Co skrýváme pod kůží

Lubomír Macháček

Znění tohoto textu vychází z díla Co skrýváme pod kůží tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Kruh v Hradci Králové v roce 1979.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Lubomír Macháček: Co skrýváme pod kůží), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 2. 4. 2026.

Jednou za mnou přišel kluk, že by chtěl brášku, a ať to nějak zařídím.

– To ho mám nakreslit nebo jak? – vymlouval jsem se. Kluk se tvářil zapškle, nějaký čas se mnou dokonce nemluvil, ale pak začal dorážet znovu.

– Kdyby ses aspoň pořádně podíval, – škemral.

– Jak to myslíš? – zbystřil jsem pozornost. Že by si v pěti letech už tolik všímal? Přitom jsem kradmo pohlédl na ženu, která poslouchala a měla z nás legraci. – To je vyloučeno, – uzavřel jsem celou věc a začal mu vysvětlovat, že děti se rodí jenom maminkám.

– A víš to tak jistě?

– Samozřejmě, – trval jsem na svém a odháněl ho od sebe tak dlouho, až se kluk začal trousit za ženou. Měl fůru všetečných otázek, ale ani zde nepochodil.

– Špatně hledáš, – řekl jsem mu po čase, když se mi ho zželelo. – Touhle dobou nemůžeš nic najít, – snažil jsem se ho odradit.

– Vím, že je tam. Vím, kde je, – opakoval stále dokola, až jsem to nevydržel a zeptal se:

– Kde?

– Pod kůží, – pravil tajemně a víc už s ním nebyla řeč.

Sám dost dobře nechápu, jak se to stalo, ale kluk chodil a otravoval tak dlouho, až se dočkal. A ona touha, tak příznačná pro jeho věk, objevovat věci i tam, kde bych je v dané chvíli vůbec nečekal, se přenesla i do mých myšlenek. Rozum je proti ní bezbranný. A tak chodím a hledám. – I pod kůží.

Komín

Přihlásil se na inzerát. Přijal ho člověk s rybíma očima a broskvovitě přezrálou tváří. Mluvil pomalu, po každé větě dělal významnou pomlku, přivíral při tom víčka a Tomášovi se zdálo, že zápolí se spánkem. Nakonec si vyndal z kapsy hřeben a podrbal se jím na pleši.

– To by bylo asi všechno, co jsem vám chtěl říct. Povinností nad hlavu, nemá smyslu si něco nalhávat. Máte příležitost udělat kus práce, i když třeba jen přechodně… ostatně, jsem rád, že právě vy… studovaného jsme tu ještě neměli, – mlaskl a udělal významnou pomlku. – Nerozuměl jste snad něčemu?

Mladý muž se ohnal po mouše, která mu vytrvale bzučela přímo u ucha. Pokrčil rameny.

– Co je to vlastně za lidi, jak jste říkal?

– No, víte…, – muž bouchl nerozhodně dlaní do skla, položeného před ním na stole. Z čela mu spadl plátek okurky. Znovu si jej přilepil. Očividně prodlužoval odpověď. – Nic valného, ale nemáme jiné. Nejsou špatní, to bych lhal, jenom jim asi nerozumím. Já nevím, snad vám budou bližší než mně, jste mladý, máte výhodu, budete si lépe rozumět.

Kancelář byla plná dýmu, a i když měla okno otevřené dokořán, nedalo se tu dýchat. Muž si za stolem zapálil další cigaretu.

– A kdy že jdete vlastně na tu vojnu? Až na jaře? No dobře, to jsou celé prázdniny, podzim a celá zima. Nechcete se napít kávy? Že ji nepijete? To jsem ve vašich létech říkal také a podívejte se nyní. I kouřit jsem se naučil. Spoléhám na vás. Rád bych z vás udělal parťáka, počítejte s tím. Nejdřív si práci omrknete, a kdyby něco, však víte, kde mě najdete. Nedávno nám jeden odešel, ze zdravotních důvodů. Díváte se na mě, jako kdybyste nevěřil…

Vstal, židle pod ním zavrzala a popojela po koberci.

– Tak jsme domluveni.

Tomáš mlčky stiskl podávanou pravici.

– A kudy se tam vlastně dostanu?

Podsaditý muž ho vzal přátelsky kolem ramen a otevřel dveře své kanceláře. Slupka z okurky mu opět spadla, tentokrát na zem. Kopl do ní.

– Prosím.

Prošli chodbou a zastavili se na chodníku.

– Vidíte ten komín? Kouří celou noc, někdy až do rána. Půjdete přímo k němu. Nemůžete zabloudit. A pak se zeptáte. Oni už budou vědět.

Tomáš se díval na komín, z jehož nitra vyvěral dým. Bílý, jako racčí křídla se vznášel nad krajinou a v klouzavém letu se rozplýval. Teprve po několika krocích Tomáš řekl děkuji a na shledanou. Přistihl se, že pospíchá. Přitom si uvědomil, že do práce nastoupí až příští týden. Zastavil se na kraji pole za městem.

Zem kolem byla udusaná, sluncem vysátá. Poválené obilí zlátlo. Kouř z této vzdálenosti znatelně zešedl. Zmítal se v něm zbloudilý černý pták. Konečně prolétl. Teprve nyní si Tomáš všiml, že na komíně je člověk. Šplhal vzhůru jako mravenec na stéblo slámy. Asi něco opravuje, napadlo ho. Usmál se tomu a vrátil se zpět.

– Tak ty jsi ten vyvolený. Z kolika? Z dvaceti? Ze sta? Nebo jsi přišel sám? Posílá tě sem Krtička a říkal ti, že jsi jeho naděje. Mám pravdu? Nezapírej! Poslední naděje. Neber si to tak k srdci, ať se pod tíhou zodpovědnosti nezlomíš. Říkal to každýmu, i mně.

– A co má být?

– Nic, jenom abys věděl, my jsme tu parta. Na dvou židlích se sedět nedá. A ty že jsi parťák? Koho, čeho…

– Nebudu tu dlouho. Nedávno jsem dostudoval, půjdu na vojnu. Nemusíš mít strach. Co mám vlastně dělat?

– Tady máš lopatu, budeš nakládat. A o strachu si pohovoříme jindy.

Vysoký uhrovitý mladík mu podal lopatu, stoupl si za něj a pozoroval ho.

– Dej pozor, ať si neuděláš holoubata.

I ostatní si ho prohlíželi jako zcela nový muzejní unikát. Zabořil lopatu do uhlí a začal nakládat na vozík. Vozík se naplnil, uhlí už přepadávalo.

– To stačí, teď ho dotlač na druhý konec.

Tomáš odhodil lopatu, opřel se do vozíku, ale nepohnul s ním. Ostatní hoši opět přestali pracovat a čekali, jak to dopadne. Vilda zapískal. Z vedlejší místnosti se vynořila ženská hlava. Drobné vrásky v obličeji změnily výraz tváře, napjaté zvědavostí. Vilda odstrčil Tomáše, přitáhl vozík k sobě a posunkem naznačil, ať se lépe podívá. Teprve nyní Tomáš zjistil, že pod kolo někdo zasunul klín.

– Co koukáte, pojďte mi raději pomoct! – Z úst kolem něho se řinul smích. Nebylo úniku. Sklopil hlavu, připadal si jako býk v aréně.

– To už bude stačit, – řekl Vilda, – pojď, představím tě ostatním. – Stáli proti němu a postupně mu podávali ruce.

– Milčo, – obrátil se Vilda k dívce, – máme hosta.

Opět se odkudsi vyklubala holka, kterou před chvílí zahlédl. Nebyla již rozcuchaná a špinavá. Unavené oči jí plavaly v nitkovité, pokleslé tváři. Odhadl jí dvacet let.

– Pomáhá nám a hlavně tu uklízí.

Tomáš ucítil drsný stisk ruky, ušklíbla se na něho, nic neřekla a odešla po svých.

– Teď máme pauzu, můžeš si odpočinout, popel vyvezeme až pak.

Kluci odešli vedle do kumbálku, který jim zároveň sloužil i za šatnu. V kotelně zůstal na okamžik sám. Teprve nyní se zaposlouchal do tichého předení kotlů, do komářího pískotu unikající páry. Několik pavučin se natřásalo v proudu teplého vzduchu, jako by se v nich zachytla moucha a zápasila o život.

Nechtělo se mu, ale přesto šel za nimi. Seděli na lavicích rozestavěných kolem překlopené bedny a hráli karty, kterým nerozuměl. Vilda ho spatřil a posunkem ruky ukázal na basu piv. Vytáhl jedno a poděkoval. Zhluboka se napil. V té chvíli si přál, aby byl opilý.

Tomáš pracoval v kotelně už několik týdnů. Vše se zdálo být při starém a ani s jeho příchodem se nic nového neudálo. S Vildou, Franckem, Rudou a Pukanem se skamarádil. Nebylo to však pevné přátelství a on to cítil. Spojovala je prostorová příbuznost čtyř zašpiněných a zaprášených stěn. Nic víc, nic míň.

O Milče se příliš často nehovořilo. A kluci, když se jich Tomáš nenápadně vyptával na věci týkající se její takřka tajuplné osoby, se odpovědi vyhýbali. Obvykle ji přešli úsměvem, poznámkou. Až jednou si domyslel trochu víc.

Posedávali v šatně na dřevěných lavicích. Věděli, že mohou klidně odpočívat, než se vyprázdní násypné komory, naplněné uhlím. Do zad je příjemně chladil studený plech skříněk, přesto zde bylo dusno. Otevřeli okno. Místností prolétl průvan. První s kartami praštil Pukan. Podezřívali ho, že podvádí. Hned nato se ozval Francek.

– Když to děláš jiným, prosím, ale kamarádům bys to dělat neměl.

– To je jasný, ty zloději, všechno musí bejt podle tebe. A peníze, cos vyhrál, pěkně vrátíš, – hulákal na něho Rudolf.

Neovládl se, udělal chybu, napravovat ji nyní už bylo pozdě. Pukan k němu přistoupil, položil mu pod bradu dlaň a prudce cukl. Lavička se překotila, plechová skříňka vydala samolibý zvuk a Ruda spadl na zem. Vyskočil jako pérový čertík.

– Za tohle, za tohle…, – hrozil pěstí, ale uhodit se neodvážil.

Pukan se usmíval a vyzývavě ho pohladil po jeho dohola ostříhané hlavě.

– Hoši, bude klid, – řekl Vilda, – žádné rvačky.

– A o Milče to taky řeknu, abys věděl, – téměř plačky zasténal Ruda. – Táhne se za ní jako smrad. Viděl jsem ho.

– Co jsi říkal? – zpozorněl Vilda.

Pukan však už chytil Rudu za tričko, přitáhl si ho k sobě a udeřil ho do nosu. Krev vystříkla, červené korálky klouzaly po bílém tričku, padaly na zem a vpíjely se do podlahy. Ruda pro slzy neviděl. Tomáš vstal, šel k Pukanovi a dal mu loktem do břicha. Vilda řekl: – Tak to ne, o tom tady rozhoduju já.

A už byla rvačka. Plechové skříňky duněly jako bubínky pod paličkami a na zemi, v prachu, hadrech, špíně a střepech, zápolila dvě těla.

Prvý vstal Vilda. Tomáš zůstal ležet na zemi a dost dobře nevěděl, má-li se zvednout či ne, neboť měl tělo zesláblé, ani pohnout se nemohl. Cítil jen srdce. Překotný úprk se změnil v pomalý, tichý šelest.

Otevřel oči. Ve dveřích uviděl Milču. Stála tam s kýblem a smetákem připomínající stráž, která ho má hlídat. Zakoulela očima, vychrstla na něho z kýble vodu. To ho vzkřísilo. Vstal a trochu se oprášil… Parťáka, bzučela mu v hlavě mužova slova. A co se stalo s tím, co tu byl přede mnou? Odešel ze zdravotních důvodů. Odešel sám, nebo dopadl jako já?

Odejít, utéci, zůstat…

Druhý den přišel Tomáš do práce, jako by se nic nestalo. Nejprve chtěl jít za vedoucím Krtičkou, ale předem si uměl představit jeho unylý pohled a čistě podmíněné mávnutí rukou, stále stejnou řeč, kterou vítal nově příchozí a opouštěl ty, co utíkali.

Vrátil se. Ani nevěděl proč. Snad proto, že neměl kam jít.

Přišel za ním Ruda. Přikradl se jako slepá myš, čekající uvnitř pasti, až ji někdo vysvobodí.

– Dopadl jsi málem jako já.

– Málem? Hůř. Mnohem hůř.

Tomáš ukusoval chleba s máslem a díval se strnule do stropu. V hlavě chtěl mít prázdno, ale nedařilo se mu to.

– Podívej se, co mám říkat já, vyrazil mně zub, to už nikdo nespraví. Moje máma by řekla: Co sis nadrobil, to si sněz. Dobře ti tak. A měla by pravdu. Jak teď budu zpívat?

Ruda malinko šišlal a Tomášovi to přišlo v té chvíli k smíchu.

– Tak to nemyslím. Mě nezajímá ani ten váš Krtička.

– Nic si z toho nedělej, na Vildu nestačili jiní, silnější, než jsi byl ty. Chodil vzpírat.

– Nemluvme o tom, nerozumíme si.

– Mně už ten zub taky nikdo nenasadí. Jo, Vilda! Odejdeš?

Tomáš se na něj udiveně podíval. Otázka ho překvapila, i když ještě stále nebyl rozhodnut.

– Měl bych, ale…

– Máš ještě šanci.

– Nepotřebuju žádnou.

– Neříkej. Seš ctižádostivej jako Vilda, je to na tobě vidět. Jenomže ten má sílu. Síla, to je všechno, a proto dělá parťáka on.

– Buď už zticha.

– Ani se nezeptáš na tu šanci?

– Nezeptám.

– Děláš, že tě to nezajímá. Ale zajímá tě to. Kluci to taky vědí, že tě to zajímá.

– No a co?

– Pětadvacátýho se bere. Neříká ti to nic?

– Nic.

– A když se bere, tak se slaví. A když se slaví, tak se leze na komín. I Milča přijde. Ještě ti to nic neříká?

– Vůbec nic.

– Budou chtít, abys tam lezl taky. Každý nový musí lézt. Ten parťák před tebou nevylezl. Dali jsme mu příležitost, ale nevylezl ani podruhý.

– Na komín? A co bych z toho měl?! Vždyť bych se mohl zabít.

– O to právě jde. Kdo nevyleze na komín, nemá v týhle kotelně nárok.

– Dělá se mně z výšky špatně.

– Kdo vyleze nejrychleji, je parťákem, chápeš!?

– Nikam nepolezu.

– Ty to dokážeš. Seš ctižádostivej. Poznal jsem to na tobě.

– Copak jsem blázen?

– Nic to není. Musíš trénovat postupně. Nejdřív deset, patnáct, dvacet příček. A pak zvyšuješ po pěti každý den. Sílu nacvičíš, ale odvahu, tu stěží. Jenomže ty přece chceš!

– Kdo ti tohle říkal? Víš ty vůbec, co já chci? Kašlu vám na ty rvačky a lezení na komín. Chci jenom konečně něco dělat. Mít radost z toho, že něco užitečnýho dělám. Copak ty tohle neznáš?

– Jak říkám, zvyšuj po pěti, začni co nejdřív. A budeš parťákem. Seš šlachovitej, ty to vydržíš.

– Nemáš je rád, viď?

– Myslej si, že jsem vůl… korunovanej. Všichni si to myslej.

– A ty vylezeš?

– Vylezu.

Onen den někdo mávl zázračným proutkem. Všechno se změnilo. Kluci se tvářili po ránu nanejvýš přátelsky, převlékli se do montérek, připravili uhlí na celé dopoledne a vyvezli popel. Milča přišla s naškrobeným límečkem, zmateně pobíhala mezi všemi v jakési předsvatební horečce a rozdávala svůj úsměv na všechny strany. Den se svým časem hospodařil. Do oběda zbývaly ještě dvě hodiny. Mžilo. Komín hučel, kotle chrčely těžkým astmatickým dechem.

Kluci pili rum. Pili na kuráž, protože vylézt na čtyřicetimetrový komín není jen tak. Házet uhlí do vozíku, udržovat tlak v kotlích, povolovat ventily, přikládat a vyvážet popel se naučí téměř každý. Na komín ale musí být síla a odvaha. Na komíně jde o život, o prvenství. Byli tu i takoví, kteří se napili, chvástali, vylezli do poloviny a tam se rozbrečeli. Nemohli dál. Neměli sílu a báli se slézt. Odešli sami a dobře udělali. Kdo nevyleze na komín, nemá tu co dělat. Protože komín je majákem, hlásnou troubou, prostřednictvím níž dávají celému světu na vědomí, že kousek od něho, v kotelně, žijí čtyři kluci, kteří svou práci milují, nenávidí, ale bez ní nemohou být.

Přišel pátý, říkají mu Parťák, z legrace. Jméno vymyslel sám Vilda. Poslal ho za nimi muž jménem Krtička. Kolik takových už jich poslal!

– Milča vezme stopky a půjdeme, než začne pršet. A nerozbij je, jsou půjčené.

– Stopky? Na co?

– Polezeme na komín, Parťáku. Nechceš to taky zkusit? Doufám, že sis udělal v kalhotách díru, abys to nenosil s sebou.

Tomáš už nic neříkal. Ruda se na něj beznadějně podíval. Šlo do tuhého.

– A kdo bude měřit? – zeptal se Francek.

– Kdo by měřil, Milča. Nebo jí snad nevěříte?

Vilda přitáhl Milču k sobě a objal ji kolem krku. Když šla, natřásala se v bocích jako kvočna. Vilda to měl rád. I voňavku, kterou se namazala za ušima, i barvu rtěnky, s níž přejížděla své bledé rty.

– Nesouhlasí snad někdo?

Všichni souhlasili, jenom Tomáš byl proti, ale bál se to nahlas říct, a tak mlčel. Tiše stál a přemýšlel o tom, jak komín před několika lety stavěli. Chodil se sem dívat. Nejdříve navrtali zem, prohledali půdu, přivezli piloty a buchar. Týden se rozléhaly po celém městě tupé údery, které nenechávaly obyvatele v blízkosti stavby spát. A potom přijela auta, přišli další lidé a začalo se stavět. Rostl přímo do nebe. Celý z bílých cihel a s pěknou červenou korunkou na vrcholu. Nyní je už šedý. A páchne.

Vilda ho žďuchl do zad.

– Musíš se pořádně držet, dneska se to bude smekat. Nohy nestřídej stále, ale až od půlky, alespoň my to tak děláme. Začni jednou, dokud budeš moct, pak druhou. Po deseti příčkách jsou odpočívadla. Můžeš se zádama opřít. My neodpočíváme, ty budeš. Nahoře je poklop, bude povolenej, ale nadzvednout ho musíš sám. Měří se čas, až vylezeš na ochoz, chytneš se zábradlí a zvedneš ruku. A dole se vytahujeme bez žebříku. Měří se doba, kdy vyskočíš a dotkneš se příčky.

První vyběhl Ruda. Nemohl už vydržet dívat se na ostatní, jak klidně hovoří, a chtěl to mít za sebou. Když se objevil na ochozu, vydala Milča silný skřek. I ostatní zajásali a mávali vzhůru. Ruda stál nahoře se vztyčenou pravicí a něco volal. Bylo mu špatně rozumět. Milča zapsala výsledek na papír a odstartovala dalšího. Mezitím pohlédla zkoumavě na Tomáše, snad poprvé za celou dobu, co tu byl. Dlouze a důvěryhodně, až mu přeběhl mráz po zádech. Potom se usmála. I Tomáš se rozpačitě usmál a opětoval její pohled.

Francek ztratil dost času na první příčce, než se zachytil. Pak však lezl plynule, nikde se nezastavoval, až těsně před vrcholkem: zalapal po dechu. Už nemohl.

Pukan se drápal co nejpomaleji, na výsledku mu zjevně nezáleželo. Lezl z povinnosti. Nakonec ani nezvedl ruku a nezakřičel oblíbené heslo.

Vilda se pohnul. Přišla řada i na něho. Sklopil hlavu k zemi a oči zvedl vzhůru, pak je na okamžik zavřel. Drobné kapičky deště mu stékaly ze splihlých vlasů a přepadávaly dolů k nohám. Otřel si tvář rukávem a vyrazil. Záhy se vzepřel na první příčce, lezl zpočátku pomalu, ale stylově. Nejančil. Věděl, že dobrý začátek je základ úspěchu. A tentokrát mu záleželo na prvenství víc než kdy jindy. Měl uprostřed komínu zdaleka nejlepší mezičas. Kluci ho sborově povzbuzovali a Milča, pěsti zaťaté, sotva dýchala. Až kousek pod vrcholem zpomalil, jako by na něho přišla krize, okamžik se zdržel u poklopu a v momentě, kdy zvedal ruku vzhůru, se čtvrtminutový náskok před druhým Franckem ztenčil na několik málo vteřin.

– Vyhráls, – řekl Pukan a poplácal ho po zádech, když slezl. – Seš dobrej, ale není to ono, nejseš ve formě.

Milča políbila Vildu na tvář a kolem krku mu přehodila ručník a gumák.

– Jdem se osprchovat, – řekl. Po tvářích mu stékaly čůrky rozpuštěných sazí.

– Je to jen o pět vteřin, – křičel za nimi Pukan. – Posledně to bylo o dvacet.

– Ale vyhrál, – bránila ho Milča. Vilda se významně podíval na Francka. Potom se obrátil a odcházel s ostatními.

– Kluci, počkejte! – První se zarazil Rudolf. Ohlédla se i Milča. – Vildo, – zakřičel Tomáš silněji. Všichni na sebe pohlédli. Vilda si zahrál na nedoslýchavého a prohodil k Pukanovi:

– Někdo tady něco říkal?

– To se asi modlil Parťák, – pohlédli posměšně na Tomáše.

– Polezu, rozhodl jsem se, – trval Tomáš.

– Teď už je pozdě, když jsme ti to nabízeli, nestál jsi o to, – řekl Vilda a tvářil se, jak nejpřísněji uměl. Dal si přitom ruce do kapes a houpavou chůzí pokračoval ke kotelně.

– Pukane, řekni něco, – zaškemral Rudolf.

Zaskočeni Tomášovým rozhodnutím, zůstali na okamžik všichni stát. Vilda se k nim dokonce vrátil.

– To nesmíte, – vykřikla Milča, – nevydržíš to, spadneš.

– Dělali jsme si přeci legraci, – řekl Vilda.

– Jakpak bys chtěl vylézt bez tréninku, – šklíbil se Pukan.

– Má na to právo. Dělá s námi, dělá, – durdil se Rudolf a jednoznačně se přiklonil na Tomášovu stranu.

– Tak ať leze, – mávl rukou Vilda. – Třeba se od něho něco naučíme. – Milča se mu vrhla kolem krku, oči plné slz.

– Vildo, to nesmíš, on to dělá z hecu, copak to nevidíte. Zabije se.

– Trénoval jsem, – řekl nepřesvědčivě. Vilda odstrčil dívku.

– Je to sebevražda, Tomáši, sebevražda! – křičela.

Tomáš vypadal na prvý pohled spíše komicky než odhodlaně, ale kdo ho znal blíže, uhádl by, že za tím rozpačitým postojem se skrývá část jeho životního osudu.

– Přinejhorším mě odvezete v japonce, – pokusil se nemístně zažertovat, kradmo pohlédl na Milču a popošel vstříc komínu. Když si přistavoval připravené zednické kozy, aby se snadněji vydrápal na první příčku, zakřičel Vilda:

– Žádný výhody nebudeš mít. Polezeš jako ostatní. – Tomáš nic neřekl, vyskočil na první příčku a pokusil se k ní přitáhnout. Trvalo mu hodně dlouho, než se na ní zachytil, potom se posadil a chvíli odpočíval. Když se dostatečně vydýchal, začal lézt pomalým, stejnoměrným tempem.

– Tomáši, vydrž, – křičel Rudolf. – A nedívej se dolů pod sebe! – Vzápětí dal někdo Rudolfovi na ústa dlaň. Páchla od kouře a byl to stisk tak nekompromisní, že zvrátil oči v sloup a stačil sotva zalapat po dechu. Krtička! – Dobrý den. My tady…, – vyblekotal. Kluci se rozestoupili, tvář vedoucího byla strhaná obavou, koutky úst visely ochable dolů.

– Pozor, – vyhrkla Milča, která v té chvíli jediná sledovala Tomáše, a zakryla si oči. Jako na povel vzhlédli všichni ke komínu. Tomáš uklouzl a visel na stupačce, jednou nohou se opíral

– Tak dělejte něco, – zakřičela hystericky.

Krtička zůstal strnule stát, pak se odvrátil, udělalo se mu špatně. Mezitím se Tomáš znovu vyškrábal na stupačku.

– Přivaž se karabinkou, – křičel Vilda. – A nelez výš. – Shodil ze sebe nepromokavý kabát a rozeběhl se za Tomášem.

– Spadnou oba, – předpovídal Pukan. Milča se rozbrečela. Rudolf ji držel kolem krku a chlácholil. Francek pozoroval po očku střídavě Krtičku a Vildu, který už šplhal vzhůru.

Po celou dobu, co Vilda dobýval stupínek po stupínku opětovně komín, nevydal nikdo ani hlásku.

– Přes hubu bys potřeboval, – ozvalo se nezřetelně shora, a i když to byl zdánlivě obhroublý hlas, působil na všechny blahodárně. Patřil Vildovi. – Polezeme nahoru, je to blíž, odpočineš si a vrátíme se spolu.

– Už mně je dobře, – řekl Tomáš.

– Nesmíš se dívat dolů, – zdůrazňoval opětovně Vilda. – Jinak se ti zamotá hlava. Můžeš sám? – Snažil se ho ramenem postrčit. Tomáš udělal několik svižných krůčků a zastavil se.

– Co se šklebíš, – rozčilil se Vilda. – Raději lez, ať jsme nahoře!

Rez, smíšený s vodou, se jim roztékal po tvářích. V nasáklých kožených rukavicích to při každém stisku zahvízdalo.

Prvý prolezl otvorem na ochoz Tomáš. Hned za ním Vilda. Konečně si oddechli. Tomáš ještě chvíli vyčkával, aby neznesvětil ten posvátný rituál dobývání města, ale pak už se neudržel a vyprskl. Vilda zatnul ruku v pěst.

– Žes to udělal naschvál? Koukám na tebe, seš jako rybička. Bylo to naschvál?! Odpověz, rozumíš, odpověz! – Pak s ním energicky zacloumal. Odněkud zdola sem doléhalo: – Hurá, hurá…

Krtička, který se zotavil z prvního šoku, už měl obě ruce nahoře a křičel ze všech nejvíce.

Tomáš sklopil oči a nic neříkal. Vilda se rozpřáhl a dal mu políček.

– Chtěl jsem jenom vědět, jestli byste mě v tom nechali, – řekl tiše Tomáš.

– Vole, – uplivl si Vilda.

– Já vím, – řekl Tomáš a opět se usmál. Z nosu mu kapala krev a rozpíjela se mu ve zvlhlé tváři jako v savém papíru. Utřel si nos rukávem.

– Tak už polezte dolů, – křičel někdo z kluků.

Hleděli před sebe, jako by se jim najednou nechtělo. U nohou jim leželo město. Lidé se vraceli z práce domů a tramvaje je doprovázely zvonkovou písní. Slyšeli ji až sem. Cítili i dech komínu a skrze něho dech země. Konečně se na sebe podívali. Vilda chytil Tomášovi ruku, zvedl ji k nebi a několik vteřin ji tam držel.

Svatba, na kterou jsem nedojel

Vraceli jsme se z divadla. Fousek šel s veterinářem Vencou vpředu a Jitka se držela mezi nimi. Docela fajn představení, přijel Ladislav Vodička, zpíval o svých řidičích na cestách, kteří mají těžkou práci, a zpíval o nich tak opravdově, že jsem nabyl dojmu, zdali snad nejezdí na dálnicích s nimi. Proto jsem se divil, že Venca rozvíjí právě teď své veterinářské teorie o salámech, tlačenkách a hlavně o paštikách, do kterých se prý semele všechno, protože vyhazovat cokoli, co se dá zpracovat, je rozhodně škoda. To říkal Venca, a také říkal, že jsou salámy a salámy a paštiky a paštiky. Člověk si totiž musí umět vybrat. Občas při tom popotáhnul, a když tvrdil Jitce, že jí zítra přiveze čabajku, letmo se dotkl její ruky. Jitka ale řekla, že by po čabajce ztloustla, a ohlédla se za sebe, kde jsem šel já.

– Pojď, vole, – řekl Fousek, – tady s tlačenkou neuspěješ. – Chytil Vencu pod paží a táhl ho pryč. Jenomže Venca neměl v zásobě jenom tlačenku. Začal vypravovat, jak se rozmnožují koně.

Bylo mně zima, fakt. Prosinec už sahal na kliku. Jitčin pohled jsem zachytil, člověk zapomene v té chvíli na všechny nesnáze a neduhy, které ho pronásledují. Jenomže teplo, které se mi rozlévalo do nohou, záhy vyprchalo, navíc mě zábly prsty. Do kasáren zbývaly dva kilometry chůze, na nohou jsem měl šlupičky, které jsem vyfasoval od týlařů v květnu, když jsem narukoval na rok na vojnu. Trochu mně do nich zatékalo. Fousek prošlapal za léto dvoje, ale on stále někde brousil za holkama a já začal chodit ven s klukama, až když jsem poznal Jitku. Včera napadlo trochu sněhu, přes den se z něho udělala břečka.

Konečně jsme došli na rozcestí, kde jsme se obvykle loučili. Jitka zahýbala podél trati domů, my jsme se vraceli přímo do kasáren.

Nevím, jak na to přišla řeč, ale pamatuji se, že Venca najednou začal vykládat, že je nejvyšší čas začít s otužováním. Je to dobré proti chřipce. Ráno prý vstává o čtvrt hodiny dřív a pouští na sebe ze sprchy studenou vodu.

– Člověče, vždyť ty nechodíš ani na snídani, abys nemusel vstávat, – oponoval mu Fousek, – tak co tady vypravuješ bajky o nějakým otužování?!

– Kluci, já mám nápad, – vyhrkla Jitka a řekla to tak samozřejmě, jako by tvrdila, že tráva je zelená a slunce žluté. Z načepýřených mraků zatím začal poletovat sníh a od země to parádně studilo. Ten nápad byl totiž docela uhozený! – Přeplaval byste někdo bazén?

– Pod vodou? – zajímal se Venca. – Kdysi jsem to dokázal tam a zpátky.

– Ve vaničce, viď? A měls přitom zavřený oči, – ozval se Fousek.

– Teď v zimě, – řekla suše Jitka, aby bylo jasno.

– Hm, – hrbil se Venca. – Já bych se vsadil, jenomže tam kluci hrajou hokej. Ledaže bysme rozbili led, ale to by pak neměli na čem válet.

– Tobě to vadí? – divil se Fousek. – Vysekáme u bloku díru a poplaveš pod ledem, aspoň budeme mít jistotu, že nešvindluješ.

– Blbý fóry, – odplivl si Venca.

Prošli jsme pod lampou z neónového světla. Venca měl zelený obličej a červený nos. Stačilo ho vzít a postavit do zahrádky.

– Náhodou jsou kaluže! – poznamenala vzpurně Jitka. Vycítil jsem z jejího hlasu pohrdání. Možná, že v něm ani nebylo, ale já ho slyšel. Zdála se mně najednou neskutečně krásná, na rozcuchaných vlasech jí uvízly vločky sněhu, místo obličeje měla stříbrné plátno a v něm dvě živé, pohybující se oči. Rychle jsem uvažoval. Musel jsem se rozhodnout dřív, než odejde.

– Ten bazén přeplavu.

Kluci se na mě udiveně podívali, protože bylo jasné, že přetáhnu večerku, ale já v tom okamžiku už nic víc nevnímal.

Konečně se naskytla příležitost dostat se za Soňou domů. Seznámil jsem se s ní před vojnou na jednom studentském večírku. Než jsem rukoval, nijak jsme se netajili s tím, že se vezmeme. Jenomže jsem se na vojně zamiloval. A s tím jsem nepočítal ani já, ani ona. Mám-li říci pravdu, jel jsem domů vlastně proto, abych si ujasnil, jaký můj vztah k Soně a Jitce je.

Do Prahy jsem cestoval autobusem, odtud rychlíkem. Takhle nějak podobně jsem se vracel pátek co pátek k Soně, která studovala na opačném konci republiky. Sjížděli jsme se v rodném městě. Celou cestu jsem se na ni vždy těšil a plánoval, jak prožijeme následující tři večery, které na nás čekaly. Pravda, pro Soňu bych asi nikdy neskočil do takřka zamrzlého bazénu, abych jí dokázal, jak jsem otužilý. Zároveň jsem však věděl, že by to po mně ani nechtěla. Řekla by: nesmysl, dostaneš zápal plic! A předtím by se mě ještě vážně zeptala, zdali umím plavat. Lichotila mi ta maminkovská starostlivost, která některým mužům nahání hrůzu. Byla důkazem její lásky. Důkazem lásky byly i časté dopisy. Dostával jsem je takřka obden. Až v poslední době… Vycítila snad něco z mých zpráv? Dlouho jsem ji neviděl, snad jsem ji ani netoužil vidět. Jestlipak se vůbec změnila?

Vlak přijel s desetiminutovým zpožděním. Nádraží tiše předlo. Nad hlavou, mezi desítkami světel rozvěšených po stožárech, se vyjímalo jedno největší – měsíc. Obrovský rampouch, který se vytvořil nad stříškou větráku od restaurace, se v teplém vzduchu pomalu rozpouštěl. Přeskočil jsem zamrzlou kaluž a vyhnul se několika lidem, vystupujícím se mnou.

Domů jsem se vracel pěšky a zadem, byl jsem na dlouhé túry z vojny zvyklý a tahle trvala jenom patnáct minut. Cestou se stavím u Soni. Bydlela sama kousek za nádražím v domech, jež už začínali bourat. Natrvalo se v nich nikdo neusadil.

Pod nohama mi křupal sníh. Za několik měsíců, co jsem tu nebyl, se nic nezměnilo. Snad jenom víc oken ve vyklizených domech potemnělo. Rozbitá skla, vyvrácené dveře, půlka střechy bez tašek. Měl jsem ze všeho nepříjemný pocit. Připadal jsem si jako voják, který se vrací po létech z války a hledá svou rodinu ve vybombardované čtvrti. Absurdní představa, všechno zveličím.

Konečně jsem došel před její okna, vzal za kliku. Je zamčeno, dům spí. Lomcuji bezmocně klikou a kopu do veřejí. Já blázen a zoufalec. Čtyři hodiny marné jízdy. Proč jsem jí dříve nenapsal? Chtěl jsem ji překvapit? Chtěl jsem mít důkaz, že někoho má, abych se mohl bez obav vrátit k Jitce a Soně říct sbohem? Vedla mě vypočítavost nebo tušení, že něco není v pořádku? Nedokázal jsem si na tyhle otázky odpovědět. Možná jsem se už pak ani o to nesnažil. Třeba se mi to ještě někdy hodí. Cítil jsem, že mi omrzají uši. Zamířil jsem domů.

– Tak co, jaký to bylo doma? – řekl mi Venca, když jsem se v neděli večer vrátil. Ležel potmě v posteli a poslouchal rádio. Rozsvítil jsem stolní lampičku, zvedl ruku, ohnul v lokti a zatnul pěst:

– Takovýhle! – Nic bych za to nedal, že se mi v očích zajiskřilo. To jsem si představil Jitku, kterou jsem tři dny neviděl. Moc mi scházela. Víkend jsem doma proležel.

– To zase budeš mít na měsíc pokoj, – neodpustil si Venca. Viděl jsem, jak mi závidí.

– Zítra mám rande s Jitkou, – poznamenal jsem ledabyle, abych ho uklidnil. – A kde jsou kluci?

– Ještě se nevrátili, – řekl. – A zhasni, ráno jedu pryč, musím v devět vstávat. – Jeho známý fór jsem přešel mlčením, protože mne zaujalo cosi jiného. Na stolku ležel dopis, všiml jsem si ho až nyní.

– Co to je?

– Expres, nevidíš? Přišel v sobotu, píše ti mamina. Copak ti o něm neříkala?

Neodpověděl jsem. Psala Soňa, že přijede příští týden. Trochu mně zatrnulo, sobotu jsem měl naplánovanou s Jitkou. O Soně zatím vůbec nic nevěděla. V malém městečku se prošvihne všechno. Mohla by z toho být parádní ostuda. Přes noc něco vymyslím, říkal jsem si, abych hned zítra zařídil vše potřebné. Jenomže ráno jsem se probudil s prázdnou hlavou.

Za celý týden jsem nevymyslil nic. Jitce jsem se snažil namluvit spoustu nesmyslů, sobotními a nedělními službami počínaje a březnovým cvičením konče. Máme moc práce, musíme počítat tabulky a dělat statistiku plánované spotřeby pohonných hmot.

– I večer? – zeptala se a nějak divně si mě prohlédla. Připadal jsem si jako ryba v akváriu, nebylo úniku. Myslela to se mnou vážně. Jitka patřila k dívkám, které se budou zamilovávat do konce života bláznivou láskou sedmnáctiletých, neznajících překážky. Trochu pokrčila nos, podobný pohyb jsem viděl u králíků. Zřejmě se jí něco nezamlouvalo.

Šli jsme za město na Suchý vrch, byl pátek, okna v domcích se pomalu rozsvěcela, teplo rodinné pohody pronikalo až k nám.

– Mohl bych v neděli večer, dřív asi těžko. Třeba bych to v sobotu risknul, jenomže co když z toho bude průšvih? – Ruku, za kterou jsem ji držel, měla studenou.

– Ale naši jedou za babičkou právě v sobotu!

– Vážně? – řekl jsem zklamaně. S tímhle jsem nepočítal.

Začali jsme šplhat na skálu. Byl to jeden ze sopečných čedičových vrchů, které tu po kraji zůstaly z dávných dob. Na některých kamenech umrzal sníh. Neudržovaná cesta se úžila, kdybychom uklouzli, pořádně se pomlátíme.

– Moc mě to mrzí, Jitko, – řekl jsem, když jsme dorazili k jakési jeskyni. Pokusil jsem se ji políbit, měla studený nos a rozpraskané rty. V tu chvíli jsem už po několikáté pochopil, že Jitka je moje jediná přítomnost.

– Koupili bychom si flašku, – vydechla. – Naši se vrátí nejdříve v neděli odpoledne. Brácha jede s nimi. Mám nový šaty, Leone, ve kterých jsi mě ještě neviděl. Myslela jsem, že odpoledne půjdeme tancovat, a pak spolu zůstaneme až do rána.

Bylo to k vzteku. Kluci za Jitkou pálili, já nevím jak dlouho, jednu dobu se mnou dokonce kvůli ní nemluvili. A já teď promarním takovouhle příležitost.

Konečně jsme se vydrápali na kopec. Na jedné straně ležel lom, ohrazený ocelovými lany, na druhé svítilo světlo.

– Jestli mě máš ráda, musíš to pochopit, – dodal jsem po trapné chvíli mlčení. Odvrátila se. Holky často pláčou, to mně bylo jasné, jenomže v Jitce brečela tentokrát ženská.

Soňa, má druhá přítomnost, přijela autobusem. Alespoň mi to v expresu psala. Byl jsem tak nervózní, že jsem do sebe nedostal po ránu ani snídani. Venca totiž poprvé časně vstal a snídani mi naschvál donesl až do postele.

Vzal jsem si tentokrát pořádné boty, abych zbytečně nemrzl. V zimě je nejlepší, pokud máte návštěvu, pohybovat se v ulicích města. Je tu přece jenom o poznání tepleji. O to větší však bylo riziko, že narazíme na Jitku.

Soňu jsem potkal na rohu kasáren, volala mi totiž odněkud z budky, že právě vyrazila z náměstí směrem k útvaru. Nejprve jsem ji nepoznal, pět měsíců je dlouhá doba, alespoň mně se neuvěřitelně vlekla.

– Soňo, jsi to ty? – zarazil jsem se a zrozpačitěl. Má Soňa totiž měla obrovské maminkovské břicho.

– Ahoj, – sklopila oči. – Tady jsem ti přinesla, – cpala mi do ruky nenápadně krabici od bot, převázanou provázkem, – … nějaké buchty, kuře a tak…

– Já, Soňo, nic nepotřebuju, – vyhrkl jsem a pak neuvěřitelně pomalu a koktavě ze sebe vysoukal: – Jestli tomu dobře rozumím, jsi v jiným stavu.

– Jsem, – řekla a mrkla na mě pravým okem, pod nímž měla pihu, mateřské znaménko, které se znatelně pohnulo a připomnělo mi, že jsem ho už někdy hladil, líbal, že jsem mu vznášel hold a hovořil o něm jako o znamínku krásy. Já na ně dokonce jeden čas i žárlil. – Špatně čteš mé dopisy, – zasmála se.

– Ale ty jsi přece… kdybych to byl věděl!

– Neumíš číst mezi řádkama, – provokovala. Nevydržel jsem to, nadšeně k ní přiskočil a dal jí pusu. Málem jsem ji přes to velké břicho porazil.

Zaběhl jsem rychle s krabicí, kterou mi přivezla, do kasáren.

– Můžeš sníst všechno, – volal jsem na Vencu v běhu, – já budu fotrem, – a už jsem to bral po čtyřech dolů a znovu skrz bránu ven, kde na mě čekala ona, má dívka, žena, matka.

Na Jitku jsem v tu chvíli úplně zapomněl, a když mi přišla po několika krocích na mysl, rozum říkal, že ta pravá žena, kterou si musím vzít, je Soňa. Vykračovala si pyšně vedle mě, na sobě měla zaječí kožíšek, červenou debilku zaraženou hluboko do čela a staronové kozačky, které jsem jí koupil loni k Vánocům.

– A jak se bude jmenovat? – dorážel jsem na ni. Nechápavě se na mě podívala, jako bych ji vytrhl ze snění, potom se usmála a udiveně zakývala hlavou, jak to, že mi to ještě nedošlo.

– No přece po tobě, Leon.

– Leon, – opakoval jsem. V tu chvíli jsem byl na sebe strašně hrdý.

Došli jsme k železničnímu přejezdu a zamířili do města. Za zády nám přejel vlak. Potkávali jsme jen málo lidí, v ponurém zimním ránu ještě všichni vyspávali.

– Soňo, – probral jsem se z rozjímání a chytil ji kolem pasu. – A kdy bude svatba? V kolikátým seš vlastně měsíci?

– V pátým, – řekla vážně. Potom se jí ve tvářích nadělaly důlky: – Já ti napíšu, – dodala rychle. – Musím si dát ušít svatební šaty, – pousmála se takřka provinile. Okamžik jsem zapřemýšlel, kam vlastně půjdem. Nad městem se zahnízdily mraky, vítr nám hvízdal v uších. Spadlá mlha se usazovala na dlažebních kostkách, několik aut projelo kolem nás smykem. Nebezpečně přimrzalo. Přišel jsem na tři možnosti, město bylo malé a neměli jsme na vybranou: do cukrárny, na nezvykle načasovanou pomologickou výstavu, do kina na Pyšnou princeznu. Soňa volila první a třetí návrh, střecha nad hlavou byla v tomhle nečase přece jenom perspektivnější.

V cukrárně jsme si dali grog se šlehačkou. Soňa si jenom srkla, ale zákusky si zato vzala dva.

– Víš, že jsem byl před týdnem doma?

– Vážně? – přestala polykat a zatvářila se, jako by ji to překvapilo. – Že ses nestavil?

– Nedozvonil jsem se. V pátek večer jsi nebyla doma.

– Počkej, – dala mi ruku na rameno, – jestli jsem nespala. Chodím teď spát brzo večer, jak jednou usnu, nikdo se mě nedovolá.

Pokrčil jsem rameny.

– Zvonil jsem hodně dlouho.

– Máš, Leone, pravdu. Byla jsem u našich, teď si vzpomínám, – začala rychle jíst a šlehačka jí ukapávala od úst do čaje. Pramínek vlasů jí vylezl zpod čepice a padal do obličeje. – Je mně někdy smutno, znáš to, ne? Pořád na někoho čekáš, a on nepřichází. – Pokýval jsem uznale hlavou. – Měls poslat aspoň telegram. A proč ses nestavil druhý den? – zvedla najednou nedůvěřivě hlavu.

– Domníval jsem se…, – konec věty jsem spolkl, takové věci snad člověka v duchu napadnou, ale hovořit o nich právě nyní mi připadalo krajně nevhodné. – Myslel jsem, že tě překvapím, a zatím jsi ty překvapila mne. Už kope?

– Dávno, – řekla tajuplně. Na nic jsem se dál neptal.

Během filmu, který jsem viděl už čtyřikrát, jsme se několikrát políbili. Soňa mi připadala trochu nervózní, ale chápal jsem ji. Pochopil jsem i to, když mi sdělila, že musí odpoledne odejet. Žena v pátém měsíci to nemá lehké a dvě stě kilometrů, které na ni čekaly, mně za ni naháněly hrůzu. Neměla ostatně ani kde spát.

Když jsme se spolu loučili na náměstí, byli jsme naměkko oba dva. Jí jsem se ani nedivil, je ženská, ale co já? Snad si toho nevšimla.

Z náměstí jsem zamířil do hospody a zaplatil číšníkovi padesátník, abych si mohl zatelefonovat. Volal jsem rovnou Jitce. Zítra bych na to už neměl odvahu. Ptala se mě, co se děje, pustila se do praní, ale namluvil jsem jí, že je to moc důležité, a že na ni čekám. Nakonec svolila.

Přihrnula se asi za dvě hodiny, perfektně nalíčená, vlasy jako by měla od holiče. Když jsem ji spatřil u vchodu, zatrnulo mi u srdce, až jsem se zastyděl, jak rychle měním názory. Ale rozum mi říkal: Jitka musí být hezká, je mladší, bezstarostnější a přece není těhotná. Rychle jsem se zvedl a vyšel jí vstříc.

– Jitko…, – selhal mi hlas.

– Ahoj, tak ses přece uvolnil? Nepůjdeme raději do vinárny? Myslím, že by už mohli mít otevřeno.

Její domodra podbarvená víčka se lehce nadzvedla, Jitka přikývla. Chlapi od stolů se otáčeli. Do dveří nás doprovázel cinkot půllitrů. Vinárna U Rezaté konvice byla kousek za rohem. Vyhlédli jsme si dvě místa u barpultu. I když normálně nepiji, přál jsem si dnes být opilý. Pomohl jsem Jitce na barovou stoličku. Zpod sametové sukně jí odvážně vylezla kolena. Pokusila si je schovat. Ve vedlejší místnosti hrál music box Lásku, Jitka přivírala oči a nakonec řekla:

– Tuhle skladbu mám nejradši. Já vím, za chvíli z ní bude odrhovačka, ale poslechnu si ji ráda ještě za dvacet let. Pojď, půjdeme si zatancovat.

Je to na levačku, Jitko, chtěl jsem jí říct, ale místo toho jsem objednal dva myslivce, džusy, a pak šel poslušně přešlapovat po parketu. Jitka se ke mně tiskla a já jsem cítil, že Soňu si vezmu, ale Jitku miluji. Když to bylo v nejlepším, řekl jsem:

– Budu chovat, Jitko, budu normálním fotříkem.

– Co? – usmála se a štípla mě do ucha.

Přestali hrát. Někdo házel do automatu další korunu, ale potřeboval jsem se strašně napít. V tom zmatku jsem místo myslivce chytil džus a obrátil ho do sebe.

– Nemůžu a ani ti neumím říct všechno, co bych chtěl. Teď už to snad nemá cenu. Škoda, že jsme se nepotkali dřív, že jsme se nepoznali víc. Ale taky možná, že je to dobře. Takhle mně zůstáváš.

Jitka mlčela. Barmanka, třicátnice a plavovláska, sáhla do chladničky a vytáhla led. Nemohla ho z formy vyklepat, pustila na něj proto studenou vodu. Pak na mne po očku mrkla a zúčastněně pohlédla na Jitku. Bylo mně jedno, co si myslí, nejradši bych držel pár facek. Kdyby tu aspoň byla Soňa.

– Tobě se narodí dítě? – špitla Jitka. Poté se znovu odmlčela. – A já jsem si myslela, jak se máme rádi. – Bylo zřejmé, že bojuje sama se sebou, zdali má mé sdělení pohrdavě přejít, nebo se urazit a odejít. Potom z ní vylezlo: – Stejně ses chtěl se mnou jenom vyspat!

Barmance přejel po tváři lehký stín, natrpklý úsměv se jí zahryzl do koutků rtů. Patrně měla své zkušenosti.

– Už na tobě nebudu nic chtít, – řekl jsem a dopil myslivce. Znovu jsem z boxu zaslechl zpívat: lásko, máš světlo po měsíci, lásko, nevymřeš po přeslici, slova o hebké kůži, loučení, svatbě a já nevím o čem ještě. Červená knihovna z toho nakonec nebyla, protože Jitka mně dala facku. Byl jsem jí za to vlastně vděčný, měl jsem důvod odejít. Seděla na stoličce, hlavu zabořenou v dlaních. Uprostřed místnosti jsem se ještě ohlédl.

