text, včetně seriózně odborných, uvádí o Sendivojovi více či méně odlišné údaje, jinak vyhodnocené. Snad nejspolehlivější se zdají citace z dobových pramenů, ale i ty mnohdy mýlí nebo cíleně upravují skutečnost. Jako by se člověk díval na tůň s povlovnými břehy. Kde končí pevná zem a vlní se voda? Pod povrchem se rýsují tmavé tvary: jsou to ryby, nebo kořeny? Ještě lekníny a souška uprostřed poskytují jistotu obrazu, ale mění je světlo a stín. A vůbec netušíme, co uvnitř skrývá hladina…

Ono je to také tím, že milý Sendivoj byl náramný tajnůstkář. Pravdivé informace o sobě zamlčoval, cíleně nechával šířit fámy na svůj účet. Jeden čas se prohlašoval za mrtvého, aby unikl nepřátelům, a díla vydával pod vznosnými pseudonymy, často velebícími Polsko. Projevoval se jako horoucí vlastenec, i když nemálo let pracoval pro vládce habsburské říše, ještě nedávno válčící s Michalovou otčinou.

Od roku 1594 byl stálým, regulérním a dobře placeným dvořanem Rudolfa II. (na rozdíl od Kelleyho) – také dvorním radou (po Kelleym), vedoucím alchymistou (totéž…) a osobním lékařem (také po Kelleym). Osudy těch dvou se prolínají, podobají, ostře liší. Zatímco Kelley bloudí historií coby „falešný čaroděj“, Sendivoje připomíná Rudolfem věnovaná pamětní deska s obdivným nápisem, připomínajícím jeho úspěšnou transmutaci zlata. Stal se téměř polským národním hrdinou, ačkoliv jeho osobnost je stejně rozporuplná, tajemná a obtížně čitelná jako postava možná konkurenta, možná souputníka Kelleyho. Není divu, že Sendivoj vstoupil do polských i českých lidových pohádek… do knih a filmů.

O desítku let později se však císař a jeho zázračný mistr transmutací rozkmotřili, prý protože Rudolf se Michala dostatečně nezastával ve sporech a dlužil mu za alchymistická díla. Ale i tenhle bod může být rozporován: nic nemusí být takové, jak se jeví na povrch. Po způsobu jiných alchymistů na úsvitu průmyslové revoluce Sendivoj poté vsadil na své metalurgické znalosti a provozoval hutě na železo a mosaz. Následně se usadil ve Vídni ve službách Ferdinanda II., pro kterého řídil doly na olovo při polských hranicích.

Léta figuroval na dvorské výplatní listině polského krále Zikmunda III. Wasy. Obratně spojil seriózní zaměstnání v panovnických službách, kde se osvědčil jako diplomat či kurýr s královým pověřením (ach ano, také drobet coby tajný agent), s vědeckým výzkumem a hermetickou filozofií. I v tom Kelleyho předstihl: udržel si postavení, majetek, jeho díla byla ještě známější a více ceněna špičkovými odborníky nejen jeho doby.

Spory se vedou už o tak zdánlivě jednoduchou skutečnost, jaký původ měl Michał Sędzimir ze Skorska, v roce 1600 uvedený do stavu šlechtického jako Sędziwój (oficiálně mu byl tzv. polepšen erb, ale vážně to s jeho rodokmenem jaksi kulhalo), po česku Sendivoj. Můžeme si vybrat, kým byl:

– Obyčejný, byť mimořádně nadaný a cílevědomý sedlák, jimiž se v Polsku převelice pohrdalo; původem nevolník a kohosi zabil, načež musel prchat,

– nemanželský syn velmože,

– potomek drobné šlechty, erbu Ostoja.

Podle dokumentů z jeho univerzitních studií je velmi pravděpodobné, že vskutku pocházel z neurozeného stavu, a není jednoznačné, co znamená jeho přídomek „ze Skorska“. Polské prameny však uvádějí jména Michalových rodičů, hrdé, byť chudičké šlechty z okolí Krakova. Výběr univerzit, kterými v mládí prošel, působí více než reprezentativně. Lipsko, Cambridge, Vídeň, Ingolstadt, Rostock, zabloudil i do Itálie. V roce 1593 se objevil v Praze a hlásil se ke Kelleymu, s nímž se údajně znal z jeho německého turné s doktorem Deem, nebo snad z času, kdy Michal navštěvoval krakovskou univerzitu.

Nějaký čas bydlel u Edwarda na Jílovém. Komentáře z dalších staletí vyzdvihují jejich přátelské vztahy a Kelleyho vstřícnost; nebo Irovi spílají, že se nabídkou přístřeší mimo caput regni snažil rafinovaně mladého Poláka odsunout z císařova zorného úhlu a tím i příležitosti ke kariéře. Pomíjejí tak zmínky, že Sendivoje doporučil Rudolfovi II. a do alchymistických provozů uvedl právě Kelley – a že Michalovi poskytl ubytování ve svém pražském domě „U Tří per“.

Naopak Sendivoje mnozí obviňují, že od svého vstupu do světa císařových laboratoří potají podrýval Kelleyho pozice a operoval s jeho půjčkami tak, aby to Ira položilo. Ale také se tvrdí, že Kelleymu v roce 1597 pomáhal utéci z mosteckého hradu Hněvína, za což ho rozhněvaný císař potrestal vězením. Jenže to prý nebylo kvůli arestovanému příteli Edwardovi, nýbrž za podvody… Od Joany Kelleyové v roce 1597 odkoupil Fumberk (též Fumberský dům), statek u Jílového, který o pár let později prodal zpátky do Kelleyho rodiny, konkrétně manželu Edwardovy dcery Alžběty Janu Lvu z Eisenachu. Říká se, že na usedlosti nějakou dobu šťastně přebývali všichni společně.

Sendivoj se při svém studijním pobytu v Německu roku 1594 oženil s bohatou vdovou Veronikou Stiebarovou von Buttenheim z váženého rytířského rodu. Kvůli němu (býval to pohledný člověk) opustila dva syny i rodinu, která proti její známosti vehementně protestovala. Veroniku omlouvá, že Sendivoje milovala a vážně se zajímala o přírodní filozofii. Následovala svého muže do Prahy, porodila mu zde během pěti let čtyři děti a zemřela i se dvěma z nich za morové rány, co léta Páně 1599 udeřila na české země.