Během následujících čtrnácti dnů jsem se necítil ve své kůži. Dokonce i kluci si ze mě přestali dělat legraci. K dovršení všeho jsem od návštěvy Soni nedostal z domova ani jeden dopis. U srdce mě hřál jenom ten prcek, který se mi měl narodit. Na opušťák nebylo ani pomyšlení, protože se chystalo velké zimní cvičení. Poslal jsem Soně telegram, jestli se jí něco nestalo. Záhy mi přišel expres:

Milý Leone!

Osud si s námi někdy pohrává, a i když se snažíme, nedaří se nám vždy to, co bychom si přáli. Nechtěla jsem ti dříve rmoutit srdce, ale teď myslím, když už to máš za pár, že ti to mohu říct. Budu se vdávat, ale ne s tebou, protože dítě není tvoje. Před čtrnácti dny jsem přijela vlastně kvůli tomu, abych ti to řekla, ale když jsem viděla tvé zamilované oči, nenašla jsem v sobě tolik odvahy. Doufám, že důvody pochopíš a budeš na mne vzpomínat jen v dobrém.

Soňa

Až začnem spolu žít

I

Seděl v koženém rozskřípaném křesle. Seděl v křesle s nohama upíchnutýma na kraji židle, kterou si tam přistavil. Stehna a boky měl obalené peřinou, kolem krku omotanou šálu, tělo navlečené do řeznického kostkovaného kabátku, který tu zbyl po jeho předchůdci. V jedné ruce držel knížku, ve druhé tužku, do které se občas znechuceně zahryzl. U nohou mu ležel pes a poslouchal, jak si opakuje látku z učebnice.

– Měl bych jít přiložit, co říkáš, Draku? – Pes k němu oddaně vzhlédl a zamžoural. Z huby se mu vyvalilo klubíčko páry. Když Radek odhodil peřinu na postel a vstal, pes se protáhl a skočil do vyhřátého místa v křesle.

– To víš, – zahrozil mu háčkem od kamen. – Místo abys zahříval ty mě…, – nedopověděl a začal šťourat pohrabáčem nad roštem. Řeřavé uhlíky propadaly do popelníku a čoudily. Potom otevřel dvířka u kamen a nasypal tam zbytek uhlí z kbelíku. Několikrát se protáhl a udělal na podlaze stojku na hlavě, aby ze sebe setřásl únavu. Když se vrátil do přirozené polohy, prošel se kolem stolu. Nakonec vyhodil z křesla psa a sedl si na jeho místo. Drak se mu stulil u nohou. Radek zavřel na okamžik oči a přemýšlel, kde s opakováním učiva skončil. V zámku zarachotil klíč. Nejistě a tiše, jako by si s ním pohrávala neznámá ruka. Poté se neposlušné dveře rozletěly pod nahodile mířenými kopanci a práskly o zeď. Pes zavrčel a stáhl ocas mezi nohy. Pak vycenil zuby a vyrazil.

– To jsem já, – řekl obrovitý muž, který stanul na prahu místnosti. Udeřil psa kolenem do slabin, ten se ve vzduchu obrátil a spadl na záda.

– Prevíte, já tě stejně jednou…

– Nevěděl jsem, pane Weber, – řekl Radek a už podruhé za krátkou dobu zavřel oči…

– Říkal jsem ti přece, pes půjde pryč!

– Nemám ho kam dát, – shýbl se k němu a zvíře pohladil, aby ho uklidnil. Weber se tvářil nevraživě a výbojně. Jeho těžké, olověné oči pomalu klouzaly po místnosti a ohmatávaly předmět po předmětu. Byly to oči vlastníka, domácího. Už dlouho se neholil, na tváři se mu vysemenilo bodláčí. V oparu alkoholem nasyceného dechu znovu rozkvétalo.

– Nemáš ho kam dát? – sedl si ke stolu. – Tak ho dej mně. Bude hlídat. Pes patří do boudy, a ne do bytu. – Radek nic neřekl a šel zavřít dveře do předsíně. Zástrče na pravém křídle se vyhnuly, chvíli mu trvalo, než je narovnal do původní polohy. – Přišel jsem pro brambory, už nám došly, vařím si teď sám.

– Já vím, – řekl a sedl si naproti Weberovi. Mlčel a díval se na jeho vatované holínky, sahající těsně pod kolena. Na gumových podrážkách uvízly penízky sněhu, které se nyní začaly rozpouštět.

– A kde je Jindřich?

– Šel někam běhat.

– Trénuje?

– Brzy budou mít přespolák, dost mu na něm zaleží.

– On trénuje a co děláš ty? – V jeho tváři šlehl bič a vyryl další vrásku. Radek ho už v tomhle stavu zažil. Jednou. To vyhodil Tomáše, který tu s ním od prvopočátku bydlel, na ulici i s kufrem a saxofonem. Snad proto, že Tomáš hrál. Ráno, přes den, v noci. Když to na něho přišlo, hrál. A neslyšel nic a nikoho, ani domácího.

– Jindřich běhá a co děláš ty? – opakoval neúnavně muž.

– Učím se, koncem týdne dělám zkoušku.

– Ale co, co se učíš? Byla za mnou Luňáčková. Nejenom že tady štěká pes, ale slyšela tu ječet i nějakou šulku. A víš, co jsem ti povídal.

– To není šulka. Nina není šulka!

– Psa i tu šulku ti zakazuju, – řekl už klidně a sebejistě Weber a spokojeně si zapálil cigaretu, jako by Nina pro něho už dávno neexistovala. Když párkrát potáhl, sundal z hlavy beranici a položil ji na stůl před sebe. Potom se zhoupl na židli a upřeně pohlédl na Radka jako otec, který dává synovi kázání z mravouky.

S doznívajícím proslovem domácího se Radkovi nechtěně vybavila vzpomínka na děda a oprýskaný dům ve Smilově ulici, ve kterém bydlel s Mařkou a zámečníkem Špánou. Pokaždé, když navštěvoval děda, měl trochu strach, zároveň ho však dům přitahoval magickou silou, které nedokázal odolat. Možná to bylo i klíčovou dírkou v dědových kuchyňských dveřích. Otvírala mu jako kouzelné okno pohled do světa. Jenomže stařec byl bdělý. Vzal ho tenkrát za límec, zvedl od dveří a zatřepal s ním jako se suchou makovicí, až se v něm roztřáslo i srdce. Potom se sám shýbl, s heknutím klekl na dlážky a pohlédl dveřmi do místnosti.

– Mařka se svlíká, co?

– Jo, – přikývl neochotně.

– A ty ses díval? – zvedl mu dvěma prsty bradu, upřel na ni oči a nastavil ji vstříc ponurému světlu, jako by ho chtěl do ní uhodit. Ale neuhodil, protože Mařka, dědova hospodyně, něco zaslechla a otevřela dveře. Byla jen ve spodničce, na pevných stehnech se jí leskly kapičky vody, které si nestačila setřít podobně jako mýdlo, rámující její čelo na přechodu s černými dlouhými vlasy. Nadýchla se, jako kdyby se chtěla zlobit, hubovat, a Radkovi se zdálo, že stačí kousíček, aby ňadra protrhla tenkou látku. Stál jako zařezaný, bál se udělat krok kupředu, bál se couvnout.

– Ale Josefe, to snad ne? – usmála se a dlouze vzdychla. Potom vjela Radkovi rukou do vlasů a přitáhla ho k sobě. Narazil tváří na její tělo a ucukl. Začala se bláznivě smát. Josef tiše hvízdl a strčil je oba do místnosti.

– Nemusí všechno slyšet, – zavrčel a hlavu nasměroval na druhý konec chodby, kde bydlel soused Špána. V kuchyni si hřmotně sedl na židli, prsty srovnal vrásky v obličeji a přitáhl Radka k sobě. – Kolik je ti roků, ptáčníku? – Ještě před rokem mi říkal ptáče, napadlo Radka a špitl:

– Třináct.

– Už jsi viděl ženskou? – zeptal se děda a jeho ruce z obou stran pevně sevřely. Okamžik mlčel, potom zatřepal záporně hlavou. Dědových sedmdesát křížků se probudilo k životu. – Tak se na ni podívej, – vyletěl, přitáhl si Mařku a tlapou, s jakou se chodí na medvědy, ji plácl po zadku. Hospodyně se prohnula jako vrbový proutek a zavýskla. Potom si cudně stáhla spodničku a navlékla šaty. Divadlo bylo u konce.

– Pane Weber, není mi přece třináct a sám být nemůžu. Pokud vím, – řekl a na okamžik se odmlčel, jako by hledal ta nejvhodnější slova, – mluvili jsme o děvčatech, ale Nina je jen jedna, chápete? Mám ji rád! – Poslední větu Radek vyštěkl. Připadal si bezbranný jako kdysi před Josefem, když ho přistihl s Mařkou o samotě. Ale to byl ještě dítě. Muž sebou škubl a málem se na židli převrátil. Ztěžka přistál rukama na dubové desce stolu a dřív, než se pokusil znovu vzlétnout, sáhl do kapsy kabátu, odkud vytáhl láhev rumu.

– Dáš si taky? – řekl smířlivě. Radek zakroutil hlavou. Láhev už byla otevřená. Šimon Weber ji nejprve polaskal v dlaních a pak si z ní hluboko nahnul. Nahnul si z ní, polkl a říhl. Říhl do kapesníku a řekl: – Promiň. – To slovo od něho Radek ještě nikdy neslyšel. A také si nebyl schopen představit, že by se mohlo vejít do jeho úst. – Já… já si teď vařím brambory sám… nemám ženskou, najednou není…

– Stalo se něco, pane Weber? Stalo se něco vaší ženě? – řekl a Ema Weberová před ním stála. Malá, ne nepodobná nakřáplé konvici, jejíž obsah pozvolna vysychá. Chodila v předklonu se zlomenou labutí šíjí a kolébala se ze strany na stranu, jako by se v ní přelévala tekutina. Nakrátko sestřižené černé lesklé vlasy připomínaly dobře vypálený smalt. Zraněná paní Ema. A pak se jednou nad neckami, do kterých zadělávala brambory pro prase a drůbež, rozbrečela a řekla: – Už nemůžu. – Radek ji náhodou našel, když šel platit nájem, a hned odvezl do nemocnice. To už je vlastně víc než půl roku. Od té doby byla doma dvakrát. Weber ji navštěvoval v nemocnici téměř každý den a naříkal, jako by si až nyní uvědomil, že to byl právě on, který ji udřel k smrti. Chodil za ní a pil.

– Já ji přece potřebuju, – řekl a zaprosil očima jako pes, do něhož před chvílí kopl.

– To nic, všecko se srovná, – řekl Radek a natáhl ruku po láhvi s rumem. Cítil, že má nad domácím převahu, že ho právě v téhle chvíli Šimon Weber potřebuje. Potřebuje ho víc než doktory, kteří léčí jeho ženu, protože je sám.

– Má pořád bolesti v břiše, – přejel si rozpraskaným ukazovákem po svetru. – Tady, tady ji to bolí.

– A nepůjde na operaci?

– Chtěli by ji otevřít, jenomže… nikdo vlastně neví, co jí je. Nebo vědí, ale nechtějí mně to říct. A víš, proč nechtějí… víš proč? – Napřímil se a zpytavě na Radka pohlédl. Ten očima neuhnul, jenom zlehka pokrčil rameny. Dalo mu hodně práce, aby se ovládl. Mohl říct: ano, vím, co jí je. Weber by si to zasloužil. Za ženu, ale i za něho, za Radka i za Jindřicha, za psa i za koně, kterého tloukl latí po hřbetě. Mohl říct ano, vím, co jí je, a očima se pást po jeho třesoucím se těle, vibrující bradě, vlasech vstávajících hrůzou. Ale Radek jenom zlehka pokrčil rameny a zrakem neuhnul. Takhle zvítězit by se asi styděl, vždyť v létě při sklizni třešní, kdy den co den vylézal s rozbolavělými chodidly proti své vůli do korun stromů a potichu si pro sebe klel, se vzepřít nedokázal.

– Bude dobře, uvidíte. – Pohnul nohama, pes pod stolem se zavrněl, vstal a olízl mu spuštěnou ruku. Weber se bezděčně zamračil.

– Zahrej, chlapče, něco na gramofon, – řekl a pak se kupodivu usmál.

Nebyl to škodolibý úsměv a snad ani nepřetékal smutkem, ale obsahoval něco nepostižitelného, možná trochu zkušenosti, špetku furiantství a stařecké přehlíživosti. Radek ten úsměv nedokázal definovat ani tenkrát, když si přišel poprvé pro výplatu za prázdninový sběr třešní. To bylo vlastně hned zpočátku. Ema Weberová, domácího žena, ho vítala:

– Tak pojďte dál, hochu. – Její hlas pohltil štěkot psů. Došla k drátěné, rozcupované bráně a odtáhla závoru. – Manžel si na vás často vzpomínal, – poznamenala. Vykročil pravou nohou, ale jako naschvál šlápl do směsi bláta a kobylinců, které na dvorku ne a ne vyschnout.

– Sakra, – ulevil si.

– Máme tady trochu vlhko, to víte, hospodářství.

Děda Josef měl také hospodářství. Jednu bílou, ušmudlanou slepici připomínající spíše talisman než cokoli jiného, tři králíky, kočku, ratlíka přivázaného k boudě řetězem, který by udržel i krávu, a ve vikýři párek kudrnáčů. Slepici zavíral do kůlny s hliněnou podlahou, v jejímž rohu stál kovářský svěrák připevněný na dubovém stole. Ke slepici patřil původně i kohoutek (děda vodil i psovi fenky), ale jednou se na něho obrovský svěrák i se stolem překotil a Josef řekl:

– Bude aspoň na polívku.

Nevěděl, jak Radkovi učarovaly mohutné, ocelově šedé čelisti svěráku, neviděl železnou páku v jeho slabých rukou, s níž popoháněl vřeteno a měl radost z toho, jakou má sílu. Svíral všechno: hřebíky, cvočky, dřívka, prkýnka, svůj prst, slepičí vajíčka i peří kohoutka.

Polévka mu vůbec nechutnala. Když si vzal první lžíci, zaslechl plácání křídel uvězněného zvířete a hrdelní zvuky, deroucí se z jeho zobáku, zaslechl i úder ponku a dunění nářadí, které se sypalo z přihrádek na zem. Několik týdnů potom starce nenavštívil.

Zahřmělo. Podíval se vzhůru k Weberově děravé, improvizované střeše, zřejmě postavené místo stodoly. Rozhlížel se jako v pohádce. Střechu podpíralo šest rozpraskaných trámů. Špatně sbitými prkny pronikal déšť.

– Dlouho jsem tady nebyl, – řekl.

– Pořád rovně, máme to tu přestavěný. Mari, – vykřikla hospodyně na fenku, která bez ustání štěkala na nenadálého hosta, vzala z přistavěného vozu klacík a prudce švihla. Pes bolestivě zakňučel. Připadalo mu, že za tu bolest může vlastně on. I když měl na psy velký vztek a ani dříve, kdy sem čas od času docházel, se s nimi nikdy nespřátelil, bylo mu jich najednou líto. Zmocnila se ho hrůza, kterou pociťoval chvílemi i nyní při pohledu na domácího.

Weber ho až dosud mlčky pozoroval, jako by čekal, až Radek spustí gramofon. Nakonec si olízl rty a začal zpívat:

Loudám se setmělou ulicí
nahlížím do oken spáčů
bolavou vzpomínku v hrudi mám
a nad svým osudem pláču

– Tuhle desku, pane domácí, nemám.

– Jak to, že ji nemáš? Gramofon jsem ti dal a neseženeš si ani desku, člověče! – pravil opilecky.

Gramofon jste mi dal? To jistě, pomyslel si Radek a začal si v hlavě opět srovnávat pocuchané vzpomínky. Před ním cupitala Weberová:

– A tady bejvá koza, – pokračovala ve svém představování a zabouchala na ztrouchnivělá prkna chlívku.

– Bůůů, – ozvalo se zvíře.

– Co to děláš, bláznivá? – naježila se. Z nebe se valil déšť. Vyšli zpod kůlny.

– A tady máme krocánky, támhle králíky, támhle holuby. Všechno přestavěný. – Pohlédl na štít dřevěného baráčku, na jehož komíně se s vysilujícím skřípotem točil žlutý větrník. – To Šimon, – podotkla. Baráček byl místy zděný a ze stěn, nikdy neomítnutých, vykukovaly načervenalé cihly. Střechu měl na samém vršku pokrytou rozválcovanými barely, které tu a tam odloupl vítr. Žena si všimla jeho kritického pohledu: – Víte, co jsme dali za přibití?

– 360 korun, – odpověděl okamžitě. Chytla ho za ruku. Byl úplně promočený.

– Jak to víte?

– Říkala jste mi to už dvakrát, – odpověděl. Urazila se a dlouho mlčela. Bylo to všeříkající a provokující ticho, spalovalo i nevyřčená slova. Ticho mezi mužem a ženou, které se rozpustilo v čase.

– Tak co, zahraješ mi? – probudil se Weber. Vypadl na okamžik ze hry a zdřímnul si.

– A jakou? – zeptal se Radek. Neměl nejmenší chuť se s domácím pouštět do zábavy.

– Tu o tý kuli, o tý rozžhavený střele, – pravil domácí a zavrtal si malíkem ve spánku, jako by si jím chtěl ucpat díru v hlavě.

– Jo, vy myslíte Suchého?

– To já nevím, jestli Suchýho, ale chci písničku, jak si ta mrcha našla cíl, – řekl netrpělivě a téměř zoufale.

– Mám ji tady, – přiznal a otevřel dřívka skříňky od gramofonu, sáhl dovnitř a položil na talíř desku. Pak zapnul přístroj a připomněl si, co mu tenhle proklatý gramofon nadělal už nesnází. Weber ztichl a naslouchal. Byla to svátost.

Radek si připadal, jako když stál před ním, před svým dědou Josefem. Nebylo mu ještě deset a děda slavil kulaté výročí. Měl už trochu v hlavě, podupával si pantoflí do taktu hudby řinoucí se z dráťáku.

– Tak začni, – pobídl ho otec. Básnička k dědovým narozeninám měla deset odstavců a jako naschvál mu první sloka vypadla z hlavy. Zalovil v kapse, ale papír s textem zapomněl doma. Znovu se uklonil, ale ani napodruhé se nechytil. Na tváři ucítil slzy.

– Myslím na to hodně dávno, – napověděl otec, který báseň složil.

– Až přistoupím jednou ráno, – dostal se konečně do tempa a oddrnčel zbývajících devět a půl sloky. Děda ho za to obdařil pichlavým polibkem a pětadvacetikorunou, kterou vytáhl z náprsní tašky. Potom obřadně zesílil rádio, vyhrávala právě dechovka a všichni tři, Radek, otec i stařec, začali křepčit. Kdyby jen Josef věděl, s jakou nechutí se tu básničku učil. Nyní mu připomněla písničky, musel s Weberem proti své vůli zpívat. Co bylo dědovo shovívavé vyčkávání proti Weberovu neutuchajícímu zájmu: dojdi, přednes, přečti, zazpívej! Mohl s tím počítat, mohl si všimnout už tenkrát.

– Šimone, Šimone, vedu ti hosta, – ohlašovala Ema Weberová a popostrkávala ho kupředu. Nenechal se dvakrát pobízet a kráčel v jejích stopách. Utržený žlab byl sveden přímo na cestu. Voda se valila proti nim. Kopla do dveří. Šlápl za ní do tmy a čelem narazil do přibitého prkna, sloužícího jako falešný trám. Kočky zakňučely.

– Vy nemáte elektriku?

– Máme, ale v bouřce nesvítíme. Hned přinesu svíčku. Šimone, Šimone, – opakovala donekonečna.

Prostor, ve kterém se pohyboval, byl nasát zvláštním pachem koček a domácího tepla. Snažil se trošku rozpomenout na minulá léta, orientoval se v tom nenadálém, i když částečně předpokládaném zmatku. Ale vše tu bylo jinačí. I ono zabrumlání ve tmě, ze kterého nerozpoznal s určitostí ani hlásku, mu připadlo nezvykle cizí.

– Dobrý večer, – pravil nazdařbůh do tmy. V koutě cosi zachrastilo a v přívalu tichého, potutelného smíchu se ozvalo:

– Co to?

– Vedu ti hosta, Šimone.

– Rozsviť, – zaznělo jako povel.

– Je bouřka.

– Rozsviť, máme hosta, – přikázal Weber a odhodil peřinu.

Žena došla se svíčkou do druhého rohu, položila ji na stolek manželských postelí, které by tu ani ve snu nepředpokládal, a rukama šmátral ve tmě. Nahmatala žárovku a otočila jí.

– Dobrý večer, – opakoval Radek.

Manželské postele se leskly pod vrstvou naplácaného emailu. Z jedné slézal muž hlavou dopředu, jako beran připravený k útoku.

– Cha, cha, tys přišel?

– Ano, přišel, – usmál se a raději se podíval jinam, neboť cítil, že jeho rty se mohou kdykoliv stáhnout do křečovitého úšklebku.

– A proč?

– Mám uvařit vajíčka? – zašveholila žena a přerušila trapné mlčení.

– Pro peníze, – vyrazil ze sebe konečně a málem se zakoktal. Weber se teatrálně chytil za srdce a svalil se nazpět na postel. Pak začal zpívat. Už se nepamatuje co, ale držel se za srdce a jako nyní zpíval. Jenomže tuhle melodii se naučil, až když si Radek přinesl svou první desku.

– Nekřičte, Luňáčková si přijde stěžovat. Už ťuká, slyšíte?

– Ta mně může, – opáčil Weber a zanotoval refrén: – Pak ale přiletěla, lesklá a žhavá střela, uprostřed mého čela, našla si mrcha cíl, – stačil ještě vykřiknout a spadl ze židle na zem jako podťatý. Okamžik mu trvalo, než si uvědomil, kde je, a s námahou se postavil. – Musím teď pít. Jinak bych to asi nevydržel, – ospravedlňoval se. – A brambory si budu loupat sám.

– Já vím, – přitakal Radek a pokusil se ho podepřít. Jehla zatím bezradně poskakovala po desce, protože automat přenosku nevypnul.

– Nech toho, – řekl Weber, z kapsy vytáhl plátěnou pomačkanou tašku, na hlavu si nasadil beranici a otočil se, aby varovně ukázal na gramofon. – Porouchá se, – řekl ještě a potom se odbelhal do předsíně, kde se začal přehrabovat v kupě uskladněných brambor.

Na zkoušku z filozofie se připravoval dlouho a důkladně. I když toho přečetl hodně, byla v něm malá dušička. Na fakultě proběhl průjezdní uličku a pozdravil vrátnou, která pod stolem cosi pletla. Už otevřela ústa, že s ním prohodí pár slov, ale když uviděla Radkovu rozevlátou postavu s očima upřenýma kamsi do neznáma, raději zmlkla.

Vyběhl po schodech do druhého patra. Očekával, že tu už bude zástup spolužáků, jako býval před každou jinou zkouškou, ale nespatřil nikoho. Zaklepal opatrně na dveře.

– Pojďte dál, – řekl doktor Kratochvíl, který vyhlédl na chodbu a rozhýbal malou, melounovitou postavu s přefouknutým břichem, aby se Radkovi uhnul. – Jakpak se jmenujete? – zeptal se a hned začal listovat v seznamu. A pak už to šlo ráz na ráz. Za hodinu, kterou tam Radek propovídal, snědl doktor Kratochvíl chleba se salámem a okurku, uvařil si kávu, vypil pivo a jedenkrát odešel na záchod. Vypil pivo, a když se vrátil z toalety, povídá: – To by už mohlo stačit. Poslyšte, Smolaři, myslel jsem, že to budete znát líp. Chodil jste dva roky na všechna cvičení i semináře. Je to za dobře, co vy na to?

– Beru, – oddychl si, protože nevěřil, že zkoušku udělá napoprvé. – Tohle je přece nejtěžší.

– Ale jděte, – ušklíbl se samolibě Kratochvíl, levou rukou otevřel dveře a komicky se uklonil.

Radek od něho vypadl rozpálený jako kamínka. Málem přehlédl Ninu, která už na něho čekala.

– Pane jo, ty seš zřízený, – řekla. – Máš to?

– Dostal jsem lidovku, byl fantastický. Za tu dobu, co jsem vypravoval, přibyl minimálně o další dvě kila. Ale neopsal jsem ani mrť.

– Potřeboval bys led na čelo, – řekla Nina a vzala ho za ruku.

– Anebo pivo, – usmál se. Usmál se pod vousy, a aby nevěděla, přivoněl k ní. A právě v těchto okamžicích poznával, kde a s kým se celý den toulala.

– Jak jsi mě našla?

– Zaťukala jsem na okno a Jindřich…

– Jindřich byl doma? No ano, vlastně, já zapomněl, dělá teď taky někdy zkoušku.

– Pověděl mi, kde tě najdu, – řekla a rozpustile přeskočila dlažební kostku, která se objevila v cestě. Vzápětí se k němu přivinula: – A kde to oslavíme?

– Víš co, – řekl a sklouzl se, – dáme si v klubu grog a potom se třeba můžem jít jenom tak projít.

– Nebo se budem klouzat, – řekla Nina a rozeběhla se, aby se v okamžiku odrazila a projela po ledové tříšti chodníku vzdálenost deseti metrů neuvěřitelnou rychlostí. Několik chodců, jdoucích bezmyšlenkovitě proti ní, uskočilo. Nakonec se jí nohy přece jenom rozjely a spadla na zem.

Když Radek zdvihal Ninu ze země, smála se, až se jí po tvářích kutálely slzy. Lidé se za ní otáčeli, a ona se smála, rozepnula si kabát a zamávala s ním jako netopýr, který chce vzlétnout k nebi. Nebe bylo tmavé a hvězdy na Ninu blikaly, rozsvěcovaly se a hned zase zhasínaly. A když Radek konečně netopýra chytil a zapnul mu kabát na knoflíky, držel už zase Ninu se studeným nosem a skleněnýma roztávajícíma očima.

– Tys něco pila!

– Mám radost, žes vyhrál, – řekla a on si konečně uvědomil, že několik bezesných nocí, kdy se učil, je za ním. Přišel čas myslet na něco jiného, na Ninu.

V klubu bylo teplo a v dusném mračnu kouře, reprodukované hudby a burácejících hlasů nevydrželi dlouho. Nina měla dlouhé blonďaté vlasy stažené vzadu modrým hedvábným šátkem, jehož pouto neustále povolovalo. Sundala tedy šátek a uvázala si ho kolem krku. Potom si promnula prsty, až jí zakřupaly, dosrkla v čajové sklenici grog a dlouze zívla. Teplo, které ubíjelo, je zaskočilo. Pohlédl na ni a zívl také.

– Ještě tu chvíli budem sedět a usnem.

– A třeba se už neprobudíme.

– Pojď, půjdem.

– Kam?

– No přece k nám. Představ si pokoj osm krát osm metrů a postel, do které se vejde celá rodina.

– Pane vrchní, platíme, – zakřičela spontánně a žertovným posunkem ruky naznačila, aby Radek vytáhl peněženku. Ten ji plácl přes prsty, ale peníze vyndal. Vrchní, zaměstnaný prací s jinými hosty, však nešel. Radek vzal desetikorunu a podstrčil ji pod skleničku. Nina sáhla do kapsy a přidala na ni dvoukorunu.

V tramvaji řekla: – A co Jindřich, když se učí…?

– Ten už stejně všechno umí, – zasmál se a pohlédl na hodinky. – Buď bude venku, nebo bude spát.

Tramvaj se šinula pomalu do kopce, trolej jiskřila jako prskavka a její světlo se odráželo ve výkladních skříních obchodů. Ulice zely prázdnotou a nahodilí chodci s hlavami zabořenými ve vyhrnutých límcích mířili nejkratší cestou domů.

Radek tu neměl trvalé bydliště, jeho domov byl stovky kilometrů odtud, a proto, když stanuli před vrátky s pláňkami rozhozenými ve větru jako načechraná dívčí sukénka, řekl:

– Pozor na Webera! I Luňáčková špízuje, kde se dá. Radši bych otevřel okno.

– A musí to být? – přešlápla Nina ve sněhu, až jí zavrzal pod nohama. Potom se lekla, neboť v temné místnosti se objevila za sklem čísi hlava a ozvalo se krátké zavytí.

Když uvnitř hladila psa, vrtěl ohonem a kousal ji něžně do ruky. Pak kdosi za skříněmi, které rozdělovaly rozlehlou místnost přibližně na půl, vykřikl ze spaní:

– Já už nemůžu.

– To je Jindřich, asi zase závodí, – poznamenal Radek.

– On je tady? – lekla se.

– Je, – usmál se a zlehka ji políbil. A potom se svlékli a vlezli pod peřinu, neboť v kamnech, která světnici nikdy nevytopila, už dávno skučel vítr.

– Pamatuješ na to léto, když jsme se poprvé setkali?

– A na Weberův sad? – dodal potichu. Stačilo jen ťuknout a vzpomínky se řinuly. Zahrada velká patnáct arů, třešňový sad, jabloně, hrušně a pět obrovských ořešáků. Uprostřed sadu se procházel Šimon Weber a spokojeně obhlížel úrodu.

– Poslyš, fešáku, – řekl a odhadl Radka zkušeným okem, – tak ty bys chtěl bydlet? – Na hlavě měl napařený obrovský panamák, na rtech přilepený doutník. Jenom ta farma k němu chyběla.

– Dali mně na vás tip.

– Znáš zákony obchodu. Ty potřebuješ mě, já tebe.

– A co by to mělo jako být?

– Podívej, – napřáhl ruku a zacílil, jako by z ní chtěl vystřelit. – Tamhlety všechny třešně potřebuju očesat. Dvě koruny na kilo, platí?

– Který? – řekl překvapeně.

– Vidíš tu holku, co se tam cpe, místo aby trhala?

– Ne.

– Tak běž a najdi ji, ona ti už řekne. A přespat, přespat můžeš zatím u nás, než to dá na privátě Weberová do pořádku. – Takhle nějak to bylo, takhle to začínalo.

– A v tom sadě jsem našel krásnou holku, – zašeptal Radek. – Ležela v trávě opřená o kmen stromu, cpala se třešněmi a červená šťáva jí stékala po bradě.

– Ty se na to doopravdy pamatuješ? – vyhrkla nevěřícně a přitulila se k němu.

Copak je to tak dávno?

– Dobrý den, – řekl, – mám tady trhat nějaký třešně. Košíček a háček tu prý někde najdu.

Vyplivla si do prstů pecku a vystřelila na něho. Hned napoprvé se trefila.

– Zasáhla jste mi srdce, – usmál se.

– Fakt, tak promiňte, – vyskočila. Měla na sobě červenožluté plavky, které se výrazně odrážely od bronzové barvy opálených nohou. Na stehnech se jí kroutilo několik škrábanců rozedřených do krve.

– Vy jste spadla?

– Já ne, ale žebřík, – culila se. – Je na dvě půlky. Až přijde Weber, určitě nás odprosí.

To bylo první odpoledne. A pak už následovala nejen odpoledne plná třešní, ale i nesmělých pohledů, letmých doteků a polibků, které s babím létem odlétly i mimo dosah Šimonovy zahrady.

– Jsem ti dlužný pět stovek, – řekl domácí na konci léta, když už bylo po sklizni. – Počítám s tím.

Z peněz neuviděl ani halíř, ale zůstala mu Nina.

– A proč ty, proč tys tam tenkrát trhala? – rozpomněl se najednou, jako by ho to kdoví jak zajímalo.

– Potřebovala jsem si vydělat.

– A zaplatil?

Přikývla. Potom mu začala jezdit nosem po tváři, občas ucítil i dotek zvlhlých rtů.

– Mně za to dal pěkný krám. Stojí támhle v tom koutě, – ukázal prstem. Ale když se Nina vyklonila, aby se podívala, zprudka ji objal. Celá se pod jeho doteky rozechvěla. Postel byla prostorná, sotva se však do ní vešli. Nina byla teplá a slibovala mu lásku. Tak velkou, že se Radkovi zdálo, že musí odhodit peřinu. Nina byla také bezbranná a on to věděl. Patřila jenom jemu, byla jeho svět. Rostla mu pod rukama jako strom a dozrávala s opojnou bezprostřední vůní.

Bylo to něco jiného než před lety s Mařkou, i když si s ní doopravdy vlastně nikdy nic nezačal. Josef chodil skoro každý večer do hospody kromě pondělí, to zavírali, pil málo, spíš popovídat s kamarády a na partičku karet. Radkovi táhlo na sedmnáctý rok, občas vyrazil s kamarády do kina, zašli i na čaje, za děvčaty. Na jedné zábavě narazil na Mařku, dělala, že ho nevidí, a měla proč: nebyla sama. Toho chlapíka, před kterým se natřásala jako kvočna, neznal. A potom se s ním venku líbala. Vyběhl za nimi, zmizeli mu však kdesi v parku. Radek se ten večer vrátil utrmácený domů, praštil sebou na postel a ne a ne usnout. Má to říct tátovi, nemá? S Josefem by si o tom dokázal promluvit jenom těžko. Určitě by tu couru vyhodil. Líto mu jí nebylo, zasloužila by si horší věci, ale co děda, co ten by na to řekl?

Druhý den zvečera, když byl Josef v hospodě, vyrazil za Mařkou. Nechtěl, aby ho soused Špána viděl, přelezl plot a vkradl se do stavení jako zloděj. Vešel bez zaklepání. Mařka četla u stolu noviny, na sobě měla jenom župan, nohu přehozenou přes nohu, kolena venku, pantofle spadlá z chodidla. Na zahradě dozrával podvečer, zbytky slunce se odrážely od zrcátek pavučin a ve vzduchu byla cítit rosa.

– Á, to seš ty? – řekla a zvedla k němu unavené oči. Potom noviny přeložila na půl a ťukla do nich dlaní.

– Přišel jsem za vámi, – dodal si kuráž. Měl na ni vztek, a kdyby mu řekla hrubé slovo, asi by ji dokázal zfackovat. Ale Mařka zlehka pootevřela ústa a bílými zdravými zuby se kousla nepatrně do rtu. – Chtěl jsem vám říct…

– Povídej, hochu, povídej, já poslouchám, – pobídla ho.

– Nikomu tady nemusíte tykat. A žádnej hoch taky nejsem, – naježil se.

– Ne? A co teda jsi? Muž?

Zčervenal, zavřel oči a potom vykřikl: – To není od vás hezký, co děláte. Kdyby to věděl děda!

– Ty mě sleduješ? – řekla klidně, jako by ji to vůbec nepřekvapilo. Zvedla se a upřeně na něho pohlédla. – Dáš si čaj? Nebo rum?

– Rum, – řekl sebejistě, – rum bych si dal. – Opřel se o stůl a nasupeně ji sledoval. Pro láhev tuzemského rumu došla do ložnice, nalila dva kalíšky, přiťukli si.

– Tak se už konečně posaď. –

Vzal láhev a ještě jednou si nalil. – Tohle přece nesmíte dělat. Viděl jsem vás včera!

– Je mně třicet a dědovi sedmdesát, chlapečku.

– Neříkejte mi chlapečku, nebo… Vždyť vy jste přišla z ulice.

– Přišla, a co má bejt? Vařím mu, vařím, starám se o něho, starám, tak co bys chtěl ještě?

– Abyste mu byla věrná, – vykřikl a praštil pěstí do stolu. – Abyste nechodila s jinýma chlapama. Lidi měli pravdu, lidi to o vás říkali.

– To myslíš vážně? – přisunula si k němu blíž židli. – Kolikpak ti je, sedmnáct? Jo když mně bylo sedmnáct… – Zhoupla se na židli, sepnula ruce v zátylku a protáhla se. Radek ucukl, šero, pronikající do kuchyně, mu zavíralo oči, alkohol se rozléval v hlavě. Dotkla se ho ještě jednou. Odstrčil ji prudce od sebe a vykřikl:

– Řeknu mu to!

– Jak myslíš, – pravila posměšně a vystrčila ho ze dveří.

Radek ležel a kouřil. Bylo mu divně, když na to vzpomínal. Drak, stočený pod postelí, chrupal. Nina mlčela, měla protrpěné oči, se kterými obkreslovala na stropě stíny.

– Co kdyby teď přišel domácí, co bys mu řekl?

– Že tě miluju, že seš moje Ninočka. Ale nemusíš se bát, kdoví, kde se toulá, on nepřijde.

– Představ si, že by mě našel u tebe v posteli. Jak to víš, že nepřijde?

– Pije. Hospodářství se rozpadá, žena mu umírá. První od něho utekla, asi ji mlátil, druhá umírá, protože ji udřel. I mě a Jindřicha chtěl udřít, ale už nemá sílu. Jenom pije. A já ho teď lituju.

– Ona je v nemocnici?

– Chodí za ní skoro každý den.

– Myslíš, že ji teď opustí, když je nemocná a když třeba má…?

– Má něco s břichem, říkal Weber. Jestliže ji opustí… Myslíš, že by byl schopen ji ošetřovat?

– Nejde o schopnost, – vyhrkla Nina, – ale o odvahu.

– Tak, o odvahu.

– Já bych tě nikdy neopustila.

– I kdybych umíral?

– I kdybys…

– Já tebe taky ne.

Slunce prošacovalo kaluže až na dno, a když vyschly poslední stopy rozbahněného sněhu, přivalil déšť jaro. Přineslo s sebou mládí. I pes Drak, kterému táhlo na desátý rok, jako by znovu ožíval. Rozpustile proskakoval oknem do zahrádky a potom vybíhal skrz díru v plaňkovém plotě na ulici. Polámal přitom sousedce tulipány.

– To už volá po pomstě, – lamentovala Luňáčková, a jak pobíhala mezi záhony, ztratila pantofli a bosou nohou se zabořila až po kotník do bláta. Jindřich ji chlácholil, Radek spílal, ale ani jedno, ani druhé nepomohlo.

Weber vážně vyslechl stížnost, koutky úst se mu zatáhly na uzlíky a rozzuřil se, neboť nejen že by měl pečovat o svou ženu, kterou mu přivezli z nemocnice a dosud leží na lůžku, ale i o jakéhosi, jak sám podotkl, zparchantělého psa.

– Buď ty, nebo pes, – řekl a popuzeně se na Radka podíval. Ten se podrbal za ušima. Psa by totiž Weberovi nikdy nedal, protože ani jeden ze tří psů, které domácí vlastnil, nebyl v pořádku. Radek si zamnul oči, mrkl na prádlo pověšené nad sporákem a nerozhodně se rozhlédl, neboť zaslechl z vedlejší místnosti steny trpící Weberové.

– Rozmyslím si to, – řekl. – Stejně to budou bourat.

– Ale kdy, – opakoval Weber, jako by chtěl smlouvat.

– Kdy? – přidal se Jindřich, který až dosud mlčky stál. – Možná za týden, možná za půl roku.

– Ty můžeš zůstat, tebe nevyhazuju, – opáčil domácí. – Netaháš si šulky.

– Nina je hodný děvče, – naježil se Jindřich a přehlušil naříkající hlas Weberové. – Proč by k nám nemohla chodit? – Radek měl dojem, že Jindřich v té chvíli mluví s domácím, s Ninou a možná i s Emou Weberovou, ale jeho, Radka, přehlíží. Když Weberová vykřikla a místnost po ránu temná se ještě více zatemnila, řekl Radek:

– Zavolejte doktora! – Jindřich pokrčil jen rameny a mezi dveřmi na odchodu, napůl věcně a napůl omluvně, dodal:

– Musím už jít, máme dnes závody.

Radek vzal psa, pečlivě ho vykartáčoval, na obojek mu připnul číslo, které měl až dosud schované v šuplíku, podrbal ho za ušima a vyrazili ven.

– Tři měsíce do prázdnin to snad vydržíš, – řekl Drakovi. Potom ho vyvedl na kostrbatou ulici po vytrhaných dlážkách, přeskočili výkopy pro elektrické kabely a poté, co jim sousedka Luňáčková, neopatrně pozorující za plotem tu velkou událost, zmizela z očí, zabočili do činžovní čtvrti, kde měli zcela přesně vyhlédnutý čtyřposchoďový dům, ve kterém bydlela Nina. Když Radek mačkal zvonek, zdálo se mu, že měl předem zatelefonovat.

– Pojď nahoru, – řekla Nina, která vzápětí seběhla. – Je doma máma a chtěla by psa vidět. Ale to nevadí.

– Co nevadí? – zatvářil se rozpačitě.

– Že je doma. Já ho teď dám do sklepa. Hele, v kolik jsou ty závody?

– Ve sklepě je tma, to bys musela rozsvítit.

– Tak já mu rozsvítím. Máma nechce věřit, že pes nemá blechy. Hele, znáš naši mámu?

Kroutil se po schodech, jak mohl, ale dívčiny štíhlé nohy, gestikulující ruce i úsměv, který jako by s cinkotem propadal skrz jednotlivá patra, ho nutil jít dál a výš. Chvíli psa před sebou tlačil, chvíli ho vlekl. Ve dveřích čtvrtého patra stála paní Malířová. Pozdravil, snad se i uctivě poklonil, ale potom mu už došla řeč.

– Tak to je on, – spráskla paní Malířová ruce a zašilhala po Drakovi. Stál před ní se psem a nevěděl, co má odpovědět.

– Jo, on – řekl zaraženě a škubl vodítkem.

– Mami, to je Drak, – upřesňovala Nina. – A Radek.

– Těší mě, – usmála se matka. – Jen pojďte dál.

– To je ten pes, mami. Já ho zatím odvedu dolů na dvůr, ano?

Nina vytrhla Radkovi vodítko, a jako by někam pospíchala, odváděla psa na dvůr.

– Nemusíte mít strach, – řekla paní Malířová, – že se to zvíře bude u nás mít špatně. V pátek ho Nina odveze k babičce, aby měl výběh.

– Už je starý a mrzutý, ale nikomu neublíží.

– A vy se jmenujete Radek, – ukázala na pohovku, aby si sedl. – Radek Smolař. Vidíte, co všechno o vás vím! Že studujete. A to jméno! Nina bývala vždycky taková tajemná. Jak je to vlastně dlouho, co spolu chodíte?

– Paní Malířová…

– Také jsem bývala mladá. Je do vdávání celá žhavá. Říkali jsme si s mužem, toho Radka Smolaře bychom chtěli poznat. Nechcete kávu nebo čaj?

Ženina ústa byla úzká, zvýrazněná ostrými tahy šminky. Na hrudi se jí kývala jantarová brož.

– Já vás chápu, ale co vám mám na to říct.

– No no, chlapče, my víme všechno, – mrkla na něho šibalsky. – Máme starost, minulý týden přišla dvakrát domů po půlnoci. Tak jsme si s tátou říkali, zkrátka, abysme věděli, kde holka je.

– Já jsem ale…, – začal Radek, a naštěstí včas zmlkl. Chtěl říci: já jsem tu minulý týden vůbec nebyl, protože jsem stážoval v jednom ústavu. Pravda, každý večer jsem na ni myslel, každý večer jsem cítil, jak ji držím za ruku a šeptám ta nejnesmyslnější slova, která mne napadnou.

– My jí nic nezazlíváme, Radku. A kdyby, však to znáte, stejně bychom ji neudrželi.

Přikývl, samozřejmě, zná to. Teď už zná i mnoho jiných věcí. Nina, jeho láska, která, když si vezme podpatky, je větší než on, se toulá po nocích. Nina s dlouhými vlasy zavázanými na uzel. Dívka, která mu řekla, když s ní poprvé spal, že ho nenávidí.

– Asi na mě dole čeká, promiňte, já přijdu někdy jindy.

– Jistě, – odpověděla chápavě paní Malířová a zvedla se spolu s ním.

Ve dvoře se zastavil na schůdcích. Nina seděla na bobku a hladila Draka. Přistoupil k ní, dal jí ruce na oči a řekl:

– Nino, já tě miluju. – Možná, že měl říct právě opak, ano, chtěl jí vpálit do tváře, jako mu vpálila tenkrát ona: nenávidím tě. Takhle si připadal jako prosebník. A najednou mu nebylo líto ani Emy Weberové, která bolestí zatínala zuby do polštáře, ani domácího, jenž kolem ní beznadějně poskakoval, ani Draka, který má vlčí krev a bude zavřený ve sklepě, ale sama sebe. Kdyby byl ženská, asi by se rozbrečel.

Už jednou od něho utíkala. To ji vytáhli chlapi do Prahy, prý budeš s náma dělat reklamní fotografie, co tady, v keramické dílně? Tahle práce, holka, není pro tebe. Máš přece na víc. Mohla bys se svou fasádou vydělávat balíky peněz. Pořídili si pár obrázků na zkoušku. Vyšlo to.

– Co tomu říkáš? – přiběhla a rozevřela před ním stránky módního časopisu.

– To seš ty?

– Já.

– Fajn, sluší ti to, – dal jí pusu, ale poznala, že mu to není jedno.

– Nemáš radost?

– Budeš tam jezdit často?

Pokrčila rameny, zamrkala a pak z ní vylezlo:

– Navrhli mi, abych v Praze zůstala. Bylo by to jednodušší. Nějaký byt by se našel.

Měl na jazyku: a co já, mě tady necháš? Ale řekl: – A co dílna?

– Mohl bys pak za mnou přijít, třeba natrvalo.

– Co bych v Praze dělal, mně se tady líbí.

– Líbí, – řekla nevěřícně a pohlédla mu do očí, jako by jí sdělil něco nového. Cítil, že váhá, že by chtěla vykřiknout nebo ho praštit pěstí do tváře, co ona má z toho, že jemu se tady líbí, když sama promarní obrovskou životní šanci. Tobě se tady líbí a za dva roky si odjedeš, necháš mě tu samotnou. A co já? četl jí z očí, ale mlčela, poté potichu vzlykla, rukávem kabátu setřela pomyslné slzy a vrhla se k němu, jako by chtěla protrhnout tu obrovskou křeč, která ji právě svírala.

– Proč mě trápíš? – pravila vyčítavě, když zjistila, že pátrá v minulosti.

– Protože tě mám rád, – řekl a uvědomil si, jak ji potřebuje. Už tenkrát si to uvědomil, podobně jako nyní.

– Já vím, – vstala a otočila se k němu, překvapená jeho náhlou přítomností. – Podívej, dívají se na nás lidi, – zlehka se odtáhla.

– Půjdem?

– Kam?

– Na závody přece. Jindřich povídal, že se dneska uvidí. Je sice zvyklý na hladkou trať, ale má ten úsek u řeky naběhaný.

Na ulici si dala ruce do kapes. Zpod mraků mžouralo slunce, v uších bubnoval vítr, který se rozjížděl po řece a dolétl až k nim.

– Víš, Jindřich si myslí, že to bude moc těžký, – řekla náhle. – On ten druhý kluk může vyhrát taky. On může vyhrát vlastně kdokoli, – podotkla důležitě. – Proč ses ty nepřihlásil? – zeptala se najednou.

– Já? – pravil totálně zaskočen. – A proč bych se měl přihlásit? Deset kilometrů v oranici bych nevydržel, – pokrčil rameny. – Rozpustil bych se v blátě. A potom bys mě už neměla.

– To musí být stejně vůle, doběhnout. Jo, kdo se neumí rvát…, – povzdechla si, když přecházeli křižovatku a kolem benzínové pumpy a zimního stadiónu zamířili k řece. Vítr jí zmaloval obličej do červena, rozhozené vlasy ve tváři jí změnily výraz.

– A taky musí umět vítězit, – řekl a pak už zbytek cesty mlčel.

Vylezli na mohutný dub, kde si malí kluci vybudovali pozorovatelnu. Strom rostl v aleji napříč louky a bylo z něho vidět i za řeku, tedy tam, kde vedla trať. Přespolní běh už odstartovali. Zástupy lidí, které se roztrousily podél trati, netrpělivě vyčkávaly proběhnutí prvních závodníků.

– Víš, co Jindřich povídal? – ozvala se Nina, když se uvelebila na jakémsi narychlo sbitém bidélku. – Že když uběhne třetí místo, půjdem to oslavit.

– Jindřich nepije, – poznamenal suše Radek a pokoušel se vyhoupnout výše do větví, aby měl o okruhu, který museli závodníci proběhnout dvakrát, větší přehled. – Už se roztrhali, – řekl, když zahlédl směsici pestrobarevných dresů. – V čele je asi jeden, dva, tři, čtyři, jedenáctičlenná skupinka. Nevíš, jaký má Jindřich triko?

– Nevím, – řekla a o kousek poposedla. Potom sáhla do kabelky a vyndala dalekohled.

– Za chvíli budou tady, – řekl udýchaně, když slezl. – To člověk žasne, jak seš vyzbrojená, – chytil ji za ruce, aby se také podíval, a přendal si dalekohled k očím.