Sendivoj následně odcestoval i se synem Kryštofem a dcerou Marií Veronikou do Polska. Nabízí se vysvětlení, že prchal před epidemií. Ale důvod lze hledat i v doznívající aféře, která Sendivoje v onom nanejvýš nevlídném roce poslala do lochu, odkud ho vytáhl – stejně jako přede dvěma lety – mocný, vysoce postavený přímluvce: polský král Zikmund III. V roce 1598 totiž Sendivoj údajně nevhodnou medikací zavinil smrt pražského mecenáše a svého patrona, vysoce vzdělaného a bohatého měšťana Ludvíka Korálka z Těšína, holdujícího alchymii (bohužel i alkoholu v destruktivní míře).

Dlužno upřesnit, že Sendivoj vážně chorému podal kámen mudrců, vlastně jeho formu známou jako elixír života, což se předtím osvědčilo v případě měšťanovy dcery. Dědička zesnulého však neprojevila lékaři žádnou vděčnost, namísto té jej obvinila, že defraudoval Korálkovy peníze. Alchymista namítal, že šlo o půjčku a že ji postupně splácí… Spasila ho dotace jiného českého mecenáše – iniciovaná ovšem Zikmundem III., která spornou sumu spláchla (a notoricky insolventní král ji léta dlužil onomu dobrodinci).

Šťasten, kdo poznal příčiny věcí

„Jsou děje, které jsou učiněny svatými jmény a kombinací písmen. Avšak toto jsou příkazy stvoření, tj. pořádek, pomocí nějž lze vědět, v jaké míře a v jakém množství připravit látky. A tomu se říká přirozená magie.“

— Avraham Jagel: Bejt jaar ha-Levanon

Do Čech se Sendivoj nakrátko vrátil s diplomatickou misí Zikmunda III., v souvislosti s akutní krizí vyvolanou přetahováním mezi Polskem a Ruskem o přístup k Černému moři. Přitom stále pobíral dvorský plat z kapsy Rudolfa II. – až do jeho smrti, ačkoliv císaře fakticky (?) opustil v roce 1604. Tehdy si dopřál poznávací zájezd po Francii a Itálii, načež přijal pozvání do Stuttgartu k württemberskému vévodovi Fridrichu I. Tam po třetí uvázl v žaláři a hrozilo mu, že přijde o hlavu. Soudí se, že to zavinil úskok vévodova dvorního alchymisty Heinricha Mühlenfelse (též Johanna von Müllenfels), označovaného za podvodníka.

Dramatickou epizodu ve stylu alchymistické mytologie šperkují malebné zprávy o tom, jak podlý Mühlensfels násilím uzmul Michalovu čarovnou tinkturu na výrobu zlata; o tortuře, které byl Sendivoj podroben závistivým Mühlenfelsem, chtivým Polákových výrobních tajemství; nebo jak ho vévodův alchymista nechal zákeřně přepadnout zbojníky, o všechno obrat a nahého uvázat ke stromu. Fakt zřejmě je, že ve stuttgartském vězení Sendivoj přišel o šperky, peníze i jiné cennosti, a náhrady se jakživo nedobral. Na Mühlenfelse piklení prasklo, do mučírny putoval pro změnu on sám, a pak ho pověsili.

Příběh je to barvitý, ale získá tvrdší odstín, když si uvědomíme, že nedlouho předtím vystavil císař pro Michala glejt securitas publica, který mu zajišťoval bezpečnost a pomoc po celé říši – což napovídá, že Sendivoj plnil pro Rudolfa zvláštní poslání. Fridrich I. totiž patřil k protestantským knížatům a na temnícím politickém horizontu se rýsovala protikatolická koalice. Kdo ví, proč doopravdy tenkrát polského alchymistu zmáčkli?

Není jasné, zda Sendivoje ze zajetí ve Württembersku opět vyreklamoval polský král, nebo byl Michal nucen uprchnout svépomocí, jak prohlašuje druhá verze. Tak či tak, smůla končila, začalo se mu vést velmi dobře, ba výborně. Půjčoval velké peníze habsburským císařům a bohatl. Vlastnil domy v Krakově a v Olomouci (na místě dnešního Moravského divadla). A protože Fridrich II. finančně vyčerpaný vleklou válkou, často označovanou jako „nultá světová“, nesvedl splácet své závazky, věnoval Sendivojovi coby kompenzaci konfiskované panství Kravaře a Kouty u Opavy, i s nevelkým zámkem obehnaným hradbou.

Legenda praví, že Kravaře získal Sendivoj jako bolestné za to, že jejich předchozí majitel alchymistu přepadl a věznil. O nějaké báječné terno však nešlo: kravařské zboží silně poničila zlá léta stálých bojů. Alchymistovi poddaní rebelovali, odmítali mu nové roboty a berně. Se sousedy se svářel, podával na ně žaloby. Taky místo jeho kravařského piva odebírali zlatý mok z Opavy; i za to je pohnal k soudu. Hádal se s moravskými velmoži, kardinálem Dietrichštejnem a knížetem Lichenštejnem. Zvolna se kumulovaly dluhy. Jeho jediný syn Kryštof Michal ve vřavě třicetileté války zahynul.

Sendivojovým tajnosnubným životem prošlo málo žen; krom nebožky Veroniky se pouze jednou neúspěšně snažil o ženitbu, trochu kvůli postavení, určitě kvůli svým malým dětem. Ostatně galantní dobrodružství nevyhledával ani Kelley, svádí to k fabulacím, že alchymističtí profesionálové byli pracovně velmi vytíženi a na milostné dovádění jim nezbýval čas ani energie. U Michala Sendivoje přichází v úvahu další faktor. Traduje se, že byl nesnášenlivý, hádavý, agresivní.

Jak plný hádanek byl Sendivojův život, tak sporné jsou údaje o smrti, k níž došlo v Kravařích. Spolehlivě bývá uváděno léto 1636, ale vyskytují se i pozdější data. Jisté je, že Sendivojův hrob nalezneme v opavském kostele svatého Ducha. Poslední z jeho dětí, dcera Marie Veronika, se provdala mezi svobodné pány z Eichendorffů. Patří k úsměvům dějin, že se polský alchymista stal předkem znamenitého člena této starobylé rodiny, sympatického spisovatele a básníka éry romantismu Josepha…? Ne. V roce 1641 Marie Veronika zemřela bezdětná, a odkázala kravařské panství manželu Jakubovi von Eichendorff.

Michal se jako podobné typy sebevědomých, podnikavých, ambiciózních mužů (bez ohledu na historickou etapu) dopouštěl skutků, které by v světle zákonů – či prosté morálky – neobstály. A přece je spolu s německým učencem Michaelem Maierem vyzdvihován jako nejvýznamnější z osobností své disciplíny, kteří působili na přelomu renesance a baroka. Jeho pět spisů věnovaných alchymii a hermetice bylo a dosud je vysoce hodnoceno. Překládali je, studovali, citovali – bibliografie zahrnuje celkem sto dvacet vydání! Sendivoj ovlivnil rosenkruciány, k objevům inspiroval Newtona, Francise Bacona, Lavoisiera.