Ale tu již první závodníci ze skupinky dobíhali do aleje, bláto se rozstřikovalo kolem jejich treter a čísla na dresech byla téměř k nepřečtení.

– Je tam, – vykřikla, – je čtvrtý. Myslíš, že vyhraje? – Skupinka běžců se přehnala pod nimi jako tajfun.

– Tys něco vykládala o nás dvou matce? – řekl a vzal ji kolem ramen.

– No… tak… něco jo. Už ani nevím co. Proč?

– Někdy se mně zdá… ale nic, – mávl rukou. – Pamatuješ, tady jsme přece měli první rande, támhle za tím plotem jsem ti kradl růže, chodili jsme tu tenkrát až do rána…

– I ty můj básníku, – usmála se. – Kolik máš vlastně hodin? Za chvíli se zase objeví.

– Proč se mi ztrácíš, Nino? Matka se mě ptala, kdy se budem brát.

– A cos jí odpověděl?

– Nic, že nevím. Vůbec jsem s touhle otázkou nepočítal.

– Myslela jsem si to. Nic, – odsekla. Okamžik zápasila s tím, co by mu měla říct. – Já vím, jsem slabá, – začala dloubat nehtem kůru na větvi. – Ale právě proto k sobě potřebuju silný protějšek, člověka, který ví, co chce, a jde za tím. Já nemůžu mít básníka.

– Bojíš se?

– Bojím, ale o sebe.

– Díky, aspoň že seš upřímná.

– Znáš, jak to chodí… byli bychom nemožní, nehodíme se k sobě, – řekla, vzala si kapesník a vysmrkala se. – Po prvním kolapsu bychom se sesypali.

– Nejdůležitější přece není…

– … vítězit, rozumím, Jindřich mi to řekl, Jindřich mi řekl, že dneska vyhraje, musí vyhrát.

– Závidím mu tu jistotu.

– A on vyhraje, věří si. Už zase brečím, podívej, kvůli tobě brečím. Kdybys mi tenkrát řekl: vezmeme se, ale proč jsi čekal, až s tím přijde matka?

– Vždyť tě o to žádám, vezmeme se! – zakřičel a najednou si uvědomil, že vlastně nic necítí. Živí se její láskou přes noc, ano, z uražené ješitnosti se jí živí, protože tu je on, Jindřich. Vážil si ho, i když teď přesně neví, zdali to byla touha po přátelství, nebo obdiv ke kamarádovi, který šel soustředěně za svým cílem. Poznali se ve fakultní knihovně, Radek tenkrát hledal jakési statistické tabulky a sbírku úloh z matematiky, která ho v prvním ročníku zaskočila, Jindřich se zase připravoval na zkoušku z ruštiny. Ze studia je vyrušovala až paní, která se nořila v určenou dobu zpod pultíku a tleskala, jako by odháněla hejno vrabců:

– Tak chlapci, zavíráme, už je za pět minut šest.

Potkávali se ve dveřích, znali se podle vidění už delší čas a ze studovny spolu chodívali do blízké hospůdky na pivo. Jindřich moc řečí nenadělal, ale tenkrát se proti všem předpokladům rozpovídal hned v úvodu:

– Hele, slyšel jsem, že bydlíš na privátě sám.

– Máš zájem? – řekl Radek a tázavě k němu vzhlédl, ale zdaleka mu tenkrát nedošlo, že na něho Jindřich vlastně ve studovně čekal.

– Jestli bys mě vzal…

– Víš, kolik jich už před tebou bylo… a přede mnou, dodal rychle, jako by si právě uvědomil, že k sobě bude potřebovat ještě jeden pár chlapských rukou, až za ním Weber přijde. A tyhle se mu nezdály právě nejhorší.

– Co je to vlastně zač? – vyzvídal Jindřich, mhouřil oči a tvářil se jako obchodní cestující, jehož nabízené zboží jde na dračku.

– Weber je hospodář. Co jsem slyšel, přijel po válce odněkud z pohraničí. Měl dva koně a ve voze postel, skříň a ženu. Do družstva nevstoupil, prý se uživí sám. Bral by tě všema čtyřma, jenomže to má dva háčky.

– A moh bys mně je prozradit? – pousmál se.

– Občas je třeba máknout. Nájem je skoro zadarmo, ale o prázdninách si někdy připadám jako námezdní dělník.

– Hm, to já bych radši platil ten nájem, – řekl Jindřich a sfoukl z nově přistaveného piva pěnu. – A ten druhý háček?

– Musel bys vypadnout, když si přivedu holku.

– Ty nějakou máš, jo? – zašklebil se.

– Nevypadám na to?

– Ale jo. Ona k tobě chodí?

– Občas.

– A budete se brát? – vyhrkl, jako by Ninu už dávno znal a žárlil na ni. Radek hned neodpověděl, bylo mu něco málo přes dvacet, život po něm natahoval ruce a svíral ho tak opravdově, že nakonec řekl:

– Určitě. Ale nemusíš se bát. Až se vezmem, přestěhuju se.

– Neptám se kvůli tomu, – odpověděl Jindřich a začal prstem po stole roztahovat loužičku piva. Dělal to tak dlouho, než se před ním objevil abstraktní obrazec. Hostinský, který se mihl kolem s tácem přeplněným limonádami, se nad ním zastavil a udiveně ho pozoroval, zvlášť když Jindřichova kresba začala dostávat určité, přesně ohraničené kontury. Okamžik zapátral v paměti, ale když poznal, že se marně pokouší rozlousknout oříšek, vystřelil:

– Člověče, blázníte, kdo ten ubrus bude prát? – Neodpověděl mu, ještě chvíli po jeho odchodu mlčel, než přiznal:

– Já totiž holku nemám. – Potom jakoby na truc objednal hořkou. Radek mu tenkrát porozuměl. Jindřich zkrátka holku nemá a on ano. Budou se s Ninou brát, musejí se brát, je to jejich tajemství. Vlastně bylo to jejich tajemství.

– Tak ti to tedy říkám, vezmeme se! – opakoval, ale už slyšel, že mu na síle hlasu ubývá.

Ano, miloval ji, ale teď ne, teď viděl jenom pod stromem k smrti unavené míhající se tváře závodníků, kteří kdesi na dně těla sbírali poslední zbytky sil. Když měl doma čas a díval se na televizi a některý z jeho oblíbených favoritů finišoval, zmocňovalo se ho nadšení, které mu občas vehnalo i slzy do očí. Cítil se silný, drtil by rukama skálu.

A nyní finišoval Jindřich. Běžel lehce s velkým náskokem a zdálo se, že ani není příliš unaven. Vlasy měl stažené sešitou bandáží, číslo na zádech se v jednom rohu odtrhlo a vlálo. Proběhl cílem s rukama vztyčenýma vzhůru. Cvakaly spouště fotoaparátů, ozvalo se vrčení kamery. Nina koukala dolů a usmívala se. Na něco myslela a Radek v tom okamžiku pochopil, že odpověď na svou otázku už nikdy nedostane.

– Pojď, slezeme, musíme mu blahopřát, – řekl a vstal první. Než se k němu skrz zástupy lidí prodrali, převlékl se Jindřich do kombinézy, opláchl si obličej a učesal se.

– Jindřichu, – řekla Nina a podávala mu ruku.

– Na první závod v sezóně to bylo fantastický, – přidal se Radek a podíval se mu do očí. Bylo to tak, nemýlil se. Jindřich zvítězil hned dvakrát. – Ale záblo to, co?

– Nejhorší je vítr. A pak bláto. Se hřebíkama běžet nemůžeš, protože na druhý straně je štěrk, a tady to zase podkluzuje. Běžíš, běžíš a seš na místě.

– Byli jste tak příšerně zablácený, – řekla Nina a vděčně na něho pohlédla. Jako by mu děkovala za vítězství. Bude jí nosit medaile a bude jí dobře, napadlo Radka, ale řekl:

– Tak jsem odvedl Draka k ní.

– Nojo, když Weber jinak nedal. Co vlastně je s jeho starou? – řekl, jako by mu osud Weberové vrtal hlavou. Vzal do ruky kabelu a popošli dál, protože do nich neustále kdosi narážel. – Vypadá to dost špatně, co?

– Doktoři jí prý dávají šanci tak na půl roku, – řekl Radek a rozhlédl se, zdali ho někdo neslyšel.

– Totiž, kdyby Weberová umřela… bude se Weber chtít nastěhovat k nám. Sám by v tý kůče nezůstal. Vždyť je to škatulka z papíru.

– To mě nenapadlo, – řekl Radek a zapálil si cigaretu. Nina poslouchala a mlčela.

– Víš, že jsem na to při závodě jednu chvíli myslel? Blesklo mi to hlavou, – přiznal se Jindřich.

– A kampak by dal kozy, koně, husy a slepice? – řekla Nina.

– K čemu by mu bylo hospodářství, jestli má Weberová rakovinu…, – řekl opět Jindřich.

– To by bylo hloupý, co? – uvažovala nahlas Nina.

– Proč by se stěhoval. Náš dům budou stejně bourat.

– To říkají už pět let, – namítl Jindřich a rozhlédl se, neboť mu jeden z novinářů poklepal na rameno.

– Promiňte, – řekl a omluvil se Nině. – Mohl bych vás, pane Skoupý, požádat o interview?

– Jistě, – řekl samozřejmě Jindřich. – Počkáte na mě? – obrátil se k Radkovi a Nině. – Jak bude vyhlášení vítězů, jdu domů.

– Počkáme, – řekla Nina a zatahala Radka za rukáv. Ten zavrtěl hlavou, ale to už Jindřich neviděl, neboť hovořil do mikrofonu o dvoufázovém tréninku a počtu naběhaných kilometrů.

II

Přes prázdniny dům zbourali. Sousedka Luňáčková vytloukla králíky, prodala kozu, a když se loučila, řekla:

– Bude se mně stýskat, hoši, bude.

Ještě párkrát se rozhlédla kolem sebe, zatápala očima v místech, kde stála králíkárna s potrhaným pletivem, na kterém si čas od času brousil zuby Drak, a podala jim proti očekávání přátelsky ruku: – Třeba se už nikdy neuvidíme…

Děda v posledních letech života také čas od času zapochyboval, zdali se dožije zítřka, to si k sobě zval Radka a kladl mu na srdce:

– Nábytek rozštípejte, je v něm červotoč, zvířata ať si vezme Mařka, copak bys s nimi dělal, ale svěrák je tvůj! Ne abys ho tady nechal Špánovi. Táta mávne rukou. Řemeslníka bez svěráku si nedovedu představit, to ti je doufám jasný. On se Špána dovede tvářit, když ale o něco jde, je škrob, rozumíš, škrob!

– Dědo, ty nás všechny přežiješ.

– Jak říkám, Mařce zvířata, tobě svěrák, nezapomeň!

Ten svíravý pocit má dodnes. Svěrák mu svého času ležel v hlavě jako gramofon, který dostal od Webera. Zatracený svěrák. Jak často se k němu myšlenkami vracel. Vlastně mu leží v hlavě stále.

Ještě než přijel buldozer a srovnal zdi se zemí, vyvlekl Radek z místnosti gramofon, naložil ho na trakárek a odvezl několik set metrů stranou od Weberovy boudy, protože mu domácí slíbil, že dopraví přístroj na dráhu s koňmi a pošle domů za ním.

Jindřich s Radkem se odstěhovali na kolej. Dostali klíč k jednomu pokoji ve třetím patře. Vyjeli se zavazadlem nákladním výtahem, prošli prostornou chodbou a zastavili se před pokojem číslo 302. Jindřich vytáhl klíč a odemkl. Když nahlédl do místnosti vybílené sluncem, řekl:

– Vyber si postel, kterou chceš. – Radek přešlápl a osmělil se:

– Já s tebou nebudu, Jindřichu, bydlet v jedný místnosti.

– Prosím tě! Nemůžu přece za to, že Nina…

– Já se proto na tebe nezlobím, ona si musí vybrat sama. Mně vadí něco jinýho, – dodal váhavě.

– Mohl bych vědět co? – vykřikl Jindřich. – Hloupneš, člověče. Sedni si a nestůj ve dveřích, tohle je vážná věc. – Radek vzal kufr a postrčil ho dovnitř místnosti. Zavřel za sebou dveře a posadil se na židli vedle konferenčního stolku. Jindřich ztlumil rozhlas po drátě, který až dosud vyhrával. Potom otevřel okno a posadil se také.

– Nehloupnu. Jsem vedle tebe jako na jehlách, nemám stání.

– Povídej mně o tom ještě chvíli.

– Netvař se, že nic nevidíš.

– A co bych měl vidět?

– Dennodenní tréninky, masáže, odpočítané kalorie, přednost mají bílkoviny, samozřejmě, rozplánované závody, televizní šoty, naaranžované fotografie… poslyš, miluješ ty se někdy vůbec?

– To chceš vědět soukromě, nebo pro vědecké účely?

– Pochopitelně že soukromě, – řekl Radek a opřel se o opěradlo, až zaskřípalo.

– Bohužel, po tom ti nic není, – snažil se nenuceně odpovědět Jindřich, ale bylo zřejmé, že ho Radkova otázka vyvedla z rovnováhy. Přitáhl k sobě tašku a vyndal z ní láhev mléka. Otevřel ji a hltavě se napil. – Nechceš taky?

– Proč to zamlouváš? – pohlédl na něho Radek.

– Jak dlouho jsme spolu vydrželi. A teď se máme kvůli Nině rozejít?

– To není kvůli Nině. Nebo vlastně to není jenom kvůli Nině.

– Tak co, ksakru. chceš? Mám si před tebou kleknout a odprosit tě?

– Co chci? – zamyslel se Radek a útrpně zkřivil rty. – Abys nemachroval, abys neodměřoval mrknutí víček na vahách. To je totiž tvá strategie.

– Samozřejmě, vždyť… všechno podřizuju jednomu.

– To jistě, jenomže mi to občas připadá trochu samoúčelný. Proč stále dokazovat tomu druhýmu, že seš lepší než on?

– To je přece v nás, – zaječel Jindřich, – bez toho bychom se dál nedostali. – Trochu se nafoukl, ale potom se přemohl, vstal, protáhl se, otevřel jen tak peřiňák, aby ho vzápětí zavřel a konečně řekl: – Tak kde chceš spát? Myslíš, že pro tebe rezervují speciální pokoj? Jakpak dlouho jsme čekali na kolej?

– Třeba si to někdo z kluků vymění.

– Třeba!

– Anebo se na těch pár dní odstěhuju k Weberovi, když to jinak nepůjde.

– Nevěděl jsem, že jsi takový žertéř, – neodpustil si uštěpačnou poznámku. – Ta křížala Weberová má na kahánku, starej je věčně naložený v lihu, že by stačilo jen zazátkovat, a ty se k němu nastěhuješ.

– Víš co, já půjdu za klukama, – řekl Radek a vypadl.

Seběhl o poschodí níž. Nechtěl prosit, bral jeden pokoj po druhém a ptal se.

– Vždyť tys dostal přidělený místo, – dobíral si ho Jaroslav, u kterého ztvrdl naposledy. Nabídl mu kofolu a uvařil čaj. Radkovi se zdálo, že by mu rád pomohl, ale když se ho Jarda zeptal: – A proč teda nechceš zůstat u Jindřicha? – mlčel a civěl bezradně před sebe.

– Kvůli Nině, – řekl pak nevraživě.

– To je ta holka, co jsi s ní chodil? – neodpustil si. Ale když pohlédl na Radka, jak se šklíbí a přemáhá, aby vypadal co nejlhostejněji, raději se přestal ptát. – To je blbý, znám to.

– Tak proč se ptáš, když to znáš!

– Kdybys chtěl, za týden tady bude místo po mně. Jedeme na měsíc se školou do Francie. Třeba bys pak něco vyměnil.

– Za týden? A kde budu spát dneska?

– Mohli bychom nafouknout matračku, – řekl Jarda a pro jistotu vytáhl z peřiňáku láhev červeného domácího vína.

– Prima, ale já si ještě za domácím zajdu. On bydlí v takové chajdě…

– V chajdě?

– Dávali mu byt, ale nevzal to, že by se tam s koňmi nevešel. Je tam místa pro deset. Zkusím to, – řekl Radek a sám najednou nevěděl, zdali to myslí vážně. Musí zajít za Weberem, musí.

Poděkoval Jardovi, vyběhl do třetího patra za Jindřichem, který se právě sprchoval, vybalil si nejnutnější věci a bláznivost svého počínání pochopil až na ulici, když se míjel s houfy lidí, kteří se vraceli ke svým rodinám. Cítil se sám a stýskalo se mu po Nině, po Drakovi, vzpomněl si na domácího a beznadějně nemocnou Emu, dokonce se mu zastesklo po Jindřichovi, od něhož utekl.

Všechno zveličuji, možná že mu i křivdím, napadlo ho, křivdím mu kvůli Nině, a nechci si to přiznat, jsem ješitný jako každý chlap, ješitnější, než jsem si myslel.

Šel pěšky, do křižovatek vcházel na červenou a auta se mu musela vyhýbat. Lidé se za ním otáčeli, někteří se dokonce smáli.

Probral se až před Weberovým stavením. Daleko široko tma, úzký úvoz před rozpadajícím se plotem. Projel tu málokdy žebřiňák, natož nákladní auto. Musel dávat pozor, a i když mu ve dne připadala cesta známá, začal mít strach, aby nezabloudil.

– Tady nemůžeš bejt, – řekl Weber. Koncem brýlí se dloubal v uchu a očima visel na žárovce, která se třepotala u stropu jako motýl. – Žena naříká. A když se nenapiju, neusnu.

– Třeba u koní, pane Weber.

– Ráno už je stejně zima, mohl bys nastydnout. A potom, mám strach, velkej strach a nikdy nevím, co udělám, když se napiju.

– Mohl bych ji aspoň vidět? – řekl v naději, že se nad ním žena slituje.

– Mohl, ale ona nechce. Ani mě nechce vidět. Jenom pořád nadává. Vrať se, odkud jsi přišel. Gramofon ti odvezu, slíbil jsem to přece, – řekl vážně, položil pěst na stůl a roztáhl prsty. A když je roztáhl, neviděl Radek dlaň, ale velkého chlupatého pavouka, který si udělal hnízdo ve skříňce pod gramofonem a vylézá ve chvílích, kdy se ti dva, Radek Smolař a Šimon Weber, hašteří. I tenkrát byl u toho, tenkrát, když si Radek přišel pro peníze. Odehrálo se to takhle:

– Mám uvařit vajíčka, Šimone? – štěbetala Weberová.

– Ne, přines rum! A zameť popel u kamen.

Radek pohlédl ke kamnům. O popelu věděl, že je tu od zimy přes celé léto, i když hospodář v létě netopil. Kolem studených kachlí se tulilo několik koček.

– Dej to sem na stůl, – přikázal domácí Emě a jediným máchnutím ruky smetl papíry ze stolu. Spadly i kousky jídla. Kočky se pohnuly.

– Radši bych přišel jindy, – zaváhal.

– Stůj! A ty přines křeslo, pro hosta, – dodal slavnostně. Radkovi se tu najednou nelíbilo, i když sem chodíval obvykle rád, zvlášť do Šimonovy zahrady. V tom nepořádku a mumraji vždy nalézal něco, co sálalo jako řeřavé uhlí a občas, když prudčeji dýchl, alespoň pro něho vzplálo. Ale nyní tu nebyla Nina a namísto ní se po stole a od stolu k uchu, jako by chtěla našeptávat, pohybovala Weberova chlupatá ruka. Hospodář přitáhl stůl k posteli. Pak otevřel prudkým pohybem hnědou skříň, na které se vzápětí zakolíbaly nakládačky s utopeným ovocem. Vyndal z ní kalhoty a začal si je navlékat. Na koleně měly díru, kterou prosvítalo nažloutlé bělmo spodků jako velké, nesmlouvavé oko. Radek se nesměle posadil, péra v křesle se s ním zhoupla, takže málem brnkl bradou o stůl. Seděl téměř u země. Hospodář se zazubil.

– Tak co, mladej, jak jde život?

– Tady je ta stvrzenka, – bouchl jí rozčileně o stůl jako trumfem. Jeho nesmělost zmizela.

– Napij se, – řekl klidně Šimon. Pak k němu přisunul sklenku, nalil a křikl: – Emo, přines ty vajíčka… Pět set, pět set, tolik peněz, to muselo bejt dní!

– Celý měsíc!

– Co jsme to vlastně dělali.

– Trhal jsem s Ninou třešně a potom jsme ještě sváželi dřevo.

– Pět set, pět set… a to jsem ti je nedal? – zeptal se, jako by se nemohl rozpomenout.

– Napsal jste stvrzenku. Čekal jsem už dost dlouho.

– Nemusíš se bát, tý holce jsem už zaplatil. Chceš je teď?

– Chtěl bych, pane Weber.

– Tady jsou ta vajíčka, – řekla žena. Postavila před Radka hluboký talíř a vysypala na něj z rendlíku smažená vejce. Utřela si ruce do zástěry. Venku zakokrhal kohout. Všichni sebou trhli.

– Má hlad, – řekl Šimon se zřejmou neurčitostí. – Potřeboval by useknout palici.

– Já nemám hlad, paní Weberová, – vysvětloval Radek, – nepřišel jsem kvůli tomu.

– S těma penězma to bude problém, – řekl náhle Šimon. Radek se zahloubal do talíře a neposlouchal, vzápětí si uvědomil, že hospodář cosi říká. Šimonova doutnající tvář se rozzářila.

– Pro těch pět stováků jsem přišel, proto, paní Weberová. – Najednou si uvědomil, že křičí, mlátí pěstí do stolu, přestože se bojí, neboť ví, že ho Weber ošidí jako každého jiného. I Ninu při vyplácení okradl.

– Mám nemocnou ženu, – zaznělo tragicky z hospodářových úst.

– Za to já přece nemůžu.

– Podívej se na ni, jak vypadá. Bude muset do nemocnice. A to nebude zadarmo.

– Myslíte si, že každý je jako vy? – Hospodář se před ním vztyčil jako skála.

– Za střechu jsme dali 360 korun a ještě za jídlo, – vpadla do rozepře žena. – A kolik bylo těch plechů?

– No právě, – řekl domácí a uklidnil se. – Musíme to nějak vyřešit. – Pomalu si sedl. – Teď ti rozhodně nemůžu vysolit ani halíř. Ema je nemocná, – rozhlédl se pátravě po místnosti.

– Ale Šimone, – řekla Weberová.

– Mohl bych ti leda dát něco jinýho, kdybys chtěl.

– Já radši počkám, – řekl znechuceně.

– Nevíš, co chci říct. Máme doma gramofon.

– Na co?

– Na co? Ještě se ptej, – zařval a mohutnou tlapou se plácl do břicha. – Na hraní!

– Já ho ale nepotřebuju.

– Je to velkej gramofon a ještě chodí. Ten by mohl vyhrávat pro celou vesnici. – Mužovi vypadla vata z ucha pod stůl. Začal ji hledat. V místnosti zavládlo na okamžik ticho.

– Rozmyslím si to.

– Ema, najdi mně tu vatu, – řekl Šimon. – A ty neváhej, – zvedl hlavu. – Myslíš, že nevím, jak ti je tam smutno. Mohli byste si s tou holkou přehrávat desky.

Radkovi bylo trapně, už mu snad ani nezáleželo tolik na penězích, ale spíše na tom, aby nevypadal před Weberem jako tupec, na kterého může ušít boudu, kdo chce. Nakonec vzdychl a řekl:

– Tak mi ho aspoň ukažte.

– Ema, běž ukázat gramofon, – řekl Šimon a zacílil prstem, jako by chtěl vystřelit. Ema vyskočila ze země a chabě přitakala.

– Hned, hned. – Potom ho vzala za ruku a postrčila do vedlejší místnosti. Vypadala špatně a sešle. Stále ho ještě držela za ruku. V pološeru se jí leskly oči a Radkovi jednu chvíli připadalo, že mu chce cosi důležitého sdělit, ale váhá, zdali pro ono tajemství nadešla už ta nejvhodnější chvíle. S odporem se odtáhl, jako by se bál, a tak usnadnil její rozhodnutí:

– Až příště, – zašeptala, – až příště. – Mařka ho také provokovala, ale jinak. A potom, Mařka byla jiná, mladá, přitažlivá a jemu bylo sedmnáct. Vyptával se jí, to ano, ale víc ne.

– Tys doopravdy neměla kde spát?

– Nerozumíš tomu, – řekla měkce, chytla mu prsty za bradu a lehce s ní zatřásla. Seděli u stolu, každý na jednom konci, a povídali si. Už před časem se smířili. Strop pokoje byl zašlý, místy se z něho odlupovala barva, sem tam uvízla pavučina, kterou Mařka opomněla vysmýčit.

– Nechce se ti o tom mluvit?

– Hm, nechce. Ale tobě to řeknu, – pohlédla na něho vážně. – Byla jsem vdaná… vyhodil mě. Šla jsem se opít. Seděl v hospodě sám jako já a čekal, až budou zavírat. Požádala jsem ho, jestli bych u něho mohla přespat.

– Sama? – podivil se.

– To ženská nedělá, viď?

– Je přece o tolik roků starší.

– Potřeboval mě a já zase jeho.

– Nemáš kam jít? – pohnul sebou.

– Něco by se našlo, – řekla takřka cynicky.

– Něco by se našlo! – poznamenal, – vždycky se něco najde. – Připomněl si při tom Josefa a už se mu nechtělo mluvit dál.

Pavoučí Šimonova pěst se před ním znovu objevila. Byla olysalejší než před lety a bezděčně mu připomněla ryzí současnost

– Chtěl bych se s ní rozloučit.

– Myslíš, že umře? – zpozorněl Weber, a kdyby Radek řekl ano, oči by mu v té chvíli vyškrábal. Nechtělo se mu v domácím jitřit rány, i když si on, Radek Smolař, jednu takovou před okamžikem zpřítomnil.

– Ne, ale možná, že se už neuvidíme, – řekl.

– Lžeš, – zakřičel Šimon. – Je dlouho nemocná. Nemůže to vydržet. Nechci tu zůstat sám, – dodal a otevřel dveře.

Státnice udělal Radek napoprvé. V okamžiku, kdy předseda poroty slavnostně vyhlásil výsledky, utíkal přes ulici na poštu, odkud poslal rodičům telegram: Hotovo!

Teď už ho čekalo jenom jedno: několik dnů oddychu, nezávazné bloumání městem, ještě jednou si projde park pod hradbami a říčku, po níž se v zimě klouzávali s Ninou, ještě jednou zajde za Weberovými, pozorně se vyhne Jindřichovi (anebo mu ještě jednou řekne, co si myslí?), opije se s kamarády a napíše dlouhou, sentimentální báseň. Tohle všechno si Radek představoval, že udělá. Ale nakonec udělal jen jedno. Sedl do tramvaje, několikrát projel napříč městem tam a zpátky a vylezl na konečné, aby přes blátivou cestu zamířil k Weberovým.

Za drátěným plotem hlídali stavení tři psi. Neštěkali, jenom na něho pozorně koukali, jako by se nemohli rozpomenout. Radek opatrně prošel přes dvůr a zaťukal.

Na stoličce v kuchyni seděla sousedka Luňáčková, mezi prsty žmoulala kapesník, tvář měla od vzrušení kropenatou.

– Radek, – řekla, jako by nevěřila svým očím. – Radek Smolař. Kdepak se tu, hochu, bereš? Víš to, že náš dům už zbourali? Nezbylo po nás nic, jenom ruiny. A kde jsou mí králíci…?

– Přišel jsem se podívat, – řekl a kývl hlavou směrem k Weberovi, který malátně vstal a pomalu vzkřísil své utopené oči. Otevřel je a něco si pro sebe zahudral. Prošel se kolem stolu, v půli cesty se zastavil a poté se vrátil stejnou trasou zpět.

– Vysmíváš se? – řekl. – Jen se vysmívej, však na tebe taky dojde, – hrábl rukou do vzduchu, jako by chtěl chytnout něco dávno prošlého, co mu proklouzlo mezi prsty a on si pomalost svého stisku uvědomil až příliš pozdě.

– Nemůže za to, – omlouvala Webera sousedka Luňáčková.

– Vy mlčte, osobo, – řekl opovržlivě.

– Přišel jsem se rozloučit.

– Splácíš mi dluh?

– Ukončil jsem školu a odjíždím.

– Tak ty máš už po študiích, – brebentila Luňáčková a zvedla hlavu k pavučině, kde zabzučela moucha. – Gratuluji, – natáhla ruku přes stůl, takže se musel Radek předklonit a vlastně si ji podal. – Uteklo to, člověk se ani neohlídne a pět roků je pryč.

– Co budeme dělat? – řekl Weber pro sebe a jeho myšlenky zabloudily do vedlejšího pokoje.

– Já večer sednu na rychlík a pojedu domů. A potom se budu přes celé prázdniny flákat.

– A potom? – zajímala se Luňáčková.

– Budu pracovat v dětské poradně, anebo půjdu dělat do kriminálu psychologa. Mohl bych také do dětského domova…

– V poradně, – zakroutil pohrdlivě hlavou Weber, zachrastil prsty jako pletacími dráty a posunul před sebou prázdný hrníček, jako by si chtěl udělat víc prostoru pro dýchání.

– A co Nina? Je to hodné děvče, – řekla Luňáčková a zvědavě se na Radka podívala. Najednou je Nina hodné děvče. Zestárla ta žena přede mnou anebo se už nepamatuje, napadlo ho.

– Nina, – řekl neurčitě Radek.

– Já vím, – chápavě přitakala a propadla se alespoň na pár vteřin do let svého mládí. – Já vím… No a Jindřich, ještě závodí? Tuhle jsem ho viděla v televizi. Poznala jsem ho hned, podle těch klátivých pohybů. Vyhrál. Natřel jim to nejmíň o deset metrů. Náš kluk taky běhá, víte? Kdybyste, Radku, Jindřicha potkal, tak ho pozdravujte.

– To víte, že budu, – řekl.

– A co tam v tý poradně jako tento? – ozval se konečně Weber a aniž čekal na odpověď, pokračoval: – O koně by ses měl zajímat, o koně. Chodíš aspoň na Velkou pardubickou?

– Loni jsem nebyl, ale předtím každý rok. Kdybyste chtěl…

– To je dálka, hochu, – vzdychl, – jakpak bych se tam dopravil?

– Přišel jsem se rozloučit s paní, – řekl znovu Radek a netrpělivě se pohnul. – Potom přijedu až na promoci, a to nevím, jestli budu mít čas se zastavit.

– Byla jsem u ní před chvílí, – řekla Luňáčková.

– Už nemluví, – připomněl Šimon Weber.

– Chtěl jsem se s ní rozloučit a poděkovat jí, – trval na svém Radek. Josef ho také jednou nechtěl pustit dovnitř. Přišel se podívat na Mařku, už delší dobu byla nemocná a děda stál ve dveřích a hned spustil, že prý konečně usnula. Usnula! Nebyla tam, protože Josef ji ten den vyhodil. Vrátila se, odkud přišla, řekl o pár dnů později a Radek pochopil, že mu utekla.

– Nemoc ji uspala, – řekl přiopilý domácí. – Nemáme štěstí. Kdybych ji aspoň mohl chytit. Chytit ji do pazourů a přetrhnout v půli, – zašermoval rukama, – …– tu nemoc, která ji uspala.

– Zaplať pánbů, aspoň to, – řekla Luňáčková.

– No, půjdu, – špitl Radek, – když spí.

III

– Mami?

– Ano?

– Víš, že se mi stýská? Vždycky jsem si říkal, až budu mít hotovou školu, zařídím si život po svém.

– A ono je to obráceně, viď. A to ještě počkej, až budeš mít rodinu, starat se o děti, ženu, domácnost. Až budete hospodařit sami. – Hospodařit sami! Při tomhle pomyšlení mu vstávaly hrůzou vlasy, protože chtě nechtě se mu vkrádal do hlavy Weber se svou ženou a celá jeho životní filozofie. A vkrádala se mu do hlavy také Nina a s ní němá, potlačená asociace na všechno kolem. Nina a něco příštího, co už nikdy, nikdy nebude.

– Musíme to říct našim, Radku. Máme se přece rádi, není na tom nic špatnýho. Už jsme dost starý, abychom mohli vychovávat dítě, – vydechovala prudce. Ústa měla horká, sníh křupal pod nohama a vzpomínka na sad, zamrzlá v kalužích, znovu roztávala.

– Rádi se máme, to jo, – řekl, – jenomže mám nedodělanou školu a jsme bez peněz. Těch pár šlupek, co dostanu ze začátku, nás nevytrhne.

– A co já? – pohlédla vyčítavě.

– Ty? – nechal se zaskočit. – Už jsme si toho hodně řekli, ale známe se teprve půl roku.

– Radku, nevěříš mně? – zastavila se pod lampou a nebyla schopná udělat nic víc, než mu silněji stisknout ruku. Stál vedle ní a v hlavě, místo aby si urovnal myšlenky, mu jiskřilo. Ještě ke všemu tohle. Jak jí to má vysvětlit? Jak jí vysvětlit, že ji má rád, ale dítě teď spolu nemohou mít? Prokletý sad, prokletá zahrada snů. Kde by bydleli, kde by vychovávali své dítě?

– A opravdu se nepleteš? – zeptal se pro jistotu ještě jednou. Němě zakroutila hlavou. Ani nevzlykala, ani neprosila, jenom jí v očích zmrzly všechny květy třešní.

– Já si tě vezmu, Nino, i tak, bez dítěte. Nesmíš ale spěchat.

– Dobře, – řekla a víc už o tom nikdy nemluvila.

To se stává, pomyslel si, však příští rok znovu přijde jaro, a také si pomyslel, nevidím do ní. A na kom jiném než na něm je, aby správně rozhodl. Opravdu do ní neviděl a možná teď s odstupem času na to přišel, i jeho rozhodnutí nebylo nejlepší.

– Trochu tě to zaskočilo, – poznamenala matka, vyndala z kredence misku, ze šuplíku struhadlo a potom sáhla do papírového sáčku na stole, odkud se vykulilo několik ztvrdlých rohlíků. – Nemudruj a radši mně udělej strouhanku, ať máme řízky hotové, než přijde táta. – Utřela si ruce do zástěry a rozklepla vajíčko, přičichla k němu a obrátila ho do talíře. S mlasknutím žloutku mu doznívalo v uších praskání skořápky. – Myslíš, že mně se nestýská? Po mládí, hochu, po mládí. Na co ty si můžeš stěžovat, v pětadvaceti letech, na co?

Radek se zvednul a šel strouhat rohlíky. Před chvílí přichvátal z práce, byl unavený a nechtělo se mu na nic myslet. Držel křečovitě rohlík a přejížděl s ním po struhadle.

– Volala nějaká Nina, včera večer, ale nebyl jsi doma. A ráno jsem ti to zapomněla říct.

– A co chtěla? – řekl a překvapeně se podíval na matku, jak obaluje řízky v mouce a potom je máčí ve žloutku.

– Bylo jí špatně rozumět, ale snad že máš zavolat. Nějaká naléhavá věc. Nechala ti tu číslo, je pod telefonem.

– Že si vzpomněla právě teď?

– To je ta Nina?

– Jen to dopověz. Co jsem si ji chtěl vzít, Nina Malířová.

– Po té se ti stýská?

– Vdávala se před třemi lety…

Matka hodila do strouhanky řízek a pečlivě ho v ní promačkala.

– Myslila jsem, Radku, že to už je za tebou.

– Víš, koho si brala? Mýho kamaráda Jindřicha. Znáš ho, bydlel se mnou na privátě. – Matka zalovila v paměti.

– Ano, jmenovala Jindřicha.

– Zpočátku jsme si rozuměli, až pak… Moje vina, že jsem nedal Nině dostatečně najevo…

Matka mávla rukou. – Moc to rozebíráš. Jakpak bys chtěl lásce poroučet.

– Neměl bych jí, mami, radši zavolat? Už bude šest hodin, jestli večer někam půjdou, – řekl a zvedl se ještě dřív, než stačila cokoli odpovědět, a šel si umýt ruce. Potom si je mlčky utřel do ručníku a zmizel ve vedlejší místnosti.

Radek se přistihl, že se nemůže při vzpomínce na Ninu ovládnout ani po tolika letech. Trochu se zastyděl a pomyslel si, že všechno je nesmysl. Sedl si ke stolku a vytočil na papíře poznamenané číslo. Volal přímo přes automat.

Co asi Nina dělá? Přišívá Jindřichovi knoflíčky ke košilím? Nebo si hraje s děťátkem, které se jim narodilo? Holčička se jistě bude jmenovat po matce Nina a kluk, jméno kluka si nedovedl vymyslet.

Bylo obsazeno, vytočil číslo podruhé. Konečně dostal linku.

– Prosím, – řekl měkký, příjemný hlas.

– Tady je Radek… Smolař.

– Radku, – špitla Nina. Poznal ji. Trochu se jí chvěl hlas, možná i ruka, ale také je možné, že se mu to jenom zdálo. Uvažoval podle sebe. – Jsem ráda, že voláš. Ani nevíš, kolikrát jsem si na tebe za poslední dobu vzpomněla.

– Jindřich je doma?

– Šel se projít…

– Projít? – opakoval, neboť si nebyl jist, zdali se nepřeslechl.

– On je totiž… nemocný. Já se o něho bojím, Radku, Jindřich už ani nezávodí.

– Nechal toho, vážně? A proč?

– Musel. Zítra nastupuje do nemocnice, příští týden jde na operaci, má něco s plícema. Doktoři nechtějí říct, co mu je. Ani mně to neprozradili. Jenom nás chlácholí, že bude všechno zase v pořádku. Znáš to.

– Nebreč. Prosím tě, nebreč, nebo zavěsím.

– Oni mu zakázali běhat. Umíš si představit, co to pro něho znamená. Bloumá jako bez ducha. Přišlo to tak náhle.

– A chodí do práce? – řekl první věc, která ho napadla, aby vůbec něco řekl. Přitom si přisunul popelník, sáhl pro cigaretu a zapálil si.

– Má pěkný místo, to ano, ale asi není spokojen. Haló, slyšíš mě? Není spokojen. Nikdy o tom nemluvil, – zvýšila bezradně hlas. Okamžik bylo ticho, Radek se bezděčně zašklebil. Klubíčka slov se mu cpala na jazyk, ale nevypadlo z nich ani jedno, jež by se hodilo pro tuto chvíli.

– Až bude mít po operaci, ráda bych, abyste se usmířili.

– Já se přece nezlobím.

– Na tebe vždycky dal, – vykřikla nepřesvědčivě.

– Ani bych neřekl, – usmál se. – Spíš dal na tebe. Nebo ty na něho. A co bych mu měl jako říct?

– Že se dá dobře žít i bez závodění. On se strašně užírá. Dělá to prý taky kvůli mně, blázen! On nechce žít normálně. Nemůže už ani číst noviny, příšerně ho to rozčiluje.

– Nevím, jestli se mi tohle zrovna podaří.

– Kdybys to aspoň zkusil, – zaprosila. Opět nic neřekl, neboť pokládal za zbytečné si cokoli namlouvat. – A ty, jak se máš? – Jak by se měl. Dobře. Jsou věci, které si nemůžeme přát pod stromeček. – Posloucháš mě, Radku? Víš, že pošel Drak? Zapomněla jsem ti to napsat. Tak jsme ho pochovali k plotu. Jindřich vykopal jámu a potom ho do ní zahrabal. Už mu bylo dvanáct let. Bylo mně ho moc líto, docela jsme si na něho zvykli. Nezlobíš se?

– To vydržel dlouho, – řekl a rozbušilo se mu srdce. – Nino, nevím, jestli přijedu. Nefňukej! To je, jako když se hojí rána, rozumíš? Už se hojí a potom tě znovu do ní někdo bodne.

– Promiň.

– Jestli by to bylo vůbec co platný. Dost pochybuju.

– Slib mi, že přijedeš.

– Nino. Kdyby, tak zavolám. A napiš, jak to s Jindřichem dopadlo, – řekl a pak rychle zavěsil. Chtěla ještě něco dodat, slovo, třeba i celou větu, možná to nejdůležitější. A on, když zavěsil, jí zarazil tu větu do krku jako klín. Teď si to uvědomil, právě teď a neomlouvalo ho ani, že zavěsil ze vzteku. Potřebovala si popovídat s někým, kdo znal Jindřicha? Třeba jí bylo smutno, bála se, chtělo se jí brečet, nevěděla si rady, neměla ke komu jít. Potřebovala mu říct, že má Jindřicha ráda. Ale to on přece věděl. Proč ho tak trápí?

Vstal a vyhlédl z okna, chvíli hleděl dolů. Vítr pročesával v korunách stromů pěšinky. Spadané listí stáčel do nazlátlých kornoutů. Po šmolkovém nebi se přikolébal měsíc. Radek zavřel oči a zhluboka dýchal. Potom vešel otec:

– Půjdeš s námi večer do kina?

– Jo, – řekl a nevěděl, o čem je vlastně řeč.

Když Radek přišel v pondělí z práce, otevřel dvířka a na zemi uviděl zprávu, která se odlepila ze schránky. Bylo na ní napsáno, že se má dostavit na poštu pro telegram. Vyndal tedy z kůlny kolo a vydal se k poště.

Prolétl skleněnými dveřmi a u přepážky si vyzvedl telegram. S jistou dávkou zvědavosti ho rozbalil:

Radku, prodal jsem koně, takže ti gramofon na dráhu nemůžu odvíst. A ani ne poslat. Přijď si pro něj co nejdřív. Mám kupce! Na ten gramofon.

Šimon Weber

Weber! A na to, že by mu za něj měl vysolit na ruku pět stováků, dávno zapomněl. Co je to za člověka?! Jenomže teď právě přijet nemůžu, napadlo Radka, když nasedal na kolo. Za odpoledne to nevyřídím a dovolenou mně dají za čtrnáct dní. Už slyšel ředitele:

– Nejdřív je potřeba vyšetřit ty děti do táborů.

– A jak je vyberu, když je neznám a u každého jména je uvedena jenom adresa a škola?

– Budeš muset zajít na školy, – řekl ředitel.

– Na třicet škol? – chytil se za hlavu, protože ostatní práce by mu zůstala stát.

– Nepřeháněj, – usmál se, až mu v ústech zablýskalo zlato. – Těch škol je sotva pětadvacet. Vezmeš každý den jednu.

– Těbůůůh, – protáhl obličej. – Ale já si chtěl vzít tři dny dovolený. Dneska je Martina, zítra může začít chumelit. Potřebuju zabetonovat střechu na garáži.

Tohle se odehrálo před týdnem a teď si zase diktuje Weber: Přijeď co nejdřív!

Nedodělaná garáž, do které se pustil, aniž by vlastnil auto, ho jitřila. Jitřily ho i schůze, školení, problémy, za kterými musel po okrese dojíždět. Ale rád si povídal ve své pracovně s dětmi, objevovaly pro něho nový svět. Někdy v něm i zabloudil, ale nakonec vždy našel cestu ven. A nyní by měl přijít za ředitelem a říct mu, že si potřebuje poslat gramofon, který je rozměrnější než noční stolek, krám sice, ale hraje. On je domácí takové prosté chlapisko, trochu pije, peněz jistě nemá nazbyt. Mohl by ho jednou ve slabé chvíli také rozštípat a přiložit do kamen. Tuhle situaci už přece znal:

– Když jsi tam nechal nábytek, aspoň svěrák přivezem.

– Teď, když umřel děda? – zapochyboval otec.

– Říkal mně, že Špánovi nemáme nic nechávat, že bral dědu na hůl, kde jenom mohl.

– Jestli chceš, vozejk je v kůlně, ale já tam nemůžu jít, nemůžu. Rozumíš?

– Když on si to přál, – řekl Radek a pokrčil rameny. Snad trochu otci rozuměl, ale oč blíž mu byl Josef i nyní, po smrti. Nakonec pro svěrák nejel, možná byl líný, možná v sobě nechtěl jitřit vzpomínky. Ale pro gramofon pojede!

– Umírá mně kamarád, šéfe.

– Člověče!

– Doktoři mu dávají jen pár měsíců naděje. Možná, že ho znáte, psávali o něm v novinách, v televizi byl každou chvíli, olympijská naděje, běhal pět kilometrů.

– Jak se jmenuje? – zaloví ředitel v paměti.

– Jindřich Skoupý.

– Jo ten?

– Víte, my jsme spolu studovali. On dělal sice jazyky, ale bydleli jsme tři roky na privátě. Tuhle mně volala jeho manželka, abych přijel, jenomže jsem právě dodělával ty děti…

– Víš co? Tak jeď za ním. Jak je to daleko? Tři sta kilometrů. No to máš půl dne cestování. Vem si dva dny, máš moře přesčasů, nějak to potom sfouknem. Chápu, jsou to nepopulární věci. To ti, hochu, nezávidím.

Lhal? Nelhal, jenom volil tu přijatelnější alternativu. Znal šéfa a věděl, na co zabere. Ta proklatá smrt. Jak se všichni před ní poslušně skláníme a dovedeme se tolik, tolik ponižovat. Nelhal, a přece se styděl, protože ještě vůbec nebyl rozhodnutý, zdali Jindřicha navštíví. Někde to v něm zůstalo, snad láska, anebo nenávist? Silná slova! Promarnil šanci. Nejdřív ji měl on, potom Jindřich. A nyní? Najednou si uvědomil, že se už vůbec nejedná o Ninu, ale o něho. Hledal sebe. Možná to tenkrát pochopila i její matka, před kterou stál rozespalý v pozoru, neboť ho vrátná na koleji vytáhla z postele.

– Radku, je u tebe Nina? – Téměř zaprosila. Hlas se jí chvěl a tváře měla bílé jako klaun.

– Paní… Malířová. Nina ke mně přece už nechodí. Copak to nevíte?

– Nebyla tři dny doma. A do práce jsem se nedovolala.

– Možná, že byste ji našla u Jindřicha, – řekl, a aby něco udělal, zastrčil bosou nohu do pantofle.

– Promiň, – odpověděla a spěšně odcházela o patro výš. – Promiňte, – zavolala ještě jednou, aniž se ohlédla. A on tam stál jako socha, na kterou prší. Stál tam jako strom, do kterého zarazí svou čepel blesk. A probudil se, až když se před ním objevily roztěkané oči vrátné.

– Co je, zase nějakej průser? – řekla bez okolků. – Je v jiným stavu, ne? To máte z toho, že si sem taháte holky. Copak já to uhlídám, – zamávala rukama jako pták, který chce vzlétnout.

Neodpověděl nic, jenom se mlčky odvrátil.

A nyní jede. Kola autobusu se odrážejí od dlažebních kostek. Řidič občas zatroubí. Jede, protože ho šéf pustil. Myšlenku, že pocestuje vlakem, rázem zapudil. Ve vlaku se dá sice číst, a snad i spokojeně spát, ale volil autobus. Musel si všechno srovnat v hlavě…

– Ema, nehledej už tu vatu a zapni to. Musíš ho nejdřív dotlačit pod světlo.

– Já vám pomůžu, – nabízel se.

– Ticho, – vykřikl Šimon, a když Ema udělala, oč ji žádal, zvedl horní desku.

– Máme jen jednu zásuvku, – řekl zklamaně, zapálil svíčku, vypnul světlo a pustil gramofon. Talíř přístroje, celý zaprášený, pokrytý hnědou plstí, počal rotovat. Jeho pohyb však nebyl rovnoměrný. Místy zrychloval, pak přešel do pravidelnějšího běhu, ale po chvíli klopýtl a zastavil se sám. Šimon se na Radka podíval:

– Dobrý, ne?

– To je dar od strýce, – připomněla Ema. Weber se zaškaredil.

– Je rozbitý, – zamumlal Radek, – netočí se.

– Ale točí, točí, – odporoval Šimon, uchopil talíř do rukou a roztočil ho.

– Nojo, ale když se popožene, – bránil se.

– Co povídáš, – ozval se hospodář.

A opravdu. Talíř, kolébaje se jako Šimonův úsměv na rtech, se počal pravidelně otáčet.

– Tenhle si vezmeš, ten je dvacet let starej. Víš, jakou má cenu?

– Já ho očistím, – přispěchala hospodyně.

– I desku máme. Ema, přines desku, zahrajem si ji. – Ema zapálila druhou svíčku a skočila do vedlejší místnosti pro desky. – Dokonce dvě, vidíš? Ani nevíš, cos tím získal, – poklepal Šimon Radka po ramenou. – Je automatický, když jich sem položíš deset, tak se ti samy vymění, – ukázal na vysokou osičku gramofonu.

Radek obcházel přístroj a nerozhodnými pohyby měřil jeho kvalitu. Chvílemi se díval i na Webera, jehož vysoká postava končila kdesi v přítmí u stropu a jeho přísný a panovačný obličej mohl jen tušit. Šimon položil desku na talíř a pootočil spínačem.

– Poslouchej, – pravil obřadně, ale přenoska začala jako naschvál na desce poskakovat.

– Není tam jehla, Šimone, – upozornila žena.