Sendivoj a Kelley patřili k nadprůměrně úspěšným alchymistům rudolfinské doby – ale oba se nevyhnuli obviněním z šarlatánství. Nedlouho po Sendivojově smrti se uznávanému alchymistovi a lékaři dostalo další romantické historie, kterak se v mládí potkal v Drážďanech se skotským alchymistou Alexandrem Setonem či Setonim. Seton předvedl transmutaci olova ve zlato a saský kurfiřt Kristián II. přikázal Skota uvěznit a týrat, aby se zmocnil jeho tajemství.

Sendivoj ho lstí vysvobodil s obmyslným záměrem získat návod pro sebe samého, a Seton odměnil zachránce zázračným léčivým práškem; klíč k transmutaci však tajil dál. Když Seton brzy poté zemřel, pojal Sendivoj za choť Skotovu vdovu, aby uchvátil s pozůstalostí alchymistův intelektuální odkaz. Ze Setonových zápisků vytěžil Michal svých pět traktátů, jeho hojivým práškem léčil panovníky…

Badatelé soudí, že pověst reflektuje kritické momenty, v nichž se proťaly osudy Sendivoje a Kelleyho. Předávání zkušeností, věznění, magický prášek, vdovu. Vdovu?! Ano, čerstvý vdovec po paní Veronice žil někdy mezi lety 1599 a 1605 na hromádce s paní Joanou, kdysi manželkou spolupracovníka Edwarda. Drobný detail na konec: poslední dílo sira Edwarda Kelleyho nese zkrácený název „Tractatus de Lapide Philosophorum“. První Michalův spis má titul „Tractatus de Lapide Philosophorum: Novum Lumen Chymicum“. A zase můžeme rozjímat, zda jen marketingově vyzdvihl slavné a základní téma své knihy, složil poctu příteli, nebo chtěl dokázat, jak trumfl kolegu, který neuspěl.

Osudové maléry se podobají útoku záškodníka. Vyrazí na nás přesně, když je nečekáme, ještě vteřinu předtím se zdánlivě pohybujeme v obyčejném dni. Ale ony číhaly pěkně v úkrytu, přichystány po řádný čas. Kelleyho v té době lehce tísnily dluhy – byly většinou v rukou jeho přátel, v nijak kritické míře: nic, co by vzhledem ke svému stále značnému jmění nedokázal splatit. Mimochodem, úroky ve výši, kterou tehdy považovali za nelítostně lichvářskou, byly citelně nižší, než jsou obvyklé bankovní úroky z půjček nyní. Je možné, že si dělal trochu starosti s dravým nástupem mladého Michala Sendivoje do hradních laboratoří.

Ale to, co se stalo v prvních dnech listopadu 1596, vyhlíží docela nepřehledně. Obvyklé podání popisuje, jak si Ir s dřevěnou nohou střihl – zakázaný! – souboj s dvorním úředníkem Jiřím Hunklerem, přičemž dotyčného probodl kordiskem. Duel… Jednak to s Kelleyho nohou asi nebylo tak zlé; za druhé, k dynamickému Irovi se hodí spíše rvačka. Málem se popral už s lumpem Scottou, když měřili své alchymistické síly. Lehká korekce ve stylu Rádia Jerevan:

– Neodehrálo se to v alchymistické laboratoři, ale v prostorách Rudolfových uměleckých sbírek, nynějším Španělském sále,

– Kelley se nehádal s Georgem (Jürgenem) Hunklerem, jenž nebyl Čech, ale Němec, nýbrž se Sebaldem Schwertzerem, alchymistou a metalurgem s ne zcela transparentní minulostí, který buď štípl Edwardovi nějaký chemický návod, nebo ošklivě zpochybnil Kelleyho odborný postup – a tím horkokrevného Kelleyho vytočil do běla,

– Hunkler neměl postavení rady, dokonce ani dvořana, ale asistoval v laboratořích, a do sporu se vmísil; nejspíš bránil Schwertzera, svého šéfa, před mečem zuřícího Edwarda,

– není jisté, jestli Kelley Hunklera bodl, anebo praštil, ale rozhodně ho nezabil.

Rudolf II. pochopitelně také propukl v hněv (třeba se bál, že mu v té pranici zničí nějaký artefakt), a pak, jen císař smí v prostorách Hradu popouštět uzdu svým afektům. Kelleyho už podruhé zatkli a vsadili do Bílé věže, která nad Jelením příkopem uzavírá Zlatou uličku. V té době byla čerstvě přestavěna na žalář, vybavený standardní hladomornou a mučírnou v přízemku.

V souvislosti s teorií, že skutečným důvodem Kelleyho vazby nebyl nějaký pochroumaný poskok od alchymistů, ale obvinění ze špionáže ve prospěch Polska. Jistou vazbu na momentální zahraničně politické šachy by to mohlo mít, ale v souvislosti s Kelleym takové podezření nedává příliš smyslu – ledaže byl do věci nějak zapletený Sendivoj, ať hrál roli kladného vlastenectví, či záporně manipulátorskou. Odtud plynou i domněnky, že Edward utrpěl zkušenost se zdejší místností určenou pro výslechy právem útrpným.

V Bílé věži však pobyl jen pár dní, protože ho přemístili do městského hradu Hněvína v Mostě, takto mírného vězení pro dlužníky. To znamená, že ho nezavřeli do podzemní kobky, mohl se pohybovat ve vymezeném prostoru, mít trochu světla a čistého vzduchu. Dovolili mu také, aby dále psal a pracoval. Zdálo se, že se prekérní debety urovnají, Hunkler se uzdravoval bez následků – nadějné vyhlídky. Místo toho se situace zprudka dramatizovala.

Jistý Hans Friedrich Hofmann, bratr císařského rady, skoupil Kelleyho pohledávky. I tak by stále ještě neběželo o likvidační částku. Ale k dosavadním dluhům se přidala poněkud záhadná masivní suma 15 000 kop grošů, které prý Kelley visel císařské pokladně. Není jasné, kde a jak se vzala, Kelley o ní údajně nic netušil. Můžeme dedukovat, že se za mastným dluhem skrývala finanční penalizace za zklamanou císařovu důvěru – podobně se dnes odebírají prémie nebo osobní hodnocení.

Kelley vězící na Hněvíně ztratil šanci získat nějaké peníze nebo zlato, přišel o podporu císaře, o místo ve vedení alchymistických laboratoří, kde ho nahradil Michal Sendivoj, a jeho věřitelé mu zastavili úvěr. Následovala konfiskace majetku na základě civilního procesu vedeného císařskou pokladnou a věřiteli z pražské židovské obce. Edwardovo úctyhodné vlastnictví bylo rozchváceno vlivnými pány, v lepším případě prodáno hluboko pod cenou na úhradu pohledávek věřitelů (na ty drobnější se pak nedostalo). A Sendivoj koupí získal Kelleyho laboratoře v Jílovém.

Joan Kellyová svého manžela neopustila. I když není pravdivá pověst o tom, že s ním sdílela žalář, obětavě ho podporovala finančně. Vězni si na stravu i ubytování museli přispívat, jinak hladověli a mrzli: Joan platila stravu a topivo, osobního sluhu, navíc čtyři strážce – náklady na ně byly povinné. V Edwardově nepřítomnosti řešila rodinné závazky a energicky bojovala za jejich majetek. Posílala na nejvyšší místa hotovou lavinu žádostí, stížností a proseb o milost pro svého muže.

S dcerou Alžbětou se přesunuly k místu jeho žaláře. I z této skutečnosti možná vzešly fámy o paní Westonové, co žila v Mostu. Původně svým příbuzným poskytla bydlení Ludmila z Písnice, která držela dvě vesnice. Později si matka s dcerou pronajaly dům přímo ve městě: není zřejmé, jak dlouho se v Mostě zdržovaly.

„Nevidím ani jejich ruce, teď už nevidím nic“

„Kdybyste nám stínům snad chtěli něco vytýkat, myslete si, že jste spali, co jsme se vám zjevovali. Nikdo nebuď pohoršen! Kus to nebyl, byl to sen.“

— William Shakespeare: Sen noci svatojánské, 1596

Edward zatím pilně dopisoval traktát o kameni mudrců, „Tractatus duo egregii de lapide philosophorum una cum theatro astronomiae“ v naději, že obměkčí císaře, který si stále žádal své zlaté tajemství. Odhalil v něm některé tajné postupy a Rudolfovi také alchymistický spis dedikoval.

Věnování koncipoval do jisté míry jako svoje ospravedlnění, apologii, v níž zaznívají i emotivní tóny. Vyzýval císaře, aby si na základě sdělených vědomostí zamiloval prastarou filozofii a dokázal odlišit prospěšné od neužitečného. Uzavřel obhajobu narážkou na pašije a svoji křivdu „ale zvykem bylo, je a bude Barabáše propustit, avšak Krista ukřižovat“. Co se to povídá o Irech? „Pyšní jako sám ďábel!“ Rudolf ovšem vzkypěl; „Pojednání o kameni mudrců“ tak bezprostředně vyneslo Kelleymu zostřený kriminál.

Skoro se nám nechce věřit, že Kelley zkazil prosebné gesto jen směle formulovaným věnováním. Vezmeme v úvahu, že Rudolf II. se nedávno nakazil syfilidou, která mu v příštích letech měla nesmírně ztrpčovat život (a v podstatě mu ho zkrátila), a že tedy neměl obecně důvody k pozitivnímu rozpoložení. Muž středního věku se „blížil senilitě“ a pohyboval se „klouzavou chůzí, která mu ubírala na důstojnosti“. Nám se v postmoderní civilizaci dostává – žel, ne vždy – více šancí, jak rozumně uniknout tíživým problémům a nesplnitelným povinnostem. Rudolf II. po tom toužil celým svým bytím: ale císařům se neodchází snadno.

Dochovaly se skřínkové, nádherně zdobené hodiny, jeho osobní, oblíbený předmět, dědictví po babičce Johaně Šílené. Ale byl to zřejmě Rudolf, kdo nechal na vnitřní stranu dvířek (tudy se ovládal mechanismus hodin) vyrýt latinsky: „in hoc loco rideo“ – „na tomto místě se směji“…

Došlo císaři, výborně obeznámenému s alchymistickou praxí, že ho v něčem Kelley tahal za nohu? Že skrývaná procedura byla k vzteku jednoduchá, nebo že si díky ní přítel Edward ulil nějaké zdroje? „Tractaus de lapide philosophorum“ představuje solidní práci, zvlášť když si představíme, v jakých podmínkách vězeň psal, i když zmínka o okovech, s níž referuje o své internaci, je možná hořkou hyperbolou. Ale nejde o nic převratného, žádná oslnivá tajemství v textu nenalezneme.

Kelley byl obdařen imaginací tvůrce, uměleckým cítěním, měl improvizační schopnosti zdatného inženýra, teoretický background, disponoval aplikačními znalostmi a rozhledem, ale nikoli formátem vědeckého pracovníka v základním výzkumu – jak si o něm Rudolf přehnaně představoval. Proto v prudkém afektu svého bývalého předního alchymistu zavrhl: došlo mu, že v „Kameni mudrců“ místo šlehačkového dortu dostal koláč ze supermarketu.

Možná však císař usiloval jen a jedině o tajemství rudého „filozofického kamene“, ať už ho představovalo cokoliv. A ten mu Kelley nedokázal – nebo nemohl předat. Můžeme si zafabulovat a vytvořit hypotézu, která není o tolik ujetější než jiné, zato vysvětluje více motivů zároveň. Co když se Kelley dostal do kontaktu s waleskými sídhe, které část záhadologů ne bezdůvodně spojuje s mimozemskými entitami nebo paralelním univerzem? Mimochodem, jejich úprk z Anglie (případně do ilegality) bývá spojován právě s vládou Alžběty I.

Pak by dostalo logický smysl Edwardovo (prý) kopání pokladů v pahorcích Walesu, přízraky, které údajně vyvolával, henochiánský jazyk, snaha luštit záhadná písma, Voynichův manuskript, jenž mu mohl být věnován (Kelley se u Deeho vskutku objevil s dokumentem v zásadě odpovídajícího popisu) spolu se superúčinným červeným prachem, schopným za určitých podmínek měnit atomární strukturu hmoty. Něco tak výstředního se nedalo vykládat císaři na sklonku renesance, stejně jako by Kelleymu nevěřili spořádaní občané dneška.

Jestliže se podmínky Edwardovy vazby citelně přitvrdily, je s podivem, jak mohl zosnovat plán útěku – ať už se do něj zamontoval kamarád Sendivoj, nebo se věnoval svým zájmům. Ale protože se v ději objevují jisté drogy, nelze Michalovu účast vyloučit. Únik z Hněvína se odehrával především v režii energické Joan a Thomase Kellyho (ani jemu nebyly znalosti o speciálních látkách utajeny).