– Zapomněl jsem, – řekl. – Jehly, ty si koupíš. Hrávali jsme dříve totiž velmi často. Tak co, bereš, nebo ne? Gramofóóón. A budete hrát. Rádio máte, ne? To se připne semhle.

– Já to ale neunesu, – řekl naštvaně.

– Odvezu ti ho, kam budeš chtít, – zaburácel domácí.

– Šimon Weber vám ho odveze, kam budete chtít, – opakovala žena a rozsvítila. Měla nabarvená, krvavá ústa, uschlé trnité obočí a na uších, svraštělých jak sloní chobot, se jí houpaly třpytivé náušnice, jejichž lesk kontrastoval s matností napudrovaných tváří. Ne, tohle nebyla Mařka.

– Ema, hned to sundej, – zaječel hospodář. – Připrav koně a jedem.

– V tom dešti?

– V tom dešti jedem!

U vlakového nádraží nevystoupil a nechal se zavézt až na autobusové. Šel napříč městem pěšky a zdálo se mu, že se tu za tři roky nic nezměnilo. Prodíral se mezi lidmi a rozhodl se, že nejdřív navštíví Webera. Posílal mu sice včera telegram, ale nebyl si jist, zdali ho domácí dostal.

Tou cestou prošel snad tisíckrát. Na jejím konci stáli tři psi. Ocasy měli schlíplé, oči krvavé. Všude vládlo ticho jako po bouřce.

– Pane Weber!

Nikdo se neozval, tedy vešel. Prolezl předsíní, v kuchyni se popaměti otočil. Ze stěn se odráželo šero. I když bylo poledne, válel se v polích bílý opar. Té bílé vaty nebylo nikdy dost, jako by vytvářela vzdušné zámky. Před poslední komnatou se zastavil a zaťukal. Ach ne, přece není v pohádce!

– Jo, – ozvalo se břitce a rázně. – Tady sem.

V posteli ležela Weberová. Proti tomu, když ji viděl naposledy, nepoměrně ztloustla. Růžové bochánky sádla se jí vykulily do tváří a oči, dříve bojácné, zpřísněly a ztvrdly. Ležela na posteli v šatech, nepřikrytá, a dívala se do stropu. Když ho spatřila, posadila se. Potom si nazula nohy do holínek a vstala, aby mu podala ruku.

– Tak tě u nás vítám. Telegram došel.

– Paní Weberová, – opakoval si pro sebe nevěřícně. Stála tu před ním z masa a kostí v holínkách zaneřáděných od hnoje. Držel její zvětralou ruku a stále nechtěl uvěřit. – Vy jste se uzdravila?

– Přijel sis pro gramofon, viď, – řekla.

– Přijel. Manžel mi psal, že už prodal koně.

– Prodal, – přitakala. – Prodal i gramofon. Měls přijet před čtrnácti dny, to by byla jiná. Jestli chceš, já ti ho zaplatím. V poslední době rozprodával všechno. Jenom ty psy nikdo nekoupil.

– Na pití? – zeptal se opatrně. Kývla hlavou a popošla do kuchyně. Pak začala hrabat v almárce, protože hledala nastřádané peníze. Nakonec vytáhla z hrníčku několik stokorun, pět z nich oddělila.

– Tu máš.

– Snad abych si to vyřídil s ním, – zapochyboval.

– Už si to s ním nevyřídíš. Předevčírem večer, – sedla si, – ho porazilo auto. Byl namol. Předevčírem večer. – Musel si sednout také. Díval se na ni nechápavě. Řekla to tak, jako když před okamžikem zapíchla králíka a nyní si jde umýt ruce zastříkané od krve. Řekla to chladně a věcně, jako by už dávno věděla, že radost, smutek, život i smrt se potkávají na chodníku. Hlas měla ledový a oči suché.

– To snad ani nemůže být pravda, – zakoktal. Byla zdravá a on? Zastyděl se za své myšlenky.

– Moje nemoc ho zabila. Kdyby aspoň něco dělal…, – poznamenala tvrdě a nalila si slivovici. Potom se kolem sebe rozhlédla a řekla napůl posměšně, napůl vážně: – Jediný, co mně zbylo, je život.

Život. Jak je to dávno, co mu volala Nina, že Jindřich půjde na operaci? Měsíc, dva, tři? Od té doby se neozvala. Možná se urazila. Proč jenom tak zbrkle zavěsil? Třeba ji mohl potěšit, anebo jí mohl říct, že i když se od té doby seznámil s mnohými děvčaty, ona byla pokaždé při tom jako němý svědek a marně ji od sebe odháněl.

Ulicemi poletovalo listí a zlehka hladilo špičky zablácených bot. Ve slunci zářivé, v mlze uvadlé a splihlé. Radek šel po chodníku, přivíral oči a popaměti se vyhýbal lidem. Chvíli mu trvalo, než ve čtvrti za nemocnicí našel dům, ve kterém bydleli Jindřich s Ninou. Ještě ráno, když vystupoval z autobusu, byl přesvědčen, že se u nich nestaví. Proč taky, vždyť události do té doby měly svůj přirozený řád, následky střídaly příčiny a jeho by ani ve snu nenapadlo, že všechno může být najednou jinak.

Zastavil se u jednoho ze čtyř vchodů, kterými se vcházelo do osmipatrového domu, jehož šedá omítka, ne nepodobná hrubé sloní kůži, působila těžkým, snad až melancholickým dojmem. Jméno na zvonku našel hned.

– Nečekal jsem, že přijdeš, – řekl Jindřich, který okamžik po tom, co vykoukl z okna, sjel zdviží do přízemí. – Pojď dál, Nina tu bude z práce za chvilku.

– Přišel jsem za tebou, – řekl Radek a stiskl mu podávanou ruku.

– Za mnou? – pokýval Jindřich hlavou, jako by se divil. – Nechce se ti dovnitř?

– Radši bych…

– Jsem na kontrole, ale vycházky mám. Tak chvíli počkej, – řekl Jindřich, když přemohl okamžik zaváhání a opět nastoupil do výtahu. – Jsem tu hned.

Je pohublý a v očích má nejistotu, co bude dál. Nevypadá dobře. Vlastně není ani tak pohublý, jako scvrklý. A možná trochu bezradný. Chudák Nina, tohle přece netušila, ani Jindřich nic netušil. Ale přežil to, měl zdravý kořínek, těch pár kil zase nabere. Asi se trápí. Chtěl by, a nemůže.

Radek přecházel po chodníku před domem a přemítal o tom, co by dělal on. Konečně Jindřich přišel. Vzal si tmavý oblek, kravatu a bílou košili, přes sako měl přehozený plášť. Radkovi se dokonce zdálo, že se oholil.

– To jsi přijel jenom kvůli mně? – zeptal se hned v úvodu, trochu zlostně a popuzeně, alespoň to Radek z jeho hlasu vycítil.

– Nejenom kvůli tobě. Byl jsem u Weberových, – řekl a nevěděl, zdali mu má o smrti starého povědět. – Kam půjdeme? – zeptal se raději, aby tuhle věc zamluvil.

– Třeba na stadión, – řekl Jindřich a blýsklo mu podivně v očích. – Kluci budou touhle dobou jistě trénovat, – připomněl.

Jsem tu zbytečný, napadlo Radka, Nina se tenkrát poplašila předčasně.

– Chodíš tam často? – zeptal se.

– Jak kdy a s kým. Něco mně to připomíná.

Radek neodpověděl. Pomyslel si, zdali se nechce Jindřich hádat. Chvíli šli mlčky vedle sebe, Jindřich se držel zpříma a až na to, že byl přepadlý, nebylo na první pohled vidět, jak těžkou operaci prodělal. Sám udával tempo, nonšalantně se rozmachoval rukama, dokonce se několikrát zasmál. Ale Radek ho znal až příliš dobře, aby neviděl, že za jeho gesty se skrývá cosi křečovitého. Utvrdil se v tom uvnitř stadiónu, kde Jindřich najednou zrozpačitěl. Nejprve se chtěl jít podívat za klukama do kabin, potom sednout na tribunu, ale své předchozí návrhy vzápětí zavrhl, takže se vydali po úzkém ochozu po obvodu hřiště na zcela opačnou stranu. Radek pochopil, že Jindřich chce být od svých přátel co nejdál. Opřeli se o zábradlí a dívali se přes celé hřiště na travnatou plochu a běžeckou dráhu, kde trénovali sportovci.

– Už bych to nikdy nechtěl zažít, – řekl najednou Jindřich. – Chtěl jsem umřít, všechno mně bylo jedno.

– A teď? – zeptal se tiše Radek.

– Teď mě zase bolí něco jiného. Měl jsem nádor na plicích, tak mi ho pěkně vyřízli a kus plic vzali s sebou. Už nebudu nikdy běhat. Podívej, tamhle dře Pepík. Byl jsem nejmíň o tři čtvrtě minuty rychlejší. Víš, kolik je to metrů, tři čtvrtě minuty? Půl kola, někdy celý.

– Proč jsi mě sem vedl, chceš, abych tě utěšoval?

– Chci jenom, abys věděl, jaký to je. Prázdno!

– Tak proč sem chodíš, sakra?

– Dneska jsem tu poprvé. Kvůli tobě. Jinak ti to nedokážu říct. Nechoď za mnou a nepřemlouvej mě. – Jindřich se upřeně díval na vínovou tartanovou dráhu a očima klouzal po bílých lajnách, které se jako rackové rozlétaly po hřišti.

– Umřel domácí.

– Weber? – škubl sebou.

– A ona žije, vypadá docela dobře.

– Jak to že…?

– Upil se. Byl namol a porazilo ho auto. Víš přece, že za poslední roky s ním nebyla řeč. – Jindřich civěl na Radka zpola vyzývavě a pak hned, jako by se styděl, přešlapoval, kroutil hlavou, poškubával rameny. Také se několikrát kousl do rtů. – Nezlob se, že ti to říkám, ale ty mi ho v něčem připomínáš. Přišel jsem k nim, nikde nikdo, až jsem ji našel, jak leží v posteli a přemítá. Ale když mě uviděla, vstala. A myslím, že právě tak vstala, když se dozvěděla o smrti domácího. Možná, že i dřív, ale v tom okamžiku pochopila, že za dveřmi čekají psi, v kotci hladovějí králíci a slepice zobou kamínky, protože nemají co žrát. Musela vstát, rozumíš, protože na ni čekali ostatní. Sice jenom zvířata, nikdo jiný už s ní vlastně nepočítal. A vstala. A dělá. A na tebe čeká Nina, děti, které jednou budete mít, lidi… zase mezi ně přijdeš.

– Říkáš to náramně krásně, pěkně vás to ve škole naučili. Skoro bych všemu chtěl věřit, – přerušil ho Jindřich. – Jenomže tohle není můj případ. Já jsem přece měl talent a šanci, obrovskou životní šanci.

– A co Nina?

– Mlč už. Vím, že ti telefonovala. Kdoví, jestli se spolu nescházíte!

– Seš strašný zbabělec. Možná jsem ti kdysi záviděl sílu, vytrvalost, ale ta tvá ctižádost…, – řekl pohrdavě Radek.

– Nepleť se do nás. Ani do mě, ani do Niny.

– Vždyť ty ji vůbec nepotřebuješ!

– Je má, rozumíš, má. A už jí nevolej a nescházejte se. Tohle jsem ti chtěl říct zase já, – vykřikl, otočil se, a aniž by se rozloučil, spěšně odcházel na druhou stranu.

– Vždyť jsem ji neviděl kolik roků, – řekl si tiše pro sebe Radek. – A neboj se, – vyhrkl, neboť do něho vjel vztek, – už ti nikdy nezavolám.

Běžci na tartanovém oválu splývali s barevným listím a zase se z něho vynořovali. U fotbalové branky stál kočárek, ve kterém se rozplakalo dítě. Jedno z děvčat v teplácích se odpoutalo ze skupinky a začalo dítě kolíbat. Kdybych už teď byl doma, je pozdě, pomyslel si Radek Smolař a vracel se pomalým, nerozhodným krokem po betonovém ochozu.

Čekal na perónu. Vítr mu rozcuchal vlasy a sem tam vystřelil vstříc obličeji studenou kapičku deště, která se zaryla do kůže jako ostrý úlomek ledu. Vlastně už několikrát začal padat sníh, ale potom se znovu oteplilo. Za uplynulý týden se dokonce jednou na obloze objevilo slunce, a to byl v sychravých podzimních dnech pro všechny lidi svátek.

Zase mu volala. Poprvé zavěsil, podruhé řekl, že neví, bude-li jí moci přijít naproti. Prosila ho, snad plakala, svolil tedy. Přemáhal se, aby nezjistila, jak se na ni těší.

Nyní tu konečně stála a rozhlížela se. A pak šla, šla po perónu a on si ji kousek po kousku prohlížel. Ninu matku, manželku, milenku. Beránčí kožíšek s vyšívanými lidovými motivy zvedl ruku na pozdrav. A když se kožíšek o poznání přiblížil, byla to ona, skutečná, opravdová, o tři roky starší.

– Ty na mě čekáš? – řekla naoko překvapeně a hned se do něho zavěsila. – Vždyť jsi přece říkal, že nemůžeš. Nedodržíš slovo!

– Promiň, rozmyslel jsem si to.

Dala mu pusu na tvář, jen tak lehce a samozřejmě se ho dotkla, jako když podáváte známému ruku.

– Věděla jsem, že přijdeš. Měli jsme půl hodiny zpoždění. Čekáš dlouho?

– Půl hodiny. Dal bych si něco na zahřátí.

– Já taky, – usmála se. – Pamatuješ, jak jsme chodili na grog?

– Nepamatuju, – řekl a podíval se na ni. Vzala to jako žert a zasmála se.

Když si koupili u kiosku grog a postavili se k úzkému, rozkolíbanému pultíku, pravila znenadání:

– Poznala jsem, že mě máš ještě rád.

– Proč jsi vlastně, Nino, přijela? – zeptal se vážně. Sklopila zmateně oči a zalovila na dně kabelky rukou. Potom vytáhla zrcátko a začala se upravovat. Dýchl jí na sklo.

– Proč? – vzhlédla k němu popuzeně. – Abych tě viděla.

– Půjdeme se projít. My tady máme taky řeku.

– Labe?

– Budou po ní jezdit parníky.

– Ale vždyť prší.

– Přestává. A já vím o cestičce, kde není vůbec bláto.

Prošli podchodem a teplou nádražní halou, propletli se mezi třemi stojícími trolejbusy, přeběhli rozkopanou ulici a podél bílé krajnice vyrazili přes labský most k řece. Pršet skutečně přestávalo. Jenom vítr zvonil v holých korunách olší a čeřil vodu. Vlezli na molo, opřeli se o zábradlí a dívali se na protější břeh, kde hladinu řeky pročesávali rybáři.

– Co to hučí?

– Zdymadlo, stavěli ho osm let, nahoře je přechod pro chodce a dole víry. Když jdeš v noci kolem a podíváš se dolů do černé hloubky, která se otvírá pod tebou, máš pocit, že musíš skočit dolů.

– Chodíš tam v noci často?

– Myslíš za holkama, nebo se dívat na víry?

– Obojí, – zasmála se, ale vzápětí zvážněla. Na druhém břehu se svlékal jakýsi chlapík, šaty si pečlivě skládal na kupičku, poté si stoupl po kolena do řeky, osvěžil se a vklouzl do vody.

– Br, – otřásla se, – otužilec.

– Blázen je to. Ještě se chytne na háček. – Vrátili se na cestu a šli proti proudu. Po pravé straně řeky spatřili za hradbou prořídlých větví masívní desetiposchoďové věžáky, které tu vyrostly takřka přes léto.

– Budou mít pěkný výhled na řeku, – řekl, když zjistil, že se dívá tím směrem. Ale Nina jako by ho neposlouchala.

– Dnes je pátek, v neděli chce běžet. V tomhle nečase!

– Jindřich? – vylezlo mu z úst, i když si tisíckrát sliboval, že tohle jméno nevysloví.

– Není s ním k vydržení, to si nedovedeš představit. Proč ses u nás tenkrát nestavil? – chytla ho vyčítavě za ruku. – Proč jsi na mě nepočkal?

– Přijel jsem přece za ním.

– Pohádali jste se? – Mlčky přikývl. Měla studenou a křehkou ruku, prsty téměř průsvitné. Vzal je do dlaně a dýchl na ně, jednou, podruhé, až v nich začala znovu proudit krev.

– Třeba bez běhání nemůže doopravdy být.

– Bez běhání… bez vítězství! Sám jsi to říkal. Dělá jenom ostudu. Doktoři ho na start vůbec nepustili. Ale on si poběží s nimi, vlastně za nimi nebo vedle nich, já nevím, – rozhodila netrpělivě paže.

Vždyť jsem tyhle konce předvídal, pomyslel si Radek Smolař a lhal by, kdyby tvrdil, že mu nedělá dobře, když se Nina tak opravdově rozčiluje.

– Má tě přece rád, – řekl.

– Mluvila jsem s doktorem. Nemá šanci. Ať si dělá, co chce. O tom, že jste se pohádali, neřekl ani slovo. Musela jsem si domýšlet. Chodil potom týden jako bez duše. Co jsi mu, prosím tě, napovídal? – pohlédla k němu uspěchaně, jako by neměla chvilku stání.

– Řekl jsem mu, že je zbabělec.

– Shání si práci, – nenechala se vytrhnout ze svého monologu. – Mohl by být půl roku doma, a on si shání práci. Já to s ním nevydržím.

– Je to přece tvůj muž, – řekl Radek, neboť to byl právě on, kdo se dočkal svého vítězství. Potom se zarazil, jako by bojoval sám se sebou, jako by zaváhal. Měl ji najednou tady, sám pro sebe. Přišla jenom za ním. Stačilo zvednout ruku. Jak dlouho čekal na tenhle okamžik.

Za jejich zády zasvištělo vzduchem obrovské hejno černých vran. Snášelo se na pole, aby ho zakrylo jako černý plášť, aby ho vyklovalo až ke kořenům. Krajina kolem nich byla najednou neskutečně pustá. Přitiskl ji k sobě a políbil. Ani po tolika letech se příliš nezměnila. Ucítil v ní kousky své rozpuštěné lásky i nenávisti.

– Byl to vlastně omyl, – řekla Nina, – takové přechodné poblouznění.

– Mám tě pořád rád.

– Co budeme dělat?

– Nic.

– Přijela jsem, – zajíkla se a potom zbožně, takřka kajícně na něho pohlédla, – … že bychom to mohli zase spolu zkusit. Jestli je to pravda, co říkáš. – Překvapeně na ni pohlédl. Mlčky přikývl, vzápětí zatřepal hlavou, jako by se chtěl opravit. Ještě před chvílí by řekl ano, mám tě rád, aspoň jsem si to myslel a také jsem to cítil, ale teď, co se stalo, Nino, teď…

– Byl to přece můj kamarád, – pokusil se namítnout.

– Ty někoho máš? – pověsila se na něho očima. Chtěl jí říct, mám, ale nemiluju. A ona chtěla říct: už nejmíň rok se mi po tobě stýská.

Ale nepromluvila a on mlčel také. Vede ji dál po břehu, míjeli remorkéry, polorozpadlé rybářské pramice vytažené na břehu, hromady kamení, připravené na zpevnění hráze. Radek šel vpředu, několik metrů před Ninou, jako by váhal, zdali nemá utéct.

– Počkej, – zavolala na něho úpěnlivě. Chtěla za ním přeskočit na kupu štěrku, smekla se a spadla na kolena. Zastavil se a pomohl jí na nohy. Už se ho nepustila.

Mlčky dorazili až na hráz. Opřeli se o zábradlí a hleděli na vodu, která dopadala z jezu znovu do koryta a mizela v bouřlivých bezedných vírech.

– Říkal jsi, že začneme spolu znovu a jinak.

– Jindřich už taky začal.

– To je sebevražda, rozumíš, sebevražda!

Neodpověděl, jenom se díval před sebe na řeku a kdesi v dáli tušil plavce, který se z ní vynoří. Hladina už byla v těch místech klidná, jenom se nad ní čas od času zablýskalo bílé rybí břicho.

Dluhy, které mi nadělal Beethoven

Na některé věci se těžko vzpomíná. Člověk by dotěrné myšlenky nejraději zapudil. Ale na druhé straně si říkám, příště, příště to musím udělat jinak, vždyť tys to přece takhle vůbec nechtěl. Lidé, kteří mě znají, si mě prohlížejí, jako bych přiletěl z jiné planety. Radši se jim vyhýbám. Kdepak, nejsem sám, nestěžuji si, já mám kamarády, jistě, ale…

Zpočátku běželo všechno hladce. Ona totiž skládala texty k písničkám a já do hudby také trochu dělám. Vlastně to je mé zaměstnání. A protože se zajímám o novinky v branži, narazil jsem i na ni. Předtím jsme si vyměnili několik dopisů, z nichž bylo zřejmé, že má talent. Trochu smutné verše, ale nebyla v nich beznaděj, zklamání nebo skepse. Jen takový lehký nostalgický stín z proběhlých roků. Podobné věci napadnou každé mládě kolem dvacítky, kdy mu život připadá jako přeplněná nůše, kterou táhne na zádech a neví, co z ní vybrat nejprve, aby mohl nějak začít.

Řeknete – lásku. To mne napadlo hned, když se objevila v mé garsonce jedno dubnové odpoledne. Slunce ukusovalo poslední zbytky sněhu na střechách a kapičky vody odbíjely s jistou pravidelností na plechy u oken jako minuty, které se ten den neuvěřitelně táhly.

Zaťukala, pozdravila a hned si sedla. Z nákupní tašky, z níž čouhaly zelené snítky pórku, vytáhla obálku. Měla v ní básně.

V následujících týdnech jsme si telefonovali. Minutu, dvě, ale když už i naše pozdější půlhodinové rozhovory měly tendenci se prodlužovat, byl jsem to já, kdo první řekl: – Miluji tě.

– Já tebe taky miluju, – řekla po trapné chvilce mlčení, snad příliš křečovitě a nejistě, že jsem tomu uvěřil.

Svatební obřad proběhl jako obvykle. Trochu jsem byl zaskočen, naše láska uzrála během pěti neděl. Jana měla naštěstí peněz víc než já, a tak nám nakonec přece jenom všechno vyšlo. Pravda, na prstýnky, které jsem obstarával já, a na frak, který mi spíchl známý v krejčovském podniku první třídy zvaném Amor, jsem si musel půjčit.

Moje maminka přicestovala až z Budějovic. Když líbala Janu na čelo, sjelo jí po tvářích pár slz a řekla: – Táta nepřijel? Myslela jsem… – Zakroutil jsem hlavou, třeba čekala, že řeknu: určitě se tu ještě objeví, ale já mlčel. Měl jsem rád mámu i tátu, slíbil, že se ukáže, možná se mi vyhýbal naschvál.

– Aby se vás drželo štěstí, děti, a aby se vám spolu líbilo. – Požehnala nám a byla trochu smutná.

Jana si vzala na sebe dlouhé modré šaty. Bála se o ty své, jak ona říkala, neohrabané nohy, musím je někam schovat, abych ti neudělala ostudu. Takové hloupé řeči, mně a ostudu! Pravda, nohy měla trochu silnější, ale byla štíhlá v pase a obličej…

– Líbím se ti aspoň trochu? – tulila se ke mně. Její dech mě šimral pod víčky a já zvedal oči v sloup jako malý kluk, kterého tahle otázka, ostatně pokládaná při každé příležitosti, zaskočila.

– Seš jako rozkrojený jonatán.

– To je hloupý, – řekla, – v týhle souvislosti to je hloupý. Kdyby byl celý, ale z rozkrojenýho vypadnou jadýrka.

– A ty jsou důležitý, – usmál jsem se.

– Moc! Aby z nich moh vyrůst příští strom.

– Vy se musíte, slečno, vdávat? – dorážel jsem kategoricky.

– Ano, musím, – udělala obličej à la Fernandel. – Známe se sice jenom pět neděl, ale teď je na všechno kratší čas.

– Já ti za to něco koupím.

– Co, – rozevřela oči, že jsem se v nich stokrát uviděl.

– Svatební kytku.

– Jakou? – neslo se ozvěnou, až mi zabrnělo v uších.

– Orchidej.

– Jednu?

– Pět!

– Sedm stovek! – Chytla se za srdce.

– Nechte toho, děti, že se nestydíte, – řekla matka a sbírala z Jany nitě. – Sluší ti to, sluší. – Jana se zatočila jako baletka. Přistoupila ke mně a dala mi pusu. Takovéhle dialogy jsme parafrázovali až do omrzení. Zvláště jeden: A on je umělec? Neber si ho, nechá tě. Za pět neděl nebudeš mít na gatě!

– Víš, mami, bylo to sice narychlo, ovšem všechno jsme dobře promysleli.

– Já ti rozumím, – řekla maminka a zahleděla se mi do očí jako tenkrát, když mi bylo osmnáct a posílala mě do světa. – Pojďte už radši, čekají na nás. – Pod okny zahoukalo auto.

– Všechny cesty končí na radnici, – pomyslel jsem si a zauvažoval, co bude dál.

Mám nějaké známosti, a tak jsem odpolední textfórum, na němž se mimo jiných četly i verše mé ženy, připravil. V klubu se sešlo mnoho našich známých, některé zvědavé obličeje si nás prohlížely jako vyvolené oběti dnešního večera. Na klavír jsem si postavil svatební kytku ve váze, byla nevinně bílá, ale nevoněla. Pásmo z Janiných veršů, které recitoval herec městského divadla Břéťa, jemuž sokratovský vous narůstal do nevídaných rozměrů, jsem doprovázel na klavír. V poslední době jsem měl tísnivý pocit: někteří lidé si mne všímali víc, než je zdrávo, připadal jsem si jako pod kontrolou. Jenomže tohle byla téměř uzavřená společnost. A proč bych nemohl na klavír doprovázet svou ženu?

Maminka i několik náhodných posluchaček si mě prohlížely s posvátnou úctou jako pánaboha. Nejsem velký umělec, ale mé černé dlouhé vlasy jsou prý při tom, když hraji, imponující. Pohyby jsou trochu naučené, vím to, ale vyhovují mi a bez nich bych sotva podával dobré výkony. Jana byla bledá, asi se trochu bála. Její na kluka ostříhaná hlava se na mne zaculila. Konečně zhasla světla. Břéťu polilo nazlátlé světlo reflektoru, bezděčným pohybem si posunul brýle na nose, upil obřadně z orosené sklenky víno a začal do prvních tónů recitovat:

Chůzí unavenou
nosej si dívky domů černou tmou
nosej si lásku svou
v klínech pomačkanou
Měj je tak rád
neboj se dát
neboj se od nich brát
Vždyť taky
můžeš jak ony jít
pro sebe potichu klít na lásku
přece bys pak nechtěl být
samotný na hru samotný na sázku
Dávej jim sebe a rád
úsměvy nabírat
do dlaní

Břéťa před následujícím refrénem udělal krátkou pauzu a podrbal se na nose. Text mu neseděl, měl přece jenom v padesáti letech už něco za sebou a na lásku si dávno nehrál. V té chvíli, kdy jsem ospalého a unaveného Břéťu viděl recitovat tenhle text, mne poprvé napadlo, zdali si s Janou na něco nehraji, přesně tak, jak se o tom hovoří v jejích verších, protože:

Slova ti kloužou z úst
slovíčka o ničem prolhaná
nemáme už k čemu růst
naše hra na lásku je dávno prohraná

Jana byla tichá a mně se zdálo, že samotné finále básně ji trochu zaskočilo. Vidí snad do mě? Nebo hovoří o sobě? Hrál jsem, jak nejlépe uměl, všichni napjatě poslouchali. Pohlédl jsem na ni. Rozpačitě se usmála. Potom, jako vířivý prach, se rozlétl místností spontánní potlesk a já už věděl, jak tuhle skladbu napíši.

Asi za měsíc po svatbě jsme se poprvé pohádali. Znenadání totiž přijela maminka, prý jak žijeme, jestli máme co jíst, zdali Jana moc neutrácí a tak, znáte ty rodičovské řeči. Přivezla s sebou plnou tašku jablek z loňského podzimu, třicet vajíček a zabitou slepici. V našem malém pokojíku o rozměrech třikrát čtyři metry jsme se sotva otočili a ona prý, že zůstane přes noc a večer jí budeme povídat, jak se nám spolu žije. Zpytavě si mne prohlížela. Bylo mi jasné, že na mé zelené kostkované košili hledá utržený knoflíček, na opravených džínsách jí určitě chyběly nažehlené puky, budeme mít nevyluxováno, na oknech krátké záclony, a až se otočím, sáhne na poličku, zdali tam není prach.

– Tak co, děti, – řekla konečně a s rozpačitým pohybem vymetla všechny vrásky z čela. Sedla si na pohovku, ale hned zase vstávala. – Neměla bych vám s něčím pomoct? – Roje křečových žilek se jí zahnízdily na lýtkách, dlouhá, špičatá kolena se utápěla v hluboké sukni. Na rtech jí dozrál úsměv a rozléval se do tváře. Maminka byla z vesnice. Od svatby se mi zdála mnohem starší.

Tohle všechno Jana neviděla, právě vařila sobotní oběd. Na propanbutanovém vařiči jí voněla bramborová polévka.

– Jestli vám bude stačit bramboračka a palačinky, – řekla Jana, ohlédla se a pokrčila rameny. Už předem reagovala na to, co ještě nebylo.

– A proč by mně, holka, nestačila? – Významně na mne pohlédla. – Snad vám nepřekážím?

– Ale mami, – vykřikl jsem udiveně.

– Chtěla jsem se zeptat, sháněl jsi nějaký peníze, mohla bych ti půjčit. – Zamnula si oči, zívla.

– Už nepotřebuju, všechno je v pořádku. O to se nestarej.

– Mám něco na knížce, kdybys potřeboval, – natáhla se k tašce.

– Ale! – vyskočil jsem. – To nepřipadá v úvahu. Žijeme si docela dobře. – Poodstrčil jsem mamince tašku, ve které chtěla hledat spořitelní knížku. Snad mně ji doopravdy přivezla. Pokrčila rameny.

– Já jenom, že mně připadáš hubený. Večeříte vůbec?

Ten starostlivý tón vycházející z matčiných úst, jehož ozvěna jako by byla věčná, se Janě vůbec nelíbil. Slyšel jsem, jak za zástěnou práskla sběračkou.

– Jano! – zavolal jsem, – pojď si k nám na chvíli sednout.

– Nemůžu, vařím. Ledaže bys to šel udělat sám.

– Ukaž, holka, já ti pomůžu.

– Dělám si legraci, maminko, jen seďte. To on je hubený, protože stále pracuje, – vykoukla z kuchyňky a zpupně na mne mrkla. Rozpřáhl jsem ruce, otevřel pusu, ale pak jen tiše polkl. Maminka se na mne přísně podívala. Když jsem byl malý, ruku na mne nevztáhla, nyní jsem si nebyl jist, zdali by mne neuhodila.

– Jana přehání, chce tě pozlobit, ví, že máš o nás starost. Nechceš se podívat na televizi? – zmáčkl jsem tlačítko.

– Zhasni to, – řekla maminka už klidně a vyrovnaně. Takhle mluvila v poslední době s otcem, krátce předtím, než se s ním rozvedla.

Potom se v našem pokojíku rozhostilo ticho. Stále se zvětšovalo a útočilo na mne ze všech stran. Nevydržel jsem to.

– Musím si odskočit, hned se vrátím.

V přilehlé místnosti jsem zaslechl několik rychlých kroků mé ženy, pláč, slzy a znovu pláč.

– Chodí za ženskýma, – šeptala Jana. – Nikdy nepřestal.

Maminka ji určitě hladila po vlasech, dělávala to i mně, když jsem dostal od táty nářez a nevěděl, kde najít útočiště.

– Já vím, – řekla maminka, – jsem taky ženská, musíš něco vydržet. – Moc se musela přemáhat, možná, že ji to překvapilo víc než Janu. Pravda, jistě měla nějaké podezření už dřív, ale nic konkrétního nevěděla.

– A byl ženatý! Proč jste mi nic neřekla? – Neodvážil jsem se ani pohnout, tohle mi ještě scházelo. Jak se to mohla dozvědět? Maminka neodpověděla. Nikdy jsme s Janou o tom nehovořili, ale mohla se přece domyslet.

– To víš, teď berete zodpovědnost jeden za druhýho. Nechci, abys mu něco slevovala, ale snaž se ho pochopit.

– Pochopit? – řekla udiveně Jano. – Přes den, když jsem v práci, si čte knihy, večer chodí ven, do kina, do divadla a tak. Ale do práce, do práce nechodí.

– Vydělávám si dost peněz, – řekl jsem vztekle a práskl dveřmi. – Jsem přece skladatel. – Neměl jsem to říkat, kdybych mlčel, vypovídaly by se a bylo by všechno v pořádku. Doopravdy jsem toho moc nesložil. Maminka se roztřásla, sbalila své prázdné tašky, ještě jednou pohladila Janu po ramenou a odešla. Na mne se ani nepodívala.

Rychle jsem otevřel okno na ulici, abych na ni zavolal. Z druhého patra vypadala malá a v nové paruce neskutečná. Šla pomalu, jako by tápala. A každý její krok, kterým se ode mne vzdalovala, mi působil bolest.

Jana měla pravdu, dlouho jsem už nekomponoval. Dříve jsem si alespoň přehrával známé skladby, vybíral motivy a dělal poznámky z toho, co mě napadlo. Ale nyní se veškerá moje vnitřní energie vyčerpávala na něco, co bylo nejen mimo mne, ale i mimo Janu, co s námi vůbec nesouviselo. Připadal jsem si jako posedlý. Ale čím, kdybych jenom věděl čím.

– Já se s tebou nechci hádat, Sávo. Nic špatnýho si nedomýšlej. Ale dřív či později bych ti to stejně musela říct. Víš dobře, že s mým platem bychom nevystačili.

– Peníze, peníze a zase peníze, už mně to leze krkem. Každý se staráte jenom o ně, jako by nic jiného na světě neexistovalo. A mámě jsi taky nemusela všechno povídat. Dobře víš, jak je nemocná. – Propíchla mne očima a mlčela. Nakonec z ní vylezlo:

– Abych nezapomněla, máš tady předvolání na Bezpečnost. – Vzala z kredence talíře, vytřela je utěrkou a postavila na stůl. Potom přinesla hrnek s polévkou. – Hodně, nebo málo?

Uchopil jsem zalepené předvolání nedůvěřivě do ruky a opatrně rozdělal. Celý jsem se rozklepal.

– Naleju ti po proužku, stejně bys už asi víc nesnědl, – řekla Jana a obrátila mi plnou sběračku do talíře. Polévka kouřila. – Copak ti píšou?

– Asi bys mě nepochopila, – snažil jsem se vypadat klidně, dokonce jsem se pokusil rozkousnout vařící bramboru. Houby v polévce mně připadaly tvrdé, jako by je Jana zapomněla předem namočit. Sedla si se mnou ke stolu a chytila mě za ruku. Patrně jsem vypadal dost zle, všechna ironie, kterou mne dosud častovala, z jejího hlasu vyprchala.

– A táta by ti pomoct nemohl?

– Placky už dělat nebudeš? – snažil jsem se přejít na jinou kolej.

– Jestli budeš chtít? Myslela jsem, když dělá na takovém důležitém místě…

Můj otec byl válečný invalida, metály, schůze, metály.

– Nestýkám se s ním, čeká, že přijdu, že zvednu telefon. Ale já nemůžu, chápeš, nemůžu! – Lezla mně už na nervy.

– Jestli tě zavřou?

Pokrčil jsem rameny, ukrojil si k polévce suchý chléb a začal přežvykovat. Jestli mě zavřou, co jí řeknu? Co já jí jenom řeknu?

Poručík Mareček na mne mžoural očima zpod staromódních brýlí. V jeho tatíkovsky kulaté tváři, která si mne pozorně prohlížela, se nepohnul ani sval. Trochu jsem se bál, ale ještě více jsem měl trému. V prvé chvíli jsem sklopil oči. Jeho hnědé polobotky se dotkly kovové konstrukce stolu, který popojel po podlaze. Za zády na okně měl nepropustnou mříž z bariéry kaktusů.

– Tady je předvolání, – řekl jsem. – To víte, nemám moc času. – Nenechal mě dopovědět a ukázal rukou na židli. Opatrně jsem si sednul.

– Tak to jste vy, mladý muži, – řekl uznale. – Takhle nějak jsem si vás představoval, i když máte nevinně dětský obličej. Zajímavé. Nechcete si zakouřit? – Dával jsem si pozor, abych nedopadl jako moucha, která se usadí na mucholapce.

– Rád, – řekl jsem a přijal nabízenou cigaretu. Zapalovač ne a ne se rozhořet. Škrtl jsem sirkou.

– Je to taková nepříjemná věc, pro mě i pro vás, – řekl poručík vážně.

– Uhánějí mě věřitelé, – vpadl jsem mu nervózně do řeči. Ty kaktusy za jeho zády mne píchaly ještě dřív, než jsem na ně pohlédl.

– Celkem deset tisíc dluhů. Otázkou ovšem zůstává, zdali je to všechno. – Pátravě mne zvážil očima, poté se odmlčel. Vstal a začal přecházet po místnosti. Co bych za to dal, kdybych mohl chodit za ním. Cítil jsem pot, který mi stékal za ušima a po krku, límeček košile se mi nesnesitelně zařezával do masa. – Co vy vlastně děláte? – řekl náhle a zastavil se. – Totiž, abyste rozuměl, vedle získání neoprávněného majetkového prospěchu může soud zvážit i otázku paragrafu 203. Jestli vám to nic neříká, jde o příživnictví.

Tohle ještě scházelo, deset tisíc. Marně jsem v té chvíli tápal v paměti, od koho jsem si všechny ty peníze navypůjčoval. Ale že by suma narostla do takové výše, to bych nikdy neřekl. Pravda, od Tondy jsem si v Budějovicích půjčil na zakoupení staré tatry pět tisíc, nějaký čas jsem s ní jezdil, nacpal do ní další dva tisíce, ale nakonec u technické prohlídky stejně neprošla. Tak jsem ji prodal za babku na součástky. Ruda mi půjčil na smokink a pití, je to asi šest neděl, ten mě jistě neudal, ledaže by Dagmara, moje dřívější žena, ano, tu chatu jsme měli na půl. Ovšem Dagmara mě měla přece ráda, ta to asi nebude. Pavlík! Pavlíkovi jsem dlužný za saxofon, který jsem mu prodal, Přemkovi za galusku, Fandovi za lyžařské boty… nevím, nepamatuji se.

– Já přece také pracuji, když mě to popadne, neobjevím se někdy celý týden na ulici. – Usmál se, z láhve na psacím stole si nalil do skleničky červenou limonádu, přimhouřil oči, napil se a potichu říhl.

– Promiňte. – Na čelní pleš mu usedla muška, zatřásl hlavou, zívl. Za dveřmi se ozvaly rytmické kroky, někdo šel kolem. – Pokud tomu správně rozumím, když se tedy neobjevíte celý týden na ulici, tvoříte.

– Asi tak nějak, – řekl jsem tiše.

– Říkají o vás, že býváte viděn často opilý, chodíte s ženami nevalné pověsti, rušíte domovní řád a…. – Nekřičel na mě, hovořil klidně, četl to z nějaké zprávy, co měl na stole. Docela jsem se uklidnil.

– Ne všechno, co se říká, je pravda.

– Jistě, chápu, ale stížností je, pane Nývlt, hodně. Za tu krátkou dobu, co jste tu byl, si vás už volali dvakrát na občanský výbor.

– Prosím vás. Jsem ženatý.

– Právě proto. V zásadě se jedná o ty dluhy. Co jste to říkal, kdy že jste naposledy nevycházel z domu? – Lehce ironický tón mně uzamkl prostor, ze kterého jsem chtěl uniknout. Uměl jsem dobře lhát, opravdově. Nikdy jsem ve skutečnosti lhaní za lhaní nepovažoval, spíše za sportovní utkání, kdo koho dřív „ukecá“. Jenomže jsem se dostal do strašného srabu, najednou se to na mě sesypalo ze všech stran. Co bych zapíral, tenhle rozhovor jsem vedl s odporem.

Trestaný jsem nebyl, to ne, ale těch deset tisíc dluhů na podmínku nevypadalo. Mám to už asi v sobě, nechci se vymlouvat, když jsem si bral Dášu, cítil jsem, že je to láska na celý život, Pavlíkův saxofon jsem střelil za tři hadry, kdyby přišel ten večer, co jsme měli sjednanou schůzku, určitě by je dostal, ale to ne, on si letí na dva měsíce do Paříže. Od Fandy jsem si půjčil lyžařské boty, ale copak můžu za to, že mně je někdo ukradl? Dlouho jsem nic nenapsal, na tvorbu musí být klid a ten já nemám, špatně spím, po ránu mě bolí žaludek, srdce mi vibruje v těle, až mně hrudník zvoní.

Nejsem už žádné ořezávátko, ale tomu tatínkovi v zelené uniformě jsem vyklopil všechno. Vypravoval jsem mu o mámě, o tátovi, který měl komplikovaný průstřel plic, o Dagmaře a malé Sylvii, která nám zemřela, vypravoval jsem i o Janě, o naší svatbě, orchidejích a písničkách, které bych chtěl pro ni složit. Trochu jsem si skutečnost přibarvil, ale v zásadě to byla pravda. Nakonec jsem mu řekl, že by stačilo tisíc korun jako záloha, než něco vydělám. Přátelé mi říkají: když mluví, působí opravdově, mohl by být dobrý herec. Poručík se na mne sice chápavě podíval, ale zdálo se mi, že mi stejně nevěří. Pak řekl:

– Podívejte, tuhle máme kulturní místnost. Jestli chcete, abych vám uvěřil, něco mi zahrajte, nějakou vlastní skladbu. Nebo ne, mám rád Chopina. Znáte Chopina?

Teď jsem se zase musel usmát já. Mohl jsem hrát třeba do večera. Měl jsem ho na višni. Hudba je čarodějka, dovede s člověkem pořádně zacloumat. Bude naměkko a já si ho vymodeluji podle své představy jako z plastelíny.

Piano v kulturní místnosti bylo zaprášené a pochopitelně rozladěné. Poručík si sedl do první řady, natáhl spokojeně nohy a zvedl oči k pódiu.

Ale nebylo to tak jednoduché, jak jsem si zpočátku představoval. Zmocnila se mě tréma, ale jiná, než která mne zaskočila před chvílí, když jsem čekal na výslech. Tady se hrálo o něco jiného, živý proud hudby mne mohl za okamžik vrhnout opět mezi rej chodců na chodníku, cítil jsem příležitost. Ale chtěl jsem zachytit i něco víc, co všechny tyhle věci nějakým způsobem přesahuje, kde definovaný prostor přestává být definicí, kde harmonický souzvuk duší přechází v chromatickou měnlivost. Ano, chtěl jsem se nějak ospravedlnit i sám před sebou. Začal jsem hrát Chopinovu Polonézu Fantazii.

Poručík poslouchal, ani nedutal. Poslouchal ten melancholický úsměv, nočního motýla, který se mi usadil v hlavě, propast, na jejíž dno se spouštěl člověk. Vyhraje, nezřítí se?

Vůbec jsem ho neslyšel, asi ve dvou třetinách skladby se dotkl lehce mého ramene. Přestal jsem hrát. Vybídl mě, abych si sedl do lavice, na jeho místo. Myslel jsem, pokud jsem si vůbec stačil uvědomit, jak to, že ten člověk v uniformě sedí za pianem a hraje, že začne znovu a jinak. Ale on pokračoval.

Nemohl jsem mu pochlebovat, teď už bych to ani nedokázal, ta profesionální nevybroušenost v jeho projevu mi ani nevadila. Hovořili jsme spolu jinou řečí, mnohem obecnější, ale pro mne a snad i pro něho srozumitelnější. Dal mi trumf. Ale proč to všechno dělal? Okamžik přemýšlel, až dodatečně jsem si uvědomil, že v době, kdy Polonézu dokončil, dobře věděl, co bude dál. Byl v tom záměr, snad trochu pokračujícího patosu, snad vteřiny ticha za promarněné chvíle. Poté sáhl do kapsy a vyndal z peněženky dvě pětistovky.

– Včera jsme brali, půjčím vám je, na měsíc, než si vyděláte!

Napadlo mne, tak tenhle čítankový případ znám, pedagogické gesto inzerované pro nezletilou mládež. Všechno bylo pryč. Zachvátila mne vlna vzteku, nejraději bych ty dvě pětistovky vzal a hodil mu je pod nohy. Snad něco vycítil, zasmušilost a ponížení mi čouhalo z kapes. Ale znovu začal cosi brnkat na piano, jako by se nic nestalo. Vzal jsem si ty peníze ze vzteku, i když jsem se ještě před týdnem zapřisáhl, že si od nikoho nepůjčím. – Samozřejmě mi je vrátíte, – řekl rychle. – Ty lejstra zatím zůstanou na mém stole.

Dosáhl jsem svého, teprve teď jsem se poznával. Držel jsem peníze v ruce. Znáte tu posedlost, když máte něco na dosah, ale stále ještě ne v rukou. Jenomže já už je držel, už jsem je strkal do kapsy. Vidina vězení se mi v tom okamžiku rozplynula. Vrátím se k Janě a budu jí vypravovat, jak jsem hrál s esenbákem na piano. Není to k smíchu, není to k popukání?

– Víte, – řekl mi poručík, – člověka za ta léta napadne ledacos. Zásadně tohle nedělám, nejsem v tomto směru žádný optimista, a abych vám řekl pravdu, ani vy jste mě zcela nepřesvědčil, ale vaše hudba, nějak se mi to všechno neslučuje, ta hudba a vy… Zabrnkejte mi ještě něco. – Nechtělo se mi do toho, vlastně mě už ani moc nezajímal.

Ten náhlý vzlet a nadšení, které mne na okamžik zaskočilo, se začalo rozpouštět v hudbě. Vůbec jsem na to nemyslel, na nic jsem nemyslel. Vlastně ano, protože jsem začal hrát Beethovenovu Patetickou sonátu. Nevím proč, tak, napadlo mne to. Snad jsem chtěl být vážný nebo jsem se tak chtěl před poručíkem tvářit, nepamatuji se. Počáteční sonátové rytmy, tak nebezpečně ponuré, mi na náladě nepřidaly. Ale chtěl jsem s tou hudbou bojovat, být lepší než ona, chtěl jsem se jí vysmát, zrovna tak jako poručíkovi, který se nechal napálit, chtěl jsem se vysmát všem lidem, kteří chtějí za každou cenu dělat dobro. Přechod do mollové tóniny mne uklidnil a rozezpíval mou duši do tiché zjihlosti. Fuj, málem jsem brečel. Už jsem nepřemýšlel, jenom cítil a hrál. A potom nevím, hudba mne uchvátila, svazovala, hned zase postrkovala dopředu. Šel jsem uvolněný neznámým světem, který mi však ve svých dimenzích připadal povědomý a chtělo se mně strašně žít. Já jsem byl hudba a hudba byla já. Skončil jsem naprosto vyčerpaný.

Otočil jsem se za poručíkem, seděl opět v prvé řadě, ani nemrkl. Chtělo se mi říct: já už musím jít, nemám moc času, práce mě čeká. Opravdu, vy mi nevěříte, ale právě mě napadl fantastický motiv, a jestli si ho nezapíši… Jenomže místo toho jsem sáhl do náprsní kapsy a vytáhl ty dvě pětistovky, seskočil z pódia a podával mu je.

Nechápavě se nadzvedl, jako by mne chtěl plácnout přes prsty, ale potom si peníze vzal a pokýval hlavou. Otočil jsem se k oknu a díval se ven. V uších mi doznívala poslední věta Patetické sonáty a před očima mně tančila Jana. V duši jsem měl smír.

Kšeft

Od rána jsem se zabýval dvířky od kuchyňské linky. Nejdříve se ulomil pant, za posledních čtrnáct dnů už čtvrtý, a když se mi ho konečně podařilo vypáčit z laťovky, zjistil jsem, že mi chybí osm šroubků příslušné délky. Pak zazvonil telefon. Žena jenom zvedla oči, ale když jsem se nehýbal, řekla:

– Že bys to vzal?

Neochotně jsem se vztyčil, zakopl o kluka, který si hrál za stolem, a šlápl do krabičky na šroubky, až mi zachrupaly pod pantoflí. Na několik vteřin jsem zavřel oči v naději, že ten nervožrout přestane drnčet. Ale marně.

– Prosím, – řekl jsem neosobně.

– Dobrý den, tady Suchánek.

– Kdo? – zeptal jsem se ještě jednou, protože nejasná kulisa zvuku, deroucí se současně s mužovým hlasem po telefonních drátech, připomínala stádo cválajících buvolů.

– Su-chá-nek, – zopakoval mi ještě jednou. To hromobití se k nejistému hlasu jaksi nehodilo.

– Volá tě nějaký Suchánek, – řekl jsem ženě.