Zvláštní drobnost: jak smolná rvačka s Hunklerem, tak tragický pokus opustit mostecké vězení se odehrál o Samhainu, 1. listopadu. Čtyřem Edwardovým strážcům bylo podstrčeno opium, které je uspalo a vyřadilo. Pod hradem čekal kočár (možná s Thomasem, protože on najal povoz v Praze) s Kelleyho manželkou a dcerou. Německé hranice se táhly nedaleko, chvíle čerstvé jízdy a všichni by dosáhli bezpečí… Pověst o koních a věrném sluhovi je pozdějším romantickým konstruktem.

Podle líčení zasvěceného současníka svědka by se ale obě dámy musely dostat na návštěvu ke Kelleymu, protože ho prý spustily na laně skrz prevét čili záchod. Jenže tentokrát se Edward opravdu zřítil do hradního příkopu a utrpěl trojnásobnou (tříštivou) frakturu dolní končetiny. Když ho našli, žil. S černou ironií lze parafrázovat baladu o Golemovi od Voskovce a Wericha: „O jeho skonu jsou dvě verze – obě nedoložené.“

Ví se, že organizátoři útěku byli zadrženi – a nepotrestáni až na Sendivoje, pokud ovšem mladého alchymistu zbavili svobody právě kvůli Edwardovi. Dokonce kočár, který velitel mosteckého vězení zabavil coby corpus delicti, byl následně pozůstalým vrácen. Také je nesporné, že osudným datem jsou na Hněvíně všechny záznamy o vězni Kelleym uzavřeny. Nikde nejsou zmínky o jeho náhrobku, kromě pozdější báchorky, že byl potají uložen do svahu pod Hněvínem. Ale na hradě mu postavili sochu – moderní, krásnou a důstojnou.

Oficiálně neexistuje jediný spolehlivý, natož úřední doklad, co se s Kelleym po nezdařeném šplhu z hradeb skutečně stalo. Předpokládá se, že zemřel na následky zranění, což je pravděpodobné, protože při komplikované zlomenině hrozí srdeční nebo plicní embolie (krevní vmetky, částečky tukových tkání, drobné úlomky kosti). Dá se očekávat, že při pádu došlo rovněž k vnitřnímu zranění s terminálními následky. A do třetice, za tehdejších podmínek vedl vážný úraz končetiny nezřídka ke sněti a celkové sepsi: v tom případě by se datum Kelleyho smrti mohlo posunout na počátek roku 1598.

Oblíbená je historie o tom, kterak spáchal sebevraždu jedem v přítomnosti své ženy a dcery. Promlouval s nimi anglicky – s Joan, a latinsky – to s Alžbětou. Údajný svědek praví: „A napil se vody nějaké a hned se naddul a spuknul.“ Při orální aplikaci chvíli trvá, než se dostaví účinky, takže žádné operní hroucení se vzápětí. V úvahu připadají španělské mušky (kantharidin z brouka puchýřníka lékařského) nebo námel. Jed…? A co když Edwarda nezahubil? Takový trik najdeme v Shakespearově dramatu „Romeo a Julie“, sepsaném mezi lety 1591 až 1595, tiskem vydaném v témže roce, kdy zesnul Kelley.

Giambattista della Porta ve své „Magii Naturalis“, „Přirozené magii“, publikované v roce 1558, v osmé kapitole popisuje přípravu opiátu z makovic, po jehož požití se člověk zdá mrtvým. Dochovaly se alchymistické recepty, používající kůži i maso ropuchy (byla častým alchymistickým symbolem). Evropské ropuchy obecná a zelená produkují alkaloid bufotenin, který má halucinogenní účinky: působením na nervový systém a srdce může simulovat smrt (jed z ropuchy tvoří jednu ze základních složek zombifikačních přípravků). A nezapomeňme, Kelley byl původní profesí lékárník…

Vypráví se, že Thomas s pomocí dalších přátel svého bratra Edwarda vzkřísil a dopravil do bezpečí. Kelley se pak připojil ke skupince alchymistů, kteří našli lukrativní angažmá u vstřícného a zábavných pokusů chtivého cara Fjodora I. Ivanoviče. Ale happy-end se nekonal, alchymisté prý vladaře Rusi zklamali a on je nechal umučit (nebo upálit, případně obojí). Připomíná to pověst o Rudolfově alchymistickém týmu, který upadl v nemilost a bídně zahynul v klecích rozvěšených po Jelením příkopu.

Mladý Fjodor byl možná autista, rozhodně mírný a nenásilný člověk; sadistické zacházení s neúspěšnými experimentátory odpovídá jeho tatínkovi, kruťákovi Ivanu Hroznému. Je pravděpodobnější, že alchymisté, mezi nimiž byl snad Kelley, kteří na přelomu roku 1597 a 1598 cestovali do Moskvy, vpadli přímo do choulostivé atmosféry změny panovníka – Fjodor zemřel a vlády se oficiálně (ale ne úplně hladce) chopil dosavadní faktický pán říše, mocný šlechtic Boris Godunov.

Nehodili se novému samozvanému carovi? Uvázli snad cizinci v nějakých průvodních šarvátkách a zmatcích soupeřících klik? Zahynuli později, když roku 1600 matičku Rus týral hladomor a Moskvu zachvátily nepokoje? Takový záznam se v té době prokazatelně objevuje. Nebo zmizeli v následujících letech, kdy v zemi vypukly vzpoury? Kdo ví!

Dochovalo se svědectví jednoho z vědců, kteří znali Edwarda Kelleyho: zesnulého alchymistu zahlédl v následujícím roce 1598 v Německu a měl ho za strašidlo. Další zjevení se nekonala, značná část Evropy skýtala pro živý a zdravý přízrak irského dobrodruha příliš horkou půdu. Možná se vskutku vypravil na východ; bylo by mu podobné, kdyby doputoval až do Číny. Ale ať už se to událo cokoliv, teď – tak jako tak – je sir Edward Kelley čtyři sta let po smrti.

Objevuje se (většinou spolu s Johnem Deem) v bezmála třech desítkách románů, povídek, hraných snímků, hudebních skladeb, svět počítačových her nevyjímaje. Kelley také posloužil spisovatelům dobrodružného eposu o krásné Angelice, markýze andělů. Anne a Serge Golonovi si Edwarda vypůjčili coby vzor pro postavu hraběte Joffreye de Peyrac – místo neesteticky chybějících uší mu přidělili charismatické jizvy, ponechali kulhání, souboj s utrhačem na cti, metodu dobývání zlata z horniny pomocí rtuti a posílili motiv čarodějnictví, z něhož byl obviněn Dee, když se pokoušel v Anglii hledat naleziště drahých kovů.

Kelleyho vlastní literární a vědecké dílo včetně několika dopisů obsahuje jenom pár položek. Mezi nimi překvapí dvě delší básně v angličtině, prozrazující úctyhodné znalosti z alchymie a hermetické filozofie, vybranou stylistiku, poetické cítění a svěží smysl pro humor.