– Neznám, – pohlédla na mě udiveně. Ženy se sice velmi často diví, ale tohle překvapení se mi zdálo opravdové.

– Přejete si? – řekl jsem ledově do mluvítka.

– No, víte, já jsem totiž Suchánek… a mám tu vaši knížku. – Dusot cválajících buvolů ještě zesílil. Suchánek se však držel. – Tak jsem si ji přečetl…, – pokračoval a mně se zdálo, že mu to dalo víc práce než slezení Mont Everestu, – … a některý věci byly docela fajn.

– Děkuju za uznání, – řekl jsem poťouchle.

– I ta obálka byla pěkná, i když trochu, řekněme, módní. Ale frontispis, pane Vrána, ten se mi nelíbil.

Aha, Suchánek rozvazuje, tak kresba na první stránce se mu nelíbila.

– Poslyšte, pane Suchánek, mně se tady právě rozkutálely na podlaze šroubky a kluk si s nimi cvrnká po kuchyni. Potřeboval bych je sebrat a…

– Ještě okamžik, – lekl se. – Já volám z výčepu, je tady dost hluku, rozumíte mi dobře?

– Jestli vám rozumím, si nejsem jist, ale slyším obstojně.

– No, jak už jsem řekl… já bych vám tu další knihu třeba ilustroval, jestli mi vyjde čas.

– Prosím?!

– Obálka na knížce se mi líbí, slušný motiv, výrazné barvy. Je v ní trocha zádumčivosti, ale jinak je veselá. Člověk si v té malbě najde, co chce, nikam vás jednoznačně nesměřuje, dává prostor. Ale zato kresba, ten frontispis… to je od stejného autora?

– Jistě, – odsekl jsem popuzeně. Za okamžik bude poledne, máme v kuchyni překážkovou dráhu a manželka ještě nezačala péci kuře. Kluk sice přestal rozhazovat šroubky, ale zase si vlezl do šicího stroje a začal v něm točit kolem, aby se mohl na pedálu houpat. Byl jsem čím dál víc nervóznější. – Nezlobte se, ale…

– Neodkládejte, – zařval do sluchátka Suchánek, jako by mu šlo o život. – Jenom dokončím myšlenku. Kresba ženy na obrázku je jediný symbol. A ty slzy! Co si představíte, když uvidíte někdy slzy?

– Co?

– No přece ženskou, to je jasný. Ovšem červená slza na obálce může být naproti tomu zrovna tak dobře kapkou krve, jako znakem radosti. Ta knížka sice je o lásce, ale ne o ženských… Jako by ji ani nečetl, jako by tu knížku ani nečetl, – šeptal si pro sebe. – Láska přece, to není jenom tohle…

– Snad, snad máte trochu pravdu, pane Suchánek, – neodporoval jsem a sedl si. – Jak jistě víte, představy ilustrátora se přece nemusí shodovat s představami autora.

– Ale měly by!

– Podívejte se, já vám nemůžu pomoct.

– To od vás nikdo nežádá. Jak říkám, udělám si čas a něco nakreslím.

– Pane Suchánek, bude lepší, když to zkusíte někde jinde, – snažil jsem se stále ještě o shovívavý tón. – Neumíte si představit, co mi dala ta knížka práce a běhání.

– Právě proto vám volám, však se dohodneme. Kresba prostě dává povídkám něco, co v nich není, – trval neústupně na svém, – omezuje je na jednu dimenzi, na jeden pocit.

– Třeba autorovi, když ji maloval, nebylo zrovna nejlíp. Třeba měl doopravdy špatnou náladu. Má přece právo malovat si to, co cítí, vidí.

– Myslíte?

– Ovšem.

– Abyste rozuměl, neberu mu to, – dušoval se. – Já jenom…

– Poslyšte, poradím vám. Pošlete ty kresby do nakladatelství nebo si tam raději zajděte. A oni vám řeknou co a jak. Třeba vyjdou.

– To ovšem nemůžu, – zaúpěl. – Já přece musím nejdřív číst, co jste napsal, vědět, jak reagujete na tohle, na tamhleto, snažit se hledat styčné body ve vašich názorech i v mých. Měli bysme se seznámit… Pak teprve mohu ilustrovat. – Mluví jak učebnice, napadlo mne. Ovšem není to tak hloupé, jak se mi zpočátku zdálo, naopak. Jenomže co já si z toho vezmu? A co si vezme on?

Pára z polévky mě lechtala pod nosem, příjemná vůně pronikala až do žaludku. Žena v jednom kuse kroutila hlavou, jak se mohu uprostřed rozdělané práce tak dlouho vybavovat. A měla pravdu. Přílišné teoretizování moc škodí. Ukončím to.

– Pane Suchánek, zkuste něco poslat do nakladatelství, a pak se uvidí. Víc opravdu není v mých silách. Nezlobte se.

– Chápu, – řekl, – chápu. Nechtěl jsem vás obtěžovat, – dodal uraženě a ještě rychleji zavěsil. Nestačil jsem říct ani na shledanou.

Vzal jsem beze slova smeták a začal hrnout šroubky na kupičku. Potom jsem chytil kluka za límec, ukázal mlčky na hromádku, na krabičku a dal mu přátelský pohlavek. Žena mě sledovala jako pantomimu.

– Co je? – vydechla konečně.

– Nějaký malíř, chtěl by mi ilustrovat knížku a nechce pochopit, že na tom nejsem o moc lépe nežli on.

– Ochutnej, – řekla a podávala mi na lžíci kouřící polévku. – A nespal se. Neměla bych ji přisolit? – Vysrkl jsem několik mastných ok a převalil je na jazyku.

– Ani ne, – zakroutil jsem hlavou. – Ta dvířka spravím až v pondělí. Musím koupit kratší šroubky, – rezignoval jsem. Potom jsem začal uklízet. Kladívko, kleště a šroubovák jsem hodil do krabice na nářadí. Znovu jsem celou kuchyň zametl.

– Už jsem si vzpomněla, – řekla neočekávaně žena. – Znáš Jiřku, jo? Ona mi o Suchánkovi vypravovala.

– To říkáš až teď?

– Je to už dávno, prosím tě, – poznamenala, otevřela sporák, vytáhla pekáč a podlila kuře vodou. – A co chtěl vědět?

– Jen tak, vyptával se.

– Nejhorší na tom je, – řekl jsem, – že mluvil docela rozumně. – Vzal jsem si talíř a nalil polévku. Měl jsem hlad, i když popravdě řečeno mě nějak rychle přecházel.

– Táto, nesrkej, – řekl kluk. Ohlédl jsem se po něm. Seděl v koutě na zemi a maloval si auto.

– A o čem mluvil rozumně? – vyzvídala.

– O lásce…

– No, to vy muži umíte, – připomněla uštěpačně.

– A ještě o malování.

Vyškrabal jsem nudle z talíře a obral drůbky. Čím víc jsem se snažil nepřipouštět si Suchánkův náhlý vpád do vědomí, tím víc jsem na něj musel myslet. Tím víc!

– Já si odskočím, ano? – obrátil jsem se k ženě.

– Teď? Za pět minut bude oběd.

– Jenom do hospody za roh, hned jsem zpátky, – dušoval jsem se. Raději si s ním promluvím, říkal jsem si. Ne proto, že ho znala Jiřka, kterou jsem naposledy viděl před třemi lety, ani ne proto, že bych byl nějak přecitlivělý na názory svého okolí. Ten chlap mě prostě zaujal, chtěl jsem ho vidět.

Lojza, hospodský, měl vypreparovaný obličej, který se už od přírody stále šklebil. Vrásky na obličeji se mu všelijak zasekávaly a on je v tom denním chvatu ne a ne rozuzlit. Jenom oči, oči měl nescvrklé, živé. Na pravé ruce mu chyběl prst. Lojza byl figurka, ale pivo pod míru nestáčel, všechna čest.

– Pane Koutný, – oslovil jsem ho občanským jménem.

– Jo, – zahlaholil a hodil hlavou, až mu baretka na pleši sklouzla na stranu. – Jo, – řekl a smetáčkem pečlivě vymýval půllitry.

– Nějakého Suchánka neznáte? Telefonoval mi tady od vás asi před půlhodinou.

– Znám, – přitakal a zase tím smetáčkem zarejdil ve vodě. – Vobčas sem zajde. Na jedno, na dvě piva. Ale dneska udělal čtyři.

– Čtyři? – lekl jsem se. – A mohl byste mi ho ukázat? – mrkl jsem dveřmi lokálu do chaotické spleti hlav a hlasů. Snad mě napadlo, že ho podle výrazu tváře, spadlé čupřiny vlasů, bezděčného gesta hned napoprvé poznám. Snad mě napadlo, že se bude zpíjet do němoty a všem vděčným posluchačům kolem stolu vypravovat, jak jsem ho surově odmrštil. Ale zklamal jsem se, nezpozoroval jsem nic.

– Sedí támhle v rohu, – mrskl ukazovákem do protějšího kouta. – Ten s tím ksichtem jako podbederní polštářek.

– Jak má kaštanové vlasy?

– Ten vedle. Vlasy má skoro šedý, je celej pomačkanej. Von totiž boxoval, – dodal rychle, když viděl, že se mračím.

– Nevíte, jestli náhodou maluje obrazy?

– Pokud je mi známo, milej pane, dělá už třicet let v tomhle městě dlaždiče, – prohodil hospodský potutelně.

Suchánek měl skutečně měkký, zdeformovaný obličej neurčitých rysů, který při každém pohybu hlavy měnil svůj výraz. S mužem sedícím vedle živě diskutoval.

Popošel jsem k němu, pozdravil a představil se.

– Tak jsem měl pravdu, ne, – usmál se lišácky, jako by věděl, co zasil do mé hlavy. Potom vstal od stolu, omluvil se a chytil mě pod paží. Měl na sobě hnědé oblýskané sako a přemrštěně široké módní kalhoty, které svou skořicovou barvou rozsvěcovaly celou místnost.

– Kam jdem? – začal jsem se bránit, neboť zájem pana Suchánka mi připadal příliš osobní.

Neodpověděl a dovlekl mne mezi stolky až před hospodského. Potom na něho vyštěkl:

– Neprodals mně ten obraz?

– Kterej? – zatvářil se provinile Lojza, jako by se nemohl rozpomenout. – Je ve skříni na chodbě, – dodal pak. – Ale dávej pozor, sou tam i jiný věci.

Když Suchánek odstrčil několik prázdných lahví od koňaku a kupičku zchátralých hadrů, ze které vylétali moli, vylovil konečně obraz.

– Visel dřív ve výčepu, potom ho Lojza strčil sem, – řekl a setřel z něho opatrně prach. – Pojďte, mrkneme se na něj na světle, tady je špatně vidět.

Obraz byl malovaný na překližce neumělými, topornými tahy štětce.

– Báječnej, co? – odvázal se konečně.

– No víte…, – nevěděl jsem, co říct. Suchánek znejistěl. I jeleni na palouku, které jsem měl na obraze před sebou, začali větřit. A zatímco Suchánek znovu a znovu otíral prach z malby, aby se co nejvíce leskla, prohlížel jsem si paseku, měsíc, stromy, hvězdy.

– Stovku a je váš, – vydechl, jako by se loučil s tím nejdražším, co v životě má. Trochu jsem zaváhal a znovu pohlédl na obraz. Zvířata v jeho rukou se netrpělivě pohnula. Za několik okamžiků mohlo být po všem.

Sáhl jsem do peněženky a vyndal stovku. Nastavil dlaň.

– Počkejte, koupím od vás obraz, ale pod jednou podmínkou: napíšu o tom.

– Jak maluju?

– Třeba. A všechno kolem.

– Ale pravdu, – pohlédl na mě pronikavě a jeho boxerský nos se pohnul.

– Pravdu, – řekl jsem a vzal si obraz.

Deset ran nožem

Hned po ránu zazvonil telefon, dlouze a pronikavě. Napadlo mě, že se něco děje. Seděl jsem v té chvíli za stolem, bradu opřenou o dlaně, a přemýšlel, zdali dřív zajít na pracoviště, nebo vyšetřit některý z nově přibylých přírůstků.

– Lesný, – ozvalo se ve sluchátku. – Přijď ke mně, jestli máš čas. Ale dost to spěchá.

– Hned jsem tam, – řekl jsem a už viděl šňůru úkolů, které na mne náčelník pověsí. Přibouchl jsem ohnivzdornou skříň a vyběhl na temnou, vykachlíčkovanou chodbu s popraskanými dlážkami. Nad hlavou mně syčelo nově instalované potrubí, ze kterého unikala pára. Patrně ho topenáři chtěli vyzkoušet. Před kanceláří náčelníka postávalo několik netrpělivých žen. Byla středa, zřejmě čekaly na vyřízení svých žádostí. Opatrně jsem zaťukal a vešel.

– Buď zdráv, posaď se, – řekl, aniž jsem se stačil zahlásit, a ukázal ke stolu. – Tak co dělá zahrada? A co stromy? Letos je velký propad jablek, je třeba zalévat, zalévat! – Přitakal jsem a rozhlédl se po místnosti. Navštěvoval jsem ji téměř každý den a stále na mne působila nově. Sekretář plný knih klasiků a odborné literatury, v protějším rohu šedá ocelová skříň ve spodním regálu s košem, do kterého se házely nepotřebné listiny. A hned naproti mně mrkající oči průmyslové televize ovládané knoflíky přímo na stole, jimiž se dal přepnout obraz do kterékoli části ústavu. Teď právě vycházel na obrazovce z bloku vychovatel s dvojstupem odsouzených, které šly na brigádu čistit cihly. Zkrátka, zázrak techniky. Ale kancelář mi připadala nová ještě něčím jiným. Stále se tu něco dělo. Odehrávaly se v ní osudy desítek a stovek lidí. Odehrávala se tu i část mého osudu.

– Koukal jsem, že máte před kanceláří Lenrtovou.

– Kvůli ní tě volám, – řekl a jeho modrošedé oči se pohnuly. Z krabičky vyndal cigaretu, olízl ji a strčil do úst. Potom si zapálil. – Už je tu potřetí na žádanku. Zase má ty stavy… nejdřív vyhrožuje sobě a potom druhým, že jim něco udělá. Já vím, – mávl rukou na můj nicneříkající pohled, – říká to každá druhá, ale když to slyšíš obden a potom za tebou přijde vychovatel, že si naschvál pod sebe nadělala do postele, co s ní? Samotku? A jaký bude výchovný účel trestu? Žádný! Jedině že se izoluje a dá na čas pokoj druhým, – vedl samomluvu.

– Kolik má ještě trestu?

– Devět let.

Protáhl jsem koutky úst, protože žít tady devět roků s touhle ženskou, pokud ji nepošleme někam jinam, aby si s ní také zkusili, bude k zoufání.

– A vaše rozhodnutí?

– Mě se ptáš? – usmál se a pomalu vydechl kouř. – Od čeho si tě tady vydržujeme?

– Jistě, – přikývl jsem. Chtěl jsem namítnout, že když s ní pět lidí nic nepořídí, tím šestým budu já, od kterého očekávají zázraky. Lenrtovou jsem znal. Dokonce jsem měl v rukou i její osobní spisy. Vypadalo to s ní dost špatně, i když byla poprvé a podle mých zkušeností asi také naposledy trestána. Vyfásla deset let za vraždu dítěte, a to se k ní soud zachoval ještě shovívavě, díky znaleckému posudku, ve kterém měla poznamenáno, že jde o anomální osobnost a v době trestného činu měla snížené ovládací schopnosti. Intelekt jsem jí vyšetřoval sám, pohyboval se ve spodní hranici podprůměru až debility. Ošklivá žena se sklony k obezitě, stará asi dvacet let, ale hádal bych jí více. V tomto a podobném typu lidí se člověk nevyzná a dost těžko může předpokládat, co udělá příště, až jí dáte do ruky nůž, aby párala v dílně kabáty, protože nic jiného neumí a nějak si na sebe vydělat musí. A tahle Lenrtová, která zavraždila své vlastní dítě, si naříká, že už to s ostatními nevydrží, že chce bydlet sama a mít své apartmá. Nakonec ještě přijde, abychom ji pustili domů.

– Nejsem, náčelníku, kouzelník, – řekl jsem s úsměvem, ale na duši mně bylo úzko.

– Chápu, ale mám strach, aby nezjančila. Chodí mně sem brečet, vyhrožuje. Svádějí jedna na druhou, co se dá. Můžu jí věřit? Těžko. A přitom musím říct buď ano, nebo ne. A musím to říct jednoznačně! – zvýšil hlas. Ženské na chodbě mají určitě našpicované uši přitisknuté na dveřích. Kdybych rychle otevřel, urazím některé nos.

Snad jsem mu rozuměl. Dlouhé prošedivělé vlasy, které si tak pečlivě česal dozadu, mu spadly do čela. U krku mu visela na gumičce povolená vázanka. Měl zřejmě krušnou noc, protože se nestačil oholit. Ne kvůli té jedné odsouzené, ale kvůli všem dohromady. Možná, že se ani pořádně nevyspal.

– Takže si ji vezmeš, promluvíš s ní a řekneš mi, co a jak. Za tímhle případem už musíme udělat tečku.

– Za Lenrtovou nikdy tečku neuděláme.

– No dobrá, – připustil neochotně. – Ale ty podáš návrh, co dál. A bude to konstruktivní návrh, ne nějaká vyhýbačka s tím, že jí budeme psát kázeňský lístky a pak ji pošleme do třetí nápravný skupiny. – Rozhorlil se tak, že zapomněl kouřit. Znělo to jako rozkaz.

– Dobře, pokusím se, – řekl jsem nenadšeně a vstal. Den v práci mi začínal opravdu skvěle. Nepřítomně jsem mrknul na obrazovku. Po Václaváku, hlavní ústavní třídě, šel režimák. Na rameni se mu houpala vysílačka. Šel pomalu a klidně, jako by tu život plynul od hodiny k hodině ve vší pohodě. Krom něho jsem tam už nikoho nespatřil. Odhlásil jsem se.

Lenrtovou jsem si vyzvedl přímo na chodbě. Stála opřená zády o nástěnku a civěla před sebe, jako by mne neviděla. Měl jsem ji hned napomenout a vyplísnit, ale neudělal jsem to. Přešel jsem kolem ní a až dodatečně se ohlédl:

– Lenrtová, pojďte se mnou. – Nechtěl jsem, aby nabyla dojmu, že je tak důležitou osobou, kolem které se točí hned několik lidí najednou. Probrala se ze své letargie okamžitě, na dlážkách za mými zády se ozval cvakot jejích okovaných polobotek. Odemkl jsem dveře kanceláře a pozval ji dál. Sedl jsem si za stůl. Stála přede mnou, učiněný mílius. Uplakané oči, na kluka sestřižené vlasy. Bledá, jako sulc rozplizlá a nevýrazná tvář. Obličej už dávno zasypaný návalem budoucích let a každodenních fádností. Šedá erární uniforma jí mnoho půvabů nepřidala, do kalhot se jí slívala masitá stehna, určitě si nohavice zúžila. V ruce držela kapesník, kterým si patrně před chvílí musela utřít našminkované oči. Než promluvila, zvedl se její nos ještě více k nebi, jako by chtěla dostat vyslyšení, které se jí jinde nedostalo.

– Až je zabiju… tak za to nebudu moct, – řekla hned v úvodu s tváří panensky čistou.

– To je nepříjemný, Lenrtová. Copak se stalo?

– Však dobře víte, co se mnou ženský dělají.

– Nevím…

– Jedna mně dala facku a druhá… druhá podrazila nohy.

– Jména, – řekl jsem a rozevřel úřední sešit, abych si je zapsal.

– Nevím, byla tma, ale mohly to být Janíčková a Flekačová, mají na mě nabroušíno nejvíc.

– A neudělala jste jim něco?

– Řekla jsem jim, že jsou krávy, – přiznala samozřejmě.

– A jsou? – zeptal jsem se. Udiveně na mě pohlédla, jako by nevěděla, jak to myslím.

– Nejsou, – připustila neochotně. – Ale já už s nima stejně nebudu pohromadě. Radši si něco udělám. Kdo to má na dílně vydržet? Jsou domluvený. V pracovní době chodí porád na záchod kouřit. A je to zakázaný!

– Hm, proto jste je musela ohrožovat nožem?

– Dělala jsem si legraci, – řekla s přihlouplým úsměvem, jako kdyby ji uspokojovala momentální převaha, kterou s takovou rozhodností a důvtipem uplatnila. Zamračil jsem se. Asi vycítila můj nesouhlas a rychle dodala: – Když mně ukradly kabát, kterej jsem měla rozdělanej. A abyste věděl, tak já vám to teda řeknu. Každej den párá jenom jedna, druhá se fláká nebo spí. A tak se střídají. Nevím, jak to dělají, že splněj normu.

– A vy, vy ji splníte? Kolik je norma?

– Dvanáct. Když já ale…

– Děláte šest, maximálně sedm. A to ještě ne pokaždé. – Zůstala stát s otevřenou pusou, neboť očekávala, že informace, kterou mi prozradí, mne porazí. Jenomže já jsem o Flekačové a Janíčkové moc dobře věděl. První soud vyměřil za vloupání tři roky, druhá byla zlodějka, kradla boty v panelácích. Obě se už vyznaly, však tu nebyly poprvé. Že jí ukradly rozpáraný oděv, který nemohla vykázat do denní normy, jsem připustil, ale za tohle se zde nožem obvykle nevyhrožovalo. – Podívejte se, Lenrtová, vím, že to nemáte lehký, ale znepříjemňujete život jak sobě, tak nám, – vzdychl jsem otráveně, protože rozhovor s ní se stále točil v začarovaném kruhu.

– A nadávají mně, že jsem blbá a…

– A co?

– A že jsem zabila to dítě. Bylo mý, tak co, – řekla zuřivě a sevřela pěst. Zvedla oči v sloup a místo zorniček jsem spatřil krvavými žilkami protkávané bělmo. – Ale já je jednou…, – vykřikla a ze všeho vyhrožování se najednou rozbrečela.

– Nemíním vás utěšovat, – řekl jsem. – Když uděláte něco sobě, bude to bolet jenom vás, když druhýmu, vyfásnete další roky navíc, a to přece nechcete. Situace je taková, že se vás každý bojí, proto ty reakce.

– Když oni pořád s tím dítětem, – zamávala před sebou kapesníkem.

– A kdo jim to řekl? Ještě že jsem vás na ně hned při prvním rozhovoru upozorňoval. – Nevěřila mně. Vytáhly to z ní kousek po kousku, všechny fáze odporného činu, při jehož čtení mi vstávaly vlasy hrůzou na hlavě a kterým se svého času ve své bezmezné naivitě dokonce před ženskými chlubila.

Situaci na baráku jsem znal z úst odsouzených a podle vyprávění vychovatele také. Každá z žen si tu našla nějakou kamarádku, ale od Lenrtové se všechny distancovaly jako od prašivého psa. Vražda dítěte byl i v jejich očích nepředstavitelný zločin, takže i odsouzené, které už byly dvacetkrát trestané, se jí stranily. Navíc jsem věděl, jak si Lenrtová libovala v popisu jednotlivých detailů svého trestného činu. Tuhle ženu už těžko kdo převychová, nehnu s ní ani já, ani náčelník. Dobře to věděl, a když si mě pozval, šlo mu asi o něco jiného: aby její existence byla na oddělení snesitelná jak pro nás, tak i pro odsouzené. Aby nedělala průšvihy, dodržovala hygienické návyky a nevyhrožovala ženským, že je zabije, když se jí budou posmívat. Oba jsme chápali, co je a co s ní není možné dělat, nebyla první ani poslední. Ale o ten počáteční krok, o ten se musím pokusit sám. Je to moje povolání, moje funkce, vlastně i moje povinnost

– Co já teď ale budu dělat? – řekla bezradně. Přestala fňukat, jenom vzlykala. Nakonec dostala škytavku.

– Víte, jsou tu různí lidé. Špatní, méně špatní, a z některých se stanou dokonce řádní občané. Zkuste se držet těch lepších. Dny a roky, které vám zbývají, nepočítejte. Normální život si musíte zařídit tady, pokud to samozřejmě jde. O sobě radši nevypravujte, když budete mít nějakou nepříjemnost, nebudete ji řešit sama, ale buď s vychovatelem, nebo se mnou. A hlavně se držte v práci. – Takovéhle řeči jsem k ní vedl, já vím, slaboduché Lenrtové by spíše prospěly konkrétní rady. Jenomže vymyslete něco, když pět lidí před vámi při podobných pokusech ztroskotalo.

– Hm, – řekla nejapně, jako by něco podobného ode mne čekala. – Hm.

– Trestat vás tentokrát nebudu, promluvím si se ženskými a ještě si vás zavolám. Kolik jste dnes vlastně udělala kabátů?

– Dva, – přiznala neochotně.

– Vidíte, je půl desátý. Do oběda stihnete ještě další dva, to je asi třicet procent z toho, co dělají ostatní. Co s vámi? Píšete domů? Ne, proč?

– Už jsem to zkoušela několikrát, – řekla neochotně, – ale neozvali se.

– Škoda… A máte někoho ráda? – zeptal jsem se opatrně.

– Babičku, – vylezlo z ní za několik vteřin.

– Tak napište znovu a dopis přineste. Pár řádek tam připíšu. A vyjednejte si s brigadýrkou, ať dnes odpoledne zůstanete přesčas, abyste zase neměla další nepříjemnosti. Jasný?

– Jo, – řekla a tupě na mne pohlédla. – Můžu jít?

– Spoléhám na vás, – zdůraznil jsem a měl jsem při tom nepříjemný pocit. – Běžte!

Domů jsem vyrazil z práce jako obvykle o půl čtvrté. Před ústavem jsem měl na provizorním plácku, narychlo shrábnutém buldozerem, zaparkované auto. U stanice autobusu čekala Zdena. Asi spěchala do města, protože mě stopla.

– Vezmeš mě?

– Když nebudeš zlobit, – řekl jsem a otevřel dvířka. Nasoukala se na přední sedadlo i s velkou taškou, kterou si posadila na klín. Předjeli jsme trolejbus, Zdena chvíli pozorovala lidi a ulici kolem sebe, než znalecky řekla:

– Povedený jezulátko, ta Lenrtová, co? – Její oči se spiklenecky přimhouřily. Zdena uměla věštit, vždy a za každé situace. Někdy jsem uvažoval o tom, zda jde u ní o jakýsi šestý smysl, nebo naopak chorobnou všetečnost do všeho strkat nos.

– Jak to víš? – zeptal jsem se celkem zbytečně.

– Tak, – řekla a zapálila si cigaretu. – Může se tady kouřit?

– Pokud nezpůsobíš požár.

– Už jsem to s ní taky zkoušela, – zívla a usmála se. Nevěděl jsem, zdali žertuje či ne. U pošty na křižovatce jsme zastavili a museli dát přednost autům na hlavní. Vlevo od nás, ve dveřích drogerie, se usídlil esenbák s obrovským teleskopickým fotoaparátem a pozoroval bílou stopčáru na protilehlé straně vozovky. Jedna z nejnepřehlednějších křižovatek ve městě.

– Fiasko? – řekl jsem, když jsme se z ní konečně vymanili.

– Chceš mě položit na lopatky?

– Potřebuju to vědět! – Přikývla, ale nijak zvlášť nasupeně. Lenrtová byl zřejmě případ, na který nezapomene. Pohlédla před sebe do zrcátka. Za námi jel oranžový fiat.

– Tady blikni, vystoupím, – řekla a trochu nahraně, trochu vděčně na mě zamrkala. – Tak zítra, – zvedla ruku, když se dostala na chodník. Pak zamávala.

Ujel jsem asi ještě dvě stě metrů a zabočil na parkoviště. Ne že bych si s sebou nosil problémy domů, ale jako bych tušil, že případu Lenrtová se jen tak lehce nezbavím. Tohle se mi stávalo pokaždé, když jsem si nebyl jistý, zda věc, kterou mám udělat, zvládnu. Zazvonil jsem na krémově nalakované dveře s vytepávaným mosazným štítkem. Otevřela mi babička a starostlivě se na mne podívala. Dělala to pravidelně každý den od doby, kdy jsem přišel s tím, že budu pracovat v ústavu.

– Ahoj, babi. Naši jsou doma?

– Máma šla nakoupit, – řekla a ustoupila mi ze dveří. Položil jsem tašku pod věšák a sundal sako, které jsem přehodil v kuchyni přes opěradlo židle. Na stole jsem měl lístek, který psala babička. Telefonát od Alice, mé dívky. Volala, že dnes do kina nemůže jít, ať se nezlobím, má prý nějakou práci. Tohle ještě scházelo, pomyslel jsem si. Představa večera, stráveného v rodinném kruhu, v jehož centru dominovala jako každý den babiččina usínající tvář ozářená obrazovkou, mi naháněla hrůzu.

– Máš hlad? – řekla mateřsky a vyndala z ledničky jogurt. Starala se o mě opravdu pečlivě. Jedináček, chlouba rodiny. Předložený jogurt jsem poslušně snědl. Potom jsem odešel do obýváku, zapadl do křesla a začal se probírat v novinách. Klížily se mi oči…

V křesle jsem spal dobrou hodinu. Probudily mne až rázné kroky otce, které se přehnaly jako letní krupobití po rozvrzané podlaze do ložnice. Když se mi podařilo otevřít oči, stál přede mnou v trenýrkách a skládal si kalhoty na ramínko.

– Vstávej, co budeš dělat v noci?

– Dnes bohužel asi nic, – řekl jsem rozespale. Venku za okny uhasínal den. Koruna letitého topolu mi clonila výhled na věž s hodinami. Hlavní tepna města pulsovala před naším domem. Skleněný servis, postavený v příborníku, se rozdrnčel, když kolem projíždělo nákladní auto. Babiččina hlasatelka oznamovala večerníček. Už abych odtud vypadl hodně daleko. Tuhle prachbídnou náladu jsem si dneska nezasloužil.

– Vzchop se, bábovko, – povzbudil mě otec, přejel si rukou mastnou pleš a otevřel okno dokořán. – Třeba Alice doopravdy nemůže. Jdem se navečeřet, pojď, – zastavil se mezi dveřmi.

– Nemám chuť, já si vezmu až potom.

– Vždycky večeříme společně, – řekl a zastrčil si tílko do trenýrek. Soudkovité obrysy břicha vystoupily ostře do popředí. Chlupaté nohy trčely bezmocně v rozšoupaných sandálech. Takhle jednou budu vypadat já i s tou večeří, pro kterou bude v mém žaludku už přesně vyhrazené místo. Jenomže dnes mně je pětadvacet, chci žít, milovat Alici a nenávidět Lenrtovou. Kdyby to šlo tak jednoduše rozdělit…

Na talíři přede mnou voněla játra. Matka s upoceným čelem pobíhala kolem stolu a babička jí radila, jak je zahustit, kolik vody má dát na brambory, jak posolit maso, až bude udělané, protože jinak by ztvrdlo. Znal jsem ony dobře míněné připomínky, časem jsme si na ně zvykli, já i celá rodina. Matka si konečně sedla ke stolu vedle mne a pustili jsme se do jídla. Babička mlaskala, neklamná známka toho, že jí večeře chutnala.

– Co je to? – řekla matka. – Mlčíš, ani jsi neřekl, jestli ti chutná.

– Jako vždycky, mami, výborný, – napravil jsem svou reputaci a políbil ji na čeho. – Pokud ti neuteče mlíko, zvládneš všechno na jedničku.

– Ty jeden, – dala mi pohlavek. Uhnul jsem tak rychle, že jsem jí málem vyrazil z ruky talíř. – Dávej pozor, vždyť to rozbiješ.

– Omluv ho, má bolení, – poznamenal suše otec. Do zbytku šťávy si rozmačkával brambory.

– Snad nebyl ten jogurt zkaženej? – zeptala se starostlivě babička.

– U srdce, maminko. Jen si vzpomeň, když ti bylo pětadvacet.

– No jo, – řekla babička, položila na talíř příbor a otočila se i s židlí směrem k obrazovce, kde právě ukazovali záběry z občanské války v Angole. – To není jen tak, – řekla nepřítomně při pohledu na řadu mrtvých bojovníků, vyrovnaných na dláždění ulice.

– Copak, snad jste se nerozešli? – ozvala se od mycího dřezu matka. – Alice je prima holka. – Tahle rodinná starostlivost s otcovou přehlíživou ironií, se kterou začínal právě v nejnemožnějších chvílích, mě doháněla k zoufalství. Obvykle jsem oplácel stejnou zbraní, dnes jsem však nebyl ve formě.

– Promiň, že zvyšuju hlas, ale nejde o Alici, nýbrž o jakousi Lenrtovou Jolandu, která je zavřená, protože zavraždila své vlastní dítě.

V kuchyni zavládlo ticho, jako by babička ztlumila na okamžik televizi, ale hlasatel asi právě mlčel. Otcovi poklesla brada, nevěděl najednou, na čem je. Černý humor se pro tuto chvíli jaksi nehodil. Nechtěl jsem o tom mluvit, vlastně jsem ani neměl, ale donutili mě. Matka si setřela loktem vlasy z čela a růžovou ruku ponořila opět do horké vody. Nádobí zachrastilo.

– Po porodu, ne? – řekla znalecky. Podíval jsem se na babičku, zdali neposlouchá, ale sledovala pozorně televizi, alespoň se tak tvářila.

– Právě že ne, šlo o půlroční dítě.

– Ježíši, – zachvěla se matka.

– A proč? – zeptal se otec.

– Těžko říct. Podle výpovědi dost dlouho brečelo, nemohla ho uspat, dole pod oknem už na ni čekaly hodinu kamarádky, že prý se půjde koupat, tak s ním zatřásla, jenomže to nepomohlo.

– Nevypravuj mně to, – řekla varovně matka.

– A co jako…, – naléhal otec, který nepřemohl svou zvědavost.

– Nejdřív s ním zatřásla, potom bouchla o stůl, ale dítě stále brečelo, – ztlumil jsem hlas, aby mě matka neslyšela. – No a potom vzala kuchyňský nůž… deset ran, z toho tři smrtelný.

– A kolik dostala? – zeptal se po vteřinách pietního ticha.

– Necelých jedenáct let, ale nevím to jistě.

– Nechala bych ji oběsit, – obrátila se rozčileně babička, sedící až dosud nepřirozeně strnulá. Mohlo mne napadnout hned, že poslouchá. Teprve nyní jsem si dost jasně uvědomil, že jsem měl mlčet. Tohle nebylo téma pro rodinu, která zasedla k večeři. Ale noste v sobě problémy, které vám drásají duši. Noste je s sebou do postele a potkejte několik Lenrtových třeba jenom ve snech, protože na ulici bych to nikomu nepřál.

– Na to máme zákony, maminko, – obrátil se táta k babičce.

– Zdá se ti to moc? – přidala se k babičce matka.

– Necítím se kompetentní, abych posoudil nebo odsuzoval předem někoho, o kom nic nevím. Ostatně, tady máme odborníka.

Rozproudila se debata. Neklamně jsem vytušil, že by mohla být zakončena rodinnou hádkou. Otec zčervenal, babička se urazila a matka si sáhla ve vodě na střep z rozbitého talíře. Raději bych se neviděl.

– Jenomže já o ní vím hodně a co mně to je platné, – namítl jsem otci. – Ženské se jí bojí, protože vyhrožuje, samozřejmě potají. Co můžeš dělat, myslíš si, že je tam jenom sama? A vůbec, nemám chuť se o tom dál bavit. – Zvedl jsem se, protože za téhle situace nemělo smysl celou věc rozebírat. Díval jsem se na Lenrtovou trochu jinak. Nemohl jsem si dovolit ten lidský přepych plýtvat city a vášněmi. To by neposloužilo ani jí, ani nám. Vzít rozum do hrsti a přemýšlet, přemýšlet neosobně. Vždyť koneckonců ještě není ráno.

Alice bydlela asi deset minut cesty od nás. Že nemůže jít do kina, to jsem chápal, ale smířit se s představou, že nepůjde ven, když ji potřebuji, jsem nemohl. Prošel jsem kolem hotelu Losos a nahlédl do lokálu, kde postávali stálí pijáci. Měl jsem žízeň, jedno pivo bych si dal, ale zástup asi šesti lidí u výčepu mne odradil.

Minul jsem masnu, čistírnu oděvů s dlouhým trubkovým komínem, který vystupoval po domě až na střechu, a zabočil jsem do malé postranní uličky, kde bydlela. Tahle část města byla určena během několika let k demolici.

Zaťukal jsem na okno jejího pokoje. Že by Alice nemusela být doma, mne vůbec nenapadlo. Nemýlil jsem se. – To seš ty? – vykoukla její rozčepýřená hlava. Jako by se právě zvedla z postele.

– Proč jsi nepřišla? – zeptal jsem se mírně, spíš vyčítavě.

– Nemůžu. Do kina půjdem jindy, ano? Ona přiběhla sousedka, že potřebuje do zítřka šaty, a mámě se udělalo špatně, tak to musím spíchnout za ni.

– Já tě ale taky potřebuju.

– Stalo se něco?

– Nic, mám jen špatnou náladu. Aspoň na půl hodiny, Alice. Projdeme se a něco ti povím. – Okamžik zaváhala, potom si začala obírat ze svého trika nitě. Dělala to pomalu a pečlivě, nitě vyhazovala oknem.

– Tak jo, ale jenom na chvíli. A co mně řekneš? – Její oči mi znalecky zapátraly v obličeji, ale když spatřila můj nakyslý výraz, pochopila, že to nic příjemného nebude.

Přiběhla vzápětí rozevlátá, s červenou kabelou přes rameno a ve střevících z modro-žluté kůže. Oči měla prosté, bez šminky, vlasy stažené mašlí, na nohou tříčtvrteční džínsové kalhoty.

– Alice, – přitiskl jsem ji k sobě a políbil.

– Tak mně to vypravuj, – řekla zvědavě a mírně mě odstrčila. Zatvářil jsem se nešťastně, najednou mě všechno přešlo. Proč sem tahat cizí věci a otravovat s tím znovu Alici, která si myslela, že svět začíná a končí láskou. Držel jsem ji kolem ramen a cítil, jak je dobře, že ji mám. I když už bylo krátce po sedmé hodině, stěny domů s chodníky stále ještě sálaly teplem. Na dlaních se mi lepil pot. Rozpálené ulice vstřebávaly do svých útrob i nás. Odbočili jsme k řece.

– Tak vypravuj, – nedala se odradit mým mlčením.

– Nic pro tebe… Jedna ženská u nás tropí neplechu. Vlastně ony dělají neplechu skoro všechny, jenomže s touhle už je těžko k vydržení a ani do budoucna není naděje.

– O co jde? – přerušila můj sáhodlouhý úvod a vážně na mne pohlédla. Řeka líně tekla kolem nás. Od okamžiku, kdy dělníci rozebrali stavidla na Chrudimce, zvedla se voda o půldruhého metru. Ještě před rokem tu rejdili pod stavidly slalomáři, ale brankové pole tyček se posunulo o půl kilometru níž. Nyní visely nad hladinou jen prázdné dráty. Několik rybářů trpělivě vyčkávalo na kamenité hrázi.

– Tak povíš mně to? – postavila se rozhodně přede mne a zaclonila mi výhled na řeku.

Lezlo to ze mě pomalu, ale řekl jsem jí o Lenrtové až na některé detaily, o kterých nebylo radno hovořit, v podstatě všechno. Přešli jsme zatím silnici, most, minuli dnem i nocí hučící mlýn a pokochali se pestrobarevnou sítí slalomářských branek. Potom jsme zamířili na špici řeky, kam jsme se chodívali jako děti koupat.

– A co teda chceš dělat? – zeptala se s přemáháním. Náš rozhovor očividně vázl. Posadili jsme se na špici břehu v místech, kde se vlévala Chrudimka do Labe.

– Nechce se mi věřit, že člověk tohle dokáže. – Alice se na mě málem rozkřičela, jako bych já způsobil její roztrpčení. Padl na mne stesk. Slunce už na druhé straně řeky ubývalo, citelně se ochladilo. Před námi se tyčilo mohutné betonové zdymadlo s několika propustmi, kterými budou projíždět parníky. Voda, dopadající z hráze asi tři sta metrů před námi, burácela.

– Co udělám, nevím. Motiv se dá prakticky zjistit velmi těžko. Nebude úplný.

– Chtěla se přece jít s partou vykoupat jako tamhle ti hoši, – ukázala posměšně rukou na řeku. Na pramici, v nebezpečné blízkosti jezu, dovádělo sedm kluků. Dva z nich byli nazí. Odráželi se od přídě a skákali do řeky. Patrně se před Alicí předváděli.

– Možná. Ale mezi chtěním a rozhodnutím se záměr udělat je dlouhá cesta. Byl to afekt, nebyl?

– Neměla znalecký posudek?

– To víš, že měla… jenomže… posudek je příliš složitý, než abych ti ho vypravoval. Ona je hloupá, rozumíš, hloupá! – Alice poznala, že jsem naštvaný. Ne na ni, ale sám na sebe. Přesto zavrčela a uraženě koukala na řeku. Nevím, nad čím v té chvíli dumala, možná se rozhodla, že už o tom se mnou nebude hovořit, protože řekla:

– Na jaře se tu utopili dva chlapi na motorovým člunu. Jeli blízko jezu, chcípnul jim motor a vzal je proud.

– Chceš jako říct, že nevíme dne ani hodiny? – začal jsem ironicky. Ale Alice se zatvářila s naprostou samozřejmostí a řekla:

– Co bys dělal, kdyby některý z těch kluků…, – kývla hlavou směrem k nim, – kdyby se třeba topil? – Ještě mě tady začne zkoušet, jestli umím plavat a dávat první pomoc. Pravda, ten nápad nebyl tak nesmyslný, protože jeden z chlapců, mohlo mu být tak deset, dvanáct let, plaval za lodí a křičel o pomoc. Ale byla to jen jejich domluvená hra. Udělal to už předtím a pak bezpečně doplaval. A v tom chumlu nahých, zmítajících se těl stejně nebylo možné z takové dálky spočítat, kdo je pod vodou a kdo nad ní.

– Než bych tam doplaval, stejně by se utopil, – poznamenal jsem alibisticky. Už jsem se viděl, jak ho tahám. Kluk stále ještě křičel a mával rukama nad hladinou, jako když ho za nohu táhne žralok. Nejvyšší z výrostků se vyškrábal na pramice, nasadil si trenýrky ječícího kluka na hlavu jako turban a skočil do vody šipkou. Loďka se od jeho nohou odrazila a popojela o kus dál. Potom se výrostek s turbanem vynořil a mávl rukou.

– Nasedat, jedem, na nikoho se nečeká! – Všichni se najednou začali drápat na loď. Výrostek, který celou akci řídil, se postavil na příď, zvedl pádlo a mával jím jak pirát vlajkou. Loď se kupodivu nepřevrhla.

– Alfonso, my jedem, – zakřičel na nejmenšího, který stále ještě volal o pomoc. – Jestli tady nebudeš, než napočítám do deseti, tak jedem. – A začal nahlas počítat. Chlapec ve vodě sebou mlátil ještě víc, ale proud v řece byl poměrně silný, takže se z místa nehnul. Kluci na lodi se smáli, kdosi vztyčil na bidle Alfonsovy promáčené trenýrky a celá loď se pohnula.

– On se snad, Tomáši, doopravdy topí, – řekla zděšeně Alice a úpěnlivě se na mě podívala. – A oni mu ujíždějí. Nechají ho tam! Dělej něco, prosím tě!

– Hloupnou, copak to nevidíš?

Začala křičet na kluky, ale ti se již zase pošťuchovali a nevěnovali nám pozornost. Pak strach o Alfonse popadl i mne. Vyzul jsem si boty, strhl kalhoty a rozběhl se v tričku k Labi. Břeh řeky byl strmý, kamenitý, a i když ho nedávno upravovali, rostla na něm lebeda a bodláčí. Neznal jsem tu dno, do vody jsem spíše sklouzl, než skočil. Zpočátku jsem ani nevnímal, zdali je voda teplá nebo studená, jak plavu a co za mnou křičí Alice. Ohrožení života malého potápějícího se Alfonse bylo příliš konkrétní, než abych myslel na něco jiného.

Když jsem se k němu doplácal, vynořila se zpod hladiny jeho umorousaná hlava a malé vyděšené oči na mne bázlivě pohlédly. To už i kluci na lodi zpozorovali, že se něco děje, a zamířili k nám. Snažil jsem se Alfonse chytit za vlasy, ale k mému zděšení se začal bránit. Konečně se mi ho podařilo lapnout, mrskl sebou jako úhoř, ale pramice už byla na dosah. S pomocí výrostka jsem ho posadil na loď.

– Co je, Alfonso? – řekl velitel lodi a podával mu trenýrky.

– Nic. Tenhle pán mě chytil, – odpověděl kluk a ukázal na mne. Držel jsem se lodi. V uších mi bublala voda.

– Chytil, – otevřel jsem ústa a vlnka mi vklouzla dovnitř, až jsem se zakuckal. – Nemáte rozum, topil se.

– Alfonso? – řekl výrostek udiveně.

– Nesmysl. Kdybych začal plavat, mám je, i kdyby měli dvě pádla, – čepýřil se Alfonso, nasadil si trenýrky a uvelebil se na sedačce.

Nedostávalo se mi slov. Vyškrábal jsem se nahoru, bylo mně z toho všeho najednou zle. Výrostek mi začal vysvětlovat, že Alfonso je z nich nejlepší plavec, potápěč a já nevím co ještě. Řekl jsem jim, ať mě zavezou ke břehu, že to je jediné, co pro mě mohou udělat.

– On se netopil? – pohlédla na mě udiveně Alice, když jsme přistáli.

– Jak vidíš, ne.

– Myslela jsem si to, – řekla. – Svlíkni se, musíme triko vyždímat. – Chvíli jsme ždímali tričko, ponožky, trenky, zkrátka všechno, co jsem měl na sobě. – A potom někomu věř, – řekla chlácholivě, aby si mě udobřila. – Pitomci, ještě nastydneš… Proč mlčíš, proč nic neříkáš? – Vyčítavě na mne pohlédla. – Vypadalo to tak opravdově… zmýlit se může každý, ne?

– Ale proč se to musí stát zrovna mně a zrovna dneska, – rozhoupal jsem se konečně. Na předloktí mi sedl komár. Počkal jsem, až zaboří sosák do kůže, a potom jsem ho plácnul. – Alespoň vidíš, jak je to těžké…

– Co?

– Pochopit člověka, odhadnout jeho reakce, všechno.

– Jestli narážíš na tu svoji ženskou, jde přece o jasný případ. Snad bys jí nevěřil? – začala na mne dorážet, jako by se chtěla ospravedlnit, že mne vyhnala zbytečně do vody. I když bylo teplo, začaly mně najednou cvakat zuby. Měl jsem nepříjemný pocit, že si překousnu jazyk, nijak se to nedalo vůlí zastavit…

– Vůbec nic není jasný, rozumíš! – utrhl jsem se na ni. Alice, místo aby mlčela, začala znovu.

– Tak proč jí chceš pomoct? Vždyť je to vrah! Své vlastní dítě zavraždila kvůli nějaký partě, protože se chtěla jít vykoupat. Kde jsou tvý proklamace o dobru a zlu. Vždyť ty lžeš sám sobě.

– Lžu? Komu? Sám sobě? Já ale o tom vím.

– A proč, proč to děláš? – Její dotazy byly čím dál naléhavější.

– Protože musím.

– A co řekneš jim?

– Komu?

– Těm lidem, co na tebe spoléhají. Třeba náčelníkovi. I ostatním.

– Pochopí to.

– I když děláš něco, čemu nevěříš?

– Ale Alice, cíl máme jeden. Stojí za ním člověk.

– Člověk? – řekla pohrdavě.

Na řeku už dávno dopadal soumrak. Voda se sametově leskla a odkudsi ze tmy sem doléhal rozpustilý křik kluků na pramici. Neměl jsem nikdy rád teoretizování a zdlouhavé akademické debaty, většinou k ničemu nevedly. Alice ze mě byla očividně otrávená, anebo naštvaná, to jsem dost dobře nerozeznal. Nejhorší na tom bylo, že jsem byl ještě bezradnější než před hodinou. Když se začalo na protějším břehu v dálce rozsvěcet město, probudil jsem se.

– Stavím se doma, převléknu se a jedu k nim. Stejně bych neusnul.

– Ke komu?

– K jejím rodičům. Pochází z jedné vesnice nedaleko odtud.

– Ty ses zbláznil, Tomáši! – pohlédla na mne vyděšeně.

– Možná, – řekl jsem a vstal. – Třeba se dozvím víc.

– Abys měl čistý svědomí a mohl ji ještě víc omlouvat?

– Vůbec tomu nerozumíš. Tady jde o něco jinýho, o úplně něco jinýho. Asi se mnou nepůjdeš, viď.

– Tos uhádl, spasiteli. Stejně už budou spát.

– Vzbudím je, – řekl jsem a zrychlil.

Když jsem se doma převlékal do manšestrových kalhot, pohlédl jsem bezděčně na hodinky, které ukazovaly za pět minut osm. Naši se dívali v kuchyni na televizi, možná, že můj nenadálý příchod ani nezpozorovali. Pověsil jsem pomačkané a zvlhlé prádlo do koupelny a zase nenápadně odešel.

Cestou do Hájku, tak se jmenovala vesnice, ze které Lenrtová pocházela, jsem si říkal, že musím zachovat střízlivou hlavu a nenechat se vyprovokovat k hádce, bude-li k ní příležitost. Auto svištělo spokojeně po vozovce a dálková světla, která jsem zapnul, ohmatávala měkce krajinu. Nedlouhá trasa deseti kilometrů uběhla rychle, málem jsem minul ukazatel, který mne zaváděl na polní cestu. Chvíli jsem po ní jel a tápal, ale nakonec se mi podařilo do vesnice dorazit.

U první chalupy v Hájku jsem zaťukal na okno. Ze stavení se vyšoural stařík ve spodkách. Začal jsem se vyptávat na Lenrtovou. Kývl hlavou a do zběsilého štěkotu psa mávnul rukou:

– Osmá chalupa vlevo, červený plot. Jestli se chcete dostat dovnitř, musíte pořádně zaklepat.

Popojel jsem o kus dál a klepal, nejprve na dveře, potom na okno. V domě už spali. Konečně se uvnitř rozzářilo světlo. Najednou jsem nevěděl, co mám říct. Nejraději bych utekl.

– Paní Lenrtová? – zeptal jsem se udivené stařeny, která si mne prohlížela pomalýma, takřka nehybnýma očima. Noční plátěná košile rámovala její postavu do jakési strnulé hranatosti.

– Kdepak, ta už tu nebydlí, – řekla tiše a vzdychla. – Co si přejete?

– Kdo to je? – ozvalo se z nitra místnosti.

– Jeden pán, ptá se po Anežce, – odpověděla žena a pootočila se. – Odešla do města, nevrátí se už po tom, co se stalo.

– To byla její matka, že, – napadlo mne. – Nevíte, kde bych ji…?

– Nevím, – řekla rozrušeně žena, avšak neskrývaný nával zlosti náhle utichl, jako by se bála, že se prořekne. – A co jste vy vlastně zač?

– Přijel jsem z ústavu, kvůli Jolandě.

– Co? – ozvalo se neochotně za ženinými zády. Potom se za záclonou vynořila mužova hlava. – Teď v noci, šli jsme už spát.

– Je to důležité.

– Ani teď si nedáte pokoj. Tak pojďte dál, – hudral stařec. Prošel jsem po vybetonovaném chodníčku pod oknem až k domovním dveřím. V zámku zachrastil klíč, dveře se otevřely.

– Posaďte se, – řekla žena, když jsem se zarazil na prahu kuchyně, – rozsvítím velké světlo. – Místnost byla maličká, ale útulná. Sedl jsem si ke stolu vedle starce a položil před sebe ruce.

– My jsme ji vychovávali, – špitla nejistě, jako by nevěděla jak začít.

– Tak vy jste z kriminálu? – zeptal se přímo muž, rozhlédl se, vstal a vyndal z příborníku láhev slivovice, kterou postavil doprostřed stolu. Tři skleničky přisunul vzápětí. – Napijeme se, ne? – Přiťukli jsme si. Pití jsem samozřejmě přivítal a v té chvíli mne zdaleka nenapadlo, že před vraty stojí auto. Stařena na mne opatrně zašilhala:

– Udělala zase něco? – Zavrtěl jsem hlavou. – Tak proč jste vlastně přijel?

– Potřebuji se o ní dozvědět co nejvíc.

– Znala jen mámu, – řekl stařec. Jeho plešatá hlava pod žárovkou zazářila jako veliká měsíční koule. – Ale to ji neomlouvá. Věděl jsem, že takhle jednou dopadne. Znáte ten pocit, když nám něco sedí za krkem. Ale že zavraždí… ehm… bych nikdy neřekl. V té místnosti už nespíme, přestěhovali jsme se vedle, – pohnul štítivě hlavou k mlčenlivým dveřím.

– Nepřipomínej to zas, – rozvzlykala se žena a nebyla k udržení. – Nebyla nejhorší.

– Mysleli jsme, že se budeme muset z vesnice přestěhovat, – řekl stařec. – Každý si na nás ukazoval prstem. Víte, kdyby to udělala nám, ale to by se neodvážila, ona byla vlastně hodná. Opravdu tam nic neprovedla? A jak se jí vede? – Změkl najednou. Stařena se vzpamatovala natolik, že mohla mluvit.

Jak se asi vede lidem v kriminále? Hloupá otázka. Co jsem měl říct? Dobře, špatně?

– To víte, stýská se jí. Prý jí nepíšete.

– Nepíšeme, – opakoval teatrálně stařec. Zamnul si roztěkané oči a zpříma se na ně podíval. – Tady Mařka nemůže, – dloubl ji loktem, až se zachvěla, – a já jí psát nebudu. Ještě jsme se s tím nevyrovnali. To není jenom její trest, ale i náš. – Polaskal v kostnatých prstech láhev a začal zádumčivě rozlívat. Dal jsem na skleničku ruku.

– Mám auto. – Napil se tedy sám a znovu si dolil. – A co vy vlastně chcete?

– Život v ústavu není jednoduchý, – začal jsem oklikou, – a ona má před sebou ještě několik roků. Chtěl jsem se o ní něco dozvědět, něco víc, než je v těch oficiálnostech. Třeba o jejím dětství, přítelkyních, kamarádech.

– A vy jste vlastně kdo?

– No já ji mám teď na starosti. – Co jim budu vypravovat, jakou mám funkci, když by mi stejně neporozuměli.

– Nechce o sobě povídat, co? – pokývala hlavou žena. – Když ona je taková stydlivá. Určitě ji to mrzí. A já jsem jí říkala: Jolando, rozmysli si dobře, jestli to dítě chceš, nebo ne. A ona vám jednou řekla jo, podruhý ne. Nebudete mně to věřit, ale ona snad nevěděla, jak se ten chlap, co jí ho udělal, jmenoval. – Žena seděla vedle mne, ruce měla položené na stole před sebou a čas od času si zamnula prsty, jako by chtěla rozplést klubko pocuchaných myšlenek. Dozvěděl jsem se, že s Jolandou od jisté doby nebylo k vydržení, dítě nechtěla, sáhne si prý radši na život. Znáte to, osmnáctiletá holka. Máma, místo aby jí poradila, se jí smála, že si aspoň příště dá větší pozor. A když se dítě narodilo, tak se zpočátku zdálo, že už je všechno v pořádku. Jednou ji babička přistihla, jak si s Petruškou povídá. Hrála si s ní prý jako s panenkou. Když byla totiž Jolanda malá, neměla ráda děti. Snad se jich bála, snad se bály děti jí. Věčně chodila sama. Asi ji to mrzelo.

– Prala se s nima? Nebo na ně žárlila?

– Toužila totiž po velký mrkací panně, – pokračovala roztřeseným hlasem babička. – To víte, děti si nevybírají slova ani činy, kdo co urve, to má. Jolanda byla trochu opožděná, ale silná a vyspělá. Šla i o rok dýl do školy. Smály se jí a hračky jí nepůjčily ani za nic. Tak jim pannu ukradla. Byla z toho velká aféra, rodiče si přišli stěžovat…

– Co povídáš, jenom Voříšková, – obořil se na ni děda.

– Voříšková a Klouček taky. Pamatuju se na to jako dnes. Máma Jolandě pannu vzala, a místo aby řekla, že jí koupí novou, slíbila výprask. Jolanda utekla. Dva dny nebyla k nalezení, kdyby ji nedonutil hlad, možná by ani nepřišla.

– Myslíte, že si tohle všechno pamatuje? Kolik jí bylo let? – zeptal jsem se.

– Deset, možná o rok míň, – zapochybovala žena.

– Nepamatuje, – řekl rázně stařec a obrátil do sebe třetí sklenku. Pach slivovice se rozlil po místnosti. – Tak já vám to teda řeknu. Od čtrnácti let se začala tahat s chlapama. Jednou měla toho, druhej den onoho. Jako by pro ni vůbec nic jinýho neexistovalo. A její máma, Jolanko sem, Jolanko tam, vždyť z tebe je už doopravdická ženská. Mazala si oči a zaštupovat fusekle jí musela tady stará bába. Měl jsem ji rád, ale od doby, kdy poznala prvního chlapa, s ní nebylo k vydržení. Říkal jsem si, teď se o ni staráme my a ona se o nás postará, až nebudeme moct. No a vidíte, zůstali jsme s bábou sami.

Bylo mně divně. Co odpovědět, pravdu měl on i stařena.

– Měli byste jí ale určitě napsat. Je mladá, třeba pochopí leccos, o čem dříve neměla ani ponětí, – řekl jsem a byl si vědom toho, že u Lenrtové to půjde s chápáním jen velmi těžko. – Napište jí. Mohla by žít tím, co přijde, starosti přebere čas. A až bude návštěva, určitě byste měli zajet, určitě. Vždyť to není tak daleko.

– To jistě, – zamručel pohrdavě děda, ale v jeho hlase byla špetka zaváhání.

Zvedl jsem se, bylo půl desáté. Děda si začal nalívat slivovici. Bylo mně divně. Co odpovědět na odchodu, jak se rozloučit? Pravdu snad měli oba dva, on i stařena, sám jsem se v jejich vyprávění dost těžko orientoval. Ale jedno z možných vysvětlení se nabízelo: Jolanda chytla ve čtrnácti druhý dech, protože vycítila, že o ni má někdo zájem. Jenomže ve své prostotě nedomyslela, z čeho zájem pramení. Možná, že byla ženou do té chvíle, než ji poslední muž opustil, potom se vrátila zpět do dětských let, do vyhnanství své vlastní duše, k panenkám, které pláčou jenom tehdy, když s nimi zahrkáte. A v tomhle stavu ji už nezachránila ani Petruška. Bylo to tak? Anebo to bylo právě opačně?

– Mějte se tu pěkně a děkuju, – rozloučil jsem se s nimi a zmizel za dveřmi.

Na druhý den, sotva jsem proplul strážnicí, na mě náčelník významně kynul. Krčil jsem však bezmocně rameny a naznačil, že se uvidí. Pravda byla, že jsem se za noc několikrát probudil, kdybych však tvrdil, že příčinou byla Lenrtová, asi bych lhal. Ovšem ten nepříjemný pocit něčeho nevyřešeného mne neopustil.

Dal jsem aktovku do kanceláře, prohrabal se v plánu denními úkoly a většinu jich přesunul na další dny. Potom jsem vyrazil do kantýny, neboť přijít o půl hodiny déle, těžko bych sehnal ke svačině rohlíky. Ve frontě před pultem jsem narazil na Zdenu. Vybírala si v regálech cigarety a v síťovce už nesla kofoly.

– Ahoj, Tomáši, – řekla a culila se. – Já na tebe počkám, jo? – Na sobě měla modrozelenou vypasovanou sukni a červeno-bílou puntíkatou blůzku s volánky na ramenou. Dlouhé vlasy se jí v průvanu pocuchaly.

– Bude mě moc těšit. – Prodavačka si nás prohlížela, jako když patříme k sobě, ale zřejmě měla špatné informace. – Tři rohlíky a plátek salámu, – zahlaholil jsem a hned napočítal peníze, abych z prodejny co nejrychleji vypadl.

Zdena na mne čekala před vchodem. Do útvaru jsme prošli brankou. Na Václaváku pochodoval trojstup odsouzených žen, který vedla brigadýrka. Cvičily pořadovku. Šli jsme se Zdenou vedle sebe, vypravovala, že bychom dnes měli navštívit jednotlivá pracoviště, jak jsme to dělávali každý týden, ale moc jsem ji neposlouchal, protože ze štrůdlu cvičících žen se dvě oddělily a zamířily k nám. Klátivě se zastavily přede mnou a požádaly o rozmluvu. Samozřejmě – Flekačová a Janíčková.

– Neumíte se postavit do pozoru? – napomenula je Zdena a zatvářila se přísně.

– O co jde? – pohlédl jsem na ně. Plstěné sukně jim splývaly přes kolena, namodralé, sluncem vyšisované košile měly u krku rozepnuté.

– Chtěly jsme s vámi mluvit kvůli Lenrtové, – řekla Janíčková a nejistě se podrbala za uchem.

– My už to s ní, pane nadporučíku, nevydržíme. Já pod ní spát nebudu, takhle to přece nejde. Až se jednou rozčilím…, – přidala si Flekačová.

– Nenecháte ji v klidu, – řekla Zdena, – stále ji dráždíte. A co ty vaše nadávky, že je blbá, nemožná, že je pako…

– Ona spí s nožem pod polštářem, – vykulila na mě oči Janíčková.

– Každá může mít podle ústavního řádu nůž, čímpak byste si krájeli chleba?

– Jenomže ona s ním vyhrožuje.

– Ten nůž je přece kulatý, – připomněl jsem.

– Nevadí, – přisadila si Flekačová, – ona ho brousí o schody.

– Podívejte se, ženské, tady to s váma nebudu řešit. Dnes máte odpolední, ano? Tak za chvíli si vás zavolám. Můžete jít, – řekl jsem a pohlédl na Zdenu.

– Ten nůž jí nemůžeš vzít, má na něj právo, – namítla.

– Já vím, – přikývl jsem a zamířil do kanceláře.

– Ten nůž mně nemůžete vzít, – ohradila se tvrdohlavě Lenrtová. Říkala to suše a studeně, její nehybné mrazivé oči se ani nepohnuly. Rád bych věděl, na co myslela.

– Ale můžu, – řekl jsem co nejklidněji. – Když s ním budete ohrožovat druhé, tak vám ho zabavím, ani nemrknete.

– To není pravda.

– Poslyšte, Lenrtová, vždyť vy jste docela normální ženská, – poznamenal jsem rychle. K tomuhle odvážnému komplimentu jsem dlouho sbíral odvahu, ale vycítil jsem, že je třeba, abych ho řekl. – Kolik vy máte vlastně tříd?

– Sedum.

– Sedum?

– Zvláštní školy ale.

– Nevadí, číst a psát umíte, ne? – Přikývla. – Copak vy si myslíte, že náčelníka, mě nebo vychovatele baví s vámi stále něco řešit?

– To vím, že nebaví, – řekla sebevědomě, – právě proto. – Trochu se nafoukla, napucané tváře se ještě více zaoblily.

– Něco vám poradím. Jistě chápete, že se takhle nedá dělat dál.

– A co? – vyštěkla.

– Vy svého trestného činu využíváte k zastrašování ostatních, zatímco byste měla víc přemýšlet, hlavně o sobě. – Její studené oči roztály. Možná, že si představila první den, kdy za ní definitivně zapadnou železná kovaná vrata a ona bude na svobodě. To ovšem bylo ještě příliš daleko, proto jsem pokračoval:

– Těch sedm tříd zvláštní školy vás neopravňuje k tomu, abyste tady vyváděla jako nepříčetná. Naposledy to s vámi zkusím, Lenrtová, pak už to půjde po zlém. – Udělal jsem malou přestávku, aby si mé kázání nechala projít hlavou. Ty ostatní věty jsem vyslovil už jen s velkým sebezapřením: – Řeknete ženským, že se jich bojíte, že to, co vyvádíte, děláte ze strachu!

– Ze strachu? Pch!

– Ale vy to musíte říct…! – Zamyslela se.

– Ze strachu…, – opakovala. Pak na mne pohlédla. – To nemíníte vážně?

– Naprosto. A s vraždou jste si to vymyslela taky, jasný. Vždyť to přece není pravda, že jste zabila nějaký dítě.

– Není? Není…! – Pokývala hlavou, jako by sama přestávala věřit svému činu. Najednou nevěděla, na čem je. Vstal jsem, sebral nůž ze stolu a strčil ho do šuplíku.

– Nůž si budete muset zatím půjčovat, ještě si rozmyslím, kdy vám ho vrátím. A teď běžte, – řekl jsem a otevřel dveře. Vyšla jako ve vidinách. Vrátil jsem se do kanceláře a zavolal telefonem na službu, aby mi předvedli Flekačovou a Janíčkovou.

Ženské patrně venku ještě cvičily, protože mi je strážmistr „dodal“ hned. Významně po sobě mrkaly, byly bezpochyby domluvené. Ostatně z jejich tvrzení jsem si vybíral jen podstatnou část. To, že jim vyhrožuje Lenrtová nožem, jsem vzal na vědomí, nepochyboval jsem však současně o tom, že i ony jí splácejí po svém, večer třeba přes ni přehodí deku a potom povídej, kdo tě uhodil. Sáhl jsem do kapsy a vyndal klíče. Odemkl jsem trezor a vzal kázeňské lístky, abych celou tu scénu dotáhl do konce. Nesměl jsem teď myslet na nic jiného, nebo by se mohlo stát, že všechno popletu. Stály přede mnou a čekaly, co bude dál.

– Víte dobře, že Lenrtová je s rozumem na štíru.

– To ji ale, pane nadporučíku, neopravňuje k tomu, aby v noci slejzala z postele a jednu po druhé si nás prohlížela.

– Neskákejte mně do řeči, když mluvím, Flekačová. A neopírejte se o dveře, – zakřičel jsem. – Dobře víte, že Lenrtovou neomlouvám a nikdy nebudu. Ale vám to myslí natolik, abyste se ovládly a nedráždily ji. Nejdřív z toho máte zábavu a potom se bojíte. Měly byste vycházet z opačného předpokladu.

– Když ona ale zabila dítě, – řekla Janíčková a zajíkla se. Uzemnil jsem ji očima.

– Lenrtová se vás vlastně bojí, řekla mi to a já jí věřím. Vyhrožuje ze strachu. Rozumíte, Flekačová? – Žena roztáhla bezmocně ruce a zkřivila obličej do poťouchlé grimasy, jako by si nebyla jistá, zdali nežertuji. Samozřejmě si myslela své a já vlastně také.

– Já nevím, snad.

– Ne snad, ale určitě. A ještě jednu důležitou věc, abych nezapomněl. Kdo vám říkal, že zabila dítě?

– Ona sama přece, – dodala Janíčková. – Vypravovala o tom, jak ho…

– Nesmysl, – řekl jsem. – Hloupost. Dobře víte, jak to má v hlavě zpřeházený. Žádný dítě nezabila. Chce vypadat zajímavě, aby se stala jednou z vás. Jen se na ni podívejte. Copak si myslíte, že Lenrtová by byla schopna… – Přistihl jsem se, že křičím. Nesmím se tak rozčilovat. Naráz jsem zmlkl. Hleděly na mne nechápavě, tohle nepředpokládaly, to přece nebyla pravda. Tvářil jsem se samozřejmě a rozhodně, v mém obličeji nenašly ani stín nejistoty.

– Neděláte si legraci? – řekla Janíčková.

– Spisy vám ukázat nemůžu. Má nějakou drobnou zlodějnu, protože je to potřetí, poslali ji sem. Kam se na vás hrabe. – Flekačová chtěla něco říct, ale nezmohla se ani na slovo. Polkla naprázdno a dál mlčela. Nakonec přestala mluvit i Janíčková a mně se zdálo, že jsem je alespoň pro tuto chvíli přesvědčil. Moc mi na tom záleželo. Vždyť se přece tenhle případ přede mnou pokoušelo rozřešit pět lidí a ani jeden z nich si nepřiznal, že je neřešitelný. Nebo se pletu? Uvidím. – Ode dneška k vám budu chodit každý den na kontrolu, aby bylo jasno. Lenrtovou na druhý pokoj zatím přeřazovat nebudeme, není totiž důvod. Máte ještě nějaký dotaz?

– A ona s námi bude stále spát? – opakovala donekonečna Flekačová, jako by se probudila.

– Vypadá to tak, – řekl jsem, – někde přece spát musí. – Potom jsem vrátil kázeňské lístky do skříně a odsouzené poslal pryč. Lístky jsem už nepotřeboval, myslel jsem, že to bude horší, že budu potřebovat víc argumentů. – Všichni jí křivdíme, – řekl jsem si pro sebe a pusa mně dřevěněla. Jenom abych tomu teď nezačal sám věřit. Potom jsem zvedl telefon a zavolal náčelníkovi. Neptal se mě na nic, jen připomenul:

– A myslíš, že to vydrží?

– Jestli ovšem Lenrtová nezačne zase o sobě vypravovat.

– No dobře, – připustil neurčitě. A pak jsem v telefonu zaslechl jeho vzdalujícím se hlasem pronesenou větu: – Hromská práce…

Něco mě v srdci píchlo, jako kdyby mi hrudí projel nůž. Nesmysl, kde by se tu vzal. Rychle jsem položil sluchátko.

Kostřička

Stahovala větve ze stráně, protože v tomhle úseku lesa se bude v brzké době těžit vápenec. Se strojem se do kopců jen těžko dostanou, ale koně si s okleštěnými kmeny poradí, však na druhé stráni už svážejí klády.

Usmolené rozrýpané ruce si na okamžik strčila do kapsy a podívala se dolů. Starý zlozvyk z mládí. Nebo z dětství? Ženské pod ní se rojily jako mravenci, některým se svezl puntíkatý šátek až na ramena. Zarudlé tváře, v té chvíli plné důležitosti, měly jeden společný cíl: jak dostat dřevo co nejrychleji dolů.

V kapse nahmatala špačka, mohla by si zapálit, ale cigaret není nikdy nazbyt, i když po brigádě dostávají za odměnu zvláštní příděl. Musí si tabák šetřit. Nahmatala i provázek a střenku. Člověk nikdy neví, co se může později hodit.

– Marto, pojď mně pomoct s touhle velkou větví, – zakřičela na brigadýrku a chytila kládu za silnější konec.

– Co blázníš, Kostřičko, to není větev, ale půl stromu. – Marta se vydrápala do kopce. Břicho ji táhlo k zemi a nohy s přibývajícími lety už nesloužily jako dříve. Rozum chce někdy víc, než tělo dovolí, pomyslela si brigadýrka, která měla jít ostatním ženským vždy příkladem. K čertu s takovouhle funkcí. – Ty seš dneska v čele pelotonu, – zabručela na půl úst a utřela si čelo. Na hřbetu ruky se objevilo několik kapiček potu. – Sauna, co? Bude žízeň. Takhle pivo by bodlo.

– A borůvkovou šťávu bys nechtěla? Stáhnem větev dolů, musím na záchod, – řekla Kostřička. Její drobný obličej se zablýskl jako mince, potom zvážněl a propadl se do stínu. Úzké boky, široká ramena, vystouplé lícní kosti. Na těle samý kloub. Otočila se proti svahu. – Pane nadstrážmistr, jedeme dolů. Stavím se na záchod, jó?

Muž nahoře měl uniformu a v tom teple v ní roztával. Čepice brigadýrka se mu ponořila do čela, to jak mu slunce šilhalo přes kšilt. Muž kývl hlavou a zaclonil si rukou oči.

– Až přijdete, budete se, Janečková, hlásit.

– Za chvíli písknou svačinu, – odpověděla Kostřička. – Počkám už dole, ano? – Potom vší silou zabrala. Brigadýrka se ploužila vedle ní a námahou supěla.

– No né? Táborová šlechta taky pracuje! – dobíraly si ženské brigadýrku.

– My myslely, že jenom rozděluje jídlo, – křičela Anežka a mávala sekerou nad hlavou.

– Až budete chtít větší příděl, tak se u mě hlaste, – nenechala se brigadýrka a šla poslušně za Kostřičkou, která téměř hnala.

Les předl. Slunce poskakovalo v prachu, který se zvedal z cesty od větví. Vůně jehličí a smůly otvírala ptákům zobáky a křídla. Červenec žíznil. Stráň sedřená na kost se pod jehličím bělela.

Velitel eskorty, poručík se stále veselým obličejem a do špičky sestřiženou bradkou, stál u zvětšující se hromady větví a dirigoval práci. U pasu měl na řemenu zavěšenou polní láhev se zteplalým čajem a občas se žíznivě napil. Vyrudlá bundokošile překrývala opasek a pouzdro s pistolí. Do kanady, plné bílého prachu, mu usedl motýl.

Brigadýrka před ním pustila větev, vyfoukla zbytky nastřádané páry, polkla slinu a vzdychla:

– Mám vysokej tlak. Aby mně pak nepuknul kotel, – poplácala se po břichu. Poručík k ní udiveně vzhlédl.

– Nemáte si toho brát tolik, – řekl a prohlížel si Kostřičku. Pěkná holka, ale pohrkaná. V tomhle mundúru vypadá o pět let starší. Za copak vlastně sedí? Ta by na to měla, živit se slušně. Už už se chtěl zeptat, ale Kostřička jako by vytušila, že s ní vede tichou řeč.

– Musím si odskočit, pane poručíku.

Přikývl a doprovázel ji pohledem. Šla na opačnou stranu, než měla. Zakřičel na ni, aby se vrátila.

– Támhle se chodí, copak to nevíte? – Zakroutila nechápavě hlavou.

– Co je ke svačině? – zeptala se ještě brigadýrky, která se pomalu rozbíhala do kopce.

– Salám, máslo a chleba, – řekla Marta a otírala si masitý krk šátkem. Napotřetí se skutálí, pomyslela si Kostřička, než zašla za plentu. Podívala se vzhůru. Nebe bylo čisté, neletěl po něm ani pták, ani letadlo, nestínily mraky. Nebe bylo tak čisté, že ať se ohlédla na kteroukoli stranu, mohla tam jít. A nikdo jí v tom nedokázal zabránit.

Prolezla tunel vytvořený pod železničním náspem ze skruží. Po jednokolejce se vlečkou svážel kámen. Nejraději by nasedla na vlak a jela na druhý konec světa. Ale ani tahle vlečka dnes nejezdila. Musela jít pěšky. Kus cesty pod náspem lezla po čtyřech. Překotně dýchala, chvílemi se zastavovala, neboť křečovitá bolest v nezvykle napnutých svalech byla k nevydržení. To potom seděla bezmocně na zemi a poulila oči ustrašeně před sebe jako žába, která čeká, že ji spolkne čáp.

Proč tohle jenom udělala? Mohla by se vrátit, ještě je čas. Vždy se holkám v duchu smála, když osnovaly v ložnici po zhasnutí útěky. Prázdné řeči, pohádky před spaním. Některé z nich četly Motýlka. Ale proč zrovna ona a zrovna dneska? Dostala příležitost, využila ji. Strach je mocný, touha po volnosti ještě mocnější. Ale byla jí dána i důvěra. Jí i všem ostatním, které vybrali do volné čety bez přímého střežení.

– Kolik máte ještě, Janečková, trestu? – ptal se jí před měsícem kapitán a pozorně listoval v její osobní kartě, aby si ověřil časové údaje.

– Dva měsíce, – řekla hrdě a při té příležitosti si pomyslela, co jsou to dva měsíce proti dvěma rokům, které tu strávila.

– Výsledky na dílně máte slušné, plníte přes normu. Co byste takhle řekla polní brigádě? Okopávat řepu, – prohodil a mrkl na náčelníka výroby, který seděl vedle něho. Ten se pousmál.

– Řepu, jé… já myslela, že půjdeme do lesa, – zaprotestovala.

– Už jste někdy z trestu utíkala?

– Já, – chytla se za srdce. – Pane kapitáne, vždyť mě znáte! – Ale tenkrát si myslela doopravdy… dva měsíce! Dělala si čárky, samozřejmě že metr na stříhání by byl lepší, ale ten se dal dovnitř propašovat jen velmi těžko. Co všechno na svobodě udělá. Jak se těšila. Převrátí celý svět! Jen mít příležitost. Potom se jí ještě ptal, odkud pochází, kde bydlí, kde žijí rodiče, jestli má dítě.

Všechno si pečlivě zapisoval, sem tam prohodil na její adresu nějaký žert, měl zřejmě dobrou náladu. Nakonec řekl:

– Víte, kolik byste dostala navíc, kdybyste pláchla! – Zatvářila se ustrašeně. Vyloučeno, nesmysl, jenom člověk padlý na hlavu by dva měsíce před koncem trestu utíkal. Vždyť nemá nikde žádné resty a podmíněný trest nečeká.

A teď se tu plazí, olípaná jehličím jako slimák. Takhle se moc daleko nedostane. Vstala a bezděčně si oklepala montérky od smetí. Před očima si vybavila rozmístění strážných. Nyní bude svačina, chvíli potrvá, než zjistí, že jeden salám zbyde, a jak ženské zná, určitě se některá z nich přihlásí dvakrát. Z toho neměla obavy. Nejdůležitější je zorientovat se. Silnice, moje záchrana, uvědomovala si matně a bezhlavě se rozeběhla domnělým směrem. Utíkala rychle, bez rozmyslu. Cestu před sebou neviděla. Cítila jen, že došlapuje na cosi měkkého, vzápětí zakopává, zdvihá se, že jí šlehají do obličeje větvičky. Do týlu se jí posadila černá obluda. Svazovala ruce, nohy, otupovala rozum. Strach. Teď už nemůže couvnout.

Zastavila se před oplocenou lesní školkou, vzápětí ji však přelezla a utíkala dál. Ani nezpozorovala, že se jí sesmekl šátek. Vyplašila srnu. Kostřička se lekla víc než zvíře. Potom se ke vší zlosti zapletla do ostružiní, vztekle sebou trhla, ale rozedřela si jen kůži. Posadila se na zem a škytavě se rozbrečela. Vedle ní rostly borůvky a dozrávaly jahody. Zpozorovala to, až když zjistila, že je má rozmačkané na rukou. Lekla se, že jí teče krev. Znovu se potácivě zvedla a začala se modlit, aby narazila na silnici dřív, než nasadí na její stopu psa. Tenhle útěk by jen tak hladce neprošel. Zem se s ní houpala. Měla pocit, že přešlapuje na místě. Musí dál. Noc v lese nepřečká.

Příkop podél silnice byl mělký a tekla v něm strouha. Opláchla si obličej a namočila vlasy. Voda jí stékala po krku na šedou erární košili. Povolila si další knoflíček a přejela rukou na zádech, aby odtrhla potem přilepenou látku. Měla ukrutnou žízeň, napít ze strouhy se však neodvážila. Také hlad jí svíral břicho. Možná, že udělala chybu, když nepočkala na svačinu. Nemá u sebe ani halíř. Zalezla nazpět do křoví na kraji lesa a sedla si na mez. Potom si vyhrnula rozšlápnuté bagány, sundala ponožky a vyvětrala nohy. Nad hlavou jí vrněl čmelák. Instinktivně uhnula…

Dlouho tu takhle sedět nemůže, za chvíli budou kontrolovat všechny silnice. Nejlepší by byl náklaďák. Když přebíhala na druhé straně cestu, všimla si ukazatele na křižovatce. Měla štěstí, že se z lesa vynořila právě v těchto místech. V Jičíně chytne partu, dá se trochu do pořádku a hurá za Evženem do Kanady. Chodila s ním od osmnácti let, měli se brát, ale jí se do toho nechtělo. Pak utekl. Neměla otálet, všechno pokazila.

Navlékla si rychle ponožky a nazula boty. Teď není čas na rozjímání. Hlupák, a šátek ztratila. Vešla na silnici, upravila si montérkovou blůzu a začala stopovat. Zastavila jí zelená vétřieska. Řidič žvýkal a závozník držel v ruce otevřenou flašku s limonádou. Prý ať si vleze na valník. Ovládla se, poděkovala, odmítla. Do osobních aut, ač některá zastavovala bez vyzvání, se rozhodla nevkročit. To by bylo nápadné. Cítila, že je čím dál netrpělivější. Pak stopla saviem se žlutou plachtou. Vedle řidiče bylo místo, zval ji k sobě. Nejraději by si vlezla pod plachtu. Co mu má říct?

– Děkuju, – chytla se otevřených dveří. – Jedete na Jičín? – Šofér byl mladý. Kotlety jak kinžály až pod bradu, nosem mohl dělat ledoborec. Černé oči, které provokovaly. Těžko se z nich něco dalo vyčíst.

– Nasedněte si, ale rychle, spěchám. – Motor zahvízdal. Plyn, spojka, rychlostní páka u volantu. Však také jezdívala, když si s Evženem půjčovali auta. Jednou měli štěstí, řídila a napasovali se do stromu. Nikomu se nic nestalo, ta jizva na čele je památka.

– Tak co, slečno, budeme si vykládat o počasí? – zeptal se řidič a pobaveně si ji prohlížel.

– Nemáte náhodou cigaretu?

– Sáhněte si támhle, – pohnul hlavou. – A sirky jsou tam taky. Strčte mně jednu do pusy, jo? – Sparty už nekouřila dlouho, kdepak sparty, takhle partyzánky. O ty byl boj.

– Děkuju, – řekla a srovnala si vlasy. Vzápětí se zakuckala.

– Kam máte namířeno? – mrkl po ní. Je moc dotěrnej, pomyslela si Kostřička. Už když mu podávala cigaretu, dotkl se nápadně jejích prstů. Ale vytroubit ti to zrovna nemusím.…

– Já totiž v Jičíně zahejbám, – řekl. – Vy tady pracujete?

– No, pracuju, – nadzvedla se, jako by se vzpamatovala. Na každé křižovatce trnula hrůzou. Viděla zelenou uniformu a vztyčenou plácačku s červeným terčem. Nejraději by si zakryla oči. – V lesní školce pracujeme. Ale teď jedu na návštěvu, víte. K sestřenici.

Nedůvěřivě na ni pohlédl a v duchu se usmál. Zpocená, rozcuchaná, poškrábaná. Šlápl ještě více na plyn. Tachometr ukazoval rovnou devadesátku.

– A co tam jako děláte? – vyzvídal.

– Sázím stromky. – Snažila se mluvit přesvědčivě. Občasné pohyby, kterými uvolňovala svoji nervozitu, ji však usvědčovaly. Tmavá čmouha na čele se v potu rozpouštěla. Proboha, má na sobě erární prádlo!

– Je teplo, co, nechcete si to sundat? – řekl a přes límec se jí dotkl štíhlého krku.

– Ani ne, – odtáhla se.

Pak jeli půlhodinku mlčky, než prohodil:

– Víte, že se mi líbíte?

– Doopravdy? – řekla a zatvářila se překvapeně. Hned nato zpomalil a sjel ze silnice. Auto zastavil na polní cestě. – Co si myslíte?

– Že jste hezká holka.

– Ale vy jste šerednej, vy se mně vůbec nelíbíte. – Nedal se odbýt, přitiskl ji k sobě a políbil. Dala mu facku, pak druhou. Přestal dotírat a řekl:

– Mohla bys mně říct, kdo vlastně seš? – To ji zarazilo. Zůstala netečně civět před sebe, nezmohla se ani na slovo.

– Kdo, kdo… Irena přece.

– A táhne ti na patnáctej rok, co? – ťukl si do čela. – Musel bych bejt pěknej hlupák, abych si nedomyslel, žes vzala roha. Seš jedna z nich, co sem choděj stahovat dřevo. Každej den je totiž vidím, když je sem přivážej. A tamto ostatní si vyprávěj svý sestřenici. – Znovu ji uchopil. Nebránila se. Nevěděla, co v příštím okamžiku udělá. Už dlouho neměla chlapa.

– Tak dobře, – řekla a zavřela oči.

Řidič modrého saviemu ji vysadil před Jičínem, bude lepší se jí zbavit, uvažoval, a Kostřička už byla také ráda, že je konečně sama. Zbytek odpoledne prospala v polích. Probudila se až navečer, vysátá sluncem, zmožená únavou. Nejraději by si znovu lehla, ale musela dál. Tuhle krajinu znala, ještě se dostat k říčce a potom k chatové kolonii. Jezdívali sem dříve s partou. Je to vlastně už jenom kousek, ale dokud se nesetmí, bezpečná se cítit nebude.

Den s večerem odcházel. Ze slunce zbylo pozlátko. Nahoře na nebi sháněly tryskáče stádo beránků. Louka zpívala, ale Kostřička ji slyšela naříkat. Sundala si boty a přehodila je přes rameno. Měla odřené nohy a paty ji pálily.

Nálada se jí o poznání zlepšila, zvlášť když po chvíli bloudění dorazila k říčce. Stále však kdesi v podvědomí tušila, že nemá vyhráno.

Přemek, Jéňa, Samuel, Kostřička, Pepina, Venouš, Evžen. Scházeli se tu svého času v chatě, která patřila Jéňově matce, pouštěli magneťák, pili víno z hořčičáků a tancovali. Samozřejmě, že láska přišla ke slovu také. Jednou kvůli ní uplavala Evženovi kytara.

Kostřička s Pepinou vařily, většinou se však živili z konzerv. A večer se vyráželo v pramicích na řeku. Jednou se Přemek utopil. Už to pak nebylo ono, stále jim někdo scházel. To magické slovo parta ji však nepřestávalo vzrušovat. Spoléhala se na ni i nyní po dvou letech, kdy dostávala zprávy pouze z druhé ruky.

Chatová kolonie se rozpínala na pravém břehu říčky. Kostřička přišla zleva. Okamžik okouněla, snad hledala loďku, potom se svlékla, kalhoty, boty a košili zavázala do uzlíku z kabátku, a vlezla do vody. Spoléhala na to, že ji nikdo neuvidí. Cítila, že riskuje. Plavala pomalu a opatrně. Když dorazila k protějšímu břehu, vyškrábala se na kamennou hráz a oklepala se jako pes. Komáři na ni nepříjemně doráželi. Sundala si spodní prádlo a navlékla montérky. Teď večer hned tak neuschne. Kýchla. To tak, ještě nastydnout.

Opršelé modřínové dveře pobil majitel chaty zespodu pozinkovaným plechem, aby neuhnívaly. Právě pod prahem bývala dlážka, která se dala odsunout. Za ni schovávali klíč. Dlážku však kdosi zamázl maltou. Kostřička se opírala ramenem bezradně o dveře a přemýšlela, jak by se dostala dovnitř. Prohmatala ještě několik skrýší, v nichž by mohla klíč nalézt, ale marně. Sedla si zklamaně na schody a hleděla do mrtvé hladiny řeky, která se černě leskla. S každou minutou jí ubývala naděje. Ale nevzdá se, v takovéhle šlamastice není poprvé a asi ne naposledy.

Večer jí sedal na ramena, až měla dojem, že se pod jeho tíhou hrbí. Vstala a obešla chatu dokola, jestli snad nezapomněli zavřít okenice. Byly v pořádku. Na vrátkách od sklepa spatřila visací zámek. Uvědomila si, že sklípek je spojený s podlahou předsíňky. Neztrácela čas, nalezla železnou kramli a zapáčila. Zámek cvakl a povolil. Nepozorovaně vklouzla dovnitř. Okamžik tápala ve tmě. Jen aby víko v podlaze nebylo přibité. Všechno šlo až neuvěřitelně hladce. Jde jenom o to mít trochu inspirace, pomyslela si spokojeně v chodbě. Zapnula automatickou pojistku a otočila vypínačem. Okamžitě zůstala strnule stát a rozhlížela se němě kolem sebe. Pěkná past, odtud by neutekla. Ale proč by ji právě tady hledali? Sedla si ke stolu, vytáhla balíček spart, které jí dal řidič modrého saviemu, a po mnoha hodinách si konečně v klidu zakouřila.

Oči Kostřičky klopýtaly po stěnách, houpaly se v hnízdech pavučin, věšely na zaprášené a dávno vyrudlé záclony nad okny. Hned plné naděje, hned zrazené. Několik prázdných květináčů, v nichž dříve bývaly pelargónie, na ni výmluvně civělo. Oklepala se chladem. Oheň rozdělat nemohla, kouř by ji mohl prozradit, spíše tak najít ještě něco na sebe. Od betonové podlahy se tupou ozvěnou odrážel skřípot z rozvrzaných bagančat.

Ve skříni objevila vzorně srovnané kupičky prádla. Páchly vlhkem a myšinou. Visela tam i pláštěnka a nepromokavá bunda. Navlékla si ji na sebe a prudce se ohlédla. Pocit, že ji někdo sleduje, nepřecházel. Věděla, že je to nesmysl, čas od času se však musela přesvědčit na vlastní oči. Vyštrachala ještě bavlněné podkolenky a navlékla si je na nohy. Teď nalézt nějaké jídlo. Prach, usazený na stole a na skříňkách, dával tušit, že tu z dřívějších obyvatel chaty už dlouho nikdo nebyl. Vyšla znovu na chodbu, protože se rozpomněla na jídlo. Nejedla celý den, jenom ráno snídala chleba s máslem a čaj. Najednou se jí udělalo od hladu mdlo. Zastavila se několik metrů před spížkou, jako by si netroufala otevřít dvířka, neboť za nimi předvídala prázdno. Napadlo ji, že bez jídla do rána nevydrží. Nesmysl, trénovaný člověk přežije i několik dnů. Jenomže ona není trénovaná.

V horním regálu spatřila hned napoprvé dva meruňkové kompoty. Jinak nic. Pečlivě prohmatávala regál po regálu rukou. Zvířila jenom prach. Nemohla úzkostí ani polknout. Pak nahmatala v prostřední přihrádce zasunutou konzervu. Vyběhla s ní na světlo a četla: Štika v rajském protlaku. Konzerva byla rok stará. Zahrkala s ní. Nafouklá se jí nezdála. Vyndala ještě obě sklenice s meruňkami a všechno postavila na stůl. Chvíli jí trvalo, než konzervu otevřela, její kvalitou se příliš nezaobírala, rybu zhltla v mžiku. Všechno zapila meruňkovou šťávou a lehla si na gauč. Měla si zhasnout, cítila, že dlouho vzhůru nevydrží.

Na tomhle gauči se s Evženem milovali. Uměl hrát na kytaru a dvě písničky složil jenom pro ni. Slyšela je předvádět i v rozhlase.

– Až se vezmeme, odjedeme spolu do Kanady a založíme si farmu, – řekl a svíral ji kolem krku, jako kdyby mu snad chtěla utéct.

– Koní, – špitla zasněně a představila si stáda mustangů, které vídávala v kinech.

– Ty nic nenesou, – řekl Evžen. – Myslel jsem krav.

– A ty jim budeš hrát na kytaru, – poznamenala žertovně, neboť kdesi četla, že hudba ovlivňuje množství nadojených litrů. Evžen se urazil. Pak před chatou na schodech trucoval. Začala tedy pózovat také. Aby si ji udobřil, přinesl na lopatě ježka. Dali mu do misky mléko, ale ježek zalezl do rohu a nevšímal si jich.

– Myslel jsem to vážně, – dodal na vysvětlenou.

– Stýskalo by se mi, – řekla.

– Budeme přece spolu.

Sama netušila, proč ji napadlo Evžena dráždit, dělat si z jeho snů legraci. Nikdy si nebyla jista, zdali mu doopravdy věří či ne. Snad tenkrát na okamžik zapochybovala, ale jenom na okamžik, protože potom si všechno spolu dlouho do noci probírali po jednotlivých detailech. Evžen krátce nato doopravdy odjel do Kanady. Psal, že se má fajn a že na ni čeká.

V uhláku u krbu něco zachrastilo. V mžiku byla na nohou, leknutím se roztřásla. Posadila se zpět na pohovku a vrátila se v mysli znovu do minulosti. Na dobré se rádo vzpomíná.

Když se Kostřička zrána probudila, sluneční paprsky procházely rozpukaným dřevem okenic. Zdálo se jí, že je unavená víc, než byla zvečera. Trochu se protáhla, zhltla zbytek meruněk a poklidila světnici. To, že zde nikoho nenajde, předpokládala, i když si v koutku duše tajně přála, aby po tak dlouhé době spatřila alespoň jednu známou tvář, která ji pochopí. Nejvíc ji zarazilo, že z chaty jako by vymizely stopy po životě. Snad všichni nezmizeli, pomyslela si a srdce jí sevřela neurčitá úzkost. Je sama, celý svět stojí v téhle chvíli proti ní. Jen si to tolik nepřipouštět, popis osoby už je jistě rozeslán, možná, že vyhlásili celostátní pátrání. Měla by někam zmizet, nadobro, natrvalo.

Pečlivě prohlédla všechny šatníky, skříňky a zastlané postele. Musí na sebe navléknout něco nenápadného, aby ji nepoznali. K rodičům ani na přechodnou adresu, kde byla hlášena, nepůjde. To tak, chytit se jako moucha na mucholapku.

Nakonec na sebe navlékla zelený, ručně pletený svetr. Byl vytahaný a sahal jí hluboko pod břicho.

– Slušel by ti krimplenový kostým a na večer šaty z brokátu. Ráno bychom se jezdívali podívat do města, odpoledne by sis vzala džíny a toulali bychom se po ranči. Vždycky jsem měl rád zvířata, víš. – Jako by Evžena slyšela. – Nemusela bys vůbec nic dělat, já bych třeba vedl i účetní knihu…

– Ty tomu věříš? – chytla mu do zubů ucho a lehce stiskla.

– Jistě.

– Takhle se tetují krávy, – zašeptala. – Aby se nepletly.

– Nebereš nic vážně, – blýskal očima a uraženě ji od sebe odstrkoval. Přitakávala, ale stará zkušenost jí říkala, že blouzní. Mohla se zvednout a odejít. Zůstala. Tyhle nesmysly začala brát vážně až měsíc po tom, co se rozešli. Dostávala od Evžena pohledy z Rakouska, později barevnou obálku „Air mail“ z Austrálie. Začala o svém rozhodnutí pochybovat. Evžen a ranč. Teprve až se ocitla na několik měsíců v ústavu nápravné výchovy a když jí jedna známá propašovala dopis od Evžena z Kanady, utvrdila se v tom, že udělala chybu. Patřili s Evženem k sobě. Má jedinou šanci: dostat se nyní k němu do ciziny.

V botníku našla plátěnky, docela jí pasovaly, bagančata hodila do záchodku, ráda se jich zbavila. Naposledy se přesvědčila, zdali všechno vrátila do původního stavu, a vyrazila k městu. Pěšina byla úzká a v louce se klikatila. Vyhrnula si kalhoty pod kolena. Tráva, plná rosy, ji píchala do lýtek. Vzala kámen a hodila ho co nejdál před sebe. Potom se za ním rozeběhla.

Ve městě si dávala pozor na všechny uniformy. Nejprve se vydala k Jéňovi. Starý dům, z jehož krovů už suky vypadaly, ji přivítal s otevřenou náručí. Cítila se v něm kupodivu bezpečně. I zábradlí, které pevně sevřela v dlani, jí připomnělo přítomnost příjemně zažitých chvil, které v činžáku strávila. Zazvonila.

– Přejete si? – zeptala se žena s brýlemi utopenými na nose.

– Já jsem… přišla za Jéňou.

– Za synem, – řekla generálsky a zamrkala na ni. Z otevřených dveří do kuchyně se náhle ozval ukrutný vřískot. – Jsem jeho matka.

– On už tu nebydlí? – podivila se Kostřička.

– Ale ano, – řekla žena a chytla Irenu za ruku. – Bydlí, my jsme teď jedna rodina, – zasyčela. – Já vás ani nezvu dál…

– Snad nemá Jéňa dítě? – lekla se.

– To víte, že jo.

Jéňa, a otec, musela se zasmát. Do svých osmnácti let se neuměl postarat ani sám o sebe, když někdo nepostavil před Jéňu v poledne talíř, nejedl. Sám chodil leda na záchod a za holkama.

– A jak se jmenuje? – vyzvídala. Docela by se na děťátko ráda podívala. Žena jí však stála v cestě jako mramorový sloup.

– Honzíček, – uslyšela náhle a zvedla hlavu. Ve dveřích kuchyňky se objevila přísná tvář mladé ženy. Kostřička pozdravila.

– Krásné jméno, – zakoktala. – A nevíte, kde bych ho našla? – řekla a najednou nevěděla, kam s očima.

– V práci, – odsekla žena. Stařena vycouvala do chodby. Čísi ruka chytla dveře, které se vzápětí zabouchly.

Zůstala stát před nimi a bylo jí do breku. Nejraději by se sebrala a šla po svých, ale nemohla. Neměla peníze, neměla kde přespat, s kým si popovídat. Sedla na schod a přemýšlela, u které organizace Jéňa naposledy pracoval. Nevzpomněla si. Ještě jednou zazvonila. Stará žena se vyloupla ze dveří jako ořech ze skořápky, zabručela adresu a vytáhla si tepláky s lampasy.

Kostřička nalezla Jéňu na starém náměstí pod lešením. Do čela měl napasovanou kšiltovku zamazanou maltou, na sobě „džíny“ sestřižené na kraťasy. Skloněný nad kalfasem míchal maltu. Občas do ní znalecky plivl. Tedy Jéňa pracuje. Tahle skutečnost ji pořádně zaskočila. Jéňa staví domy. V koutku duše se zastyděla.

Přikradla se k němu zezadu, nejprve si myslela, že mu dá ruku přes oči. Hloupý nápad. Zrozpačitěla. Pak řekla klidně:

– Ahoj.

– Kostřičko, – vykoktal. Stál opřený o násadu lopaty, neschopný se pohnout, ne nepodobný vážce nabodnuté na špendlíku. Oranžová čepička, fialové tričko, seprané a rozedrané džínsy. Ve tváři mu zasychaly puntíky z rozstříkané malty.