Elias Asmhole, anglický starožitník, sběratel umění, vědec se zájmem o alchymii, astrologii a mystiku, první badatel, který se seriózně věnoval životu a odkazu doktora Deeho a Kelleyho, zařadil Edwardovy verše do svého reprezentativního, pozoruhodného opusu „Theatrum Chemicum Britannium“, v němž shromáždil a komentoval metafyzickou poezii psanou anglicky. O Edwardu Kelleym napsal: „byl mužem opravdového porozumění, rychlého chápání, vynikajícího důvtipu a velké náchylnosti k filozofickým studiím…“

Po smrti svého muže se Joan Kelleyová snažila vydobýt zpět něco ze zabavených nemovitostí: bezvýsledně. Po první Kelleyho internaci Joan posléze získala od císaře důchod, o pět let později už jen malý příspěvek a nabídku dožití v klášteře, což odmítla. K živobytí na nenáročné, ale odpovídající úrovni nestačilo, že osobní majetek, šperky a peníze exekuci nepropadly.

V Čechách nějakou dobu pobýval její starší bratr Edmond Cooper, nebyl však tím, kdo se o Joan postaral. Thomas Kelley a jeho manželka Ludmila s dětmi se brzy po Edwardově smrti odstěhovali do Anglie. Syn John Francis Weston poté, co byl otčím uvězněn v Mostě, utekl studovat za hranice (pochopitelná reakce: ty kecy spolužáků!); zbyly po něm dluhy na koleji Karlovy univerzity. Zemřel v Ingolstadu roku 1600, snad na souchotiny neboli tuberkulózu, v pouhých dvaceti letech.

Ale není možno vyprávět Kelleyho příběh, a vynechat z něj Edwardovu adoptivní dceru…

Dáma, která bydlela poblíž Malostranského náměstí

Vznítila nepřízeň nebe zlé útoky bouřlivých větrů,

z hustého nebe se rozlije bičovný déšť.

Vltava vzdouvá se hladinou, těžce se valí,

bouří se v korytu, prudký a zběsilý je její tok.

V mohutných vlnách se rozlévá do širých polí,

zeminu z oranišť svléká hned divoký proud.

Zbytek pak zachvátí vodní vír zkalenou pěnou,

třeštění vln s sebou odnáší naprosto vše.

Tamo se osení ve vodách zmítá i úroda z polí,

prudce tu strhuje dusot vln ženu, i manžela stáh.

Pohleď, zde houpe se kláda, zde stržená střecha,

všechno to zachvátil, ó hrůzo, šikovný vír.

— Vestonie: O pražské povodni, přeložil Josef Prokop

Našli se vlivní a zámožní příznivci z Čech, kteří oběma osiřelým dámám nezištně poskytli patronát. Nějakou dobu využívaly pohostinnosti a ochrany humanistického básníka a velmistra řádu křižovníků s červenou hvězdou Jiřího Bartholda zvaného Pontanus, neboť pocházel z Mostu. Péči o Joaninu dceru o něco později převzal její český příbuzný Jindřich z Písnice (který mimochodem zhltl část Kelleyho pozůstalosti; projevoval tvrdě shánčlivou povahu). O Joan Westonové nám už prameny prozrazují jen málo: milostný románek s Michalem Sendivojem a rok úmrtí 1606.

Elizabeth Jane nebo spíše Alžběta Johana Westonová, uměleckým jménem Vestonia, získala hrdý statut první české spisovatelky a básnířky. Většinu života prožila V Čechách, které přijala za svůj domov, i když si v básních z účelových důvodů stěžovala na exil a toužila po „anglickém zemském ráji“ – opustila ho, když byla ještě batole. Už o dvě léta později pro ni „strýc“ John Dee najal vynikajícího učence jako domácího učitele. Otčím Edward zajistil Alžbětě vzdělání pro dívku nevídané. Uvedl ji mezi společenské špičky, zasvětil do základů alchymistického umění. Příliš si tatínka neužila. Tři roky „seděl“ a zemřel, když jí bylo patnáct, ale intenzita vztahu a výrazná otcova osobnost převážily časový limit. Kelleyho památka zůstala hluboce zakotvena v dívčině duši a mysli.

Alžběta převzala zápas o ztracené dědictví. Kvůli milovanému otci (otčím v daných souvislostech působí nepřípadně) začala básnit. Nejdříve proto, aby předvedla, co všechno ji naučil a jak na ni může být pyšný; a především, básnické vytržení zmítá nejednou dospívající duší. Bavilo ji hrát si se slovy, s jejich rytmem a zvukem – v každém jazyce jinými – a s myšlenkami. První verše v tehdy módním, strojeném neolatinském stylu a jazyku publikovala ve čtrnácti letech: ztvárnila v nich své dojmy z povodně. Po Kelleyho záhubě se v poezii ukázala cesta, jíž se Alžběta mohla jako žena prosadit, získat znovu nadprůměrné postavení, brát se za otcovu rehabilitaci… i rodinný majetek.

Aby prorazila do vysoce elitního prostředí res publica littearia, celoevropské obce humanistických vzdělanců, nasadila zbraně nemateriální podstaty. Kromě rodné angličtiny uměla latinsky, německy, italsky, francouzsky a pochopitelně plynně česky. Duchaplná, vtipná dívka diskutovala se širokým rozhledem, se šarmem a půvabem, i když nepatřila k oslnivým kráskám. Alžbětinu podobu patrně zachycuje portrét mladičkého děvčete, dílo dvorního malíře Hanse von Aachen. Někteří kunsthistorici jsou přesvědčeni, že oduševnělá tvář s dospěle upřeným pohledem patřila umělcově dceři. Jenže von Aachen v době vzniku obrazu neměl dítko v pubertě. Dívenka na plátně maličko šilhá… což je drobná vada, která postihla Alžbětu, aniž by jí ubrala na popularitě.

Jestliže velké a výmluvné oči nepatrně švidrají, může to působit i sexy. A chytrá žena získává obdivovatele spíš než pouhým zjevem svým espritem a obratnou psychologií. Alžběta ovládala umění manipulace, možná odkoukané od Kelleyho. Nebylo snadné básnit na úrovni, kterou vyžadovala intelektuální humanistická obec, a samo o sobě by to nebylo postačovalo. Res publica littearia představovala samostatný uzavřený svět, stát rozprostřený napříč Evropou, v němž nezáleželo na původu, bohatství ani privilegiích, pouze na intelektuálním výkonu.