– Kdepak Kostřička, Irena.

– Vlastně máš pravdu, – konečně se pohnul. – Můžu ti dát pusu?

– Že se ptáš. – Pustil lopatu a políbil ji na čelo.

– Gratuluju. Tak ses vrátila…

– Ty, Jéňo, máš čas? Já bych se tady radši neukazovala. Podívej se na vlasy, šaty a tak, chápeš? – řekla a sáhla si bezbranně na hlavu.

– Jo ták, že seš ostříhaná na ježka. Půjčím ti čepici, – řekl Jéňa a hned sundával kšiltovku z hlavy. Irena si ji napasovala.

– Jak se ti líbím?

– Prima, – sáhl do kalhot a vyndal cigarety. – Jako branec. Dáš si?

– Dám, – vzala si jednu. – Půjdeš? Je to moc důležitý. Já nemám času nazbyt, víš.

– Šel bych hned, ale musím dohodit ještě tamhleten soklík nahoře, – ukázal neurčitě rukou.

– Na tom lešení? – zeptala se naivně.

– Můžeš tam jít se mnou, nechceš? Máme dobrýho parťáka, jenom musím dělat. Ale jinak to jde. Tak co, vypravuj, Kostřičko. Tys ztloustla.

Poodstoupila od domu a dívala se po lešení. Váhala. Potom se dovtípila, že tam stejně za ní nikdo nepoleze. Místo se zdálo bezpečné. Jéňa mezitím naplnil kolečko maltou, dovezl k výtahu a pískl. Výtah mu přistál poslušně u nohou. Vjel s kolečkem na něj, vystoupil a pískl podruhé. Malta se dala do pohybu.

– Je tam Ivan, děláme spolu.

– To polezem po žebříku? – zeptala se, ale Jéňa už ji tlačil před sebou k lešení. Nahoře byli za několik minut. Jéňa si odskočil pro kolečko, oklepal zednickou lžíci a krouživými pohyby ruky začal omítat. Kostřička si sedla na lešení, opřela se o železnou trubku, klátila nohama a dívala se mlčky na náměstí. Někde u kořene jazyka jí uvízla věta, kterou se bála vyslovit.

– Co dělají kluci? – vyhrkla. – A holky, – dodala rychle. – Už jsem je dlouho neviděla. Víš, že jsem se byla mrknout na chatě?

– Na chatě, – řekl neurčitě. Drobné kousky malty přestaly kolem ní poletovat. Otočila se, co se děje, ale Jéňa už zase omítal.

– Pepina se odstěhovala, – řekl, aby nasytil její tázavý pohled. – Někam za Turnov. Dělá v textilce, teď dokonce soutěží v nějaký brigádě. Psala mně jednou, že ji to baví, a až se vrátíš, určitě ji máš navštívit. Flek by se prej už nějakej našel. Samuel odjel do Jugoslávie s cirkusem jako zámečník, to je jeho, cestování. Venouš dělal dlouhou dobu dobrotu, jezdil někde s traktorem, ale pak se namazal, převrhl fůru a zůstala pod ní ženská. Má si odsedět ještě rok. To jsem slyšel, jinak se nestýkáme.

– A Evžen? – řekla netrpělivě.

– Kostřičko…, – podivil se, sundal si ochranné brýle a otřel si zornice do hadru. – Tebe to ještě nepřešlo? Rakousko, Austrálie, Kanada, – vykřikoval.

– Nekecej a dělej, ať si nevydloubneš tou lžící oko, – ozval se Ivan, který se před nimi vynořil z vedlejšího vchodu. – Jo ty máš společnost, promiňte, netušil jsem…

– To je Ivan, – řekl Jéňa.

– Irena, – špitla Kostřička. Zničehonic ji dneska už podruhé vyhrkly slzy. Ivan pochopil, že přišel v nevhodnou chvíli.

– Já se pak stavím, naložím ti dole kolečko, – poznamenal a zmizel o patro níž.

– Stalo se něco? – řekl, sedl si k ní na bobek a pohladil ji.

– Já jsem utekla. – Usmál se, zacukal koutky úst.

– Po moři nebo pralesem? – špásoval.

– Já jsem doopravdy utekla. Prohlídni si mě, jak vypadám. Převlíkla jsem se v chatě. – Posadil se vedle ní. Mlčeli, Kostřička bubnovala kloubem prstu na železnou kostru lešení.

– Co budeš dělat, určitě tě hledají. Přespíš u nás, dám ti šaty.

– Nesmysl, musím odtud… Nemůžu tě do toho zatahovat. Myslíš si, že mě snad odepíšou ze seznamu a řeknou, no dobře, ta se časem objeví.

– Aspoň by ses pořádně oblíkla, – řekl váhavě Jéňa.

– Už jsem u vás byla. Dej mně ještě jednu cigaretu, – natáhla ruku. Podíval se jí do očí. Měla je smutné a bezmocné.

– A tos tam nemohla vydržet?

– Za dva měsíce jsem měla výstup… A nebe bylo modré bez mráčků. Mohla jsem po něm jít, kam jsem chtěla. Celý týden jsem se na něj dívala… – Lehla si na prkna a roztáhla do prachu ruce, aby si osvěžila vzpomínku. Okamžik civěla přímo nad sebe, ale potom se znechuceně zvedla, neboť si uvědomila, že nad ní trčí třetí patro lešení. – Mám jedinou šanci, – řekla rychle. – Dostat se k Evženovi do Kanady.

Jéňa netrpělivě vstal a začal opět omítat. Ivan dole zapískal. Jéňa šel k výtahu a pustil ho dolů. Za okamžik dostal nový přísun malty. Přijel s ním a ještě zadýchaný řekl:

– Myslel jsem, že to víš. Evžen se už vrátil.

Dole po náměstí se trousili lidé. Počítala je jako rozdrolené kamínky, ne a ne se soustředit. To přece není pravda, Evžen se nemohl vrátit. Jéňu při pohledu na ni napadlo, že by se mohla v tomhle stavu zvednout a skočit dolů. Nechal práce a chytil ji za ruce.

– To jsem nevěděla…

– Nějak se to srovná, uvidíš. – Celá se chvěla. Už to byla opět ona, Kostřička. Zakručelo jí v břiše. – Promiň, já jsem zapomněl, – vyndal z kapsy padesátku. – Víc tady nemám. – Mlčky ji přijala. – A tady ti napíšu adresu, jestli chceš. – Potom jí došel pro tašku, kterou měl pověšenou kousek dál na háku. Vyndal z ní papír a tužku. – Ale nevyhazuju tě, jestli chceš, můžeš se k nám přijít vykoupat a přespat…

– Nesmysl, – řekla Kostřička a zoufale se na něho podívala. Levou nohou nahmatala žebřík.

V samoobsluze nakoupila půl kila tlačenky, dvě lahvová piva, bochník chleba a na několik hodin vypadla z města, aby nebyla tak přímo na očích. Sedla si u říčky na uříznutý olšový pařez a rozbalila jídlo. Tlačenku roztrhla na dva kusy, ten menší si nechala na večer. Chleba rozlomila a ukusovala přímo z bochníku. Ještě nikdy jí nechutnalo jako dnes. Neměla náladu, to je pravda, ale s ustupující fyzickou bolestí odcházela záhy i bolest duševní. Co bude, ji zajímalo donedávna právě v okamžiku, kdy se jí to bezprostředně dotýkalo. Žila pouze přítomností, z hodiny na hodinu, ze dne na den. Snad proto takhle dopadla. Člověk z mé branže uvažuje jinak, pomyslela si Kostřička, a ač to sama o sobě věděla, nikdy se tomu nebránila. Strach ji ukolébal. Věděla, že někde na ni čekají, ale pojem někde byl pro ni příliš neurčitý, než aby přemýšlela, co bude dál. Kdyby domyslela všechny důsledky svého útěku, nebyla by schopna postoupit na své cestě ani o krok dál. Zůstala sama s jedinou nadějí a tou byl Evžen.

Vstala, zachytla uzávěr lahve o kámen a trhla. Pivo hned napoprvé vystříklo. Pila lačně a hltavě. Nazlátlá tekutina jí stékala po bradě, na břicho, k nohám. Prázdnou láhev hodila do řeky.

Opatrně sáhla do kapsy, zdali neztratila lístek s adresou. Vše bylo v pořádku až na to, že Evžen bydlel kus od města, v jedné vesnici, vzdálené nejméně deset kilometrů. Napadlo ji, že túrovat deset kilometrů v poledním slunci je holý nesmysl, protože cestu vlakem či autobusem záhy vyloučila, ovšem pomyšlení na nekonečné měsíce, které by trávila znovu v ústavu, ji popohnalo kupředu. Alespoň v duchu, protože se rozhodla před cestou nejprve vykoupat. Svlékla se a skočila do vody. S hrůzou však zjistila, že na protějším břehu ji pozoruje rybář, kterého si nevšimla. Vylezla rychle, navlékla na sebe šaty a rozběhla se pryč.

Vesnička Nízkov se rozvíjela podél cesty v půlkruzích. Kostřička dorazila bez úhony různými oklikami až na kopec nad ní a zasněně pohlédla dolů do mokřiny. Červená střecha kostelíka, rozkvetlé květináče za okny, páchnoucí hnůj na kupě za kravínem. Větřík dotlačil tu vůni až sem. Tady někde bude hledat Evžena, jistě jí poradí, co by měla dělat dál. Evžen měl pro tyhle věci pochopení, vždy na něho bylo spolehnutí. Zná sám určitě mnoho cest, jak se dostat ven za hranice, a když ne on, má spoustu kamarádů. Nejraději by byla, kdyby šel s ní. Cizinou se člověk s přítelem snáze protlouká, než když se musí starat sám. Trochu se bála, aby nenašla Evžena pod pantoflem jako Jéňu, a také důvod, proč se vůbec vracel, byl pro ni záhadou. Začala utíkat po stráni dolů. I když celou cestu sem věřila, že všechno dobře dopadne, byla čím dál víc nejistější.

Za žádnou cenu si nesmí přestat věřit. Za zkušenosti se draze platí a ona jich měla nadbytek. Občas si uvědomovala, že záleží na tom, kdy a za jakých okolností jich člověk užívá, ale tahle zkušenost byla příliš cenná, než aby mohla dluh v případě prohry nějakým přijatelným způsobem zaplatit.

Nízkov, číslo popisné třicet jedna. Evžen Tvrdý.

Stála před oprýskaným domem, omítka viděla štětku s vápnem před mnoha a mnoha lety. Půl střechy z eternitu, půl z lepenky. Utržený žlab svedený na jedné straně přímo do záhonu. Káď ve stínu jako babky v šátcích se schýlenými hlavami.

Vloudila se dovnitř. V předsíňce, vysázené barevnými dlážkami, se zastavila. Slyšela svůj dech. Pak lehce zaťukala.

– Jo, – zakřičel sytý hlas. Vešla do místnosti. První, co spatřila, bylo mužské tělo hledající cosi pod gaučem. Zůstala ohromením stát. Finská sedací souprava v šedomodré barvě, samozřejmě kožená, ořechová stěna šitá v Dřevotvaru na míru, stolní červená lampa, na knihovničce stylová petrolejka, secesní nástěnné hodiny na bílé zdi a v koutu televize.

– Dobrý večer.

– Dobrý, – vyrazil hlavou kupředu jako beran. Zastavil se před ní bezbranně jako nezkušený kluk.

– Kostřičko, tak si sedni, sedni si u nás. – Popošla ke gauči a rozpačitě se zastavila. Zaprášené kalhoty v ní vzbuzovaly při pohledu na bílé přehozy z beránčích kožešin pocit viny. – To se vyčistí, – mávl rukou. – Jdeš z vandru, viď?

– Máš pro mě chvíli čas? – zeptala se nesměle, jako kdyby šla náhodou kolem.

– Až do rána, – řekl a konečně se pohnul. – Dám na čaj, nebo chceš kafe?

– Kafe jsem už neměla, ani nepamatuju, – řekla nejistě, jako by stále nevěřila, že Evžen stojí před ní. Opatrně se podívala na přehoz, ostentativně sáhla na své špinavé montérky a teprve potom se posadila. Znovu se opatrně rozhlédla a pokusila se usmát, protože věci, které k ní přicházely, byly z cizího, neznámého světa.

– Nevěděla jsem, že tě tady najdu. Víš, kdo mně dal adresu? Jéňa.

– Ty se zlobíš?

– Ne, proč? – řekla udiveně. – Spíš ty by ses měl, – pravila rozpačitě.

– Dám raději na kafe, jo? – řekl Evžen a hned vstal, protože se mu zdálo, že by měl něco udělat.

– Když jsem za tebou nepřijela do Kanady, jak jsem slíbila, – pokračovala. – Nic neříkáš, myslíš si bůhvíco, nevím, jak bych ti všechno vysvětlila.

– Mlč, – řekl od sporáku.

– My to cítíme všechno jinak, chápeš. Jsem hloupá…

– Mlč, – řekl prudčeji a rychle se k ní obrátil. – To už je pryč.

– Zůstali tady kluci, – mlela dál, jako by toho trápení neměla stále dost, – Jéňa, Samuel, táhla s nimi taky Pepina. Nemohla jsem se rozhodnout.

– Jedlas něco? – přerušil ji, protože v něm rozhovor o přešlých letech jitřil nehezké vzpomínky.

– Mám tady s sebou tlačenku, – řekla a sáhla do bundy, odkud vytáhla promaštěný papír. – Bylo to prima, viď, – rozhlédla se po přepychově zařízené místnosti. – Takovýhle kvartýr bych jednou chtěla mít. A proč ses vlastně vrátil?

– Nerad na to vzpomínám, – řekl. Seděl naproti ní a porovnával, do jaké míry se změnila. Trochu zestárla, rysy v obličeji jí změkly. Ten účes nakrátko jí moc nesluší, ale to se dá spravit. Vždy mu připadala bezstarostná a teď má najednou vrásky. Vypadala ošuntěle, ale líbila se mu. Pod šaty je všechno jinačí. Byla to stará známá Kostřička. – Chceš cibuli a ocet? – zeptal se a hned vstal, aby ji obsloužil.

– Udělám si to sama, – řekla, když přinesl cibuli. Nevydržela by v klidu sedět ani minutu. Je tady, konečně se dočkala. Zdá se, že tu Evžen žije sám. Snad na ni dokonce nečekal? – Tohle sis všechno přivezl? – opsala hlavou půlkruh. – To muselo stát peněz.

– Nějaký jsem si vydělal, – řekl neurčitě. – A co ty, kde pracuješ?

– Já…, – zakuckala se, – pomáhám v lesní školce. Moc si ale nevydělám.

– Nevadí, je to pěkná práce, alespoň seš na vzduchu, ne? Počkej, tenhle nůž je ostřejší, – řekl a sáhl do šuplíku. – Zůstaneš? – zeptal se konečně.

– Vezmeš si taky? – rozkrojila tlačenku.

– Už jsem večeřel. – Nedbala jeho připomínek, rozlila ocet na talířky a ukrojila krajíce chleba. Pak všechno odnesla ke stolu.

– Pamatuješ, jak jsme jezdili na pramici? Hrál jsi na kytaru…

– Mám ji ve skříni.

– … a Přemek se utopil.

– Proč o tom mluvíš právě teď? – zeptal se podrážděně a přestal jíst. Na vařiči bublala voda. Slil kávu a šálky postavil před sebe.

– Chtěla jsem se zeptat, – začala nesměle, – jestli nemáš v Kanadě někoho známýho.

– Chceš odejít? – zajíkl se.

– Jen tak, legálně, na výlet, – řekla a zamrzelo ji, že musí Evženovi lhát. Měla mu říct celou pravdu. Co si pak o ní pomyslí?

– Snad by se někdo našel, – vzdychl a nedůvěřivě se podíval. Kostřička jedla a dělala jakoby nic. Nakonec jí zbyl na talíři ocet, který vypila. Nebyla si tak jistá, jestli její role vyzněla opravdově, raději odvede řeč jinam a počká na vhodnější příležitost. Však tu bylo tolik krásných věcí, o kterých se dalo sáhodlouze rozmlouvat. Třeba ten žlutý koberec, který hladila už notnou chvíli pod stolem chodidlem. Nebo ohromný televizor.

– To máš barevný? Ten sis taky přivezl?

– Ale ne, to je náš výrobek, myslím z Oravy, – usmál se.

– Přespíš? – zeptal se znovu nejistě. Zapomněl, že míchá lžičkou kávu, a rozlil ji. Přikývla.

– Nehrajou teď zrovna něco? Barevnou televizi jsem viděla jednou v Praze za výkladem. Vysílali právě fotbal. Mohl bys ji pustit? – Zvedl se a zmáčkl knoflík. Byl rád, že pro ni může něco udělat. Když se vrátil, sedl si na gauč vedle ní a objal ji kolem ramen. Kostřička se k němu přitulila a položila mu hlavu do důlku pod bradou. Bylo jí moc dobře. Po měsících nejistoty ucítila, že je tu něco, co dává smysl, že je tu někdo, kdo o ni má zájem a je ochoten za ni dát ruku do ohně. Že tu je někdo, před kým může plakat, smát se a snad trošinku zalhat. Protože věděla, že ten někdo se bude snažit pochopit i to, proč lže, proč nechodí do práce a fláká se. Alespoň si to v té chvíli myslela. Nescházelo jí vůbec nic a ona byla ochotná nejen přijímat, ale i rozdávat. Už chtěla zavřít oči a nechat se unášet proudem polibků. Chtěla rozevřít zatnuté pěsti, kterými tloukla celý život zmateně kolem sebe, už chtěla přestat skřípat zuby a konečně se nadýchnout.

Pak někdo zabušil na dveře, a aniž čekal na vyzvání, vešel. Lekla se a rázem se propadla o několik desítek hodin zpět, kdy překotně polykala dech, aby snad nekýchla v nevhodný okamžik, plazila se a schovávala pod větvemi, až její nohy zachvátila křeč, kdy tlumila své rozbouřené srdce, aby jeho zrychlený tep někdo neslyšel.

Ale nebyl to ani příslušník Veřejné bezpečnosti, ani voják se psem, nebyl to nikdo od policie. Jenom ženská s očima až na půdu a hlasem ostrým a pichlavým jako křehké rampouchy na vratech. Proplula předsíní a začala překotně vysvětlovat. Evžen pustil Kostřičku a vstal. Žena ztlumila hlas:

– Promiňte, pane Tvrdý, nevěděla jsem…, – omlouvala se a začala si oklepávat ze své zamáčené zástěry slupky z brambor, které tam nahodile uvízly.

– Stalo se něco?

– Sesula se půda, jak máte to čerpadlo. Spadlo tam i s motorem, voda přetýká přes a možná, že se dostane až na ten čerstvý beton.

– Na beton?

– Jo, na ten. Myslíte, že to vydrží? – zeptala se znalecky, vzala ho za ruku a vytáhla na chodbu. – Já vím, pane Tvrdý, máte tady děvče, ale chlapi jeli dnes zrovna jako naschvál do divadla. Prosím vás, pane Tvrdý, syn vám to vynahradí. Přijedou nejdřív za tři hodiny, a to by mohlo být pozdě.

Kostřička naslouchala pozorně úpěnlivému hlasu ženy, který ve své modulaci kolísal, jako by prosil a hned zase přikazoval. Naslouchala mu do té chvíle, než se v televizi po reklamních sloganech o polotovarech a pláštích značky Barum objevil její obličej. Fotografický záběr hrubé, bezvýrazné tváře, která se marně snaží pod slupkou lhostejnosti zakrýt bezprostřední pocit zmaru, byl pořízen zpředu a z profilu. Ještě zaregistrovala hlas:

– Krátce ostříhaná, kaštanové vlasy, vystouplé lícní kosti…

Rychle si dala ruku přes oči, a kdyby mohla, nejraději by si zacpala i uši. Chvíli tak strnule seděla, než se ve dveřích objevil Evžen. Měl ustaranou tvář, trochu rozmrzelou a trochu překvapenou, pravou rukou si hladil bradu a levou hledal cosi v kapse.

– Kdo to byl?

– Soukupová. Její syn nám dělá parťáka.

– Něco vážnýho? – projevila zájem, i když jí nějaký výkop a spodní voda, která protrhla špatně udělanou výdřevu, mohla být ukradená.

– Ucpalo se čerpadlo a sesulo do jámy. Kdoví, jestli není spálený motor. Musím se na to jít podívat. Nezlob se, – vzal její rozcuchanou hlavu do dlaní. – Počkáš tu na mě? Byl bych strašně rád, kdybys počkala.

– Půjdu s tebou, – řekla a vstala po vteřině zaváhání.

Zatímco si Evžen nazouval v předsíni holínky a ze skříně vyhrabával pomačkaný montérkový kabátek, strčila si Kostřička pod bundu patku chleba se zbytkem tlačenky a pečlivě překontrolovala všechny své věci: zápalky, nožík a cigarety, které bude potřebovat na další cestu. Potom se rozhlédla po místnosti. Nechtělo se jí odtud. Už se nevrátí, ani sem, ani do města. Není cesta zpátky.

Evžen zhasl. V rohu zůstal jen zapnutý a jasně zářící televizor, jehož obraz byl vidět i na dvorku.

– Tady máš lopatu, – řekl samozřejmě. Nepředpokládal, že by mohla odmítnout. Sám si hodil přes jedno rameno koženou brašnu s nářadím a přes druhé ještě jednu lopatu a rýč.

Šli mlčky, jako by každý z nich chtěl odměřovat své příští kroky. V domcích, roztroušených podél cesty, se ještě nesvítilo. Slunce už nepíchalo do očí a z nebe, které protrhl na mnoha místech tryskáč, se začala sypat rosa.

– Ještě že za mnou Soukupová přišla. Nedovedu si to vysvětlit. Na stráních je poměrně sucho, – řekl a rychle přiskočil k téměř zavalenému motoru, který těžkopádně hučel, aby ho vypnul. Motor byl rozpálený jako plotýnka. Pár minut a bylo po něm.

– Jak to ta babka zjistila? – řekla Kostřička, opřela se o lopatu a dívala se na tu spoušť, která se provalila mezi výdřevu.

– To jsou aspoň dva kubíky zeminy, – řekl, když si prohlížel zával ze směsi štěrku, jílu a hlíny. Potom se opatrně prošel ve zpola zasypané jámě, do které už začínala prosakovat voda, a vyhodil na břeh několik uvolněných prken.

– Ty, Evžene, – řekla, protože si uvědomila, že je tu přímo jako na ráně. Chtěla mu říct všechno popořádku, jak to s ní doopravdy vypadá, chtěla se omluvit, že mu nemůže pomoct, ale nenašla v sobě sílu. Předešel ji:

– Co je? – vzhlédl zezdola. – Čím dřív to budeme mít, tím dřív budeme moct být spolu.

Co si to jen Evžen myslí? Pro pár lopat hlíny se snad nenechá chytit? Jenomže kam, kam právě teď na noc utíkat? Má bez jediného slova odejít? Nebo zůstat? Co má proboha udělat?

Položila lopatu nerozhodně na zem, ale když dopadly na okraje jámy první kupičky promáčené zeminy, znovu ji sebrala a seskočila za Evženem.

– Vždyť se sem ani nevejdem, – zapochybovala o smyslu díla. Byla bezmocná, tak bezmocná. A navíc v pasti.

– Já budu házet napravo, ty nalevo. Chlapci budou koukat, až přijedou. Každý mně zaplatí pivo.

Neřekla nic a zuřivě se zakousla do práce. A když jí vyskákaly první puchýře na dlaních a z kupy štěrku a hlíny na její straně téměř nic neubylo, svezla se vysílením do bláta a zůstala v něm lhostejně sedět.

– Vstaň, nastydneš, – řekl a ohlédl se za ní.

– Mně je to jedno, jestli nastydnu nebo jestli mě to zavalí.

– To říkáš teď. Myslíš, že mě to tady baví?

– Tak proč to děláš?

– Protože musím.

– Nic nemusíš, Evžene, – ozvala se roztrpčeně.

– V téhle jámě se už hrabem dobrý tři týdny. Včera jsme dokončili betonáž.

– To mám ráda, tyhle a podobný řečičky, který den co den poslouchám v rozhlase. Musíš! A co když nechceš?

– Já chci, – přestal pracovat.

– Však oni by se bez tebe tady obešli, – řekla a vstala. Z montérek jí začala crčet voda, na záda se přilepila hlína s jílem. Zabořila znovu lopatu do země a vyhodila, zabořila druhou, a když ji měla téměř nad hlavou, uloupl se další kus zeminy. Špatně vyhozený štěrk se drolil a padal jí na hlavu. Evžen Kostřičku pozoroval a mlčel. Měl na sebe vztek a bylo mu jí líto. – Proč jsi tam nezůstal? – řekla do ticha a vydrápala se nahoru.

– Kde, prosím tebe? – Opřel lopatu o výdřevu a vyhrabal se za ní.

– V Kanadě přece.

– Nemluv hlouposti, – řekl a chytil ji kolem ramen. – Miloval jsem tě a třeba tě zase miluju, jestli chceš právě tohle slyšet. Ale teď pojď, musíme to dorazit.

Směšná láska, po kolena ve vodě a s hlínou ve vlasech. Takhle jsem si to nepředstavovala. Vždyť by se mi všechny holky vysmály.

– Přišla ses mě na to zeptat? – zpozorněl Evžen, jako by se mu její mlčení až nyní rozleželo v hlavě.

– Ano. Vlastně ne, – pletla si slova, ale i pojmy. Nejraději by do noci zakřičela: vlezte mi všichni na záda a dejte mi už konečně pokoj a klid. Chci mít klid. – Chtěla bych, abys šel se mnou, – postavila se na nohy a popošla k němu. Mlčel. Přejela mu prstem po vrásce na čele a upřela na něho oči.

– Kam?

– Za hranice.

– Kam? – opakoval nechápavě.

– Do ciziny, za hranice. Divíš se?

– Proč zrovna my, co bychom tam dělali? – Zvážněl, zamrkal, jeho tvář se nedůvěřivě zkrabatila.

Co bychom tam dělali! Chtělo se jí vykřiknout. Utíkám, člověče, už druhý den utíkám a nevím kam. A ty se tak hloupě zeptáš. Nemám na vybranou. Nemám jinou šanci.

– Žili bychom tam jako ostatní. Udělal sis přece známosti.

Vzal ji kolem krku a pomalu natočil její tvář k paprskům měsíčního světla, aby do ní dobře viděl.

– V žádné Kanadě jsem nebyl. Ani v Rakousku, ani v Austrálii.

– Žertuješ?

Pustil ji a připažil ruce k tělu.

– Nevím, jak ti to mám vysvětlit. Chtěla jsi pořád cestovat, nestála jsi o mě… z party bych stejně zmizel.

– A co dopisy, pohledy! A nábytek, který máš doma. To muselo stát tisíce! – rozkřikla se na něho.

Že na konci cesty ztroskotala, nebylo poprvé, spíš ji pálila křivda, kterou na ní Evžen spáchal. Svět lidí z její branže a naopak těch ostatních měl svá pravidla, pravda bývala pravdou a lež lží právě uvnitř oněch utvořených hranic, kterými se izolovali od ostatních. Jenže před chvílí jí bylo tak skvěle, že by za pocit bezpečí a jistoty dala i několik let svého života. Ale teď! Co zbývá teď? Zvednout ruce nad hlavu a vzdát se? Anebo utéct? Rozhodně uteče!

– Pohledy poslali známí a na nábytek jsem si vydělal tady. Nejdřív na přehradě a teď, jak vidíš, odvodňujeme údolí, děláme melioraci.

– Já vím, vy všichni mi chcete pomoct, – vykřikla a udeřila ho. Neuhnul, jenom se provinile podíval. Teď byla řada na ní. Ano, ta facka pramenila z její vlastní nemohoucnosti, měla by se přiznat a všechno mu o sobě povědět.

Neřekla nic. Otočil se k ní zády a seskočil do jámy, hluboké na vybrané straně dobré dva metry. Zem pod dopadem jeho váhy zaduněla, otřásla se a v místech, kde vyndali výdřevu, aby mohli vyhazovat zával, se sesula i s Kostřičkou za ním. Přistála v jámě těsně u jeho hlavy. Evžena zasypala hlína s kamením téměř po pás.

– Sviňská práce, – zakřičel. – Jenom když se hádáme. Pomoz mi, – napřáhl k ní ruku. – Takhle tady budeme až do rána. – Chtěla ho vytáhnout, ale nešlo to. Vylezla na břeh pro lopatu a napadlo ji, že Evžen ji jenom zdržuje. Přesto začala odhazovat zával. Stál uprostřed jámy jako mramorový sloup a mlčel. Byl odkázán na ni, na Kostřičku, a ona to věděla. Byl na ni odkázán jako celá parta, která dělala melioraci, protože jestliže voda provalí umělou hrázku a zaplaví čerstvě vybetonovanou jímku, všechna práce přijde nazmar. Pak se konečně vyhrabal. Zastříkaný po uši řídkou, kašovitou hmotou, vylovil svou lopatu a pravil:

– Můžeš odejít, když tak spěcháš. – Podívala se opět na své rozpraskané ruce, na jeho zašpiněnou a zvadlou tvář, na dno, kde se zrcadlila voda. Potom si mezi sebou vyměnili pohledy a začali všechno znovu s tím rozdílem, že za kolmé trámy, opřené o stěny, kladli podél i fošny, které měly udržet břehy.

Když znovu zavrčelo čerpadlo a zvířilo přebytečný kal, který se usadil na dně, řekl Evžen:

– Jestli nemáš kam jít, zůstaň. Byl bych rád…

Nenechala ho domluvit, umlčela ho energickým pohybem, jako by se bála dalších slov, kterými nevědomky umocní míru jejího neštěstí. Sáhla si pod bundu, kde nahmatala zvlhlou skývu chleba, na kterou se nachytala zrníčka písku. Chtěla se do ní zakousnout, ale pak ji odhodila před sebe do trávy.

– Už je to všechno pryč, – usmála se trpce. – Bude lepší, když se vrátím. Nemám sílu.

– Ty že nemáš sílu? Kam se chceš vracet? – chytil ji za obě ruce. – Musel jsem ti to přece říct. Nosil jsem to v sobě strašně dlouho.

– Právě, právě, – odpověděla a políbila ho. – Bude lepší, když si své věci vyřídíme každý sám. – Pomalu se od něho odtrhla a nechala ho stát nevědoucího v otevřené krajině.

Cestou k autobusu zahodila střenku od nože, zbytek tlačenky i stočený provázek, který vylovila z kapsy naposledy. Zahodila všechny tyto předměty a ještě jednou se ohlédla. Chtěla zakřičet, že se někdy ukáže, ale potom si uvědomila, že to s určitostí tvrdit nemůže. Kdoví, kdy se sem zase dostane.

Když došla na náves, stál tam už autobus, kterým přijeli chlapi z divadla.

– Hele, ženská, – řekl jeden z nich a pozorně se na ni zadíval. – Jak je zastříkaná.

– A v montérkách, – dodal druhý. – To jde asi na noční, – zažertoval.

– Koupala jsem se v bazénku, – řekla a ukázala rukou za sebe. Setřela splihlé vlasy z čela a zeptala se řidiče:

– Jedete zpátky do města?

Udiveně se podíval, pak přikývl. Mrkla na hodinky. Ukazovaly za pět minut jedenáct.

Co bude zítra

Onen večer se vrátil poněkud později. Manželka mu nechala na stole útržek novin s napsanou zprávou: Šla jsem v deset spát, večeři máš na sporáku, přihřej si ji. Zítra přijdu až v pět, nezapomeň dojít na nákup. Jarka.

Věcné, konstatující upozornění, jako by jí bylo jedno, zdali vůbec přijde. Ono smíření s životním osudem s notnou dávkou odstupu od všech záležitostí, které by se jí mohly nějak bezprostředně dotýkat, nenáviděl. Několikrát spolu o tom hovořili, vyjádřila se, že chceme-li v životě nějakým způsobem obstát, je třeba si zachovat chladnou hlavu a brát věci tak, jak jdou.

Minulé tři dny byl služebně v Praze, od brzkého rána porady, schůze, jednání. Večer, místo aby se zašel podívat po městě, ležel unaveně v hotelu na posteli a pozoroval v té chvíli mu nic neříkající televizní obrazovku. Bez přehánění se na Jarku těšil, chyběla mu. Pravda, mohl ji vzbudit, ale možná by mu vyčítala jako posledně, že už do rána neusne.

Pověsil si šaty na ramínko, zapálil plynový sporák a přihřál brambory se smaženým filé. Na okamžik se zastavil v předsíni u zrcadla a přejel si prsty neholenou tvář. Potřeboval by se vykoupat. Kastrůlek s večeří už v kuchyni syčel. Kosmetiku nechá na ráno, rozhodl se a s chutí se pustil do jídla. A při tom, jak polykal jednotlivá sousta, si uvědomoval prázdno v jejich bytě.

Dojedl večeři a chvíli ještě okouněl v otevřeném okně, aby si vykouřil cigaretu. Potom si navlékl kabátek od pyžama a zalezl do manželské postele jako jezevec.

Snad spal hodinu, snad dvě. Vzbudil ho nenadálý úder na podlahu ve vedlejší místnosti a nevázaný, takřka neovladatelný zajíkavý pláč, který prosakoval tenkou stěnou sousedčiny ložnice. Nahmátl popaměti stolní lampičku a rozsvítil. Ručičky na budíku ukazovaly jednu hodinu ráno. Jarka ležela odkopaná vedle něho a ztěžka oddychovala. Dusná, lepkavá noc ho přibíjela k posteli.

– To přece neuděláte. Já… já…, – zaječela sousedka, až sebou vylekaně škubl. Mladé děvče, Zdena jí říkali. Neměla muže, žila sama s dítětem. Potkával ji na schodech, nebydlela tu dlouho, snad rok. Jednou jí pomáhal spravovat pojistky, dala mu za to pusu a on na ni byl hrdý až do té doby, než se dozvěděl, co je zač.

– Spi, ono ji to přejde, – vzdychla rozmrzele žena a ani neotevřela oči. – Znáš ji, rozešla se zase s nějakým chlapem a myslí si, že tím pro ni život končí. – Jarka se překulila na bok a zabořila tvář do polštáře. Zhasl světlo, hlavu si podložil rukama a civěl do husté síťoviny stínů, která se vytvořila na stropě. Za záclonou poletovala zbloudilá můra a narážela bezhlavě do okna, aby se dostala ven k pouličnímu světlu. Potom se ozval dětský pláč a sousedčin varovný hlas: – Nedám tě, Vilímku, nikomu tě nedám. To se radši… – A znovu rána, zadunění padající židle a možná i těla, které se z ní svezlo na zem. Vyskočil z postele a vyběhl do předsíně, kde ho zarazila černá hradba tmy. Zmáčkl vypínač, vklouzl do kalhot a vyšel na chodbu. Okamžik postával za dveřmi, zdali neuslyší její kroky, ale z kuchyně sem doléhal jen Vilímkův srdcervoucí pláč. Zazvonil, pak sáhl na kliku. Dveře se pootevřely, řetízek, kterým byly zajištěny, se v ponurém světle zaleskl. Nečekal a vrazil do nich ramenem.

Proběhl předsíní a vpadl do skleněných kuchyňských dveří, odkud sem pronikalo pološero. V koutě, naproti rozevřené kredenci, ležel v dřevěné postýlce Vilímek. Trochu vzlykal, ale zdálo se, že usíná. Sousedku našel až vedle v ložnici. Ležela na koberci, bezmocná a zaskočená. Vedle ní spatřil překocenou židli a prázdnou láhev od koňaku.

– Stalo se vám něco? – zarazil se a teprve nyní si všiml holé bílé stěny, na které mohl dříve viset obrovský obraz. Ale nevisel tam. Místo něho se na zdi křivila skoba a kromě uvázané prádelní šňůry na ní nebylo nic. V duchu se zašklebil. Bylo to hrozné, ale zároveň v něm ona scéna vyvolávala pocit něčeho nepřirozeného. Ne, nikdy se neodvážil smát smrti, ale tady – při pohledu na dlouhé sousedčiny nohy, vykukující ledabyle z narychlo přehozeného župánku – zapochyboval.

– Chtějí mně vzít dítě, – zašustila po koberci slova jako had, který se plazí suchou trávou, – Vilímka!

Klekl si k ní a dotkl se její rozcuchané hlavy. Vlasy jí překrývaly tvář, krk i ramena. Měla je měkké a vláčné a on si najednou uvědomil, že je hladí.

– Tady nemůžete ležet, pojďte, – zvedl ji a vlekl k pohovce. Položil ji naznak a pod hlavu vsunul polštář. Hleděla nepřítomně před sebe, byla opilá.

– Vždyť je to jedno.

Vstal, došel ke stěně, odvázal ze skoby šňůru a strčil ji do kapsy. Potom chytil za skobu, jen tak z opatrnictví, ale vězela ve zdi kupodivu pevně.

– Co vás to, ženská, napadlo? – vrátil se k ní, když postavil židli ke stolu a sebral překocenou láhev.

– Vy jste soused? – zeptala se, aniž na něho pohlédla.

– Bydlíme přece vedle, už jsme se viděli, spravoval jsem vám pojistky.

– Ano? – pohnula hlavou, jako by se divila. V lustru, zavěšeném u stropu, svítila žárovka, patrně čtyřicítka, navíc zaprášená a ulepená, jak na ni sedaly mouchy. Chabé světlo dopadlo na kulatý stůl a mizelo v hrubozrnném háčkovaném přehozu.

– Slyšel jsem, – přerušil trapné mlčení a vyndal kapesník, aby si utřel tvář a oči, – jak jste spadla.

– Hm, – pokusila se o provinilý úsměv a hlasitě se vysmrkala. Mohlo jí být devatenáct, nejvýš dvacet let. Začala si starostlivě zapínat knoflíčky u župánku. – Chtějí mně vzít Vilímka. Do domova, chápete. Prej se o něho nestarám! – Chytla ho varovně za ruku. – Měla jsem Jiříka… on má teď už jinou maminku. – Mlčky přikývl. Uměl si to domyslet, něco ostatně také slyšel. Vilímek se jí narodil asi před rokem, dost často stonal. Na jeho neutichající noční křik si se ženou jen pomalu zvykali. Potom ho odvezla do nemocnice, kde měsíc ležel, prý měl něco se žaludkem z nepravidelné stravy. Žena to dítě litovala a probděla za stěnou zúčastněně celé noci, ale zaskočit k sousedce a něco ostrého jí říct se neodvážila. Jeho ano, jeho tam posílala. Aby ji upozornil, jak má kojit, ohřívat sunar, jak vařit zeleninové polévky, aby dítě dostávalo vitamíny a nemělo zácpu. Jarka měla prostudováno mnoho knih, věděla všechno od A až do Z, jenomže ho tam nedostala. V poslední době se Vilímek uzdravil. I sousedka se zdála být radostnější. Každý večer se s ním mazlila a snášela mu všelijaké dobroty. Společná stěna ložnice se nestala jenom rádiem, ale i obrazovkou dvou domácností. – Už ho nikdy neuvidím, já to vím, nikdy, rozumíte…, – zakřičela znovu.

– A proč vlastně…

– Nastupuju na rok do kriminálu. Vy mně musíte poradit, vy tomu rozumíte, – pohlédla zoufale. Potom se zvedla a táhla ho do kuchyně. – Pojďte se na Vilímka podívat, já ho přece nemůžu dát do ústavu, nemůžu. – Zvedla dítě do náruče a mateřsky ho k sobě přitiskla. Vilímek stáhl obličejík, krabatil čelo, pootevřel pravé oko, ale když viděl, že ho drží a houpe máma, začal spokojeně oddychovat. Ženě se štěstím rozzářily oči. V tu chvíli vypadala jako skutečná matka. – Je krásnej, viďte, – řekla a opřela se mu i s dítětem o rameno.

– Je, – odpověděl a vyjeveně hleděl na Vilímkovy dlouhé řasy, delší než mají mrkací panenky v hračkářství za výkladem. V tom okamžiku se ho zmocnila obrovská touha zachránit Vilímka i ji, Zdenu, která se k němu bezradně tulila jako mládě k matce a čekala, že pro ni něco udělá. Chytil ji kolem krku a přitiskl její rozpálenou tvář na svou, neholenou a ochablou nočním bděním. Lehce se mu vymanila ze sevření, Vilímka položila do postýlky a znovu se k němu vrátila. Onen pocit otcovství, po kterém marně několik let toužil, způsobil, že začal vnímat Zdenu jako svou ženu a Vilímka jako svého syna.

– Oni mně ho už nevrátí, – špitla.

– Mohl bych kluka vzít k nám, starali bychom se o něho s Jarkou, určitě by mu u nás bylo dobře, uvidíš, – začal jí tykat jako vlastní ženě. Sedl si vedle ní na pohovku a hladil ji.

– Ani se mě nezeptáte, proč musím nastoupit?

– Nechci to vědět, – řekl.

Potom se drželi mlčky, vroucně za ruce. V té chvíli měl dojem, že by s ní mohl žít, že by mohla být matkou jeho dítěte, Vilímka, kterého dostane na rok do opatrování a vychová z něho správného kluka. Zdena voněla, lehce přivírala oči, občas vzdychla. Zdálo se mu, že na skobu ve zdi a prádelní šňůru už úplně zapomněla.

– Nerozmyslíte si to? – řekla, když stále ještě mlčel. Kouřil pomalu cigaretu a víc a víc si uvědomoval, jak je mu s ní dobře.

– Teď už určitě ne. Ale bude lepší, když Jarku sama požádáš. A udělej to hned zítra, jak ji znám, nerozhodne se hned, i když můžeš počítat s tím, že ti nakonec přikývne.

Jarka se vrátila příští den opravdu až po páté hodině. Přišla s nejistou, ustaranou tváří a nepokojnýma, blikajícíma očima, jimiž provázela každý jeho pohyb. Neměli sice děti, zato pracovala v kdejaké funkci, uličním výborem počínaje a úsekovým konče. Když se dozvěděla, že už se matkou nestane, nabrala si kdeco. Někdy se mu zdálo, že se přecenila. Ale chtěla být alespoň nějak užitečná, jak sama říkala. V jedné ruce držela mohutnou nákupní kabelu a v druhé lísku vrchovatě naplněnou rybízem.

– Ahoj, Pepíku, budeme zavařovat, – řekla energicky a vytlačila ho ze dveří. Tašku pověsila v kuchyni na židli a lísku položila vedle na stůl. – Koupila jsem ho v práci, šest korun za kilo, to jde, ne?

– Kolik toho je? – řekl a odložil na ledničku nedočtené noviny.

– Deset kilo. Budeme potřebovat aspoň třicet nakládaček, že pro ně skočíš do sklepa, viď, – zaprosila očima. Odeběhla do předsíně, aby se převlékla.

– Jsou ve špajzu, ještě jsem je tam totiž nedonesl, – pravil spokojeně. – Už se na to chystám půl roku, nejdřív dole nebylo místo, potom jsem na ně zapomněl.

– Tak je aspoň opláchni, – dorážela na něho, když se znovu objevila v kuchyni. – Já zatím rozvařím cukr. – Hned začala vyndávat kastrůlky, vařečku, odměrku na cukr a zapálila sporák. Nakonec si do pusy strčila suchý rohlík. – Mám docela hlad, ještě jsem nejedla…

Rybíz zavařovali do večera. Pracovní atmosféra jako by sílila, Jarka byla k neutahání. Ale Pepíka to už nebavilo. Sedl si k televizi a díval se na film. Jarka zůstala v kuchyni a pustila se do žehlení. Když program skončil, stála vedle vyrovnaných sklenic kupa vyžehleného prádla.

– Měla by sis taky nechat něco na zítra, seš unavená, už toho máš moc. Nechceš uvařit kafe? – Sedl si ke stolu.

– Neusnula bych, – řekla, vzala žehlicí prkno a strčila ho do spížky. – Měla jsem dnes po ránu špatnou náladu, nechtěla jsem tě s tím večer zatěžovat. Minulé dny jsem vůbec nespala. – Starostlivě na ni pohlédl. Drobný, po slunci pihovatý nosík v kulatém obličeji se pohnul, jako by zavětřil. Koutky úst spolu s ním zacukaly a protáhly se hluboko do tváří. Kaštanový přeliv jí přidával několik roků navíc, ale jinak jí slušel. Snad chtěla vypadat usedle a mateřsky. Proti všem předpokladům byla i čtvrtý den v týdnu načesaná. – Navštívila jsem totiž nemocnici a tam mně potvrdili, co už říkal doktor, – pohlédla na manžela odhodlaně. Seděl jako na trní, věděl, co bude následovat, a litoval ji. – Už nebudu mít nikdy děti. Já vím, – zvedla ruku, aby zadržela jeho příval chlácholivých slov, – zase mě budeš přesvědčovat, že smysl života je někde jinde, ale sám tomu nevěříš, znám tě dobře.

– Mlč, prosím tě, a poslouchej mě, – zakřičel. Měla pravdu, to ano, ale zase ne tak docela. Chápal ji, ona to byla, jeho žena, která mu nedala, co od ní očekával. Měla výčitky svědomí, hovořili spolu o dětech mnohokrát, ale ujistil ji, že nejsou a nebudou pro něho důvodem, aby se s ní rozešel. Nebyl si jist, zdali mu uvěřila, či ne, jezdila po lázních a zkoušela kdeco. Nakonec se i on nechal vyšetřit. Jste zdravý jako řípa, řekl mu doktor, když mu sděloval závěr, a povzbudivě na něho mrkl. Ale co to bylo platné, musel stále myslet na Jarku.

– Nevíš, co chci říct. Stavovala jsem se v poledne doma pro tašku a lísku, – řekla a zapálila si cigaretu. Na okamžik se odmlčela a pomalu vydechovala kouř. – Zazvonila sousedka. Nemá kam dát dítě, – dodala naléhavě a pohlédla odhodlaně na muže.

– Jestli tomu dobře rozumím, – řekl a vzal si také cigaretu, – toho Vilímka?

– Jednou to, Pepíku, musíme zkusit. Že bysme jí ho pohlídali, chápeš? Je to krásný chlapeček, roztomilý. Představ si, že by musel být celý rok v ústavu. Chudák dítě…

– Je přece nemocný.

– Už se uzdravil, – pravila přesvědčivě a sedla si mu na klín. Potom ho vzala kolem krku.

– Úřady to přece nepovolí, nejsme příbuzní. Nerozhoduješ se příliš rychle? – Tohle byl z jeho strany úder pod pás, alespoň nyní. Cítil to. Stačilo ji poslat na sociální péči a potom už jen dělat utěšitele. Jistě, ve slabé chvilce Zdeně cosi takového slíbil, Vilímek byl krásný chlapec, opravdu, chtěl by takového mít, jenomže nebyl jeho. Všechny děti potřebují otce, některé ho mají, jiné ne. – A proč zrovna my… ? – řekl nejistě.

– Protože právě my dítě nemáme, – odpověděla okamžitě, jako by vytušila, na co myslí. Zvedla se a posadila znovu na židli.

– Jarko, mám tě moc rád. Nechtěl bych, aby mezi námi kvůli tomu dítěti… ona je přece kriminálnice!

– Vilímek za to nemůže, – řekla úpěnlivě, takřka prosebně.

– Já vím, ale nepopřeš, že v každém z nás zůstává cosi po rodičích, – konstatoval suše a tentokrát se zvedl on. – Abych pravdu řekl, nevím. Bude lepší si to ještě rozmyslet. Půjdem spát, ne? – Zamáčkl nedokouřenou cigaretu do popelníku a pohlédl na ženu. Ještě před chvílí plná života, sklopila hlavu.

– A co bude zítra? – zeptala se. Řekla to naléhavě, až ho zamrazilo. Z právního hlediska to byl nerealizovatelný případ. Nejsou přece příbuzní. A potom, na dítě se čeká rok, dva. Určitě by ho pak už chtěla mít natrvalo, museli by se přestěhovat. Těžko si dovedla představit, co by následovalo.

Co se to vlastně včera stalo? Byl to opravdu on? Anebo dnes… dnes je někdo jiný?

Mateřské znamínko

Na zkoušku z antropologie jsem se učila asi dva týdny a poctivě den co den si probreptala svých deset hodin nad otevřenou učebnicí. Šlo to pomalu, do poslední chvíle jsem si myslela – vyrazí mě, ale nakonec jsem dostala velmi dobře, a to je na první zkoušku na vysoké škole docela fajn známka. Zavřela jsem index a spokojeně ho strčila do kabelky. Učitel chápavě pokýval hlavou a popřál mi příjemné prožití vánočních svátků.

Venku na nádvoří čekal Tonda. Seděl na lavičce, ve rtech ždímal startku a od zimy zarudlým prstem kreslil do sněhu, který kolem něho ještě neroztál, různé nápisy, v nichž se nejčastěji objevovalo jméno Marta. Dala jsem mu pusu na špičku nosu a dýchla na uši, které měl strakaté jak otakárek křídla.