Posílit své postavení mezi humanistickými učenci si žádalo vytvářet a udržovat mentální styky ještě intenzivněji a důsledněji, než platí v dnešních podmínkách. Místo chatů na internetových sociálních sítích si čile vyměňovali obsáhlé kultivované dopisy (často koncipované pro poloveřejná předčítání) a pěstovali reciprocitu kontaktů, kterou známe i ve žhavé současnosti. „Ty mne zmíníš a podpoříš, já udělám totéž pro tebe“, neboli „za dar se odměním darem a píseň vyvážím písní“, jak tuto povinnost vzletně formulovala sama Vestonia.

Literární struktury byly vyhrazeny tradičně mužům, protože „ženě patří do ruky vřeteno a kužel, knihy ubírají ženám na rozumu, kterého beztak mají málo, a latina je pro ženské pokolení jazyk celkově nevhodný a nebezpečný“. Na druhou stranu, je potvrzeno, že i teď muži dávají v četbě přednost knihám vytvořeným spisovateli, a ne spisovatelkami, i když v tom předsudky nehrají žádnou roli. Důležité bylo rovněž literární jméno, které si humanista zvolil, stejně jako má umělecké jméno klíčovou roli v univerzu popkultury – tehdy se stávalo nejen trademarkem, ale nástrojem ceněných verbálních akrobacií. A Vestonia zní dobře!

Musela být velmi bystrá. Tok svého nadání dokázala vecpat do složité poetické formy, striktně dané neochvějným rytmem časoměrných veršů, s latinou tak uhlazenou, že Vestonii dávali za vzor, vytříbeným stylem s množstvím povinných narážek na antickou mytologii, citací a jazykových hříček. Svůj hendikep – gender – obrátila ve svůj prospěch důmyslnou ženskou strategií. Jste moudří muži a já jen pošetilá dívka, prosím, shlédněte velkoryse na mé neumělé brebty a opravte mé chyby! Ale běda, když jeden z oslovených skutečně do Alžbětiných veršů zasáhl: reagovala přesně tak jako mladá, sebevědomá autorka těchto dní, které něco vytkl editor.

Stejně jako v případě Vestonie i v nynější kulturní sféře vzbudí výrazný ohlas debutantka mladá, půvabná, nadaná, výjimečná… Alžbětina promyšlená diplomacie a nesporné tvůrčí kvality z ní učinily svého druhu uměleckou hvězdu, kterou doboví básníci opěvovali. Získala přátele a obdivovatele, pomáhali Vestonii propagovat její dílo a uvést básnířku i její tvorbu do vzdělaneckých kruhů i mezi urozené ctitele poezie. Básnické renomé mělo v renesanční společnosti vysokou hodnotu, která převážila ekonomické poměry. Jestliže si nyní VIP zvou na večírky a oslavy hudební celebrity, tehdy se u významných příležitostí vznešeně veršovalo písmem i promluvou – a holdovalo mecenášům stávajícím i potenciálním.

Vestonie do svých opusů, listů a příležitostných skladeb, kde to jen trochu bylo možné, vkládala působivé líčení trpkosti vlastního osudu a prosbu o pomoc v životních nesnázích. Činila tak jemně, s vkusem… To, že ve vytříbeném umění sledovala i ekonomické aspekty, úsilí o zlepšení hmotné a sociální situace své rodiny i vlastní osoby, patřívalo k rutině literátů bez stálého zajištění. Alžběta se pokusila se do věci Edwardovy rehabilitace – včetně majetkové – zainteresovat anglického krále Jakuba. Zachoval se příznačně, ve shodě s obecně rozšířeným názorem na slabé pohlaví. Přisuzoval Vestonii plagiátorství a chtěl vědět, zda údajná básnířka stejně dobře přede.

Možná ani my neumíme Alžbětinu poesii docenit, jiná estetika a kulturní atributy ji v čase a pochopení vzdalují. Snad žádné odívání v dějinách nebylo tak odlišné od soudobého jako renesanční móda, těžká, přezdobená, komplikovaná (dokonce ani rokoko) – to platí také pro neolatinskou poezii. Formální stránka překrývá emoce a bezprostřednost, které oceňujeme dnes. Ale Vestonie se v těch verších skrytě i přímo brala za nezapomenutelného, skvělého otčíma; v důvěrných dopisech těšila svého bratra; na památku milované, zesnulé matky složila krásnou, velmi senzitivní báseň. Přes nános věků vnímáme pod nánosem humanistických ornamentů záblesky Alžbětiných skutečných citů, její cílevědomost, houževnatost, ostrovtip. Můžete posoudit sami, její verše vyšly v českém překladu pod názvem „Proměny osudu“.

Alžbětina inteligence a její cíl však převažovaly nad hlasem srdce. Nepřipadalo v úvahu, aby se nakonec neprovdala. Abychom parafrázovali výrok Jane Austenové, „svobodné ženy mají strašlivý sklon být chudé, směšné a přehlížené“. Vestonie neměla věno, ale získala něco více: umělecký věhlas. O to jí také při literární tvorbě šlo, protože jinak se vyhlídky nemajetné nevěsty na slušný sňatek pohybovaly kolem nuly. Horlivých nápadníků se hlásilo více, ale ona si zvolila vysoko postaveného diplomata a právníka, který její rodinu podporoval a byl prospěšný i pro nápravu křivd, které ji připravily o záštitu otce a o vše, co s tím souviselo. Prý si Johanna Leona (Löwa) z Eisenachu vybrala z lásky.

Rada vévody lünebursko-brunšvického a knížete Kristiána z Anhaltu, které zastupoval na dvoře Rudolfa II., byl o starší než Alžběta nejméně o deset, ale spíše o dvacet let, a ona podvědomě hledala otcovskou starostlivost. Také se šeptá, že svého chotě dostala pod pantofel. Ovšem Johannes Leo z Eisenachu se rovněž věnoval zpravodajské službě, sděloval utajované informace z Rudolfova dvora protestantským velmožům. Svádí to k představě, do jaké míry mu jeho mladá žena svými konexemi (a postřehy z dětství?) pomáhala. Někteří její přátelé a literární kolegové byli zapleteni do protihabsburské špionáže mimo pochybnost.

Vestonii přibyla povinnost řídit rozlehlý dům a domácnost jejího chotě. V krátkém období devíti let porodila tři holčičky a čtyři chlapce, kteří bohužel brzy zemřeli. Podle jiných zdrojů přišla o všechny své děti… Postupně se přestala věnovat poesii. Moudrý francouzský spisovatel Stendhal, který žil přesně o dvě stě let později než Vestonie, prohlásil, že „génius je pro svět ztracen, pokud se narodí jako žena“. Ovšem Alžbětina básnická tvorba jako celek není z literárního hlediska mimořádná. Ale slibný talent jí nescházel, což prozrazuje například skvělá poéma o významu hudby, kterou sepsala pro svého přítele, slavného skladatele Philippa de Monte.

Osud a doba Vestonii nedovolily dozrát. Odešla necelý měsíc po třicátých narozeninách: poporodní komplikace, vysílení organismu, gynekologické onemocnění? Pochovali ji v ambitu kostela sv. Tomáše na Malé Straně. Náhrobek „malostranské Sapfó“ dosud nese nápis, byť stěží čitelný. Na rozdíl od četných velebených humanistických básníků, dramatiků a literátů vešla do galerie osobností, na které se nezapomnělo a o kterých se píší romány. Byla přece zázračným dítětem a první básnířkou v Čechách, jejím otčímem se stal sir Edward Kelley – a stále tu svítí magické pouto mezi otcem a dcerou.

Namísto epilogu: „Dichtung und Wahrheit“

„Všichni přicházíme z minulosti a do minulosti se zas vracíme.“

— Johann Wolfgang Goethe

Co to sdružilo excentrického mladého Ira a introvertního stárnoucího Velšana? Jejich keltský naturel? Touha poznávat a získat moc u Johna Deeho, dobývat postavení a majetek u Edwarda Kelleyho? U obou se cíl jednoho stává nástrojem k cíli toho druhého. Kdo tvrdí, že je život spravedlivý? Dee a Kelley vynaložili tolik úsilí, studií, vědomostí, výher, námahy a trápení… Zápasili; a odešli s hořkostí, jeviště se vyprázdnilo. Zbyly střepy jejich práce a legenda.

„Z Anglie přicestovali šibeničníci Edward Kelley a jeho kolega John Dee. Druhý jmenovaný například tvrdil, že rozumí zpěvu ptáků a také umí mluvit řečí, kterou si kdysi Adam s Evou v ráji vyměňovali lichotky. Dee vedl s pomocí svého zázračného kamene na dálku rozhovory s císařem Rudolfem II. a vyvolával s ním duchy zemřelých. Jeho kumpánovi z oboru Kelleymu v roce 1580 v Lancasteru uřízli uši za podvody a padělané listiny, tady v Praze to však nikomu nevadilo a navíc zmrzačení zakrýval dlouhými vlasy. Kelley dokázal jedinou kapkou krvavě červeného oleje proměnit libru vroucí rtuti ve zlato. Rudolf II. mu za to propůjčil titul ‚rytíř z Imánu‘. Kelley, který se bohatě oženil a s věnem mu připadl i Faustův dům na Karlově náměstí, nakonec skončil ve vězení. Když v roce 1591 v hádce zabil jednoho dvořana, byl na rozkaz Rudolfa II. zatčen.“ (Harald Salfellner: Zlatá ulička. Praha, 1998)

„‚Engelender‘ vlastnil ‚černé zemní zrcadlo‘, s nímž odposlouchával cizí hovory a viděl na dálku. V souboji na rapír probodl dvorního radu Hunklera. Císařským ediktem zapovězené duelantství poskytlo záminku, aby byl Kelley arestován a na hradě Křivoklátě mučen pro tajemství výroby zlata. Po nezdařeném pokusu o útěk musela být ‚Englenderovi‘ amputována noha. Převezli ho do pevnějšího vězení na hradě Hněvín v Mostě. Znovu zkusil prchnout, ale při slézání hradeb spadl a zlomil si zdravou i dřevěnou nohu. Špatně ho léčili, zranění mu působilo velké bolesti. Kelley raději volil jedinou cestu k volnosti, požil jed. Před smrtí proklel hrad i město. Hněvín zmizel za několik desítek let nato, starý Most pak zanikl o čtyři století později. Není známo, kam byl ‚Engelender‘ pohřben.“ (Obvyklá verze legendy o Edwardu Kelleym.)

Co jestli pověst skrývá reálné jádro; apokryfní zdroj čerpal ze spolehlivých pramenů, které už neexistují; informace pokládané za věrohodné se ukáží jako překroucené, mylně interpretované či zhola nepravdivé? Rudolfínská éra a její dobrodružní protagonisté nabízejí přebohatou klenotnici námětů a zápletek. Vypravěči by mohli napsat stovky knih, a v jasnozřivé intuici odkrýt kus živé skutečnosti. A naopak, i když odborníci vypracují tisíce seriózních studií, nevyhnou se osobnímu přístupu, nevypátrají vše, nevzkřísí ztracenou realitu.

Buďsi. Příběh přece vypoví nejlépe, jak to tehdy bylo! Není pravda, že Kelley a Dee zmizeli: jejich životy, dílo a záhady jsou probírány znovu a znovu, aktuální v jedenadvacátém století. Mají vlastní mezinárodní stránky na Facebooku – Dee je uveden coby alchemist a ghost hunter. Popravdě, ty Kelleyovy, jimž dominuje obraz Křivoklátu, jsou navštěvovány častěji…

Poznámka pod čarou

Témata renesančních alchymistů, života doktora Johna Deeho, sira Edwarda Kelleyho a jeho adoptivní dcery Elizabeth Johanny Westonové, rabiho Jehudy ben Löwa, hermetismu, henochiánské magie, golema, evropské politiky a náboženských svárů v 16. století zabírají množství knih a odborných studií. Jak autorka románu, tak autorka populárně naučného přípodotku zápasily s džunglí vzájemně se vyvracejících faktů a náhledů na situace i osobnosti, s nejasnostmi a bílými místy historie. Byly nuceny oželet fascinující věcné detaily, protože by na ně nestačil ani samostatný tlustý fascikl.

Věnujeme poděkování a vzpomínku Ivanu Svitákovi. Zabýval se osudy Deeho a Kelleyho velmi pečlivě, erudovaně, s kritickou objektivitou a s empatií představivosti. Vytvořil pozoruhodné dílo, z něhož badatelé stále čerpají. Ivan Sviták, filozof, kritik, básník, politik a neobyčejný, laskavý člověk zemřel před více než třiceti lety, v říjnu roku 1994.

1 https://en.wikipedia.org/wiki/Edward_Kelley

Ediční poznámka

Text románu Lucie Lukačovičové Zelený drak, karmínový lev přejímáme do e-knihy z jeho prvního vydání (Konektor XB-1, Praha, 2015). Dodatek Františky Vrbenské Před branou zázraků je oproti textu v tištěné předloze na přání autorky v e-knižní podobě publikován v rozšířené verzi.

Redakce MKP

Lucie Lukačovičová

Zelený drak, karmínový lev

Dodatek Před branou zázraků Františka Vrbenská

Ilustrace na obálce Morphart Creation / Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 3. 2026

ISBN 978-80-274-4956-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4957-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4958-3 (prc)