– Martino…

– Mám to, – řekla jsem vítězoslavně.

– Až jich budeš mít čtyřicet, tak mně něco vypravuj, – zpražil mě. Trochu se mě to dotklo, patrně z něho hovořila zkušenost. Vyplivl cigaretu na zem. Když ji přišlápl, zasyčela.

– Ale jinak ti gratuluju, – uculil se, aby si napravil reputaci. – Kam půjdeme? – řekl a zívl. – Jenom ne na procházku, – dodal rychle.

Obloha plula sametově bílá, neutrální. Takovéhle nijaké počasí k smrti nesnáším, ale dnes mi bylo vesele. Měla jsem chuť si do každé kaluže dupnout. Vzala jsem Tondu raději za ruku a táhla pryč. Paní ve vrátnici se s námi rozloučila.

– Teď musím nakoupit v obchoďáku dárky pro mámu a tátu k Vánocům a potom můžeme jít do kina, – řekla jsem napůl nesmlouvavě, napůl prosebně, protože bylo zřejmé, že Tonda moc nadšený nebude. Na rozdíl ode mne nerad nakupoval.

– A co budeš jako tento…, – vyjádřil se neurčitě. – Doufám, že se nebudeš teprve rozmýšlet.

– Tátovi asi za dvě stovky košili a matce na šaty. Puntík, aby měla na léto. Myslíš, že jí bude slušet puntík?

– Určitě, – zatvářil se věštecky a zívl podruhé. S Tondou mně bylo fajn. Nikdy se na nic nevyptával, nevyhoudal, nepátral jako čmuchací pes. Byl milý, moji matku nikdy neviděl, a přesto řekl: určitě. To beru.

V obchoďáku nešly pohyblivé schody, tak jsme šlapali do čtvrtého patra po svých. Nebylo tu k hnutí, málem jsme se vzájemně ztratili. Tonda během cesty poznamenal, že je to prima, a že nejlepší je nakupovat devatenáctého prosince, ovšem tak kolem osmnácté hodiny, protože v tuhle dobu se teprve projeví, jak má kdo své nejbližší rád a co pro ně dokáže udělat. Potom sáhl do skleněné sektorové skříňky a vytáhl košili.

– Tahle by se ti nelíbila?

– Oranžovou? Prosím tě, kolik stojí?

– Fotříkovi by sedla.

– Ty si myslíš, že by si ji vzal na sebe?

– Když tě mohl mít v padesáti, – špičkoval, – tak proč by si nevzal takovouhle avantgardní košili.

– V šedesáti, – řekla jsem dotčeně a koupila mu jinou. Měla zelinkavou barvu a vypadala střízlivěji. Potom jsme vybrali ještě matce za tři stovky na vlněný kostým a šupajdili o patro výš do restaurace na čaj s rumem, protože Tondův zmrzlý nos a moje nesouvislými myšlenkami přeplněná hlava nedávaly záruku pro hladký průběh večera, který jsme měli před sebou.

– Prima podnik, – řekl Tonda, když se rozhlédl po sále. – Jenom už na nás nevybylo jaksi místo. – Chvíli okouněl a pak chytil procházejícího číšníka za rukáv: – Prosím vás, nebyla by tady dvě místa? Pro mě a pro Jarmilku.

– Nebuďte tak intimní, – řekl chlapec v černém kvádru, střihl knírkem a pečlivě si rukáv oprášil. Změřil si nás od hlavy k patě, ale místa na druhém konci lokálu kupodivu našel.

– Děkujeme vám, – usmála jsem se na něho. Snaživě se uklonil.

– Dali bychom si dva grogy, – mrkl na něho Tonda. Když odešel, navezla jsem se do Tondy, že nejsem žádná Jarmilka a asi si vůbec nepamatuje, co psal ještě před hodinou na lavičku. – To abych ho zmátl, kdybychom utekli bez placení, – zakřenil se a kývl směrem k ženě, která seděla u našeho stolku, abych si ji prohlédla. V tom zmatku jsem si jí nevšimla a ona nás také ne. Koutkem oka však zachytila Tondův signál a vyložila si ho po svém. Roztomile se na něho usmála, zuby měla zažloutlé, králičí. Sem tam jí nějaký chyběl. Dvě nuly vedle sebe si připadají lépe nežli v té chvíli já.

– Podívejte se, jak mě vyfotografovali, to je, co! Támhle naproti, – ukázala oknem na velký činžák s reklamou a naklonila se důvěrně k Tondovi, který mezi sebe a ji přisunul prozřetelně nedopitý půllitr s pivem. Přivřela přitom své podbarvené oči, takže se slily ve dvě nazelenalé kaňky. Když podávala Tondovi fotku, dotkla se zřetelně jeho ruky. Tonda kapánek ztvrdnul, myslím, že víc, než když jsem ho poprvé políbila. V tomhle mu nebylo jeho logaritmické pravítko zasunuté v levé náprsní kapse a pozitivistický nadhled, kterým mne častoval při každé příležitosti, vůbec nic platné. – To že jsem já?

Držel fotku pár vteřin před sebou a pak vyblekotal:

– Ne, to nejste vy! Kdepak, to vůbec nejste vy.

Čtyřicátnice spokojeně zamručela. Na prostředníku pravé ruky se jí modral vytetovaný křížek.

– Ale jinak jsem si podobná, – chtěla vyprovokovat rozhovor. Konečně mně došlo, že asi dlouho neviděla chlapa. Navíc byla nakrátko ostříhaná.

– Jo, sluší vám to, – chytal Tonda dech. Patrně také poznal, s kým má tu čest. Už to byl zase on. – Jste pěkně vyvedená. Škoda, že ta fotka není v barvách. – Žena měla ohnivé vlasy, které jí jako plamínky tančily na hlavě. Pod vrstvou dermakolu se skrývala vrstva zpřeházených vrásek. Bledá, opuštěná tvář chytila plamenem.

– Dejte to sem, – vytrhla mu fotku a zlostně se na mě podívala. – Co si mě tak prohlížíš? – uchopila půllitr s pivem a vyprázdnila ho do dna.

– No dovolte, – vydechla jsem téměř neslyšně. Její útok mne zaskočil. Ještě před chvílí jsem pobaveně sledovala Tondovy rozpaky, teď jsem v tom jela sama. – Tykat si snad nebudem, – zamračila jsem se. Žena, posilněná alkoholem, si mne začala pozorně prohlížet. Její zlobou studené oči pomalu roztávaly. Pak pootevřela překvapením ústa a pohladila mne po hlavě.

– Vypadáte jako moje dcera.

– Prosím? – štítivě jsem se odtáhla. Ženě byl z úst cítit alkohol a odkudsi z šatů pach naftalínových kuliček, který dosud nevytěsnilo nastřádané tělesné teplo.

– Nezlobte se, už jsem ji dlouho neviděla. Ta podoba, nemohu uvěřit… že by…

– Prosím vás, mohla byste se starat sama o sebe! – řekl nešetrně Tonda a zamračil se. Už ho to zřejmě přestávalo bavit. Sklopila oči a souhlasně přitakala. Měla vypito, chvílemi se mi zdálo, že se jen stěží ovládá. Schovala fotky do kabelky a zacvakla ji. V těch několika málo pohybech, ukončených mírným třesknutím zámku, jako by uzavřela celou svou předchozí životní kapitolu. A přesto se do minulosti znovu vrátila.

– Ráno jsem přišla… mezi normální lidi. Osm let… to je v životě dlouhá doba… osm let.

– Určitě si mě s někým pletete, – řekla jsem sebezáchovně, neboť ženiny oči mě uvěznily v prostoru čtyř neviditelných stěn, aby mě měly jenom pro sebe.

– Nepletu si tě. Podívej, máme stejné ruce, uši, když jsem byla mladá… ta podoba. A tady ta piha na hřbetě ruky je mateřské znamení.

– Už nepijte, – řekl rázně Tonda. – Neměli bychom jít? Stejně na nás číšník zapomněl. – Zvedl se, ale stáhla jsem ho na židli. Teprve pak jsem se neochotně podívala na svou ruku. Byla na ní piha. Dosud tam vězela nevinně, nenápadně. V několika minutách posunula můj život do rozměrů, které jsem nebyla ochotna připustit za nic na světě. Má matka kriminálnice?! Nesmysl. Člověka napadnou různé věci, důležité je, do jaké míry je vezme na vědomí.

– Osm let… dostala jsem dvanáct, tvůj táta chodil domů… plazil se, vyhrožoval, že mě zabije, moc pil. Věděla jsem, že to jednou udělá. Nemohla jsem čekat. Jednou k ránu jsem mu dala sekyrou. Od tý doby se mi zdají barevné sny…

– Paní, nechte si ty horory ke kadeřnici, – řekl netrpělivě Tonda. – Jestli chcete pětku na pivo, tak to řekněte hned. – Žena si utřela oči. Zvedla jsem se. – Číšník se na nás pěkně vybodnul, – hudral Tonda a táhl mě ven.

– Seš moje dítě, pamatuj si to. Seš adoptovaná. – Když to řeknu jedním slovem, nechutné. Lidé se za námi otáčeli a já jsem se měla co ovládat. Dobře, že jsme vypadli.

Čerstvý vzduch venku, na který jsem si předtím naříkala, mě příjemně osvěžil. Tonda mě vzal kolem pasu, rozpustile šimral na krku a dělal všelijaké opičky, aby mne rozptýlil, ale nebylo to moc platné.

– Tak já mám matku vražedkyni, – ušklíbla jsem se.

– Tenhle fór si nech na Silvestra, určitě zabere.

– Myslíš?

– Samozřejmě.

– Já vím, že všechno je nesmysl, hloupost k popukání, ale…

– Ale co?

– Proč se to muselo stát zrovna mně?

– Osm roků mlčela, tak se potřebovala vykecat, no. A vůbec, kdo ví, jestli to je pravda, ono se toho při pivu napovídá. A proč to muselo potkat zrovna tebe? Protože si z tý stovky lidí, co tam spokojeně klábosili a popíjeli, nikdo jiný nepřisednul, jenom my dva. Jasný?!

– Jasný, – řekla jsem, postavila se mu do cesty a strhla ho na sebe. Chtělo se mně najednou brečet. Asi nervy, bylo toho na mě moc. Přitiskl mě uprostřed chodníku k sobě. Kolem nás se trousili lidé, někteří do nás dokonce naráželi. – Do kina nepůjdu, dnes ne, – řekla jsem tiše a doufala, že mě Tonda pochopí.

Táta se doma jako obvykle touhle dobou právě holil. Samozřejmě se pořezal. Pobíhal po kuchyni a sháněl nějaký tenký papírek, aby si ho na krvácející místo přilepil. Maminka seděla u stolu a třela máslo s kakaem, před sebou kupičku nastrouhaných ořechů, přichystaných jako náplň do cukroví. Špitla jsem:

– Dobrý večer.

– Ahoj, – řekl táta a zkoumavě na mne pohlédl. – Dobrý, ne?

– Za dvě.

– Martičko, – vykřikla maminka, pustila vařečku do mísy, vyskočila a radostí mě objala. Vyškubla jsem se jí a utíkala s dárky do ložnice, kde jsem je schovala pod postel. Bezradně jsem si sedla na pelest a najednou nevěděla, co bude dál. Nejraději bych se zahrabala do peřin a všechnu životní smůlu zaspala. Taková já už jsem, z hlouposti si hned dělám problémy. A přece, mohl to být krásný večer.

Třeba ještě bude, napadlo mě. Když se zeptám, naši to musí pochopit. Vyšla jsem z pokoje jako zpráskaný pes, a i když jsem se snažila tvářit vesele, maminka hned věděla, kolik uhodilo.

– A kde je Tonda, on s tebou nepřišel?

– Šel domů, mami.

– Snad jste se nerozešli? – podívala se na mě vyčítavě.

– Prosím tě, nech ji být. Je celá vyjukaná ze zkoušky a ty jí nedáš pokoj, – řekl táta, který právě přetahoval bílou košili přes hlavu. – Skočím popřát Mirkovi, má narozeniny, ale hned jsem zpátky, – řekl vstříc mému nechápajícímu pohledu. – Budeme s maminkou dodělávat cukroví, – poznamenal a začal ochutnávat vykrojená srdíčka. Plácla ho přes ruku. Uchopil ji za bradu a legračně s ní zaklepal. Jako bych k nim v té chvíli nepatřila. Sedla jsem si ke stolu.

– Táto?

Zvědavě ke mně zvedl oči.

– Potkala jsem jednu ženskou.

– … a ta povídala, – utahoval si ze mě.

– Povídala, že jsem adoptivní. Vzali mě, když ji zavřeli.

– Co? – vykulila na mě maminka oči a přestala ochutnávat náplň do cukroví.

– To myslíš vážně? A znáš ji?

– Vypadala, že ji právě pustili a že je tam jako doma.

– Ve vězení? – zeptala se naivně maminka. Mlčky jsem přikývla. Tatínek křečovitě dosedl na židli vedle mne a opakoval:

– Adoptivní. – Připadalo mi, jako by tomu slovu přicházel náhle na chuť. – A ty tomu věříš?

– Nevěřím.

– Netváříš se přesvědčivě, – dodala maminka.

– Nebudem se o tom bavit, – udělal tečku za případem otec. Ale maminka kdepak, že tohle se musí vysvětlit, to tak, aby si nějaká kriminálnice dovolovala na její dceru.

– Kdoví, co to bylo za ženskou. Nechtěla tě dokonce vydírat?

– Ale mami, ona brečela, – vzdychla jsem bezradně. – Měla jsem být zticha.

– Ještě se jí zastávej, – podívala se na mne vyčítavě a začala energicky jezdit vařečkou v talíři. – Brečela!

– Snad se kvůli tomu nebudete hádat, – pravil smířlivě táta a pohladil mě po hlavě. Potom si pečlivě uvázal kravatu, navlékl sako a rychle se rozloučil.

– To je tak nejlepší, zmizet. Taky bych to dovedla, – řekla matka a začala mazat cukroví. Listovala jsem si chvíli v novinách, maminka nevydržela to ticho a pustila si rádio. Záhy ho však opět vypnula, utřela si ruce do zástěry a odešla do ložnice. Přinesla fotky z rodinného alba. Položila je přede mne na stůl.

– Copak si nejsme, Marti, podobni? Máš tátovy oči a nos, moji bradu a rty. Tyhle bůčky, – štípla mne do beder, – jsou taky po mně. To už máme v rodě, – jezdila zamoučeným prstem po fotografii.

– Maminko, proč mně to ukazuješ? Vždyť já vím, nic neříkám. Já jsem o tom nikdy nepochybovala. – Vstala jsem a chtěla dát matce pusu. Cítila jsem, že i ona reaguje při všem tom návalu horlivosti jaksi cize a strnule. Maminka to asi také poznala, začala se jí třást brada. To jsem ovšem zpozorovala, až když jsem řekla: – Měla stejné mateřské znamínko na ruce jako já, představ si to, taková náhoda. – Neodpověděla nic, bezmocně se na mě dívala, jak ji trápím. Ale já jsem za to v té chvíli nemohla. Přestaly mne zajímat city, chtěla jsem vědět, chápete, vědět! Dívala jsem se na ni neúprosně jako soudce na onu neznámou ženu, když se přiznávala, že zavraždila svého muže.

– Tak si to spočítej, – vyhrkla zoufale, – kolik ti je roků! Musela by ses na ni pamatovat, kdyby to bylo tak, jak vypravuješ.

– Pamatovat, – přejela jsem si rukou nervózně studené čelo. Najednou mi to došlo. Myšlenky dostaly řád a protrhly onen bludný kruh, v němž jako nebeské těleso obíhal Tonda, zkouška, neznámá žena, mí rodiče a já. – Promiň, – řekla jsem rychle a znovu ji políbila. – Promiň, že mě to vůbec mohlo napadnout. – Usmála se, spokojeně a mile, opět to byla ona, takhle jsem ji znala, moji maminku.

– Běž, běž se proběhnout, potřebuješ to, – postrčila mě. – Doopravdy jste se nepohádali s Toníkem?

– Já mu, mami, zavolám, – řekla jsem vesele a šla do obýváku k telefonu. Vytočila jsem popaměti číslo. Ohlásil se hned, jako by na to čekal:

– Věděl jsem, že se ozveš. Hned přijdu. Tak co, jak je? Dobrý, ne? Doufám, žes to pustila z hlavy. Všechno je nesmysl. I to mateřský znamínko, abys věděla. Měla ho tam totiž namalovaný, jestli sis nevšimla, – nasadil důvěrný tón.

– Neměla, – řekla jsem a zavěsila.

Umírat na smích

– Přišel pan Sklenička, doktore, – řekla tiše Jana krátce po zaťukání na dveře pracovny. – Mám s ním udělat anamnézu, nebo si ji uděláte sám? – Prohlédl jsem si ji od hlavy až k patě. Měla na sobě dlouhý naškrobený plášť, který si nestačila dole založit. Tvářila se ustaraně, ale při tom všem vypadala poněkud žertovně.

– Jestli máte čas? – řekl jsem a sundal si brýle, abych si ji podrobněji prohlédl. – Vezmu si zatím dítě.

Položila mi na stůl pozvánku. Uchopil jsem ji mezi prsty a obrátil, abych si přečetl adresu: Rodiče Lenky Skleničkové, Kaštánka 371. Školní zralost.

Potom jsem vytáhl ze skříně desky a začal hledat zaslané materiály. Nebylo jich mnoho, někde na konci kupičky papírů jsem vyhrabal zprávu od dětské lékařky.

Položil jsem dotazníky na stolek, připravil si pomůcky, umyl ruce a pohlédl na sebe do zrcadla. Potřebuji se pořádně vyspat. Ze soustředění mě vyrušilo vrčení autojeřábu, který zaparkoval přímo před domem a skládal panely. Zavřel jsem okno a vyšel do čekárny.

– Dobrý den, – řekl jsem. – Pan Sklenička? – Vysoký muž sebou trhl a nepatrně se uklonil. – Pane Sklenička, sestra se vás zeptá na některé osobní údaje a já se zatím podívám… jakpak ti říkají, holčičko? – Dívenka v červených šatičkách vykulila modré oči a chytla se táty za ruku. Potom zkrabatila svůj drobný obličej a začala natahovat moldánky.

Otec se kousl do rtu a vyčítavě se zamračil. Sehnul jsem se k holčičce a usmál se na ni.

– Tatínek hned přijde, pojď. Něco ti ukážu.

– A panenku máte? – řekla najednou Lenka a podívala se na mě jedním okem.

– Samozřejmě že mám. I s kočárkem. – Konečně otevřela druhé oko.

– Tak běž, – postrčil ji otec. – Pán není doktor, neboj se, hned přijdu. A přezuj se.

– Hned? – řekla holčička a zamkla svou pusinku do prosebného úsměvu. Nazula si cvičky a boty pečlivě srovnala pod stolek v čekárně.

– A pěkně odpovídej, na co se tě bude ptát, ano? – volal za ní otec. Děvčátko nejistě vstoupilo do místnosti a pátravě se rozhlíželo.

– Kde máš ten kočárek? – řeklo netrpělivě.

– Tady, – sáhl jsem do skříně. Holčička ho zvedla a prohlížela ze všech stran. Potom vyndala panenku, nadzvedla jí šatičky a řekla:

– Je špinavá.

– Nelíbí se ti?

– Ne. Já jsem Lenka.

– A já zase Jarda. Lenko, něco jsem ti přichystal, – přistrčil jsem před ni počítadlo. – Jestlipak víš, co to je?

– Můžu si tu panenku vzít domů?

– Nemůžeš, ta je i pro ostatní děti. Ale když přijdeš, vždycky ti ji půjčím. Posaď se, ano.

– A můžu si ji povozit na chodníku?

– Až potom. Nejdřív si spolu budeme povídat.

– Tak jo, – řekla a vzdychla. – A nebude to bolet?

– Kdepak, – usmál jsem se na ni. – Spíš bych rád věděl, jak se tomuhle říká, – zvýšil jsem hlas, ale vzápětí jsem se ovládl. Šlo nám to špatně, Lenku zajímalo všechno jiné než to, co jsem na ní žádal. Už jsem chtěl začít dělat opičky, když řekla:

– Počítadlo.

– Správně. A umíš počítat?

– Umím, – řeklo děvčátko a rozhlédlo se po místnosti. Poté se zvedlo a přivonělo k fíkusu.

– Pojď sem. Hele, kolik je tohle kuliček? – Nastavil jsem tři kuličky a sledoval ji. Ohrnula nad fíkusem nos a vrátila se neochotně ke mně. Kdybych tak viděl do světa dětí, které sem zavítají. Jednou jsem začal hrát s chlapcem ve vyšetřovně fotbal, abych si získal jeho důvěru. Ale co mám udělat s Lenkou?

– Čtyři, – pípla.

– Jak jsi to spočítala?

– Takhle, – řekla a vysunula svůj umouněný prstík. – Jedna, tři, čtyři.

– Tohle jsou tři kuličky, Lenko. Spletla ses, – opravil jsem ji a vzpomněl si při tom, jak jsem dlouho učil svého kluka počítat.

– Vy jste pán? – zajímala se.

– A jakou mají barvu? Barvu jistě poznáš.

– Červenou, – volila holčička správně a dodala: – Já chci tatínka. – Současně se rozhodla ho vyhledat. Vstala a šla ke dveřím.

– Lenko a tahle je…? – ukázal jsem na zelenou.

– Modrá.

– První barvu jsi uhodla. Ale tahle je zelená jako tráva. Pojď se na ni podívat. Sedni si. Já tě zatočím, ano? – Stoupl jsem si vedle ní a začal křeslem pomalu otáčet. Lenka výskala, radostně se chytila opěr a klátila nohama.

– Tak a teď si zase budeme hrát. Slyšel jsem, že umíš pěkně malovat, je to pravda? – Pomalu jsem před ni přisunul tužku a papír.

– Není!

– Uměla bys nakreslit, ale tak jak nejlépe dovedeš, nějaký obrázek? Třeba nějakého pána.

– Maminku?

– Tak maminku, – svolil jsem a podal jí tužku. Chytla ji jako zednickou lžíci. Posunul jsem jí prsty, abych tužku srovnal. Lenka na okamžik zavřela oči a začala malovat. Hlavu, trup a nohy. S váháním přimalovala oči a nos. Potom kdosi zaťukal a vešla Jana s otcem. Přinesla mi desky s anamnézou. Právník Sklenička se uculoval:

– Promiňte, ale ona Lenka snáší těžko cizí prostředí. Myslel jsem, nepodává takové výkony, chápete. Domníval jsem se…

– Pan Sklenička by byl rád přítomen vyšetření, – vysvětlila Jana, která s ním až dosud hovořila.

– No, – zaváhal jsem, – ve škole bude dítě také samo. – Otevřel jsem desky, abych získal čas. V pravém horním rohu jsem si všiml Janiny poznámky: adopce! – Jestli myslíte, že to věci prospěje, – pokrčil jsem neurčitě rameny. Nerad jsem viděl rodiče při vyšetření, zvlášť pokud to nebylo bezpodmínečně nutné. Lenka byla upovídaná až dost.

– Ona je ještě taková roztěkaná, chápete? Lenko, – zavolal na ni. Děvčátko, napůl zalezlé pod gaučem, lovilo autíčko, které si vzalo z poličky. – Tohle přece nesmíš, – řekl doktor Sklenička.

– Lenko, víš co, – přisunul jsem si k ní židli. – Tatínek tu s námi zůstane. Ale jen pod jednou podmínkou. Že budeš dávat chvíli pozor. Ještě mně něco nakreslíš, ano? Nějaké zvířátko.

– Veblouda, – řekla Lenka a podívala se z okna. Asi hodinu jsme se spolu potýkali.

– Nemohla jsem vám všechno říct, když se hned usadil. Byli tady tak dlouho… Nedáte si čaj? – zeptala se Jana, vplula spojovacími dveřmi do druhé místnosti a pustila vodu do konvice.

– Dám, slabý. Otce chápu, ale co nadělá?

– Strašně nadával na doktory, na psychiatra, na všechno. Že pořád musí někde chodit na prohlídky, že si to takhle nepředstavoval. – Z vedlejší místnosti sem doléhal Janin netrpělivý hlas. Občas bouchla dveřmi skříňky, zacinkaly šálky. Pak pustila na zem cukřenku a vykřikla. – Chytila jsem ji za víčko a spodek upadl. – Pomohl jsem jí rozkutálený cukr sbírat.

– Co to tady vyvádíte? – řekl doktor Jilm. Objevil se v místnosti jako duch. – Nechcete? – položil na stůl sáček s mandarinkami. – Vemte si.

– Jana tady počítá kostky cukru a jedna se jí nedostává, – řekl jsem. Šlehla po mně zelenýma očima. Teprve když jsem objevil, že mi dala do čaje tři kostky cukru, pochopil jsem, že to myslela vážně.

– Potkal jsem Skleničku. Copak s ním je? – zeptal se Jilm. – Tvářil se dost nešťastně. A hlavně naštvaně. Dcerka mu má jít do školy, ne? Už jsem o tom něco slyšel na odboru, – dodal.

Jilmovi jsme říkali Ruda. Dělal nám šéfa. Rozhodně jsme si na něho nemohli naříkat.

– Jde o adoptivní dítě, – ozvala se Jana. – Však to znáte. Nejdřív byl do ní celý blázen, a když mu začaly starosti, dělá jakoby nic.

– Ale ano. Choulostivá věc, – řekl a loupal mandarínku. Ostrá vůně se rozptýlila po místnosti. Doktor Jilm měl na sobě modrou košili a pískově kostkované sako s velkými zaoblenými klopami. Na jednu z nich ukápla šťáva z ovoce. Setřel ji kapesníkem a zeptal se: – A jak to vypadá?

– Dost špatně, – řekl jsem. – Konečný výsledek vám sdělím, půjde pravděpodobně o dědičnou záležitost. Samozřejmě, ten domov jí nepřidal.

– Tak jí navrhneme zvláštní školu? – pohlédl na mě Ruda tázavě.

– Já bych to radši ještě zkusil s odkladem, třeba se za ten rok vyvrbí.

– Hm, – řekl Rudolf a vzal si od Jany čaj. – Třeba. Řekls to otci?

– Řekl jsem tolik, aby si mohl domyslet.

– Nedělejte si iluze, – ozvala se Jana. – Víte, kolikrát byl Sklenička ženatý? Třikrát. A má dvě děti z dřívějšího manželství. Jenomže po čase zjistil, že potřetí trefil vedle. A tak si dítě vyběhal.

– Nic vám neujde, – poznamenal suše šéf. 

– Starám se, – odpověděla Jana.

– Hm, – řekl pochybovačně. – Myslím, že to přece jen tak jednoduché nebylo. – Potom si vzal čaj a přesunul se do své kanceláře. Znal jsem ho natolik, abych pochopil, že chce zůstat v téhle chvíli sám.

V neděli po obědě, v době, kdy Oldřich a Evička usnuli, jsem se rozvalil na pohovce a tupě zíral do stropu. Podivný čas, tohle nedělní odpoledne. Člověk, namísto aby odpočíval, si v hlavě sumíruje nevyřešené věci z prošlých, ale i budoucích dnů.

– Co je ti? Slovo nepromluvíš a tváříš se jako poustevník, – napomenula mě manželka.

– Máme hodně práce. Každý rok touhle dobou je nárazové období. Jsem přetažený, tak hloupnu, no. Dovolíš mně, prosím tě, abych si aspoň jednou za čas trochu zahloupnul? – Vyčítavě jsem zvedl oči. Mělo to znamenat něco jako „nevšímej si mě a nech mě o samotě“.

– Napijem se trochu? Otevřeme Mosel, pustím gramofon, – řekla mile, jako by se mě snažila pochopit.

– Gramofon nehraje.

– Tak rádio.

– Vzbudili bychom děti. Však je znáš. Oldřich by byl rozkňouraný až do večera.

– Pssst, – vinula se ke mně.

– Dobře, tak já to víno otevřu, – řekl jsem a vstal, abych došel pro vývrtku. Rozdrobila se mi zátka. Rozmrzele jsem vyfoukl korek z hrdla láhve a zbytek špuntu zatlačil. Potom jsem nalil víno do připravených skleniček a přiťukli jsme si.

– Dobrý, ne? – pookřála Sylva.

– Myslíš, že se každé dítě těší do školy? – otočil jsem se k ní.

– Já jsem se těšila, – řekla samozřejmě, až ho ta jistota zarazila. – Nepustíme televizi? Třeba tam jde něco pěkného, – dodala, jako by tušila, že opět začnu mluvit o práci. – A náš Oldřich se těší taky…

– Tomu jsou teprve tři roky, – usmál jsem se.

– Proč vzdycháš?

– Nemůžu chytnout druhý dech.

– Co tím chceš říct? – vypila rychle víno a dolila si. – Děláš přece svoji profesi. Jednou sis vybral…

– Samozřejmě, že jsem si vybral! – Měla velké oči. Tak velké, že jsem se v nich uviděl. Můj vlastní obraz, můj život. Nejenom manžela, ale i otce. Co ode mne chce? Abych všechno domýšlel až do krajností? Nebo si je tak jistá sama sebou? – Představ si, kdybychom zjistili, že naše dítě na první třídu nestačí. Co bys dělala?

– Proč zrovna naše? – zatvářila se uraženě. – A co bys dělal ty?

– Já nevím. Ptal jsem se tě jenom proto, zdali sis tu možnost vůbec připustila. Třeba mohou onemocnět. Dítě se z měsíčního pobytu v nemocnici vzpamatovává i půl roku. – Žena se ušklíbla a na okamžik ztichla. Po chvíli se zamračila a zauvažovala. Nalila si třetí sklenku.

– Víš dobře, že nejsem ráda, když o tomhle hovoříš.

– Vidíš! A teď se vžij do mého postavení, jak já to mám lidem vysvětlovat. Děti jsou jejich budoucnost.

– Máš pravdu, – řekla a chytla mě za ruku. Vzdala se příliš rychle, než abych mohl uvěřit jejímu přitakání. Potom dodala: – Ale viď, žes to s Evičkou nemyslel doopravdy?

– Nemyslel. – Sylva se zasmála trochu křečovitě a uměle. Nezazlíval jsem jí to. Byla jako každá matka ve vztahu ke svým dětem pověrčivá, a tak o nepříjemných věcech zpravidla mlčela. Ujistil jsem ji, že mluvím o našich dětech čistě náhodou, že Evička a Oldřich budou určitě chytřejší, než jsem já, a já přece neměl v první třídě potíže s učením.

Raději pustila rádio. Vstal jsem a vypnul ho. Rychle jsem Sylvu přitáhl k sobě.

Několik týdnů po tom, co jsme ukončili šetření případů pro školu nezralých dětí, vyšel dr. Jilm obřadně ze své kanceláře a svolal si celý tým spolupracovníků na kratší poradu. Při jejím závěru zvedl výstražně svůj masitý, nikotinem zahnědlý ukazovák a pravil:

– Počítejte s tím, že během čtrnácti dnů bude zasedat poradní sbor. Každý mně předloží své děti. Jana je překontroluje v ambulantní knize a probere zpětně veškerou dokumentaci.

– Už je to stejně poslané, – ozvala se Jana.

– To nevadí, jde o pořádek. Abych věděl, o čem mám mluvit, kdyby se mě někdo na něco zeptal. – Připomínky nebyly. Vrátil jsem se tedy ještě jednou k problému s Lenkou Skleničkovou.

– Podepsal otec návrh?

– Ano, i když se zdráháním. Měl narážky, nadšený rozhodně nebyl. Jinak ale na návrhu trvám. Zaslechl jsem takové hlasy…

Doktor Jilm mávl rukou:

– O něčem se povídat musí. Já myslel, že jsem ti to už říkal. Sklenička si stěžoval na odboru.

– Co chtěl?

– Nevím nic přesného. Prostě si to obchází. Myslím si ale, že ho už stejně všude znají.

Dana, Magda a Petra, neméně důležitá součást poradny, seděly vyrovnány na gauči naproti nám jako slepice na bidýlku.

– Rozhodující bude, co řekne předseda, – poznamenala Petra.

– Není to ten Sklenička, co mají na starém městě domek u řeky? Měli ho bourat, ale vyběhal si to, – poznamenala Magda. Zkřížila nohy pod sebe jako paša, takže se dostala na vyšší úroveň než Dana s Petrou. Dana pokoutně vytáhla módy, koupené cestou do práce, a začala listovat. Šéf se přemáhal, ale protentokrát mlčel.

– To bude on, – řekla Jana.

– Oni si adoptovali děcko, ne? – zeptala se Magda. Jana ukázala na mě.

– Holčičku, – řekl jsem. – Já tyhle tahanice nenávidím. Stejně na to nakonec doplatí dítě.

– Na Skleničku si dávejte pozor, – poznamenala varovně Jana. – Já ho znám, vždyť jsme s ním sousedili. Víte, že se na vás ptal mé matky? – řekla důležitě. – Co jste prý zač, kde jste dělal předtím… kdoví, jestli vás nechce něčím majznout po hlavě.

– Anebo podmáznout, – řekla věcně Petra.

– Možná se mu líbí moje žena, – zašklebil jsem se.

– Nedrbejte, – řekl šéf. – Nechtěl bych být v jeho kůži.

– Víte, na kolika lidech se podepsal? – rozhorlila se Jana.

– Nevím, ale to snad s dítětem nemá nic společného, – řekl Jilm.

– Samozřejmé že ne, – ozval jsem se a podíval se na něho, abych se přesvědčil, jak to míní. Ale jeho tvář byla smířlivá a přímá. Nechtěl o Skleničkovi už víc hovořit.

– Tak děvčata, jak jsem řekl. Vyberte jména a dejte je Janě, – uzavřel poradu a zaklapl Daně módy. Ta se na něho zazubila.

Rozešli jsme se každý do své kanceláře.

Právě jsem se chystal uzavřít jeden případ tím, že jeho závěry opíši načisto na stroji, když přikvačil šéf, chytil mne za rameno a povídá:

– Jsou věci, které se koupit a vyběhat nedají.

– Jak to myslíš?

– Přemýšlej o tom, – řekl tajemně. Vtom zazvonil telefon.

– Volá manželka, – zakřičela Jana z vedlejší místnosti, kde jsme měli paralelku.

– Touhle dobou? – podivil jsem se a zvedl sluchátko.

– Ahoj, – řekla. – Máš tam někoho?

– Ne, jenom šéfa. Stalo se něco?

– Musela jsem ti brnknout, – omlouvala se.

– Tak mě nenapínej.

– Mám dneska takový den… Marcele se narodilo dítě. Pamatuješ, jak jsme ji naposledy potkali v knihkupectví. Tolik se těšila. To dítě bude asi… – Ve sluchátku se ozvalo zavzlykání. Potom špitla: – Promiň.

– Co s ním je?

– Říkají, že bude debilní.

– To se tak rychle pozná? – položil jsem řečnickou otázku, spíše abych zpochybnil její výpověď a částečně ji uklidnil. Šéf dával posunky najevo, zdali se má vzdálit. Mávl jsem rukou, aby seděl. – Sylvo, jak tě znám, seš natolik rozumná, abys mohla vědět, že debilitu nelze zjistit hned, jak se dítě narodí. To by muselo být něco mnohem horšího.

– Horšího? – vyjekla. – Jak to myslíš?

– Nijak. Může jít o něco jiného, než říkají.

– Vzpomínáš si, jak jsme v neděli mluvili o našich dětech?

– Jistě, – řekl jsem překvapeně. – To s tím přece nemá nic společného.

– Nemá, ale… kdyby třeba nemohly jít do školy, rozumíš?

– Ne, máš zbytečné obavy. Promluvíme si ještě doma, ano? Tam ti to vysvětlím. – Položil jsem sluchátko. Neměl jsem rád úvahy na tohle téma, zvláště o svých dětech, i když s desítkami podobných případů jsem se dnes a denně setkával. Vzdychl jsem a podíval se na šéfa.

– Děje se něco? – ozval se Jilm.

– Žena je trochu labilnější. Stačí několik příhod, které si jsou podobné, a hned to vztahuje na sebe nebo na děti. Marcele, která s ní chodila do školy, se prý narodilo defektní dítě. Znáš to. Někomu se něco nezdá a hned udělají z komára velblouda.

– Hm, – pokýval Jilm hlavou, vyndal z kapsy pytlík s tabákem a nacpal si dýmku. – A porod byl normální?

– Nevím, neříkala, snad ano.

– Je to paradoxní. Ale víš, co mě napadá? Že zatímco k těmhle dětem byla příroda na jedné straně skoupá, na druhé straně jim uštědřila jeden důležitý rys, aby mohly přežít. Možná, že to je celý komplex pocitů souvisící s vnímáním: Nedala jim vědomí o své vlastní hlouposti.

– Snad, – řekl jsem a posadil se proti němu. Rudolf kouřil a drbal se na bradě. Pak začal rozvíjet teorie, co je to vlastně norma, zmínil se o pohyblivosti jejích hranic a relativitě lidských konvencí.

Čtrnáct dnů po pracovní poradě, při jejímž závěru zvedl šéf prorocky prst a mluvil na téma blížící se komise, vpadl ke mně do pracovny a přerušil mé zívání:

– Půjdeme na oběd, ne? – mrkl na hodinky. Vzápětí se sehnul, aby si dozul špatně navlečenou botu.

– Nemám vůbec hlad, pozdě jsem svačil. Vyřídím ještě korespondenci.

– Poslyš, Jarouši, – řekl a tvářil se, jako kdyby kousl do pálivé papriky, – volají mě do Prahy na ministerstvo. Nic vážného, ale dost to spěchá. Ta nová koncepce, víš. Odpoledne je poradní sbor ohledně dětí, které jsme navrhli na odklad školní docházky. Budeš tam muset zaskočit místo mě. – Přestal jsem listovat v deskách a na okamžik strnul. Právě dnes se mi to moc nehodilo. Komise se protáhne alespoň na tři hodiny. Chtěl jsem být doma včas. Evropský pohár v kopané, který přenášejí v televizi, už asi nestihnu.

– Nemám moc radost, – přiznal jsem se otevřeně.

– Nojo, tak koho tam mám poslat! – řekl bezradně šéf. – Magda je v Brně, Dana na stáži, Petra má děti a musí pro ně do školky. Vybereš si to jindy. Ostatně, ještě jsi na sboru nebyl. Počítám, že za dvě hodiny budete hotovi. – Mluvil nepřesvědčivě, trochu direktivně. Nic jiného mi nezbývalo, než vzít celou záležitost jako fakt.

– Vyberu si to jindy, – ušklíbl jsem se a pověsil plášť na ramínko. Potom jsem se převlékl a vyrazili jsme do ulic. Chvíli jsme šli vedle sebe mlčky, nakonec začal šéf špičkovat:

– Dřív jak v sedm nebudete stejně hotovi, – dloubl mne pod žebra. – Fotbal ovšem stihneš ve zprávách. – Mlčel jsem. Nešlo přece jenom o fotbal. V sázce bylo mnohem víc a divil jsem se, že Jilm předal své opratě s klidným svědomím do mých rukou, protože kdesi v podvědomí jsem tušil jiný zápas, než který se odehrává mezi dvěma brankami na hřišti.

Předseda komise pro odklad školní docházky seděl v čele stolu a něco si kreslil propiskou na desky. Sešli se tu zástupci ze zdravotnictví, školství a sociálních organizací. Většinou jsem je znal, potkávali jsme se při různých příležitostech a někdy se spolu i názorově utkali, ale zpravidla se ukázalo, že to bylo k dobru věci. Pozdravil jsem a posadil se na Jilmovo místo.

– Nazdar, – řekl Boris, pedagog, a podával mi ruku. – Kde je šéf?

– Jel do Prahy, – odpověděl jsem a uklonil se předsedovi, který můj příchod zaregistroval až nyní. Už jsme se kdesi viděli.

– Dáte si kávu, že ano, – podotkl a jeho protáhlý obličej se nasměroval proti mně. Byl svátečně oblečen. Kravata u krku mu odstávala.

– No… neodmítnu. Doktor Jilm jel do Prahy na ministerstvo, – vysvětloval jsem. Předseda se zakabonil.

– Vím, telefonoval mi. – Potom se začal přehrabovat v papírech. Bylo jich požehnaně.

– Řeknu ti vtip, – zatahal mne za rukáv Boris. Jeho černý knír, ne nepodobný zlomené podkově, se v úsměvu narovnával. Předseda však zaťukal tužkou o desku stolu.

– Soudruzi, konec zábavy a dáme se do práce. Vítám vás na dnešním zasedání. – Po zelených deskách mu cestovala moucha, pozoroval ji po očku, ale mluvit nepřestával: – Máme poměrně málo času a případů mnoho. Komise v tomto termínu nebyla plánována, svolali jsme ji narychlo, úkoly nepočkají. Jak jistě všichni víte, jedná se o posouzení problematických případů školní zralosti s případným odkladem školní docházky. – Na konci vystupňované řeči se mihla jeho pěst a sevřela mouchu. – Soudružka Smetáčková nám nyní přednese předložené návrhy. – Žena s lunaticky vykrojeným obočím rozevřela před sebou ještě tlustší desky, než měl on, a začala číst. Přinesli mi kávu. Dostal jsem chuť na cigaretu. Příšerné vedro. Slunce jako by se pověsilo na záclony a pralo do nás z několika metrů. Neustále jsem mhouřil oči. Co asi dělá Sylva? A co Marcela? Třeba tu za šest let budu sedět právě v okamžiku, kdy se bude projednávat její dítě. Řeknu ano, nebo ne? A co když Marcela za mnou přijde, bude plakat a prosit, ohrazovat se naším přátelstvím. Ke všemu mě ještě začal bolet zub. Seděl jsem naproti mladé lékařce. Chvílemi si uplétala ze rtů copánek, to jak se usmívala. Ještě jsem se s ní nesetkal. Byla tu zřejmě nová. Pokaždé když soudružka Smetáčková začala číst, dělala si pečlivě poznámky. Boris otravoval s vtipem, ale neposlouchal jsem ho. Zasedání sboru mělo svůj řád: nejprve se přečetla zpráva o dítěti, po ní přišla obvykle s informací učitelka z mateřské školky a někdo z rodičů, buď matka, nebo otec. Většinou odpovídali ano, souhlasíme. Sem tam přidali nějakou omluvu, která se týkala spíše jich samotných než vlastního dítěte, aby sami před sebou obstáli.

Padlo mnoho otázek, mnoho odpovědí. Předseda řídil komisi svižně, nepřipouštěl dlouho diskusi. Vybavil jsem si fotbal v televizi a to, zdali se už Jilm vrátil z Prahy. Také jsem si připomněl své vlastní děti, kterým jsem slíbil, že je budu učit jezdit na kole. V okamžiku, kdy mě doktorka Slavíčková kopla pod stolem, jsem si uvědomil, že na požádání předsedy čte Smetáčková už podruhé případ, na kterém jsem pracoval a pod který jsem se podepsal.

– To dítě je adoptované? Holčička, nemýlím-li se, – zeptal se předseda.

– Ano, ve třech a půl letech.

– Dle vašeho vyjádření je opožděno ve vývoji a na první třídu by nestačilo, – pokračoval. Ohryzek se mu nevešel do límečku, takže nakonec udělal to, co před chvílí já: rozepnul si košili.

– Ano, je opožděná jak po stránce sociální, tak po stránce citové a intelektové. Je nesamostatná, jedná jen na přímý pokyn.

– Adoptivní otec je právník, – konstatoval předseda a zamnul si oči. – Jaký on má názor? Souhlasí?

Pokrčil jsem rameny a připomněl si rozmrzelost otce, když jsem mu sdělil závěr, který předložím komisi. Pravda, protože váhal, upozornil jsem ho na to, že konečné rozhodnutí je záležitostí poradního sboru. A to byla možná chyba.

– Otec závěr podepsal, – řekla Smetáčková.

– Nejlepší by asi bylo, kdybychom si ho zavolali, – ozvala se doktorka.

– To jistě, – přitakal předseda. – Soudruh promine, ale nejdřív bych se chtěl zeptat: byl případ jasný? – Tvářil se při tom tajemně a díval se na mě s jistou dávkou despektu. Snažil jsem se zachovat si formát, ale nebylo mi při tom pohledu nejlíp.

– Samozřejmě, – řekl jsem rychle. – Nevypadá to slibně ani do budoucna, dívka je silně podprůměrná. Podle mého to letos bude odklad a po prvním roce školní docházky návrh do školy s mimořádnou péčí.

– Pane kolego, – umyl mne předseda, – vy byste mohl věštit. – Někde cinkla lžička, to jak ji kdosi upustil do šálku. Neodpověděl jsem. Měl by přece znát můj názor. Nemohu za to, že si právník vybral právě tuhletu holčičku. – Zavolejte, prosím vás, otce, soudružko Smetáčková, – obrátil se k ní předseda. I když jsem se snažil o klid, přítomnost Lenčina otce, který právě přicházel, mne znervózňovala. Sklenička se rozhlédl pátravě po místnosti, když mě spatřil, sklopil oči. – Posaďte se, – řekl předseda co nejpříjemněji a ukázal na volnou židli. – Jedná se o vaši dceru Lenku. Soudruh Cmíral už s vámi asi hovořil…

– Ano, – škubl sebou právník, – samozřejmě. Ovšem já jsem si všechno rozmyslil. Předběžně jsem souhlasil, jistě…

– Na to máte právo, – podotkl předseda. – Avšak výsledky hovoří tak či onak ve váš neprospěch.

– Výsledky, výsledky, – rozhodil ruce, ale vzápětí se přemohl. – Já to chápu, ale vy se mě snažte pochopit také. Příští rok jí bude osm, to je vlastně ztráta dvou let. Když jsme si Lenku brali, počůrávala se, skoro nemluvila, stěží dala dohromady slovo. Za tři roky jsme ji se ženou vypiplali. Za tři roky udělala ohromný skok dopředu, – poznamenal, vytáhl ze saka kapesník a otřel si čelo. – Já vím, teď mi řeknete, že když jsem si ji vybral, pak… ale ona je v pořádku, je jenom opožděná, všechno dožene. Vždyť jsme přece dostali lékařskou propouštěcí zprávu. – Opět sáhl do kapsy a vytáhl zažloutlou a zpřehýbanou zprávu, kterou se zřejmě oháněl nejenom u nás.

– Jistě, nález ani naše zjištění vám tuto domněnku nevyvrací, – řekl předseda diplomaticky a zalovil lžičkou v hrníčku. Strčil si do pusy lógr a přívětivě se na doktora Skleničku podíval.

– Jak to, že nevyvrací? – ohradil se muž. Na čele měl pihu velkou jako peníz. Když ho svraštil, piha mu téměř zmizela. – S tím, co jste o ní napsali, se nedostane ani do učení, – vzdychl a zastrčil si roztržitě kapesník do rukávu.

– Naše zjištění konstatuje pouze stav, jak se nám vaše dítě jeví v současnosti. Co bude za rok, nevíte ani vy, ani my. Prosím, – řekl předseda a začal Cmíralův závěr poněkolikáté už předčítat, tentokrát nahlas. Mladá lékařka si poposedla a urputně se zamyslela. Případ děvčete ji zřejmě zaujal. – Kontakt sporadický, odpovídá spontánně, přiléhavě, ale ne k tématu. Musí být pobízena. O předloženou práci se nezajímá. Roztěkaná, špatná koncentrace pozornosti, příklady neřeší, ale hádá. Postrádáme cílené jednání, pokud reprodukuje, rozvíjí nepodstatné, největší potíže jí dělají analogie. Kresba figury primitivní, končetiny jsou vyjádřeny jednoduchými čarami. Barvy zná, početní názor asi do pěti, tvary obkresluje a rozlišuje. Výsledek orientačního vyšetření všeobecné inteligence spadá do pásma spodní hranice podprůměru.

– To stačí, – ohradil se doktor Sklenička a vrásky v obličeji se mu zpřetrhaly.

Seděl jsem, mhouřil oči proti dotírajícímu slunci a v duchu tiše klel. Potom jsem se rozhlédl po ostatních a najednou si uvědomil, že mám povinnost něco říct. Byl to můj případ, já se pod něj podepsal. Netušil jsem, že Sklenička změní v poslední chvíli názor a bude tak tvrdošíjně trvat na tom, aby svou opožděnou dcerku dostal do školy v řádném termínu. Možná, že jsem udělal chybu, když jsem ji nepustil, napadlo mne při pohledu na rozhořčeného otce. Ovšem výsledky a fakta hovoří přece samy za sebe.

– Tak tedy, pane Sklenička, vy s tím nesouhlasíte, – řekl jsem co nejklidněji. – Hovořili jsme přece spolu na toto téma poměrně dost dlouho. Řekl jsem vám všechny možnosti pro i proti. Neměl jsem pocit, že jste byl při našem rozhovoru zásadně opačného názoru na dcerku, než jsem byl já, což jste, koneckonců, potvrdil svým podpisem.

– Výsledky jsou neobjektivní, – vyšlehlo doprostředka stolu ze Skleničkových úst, zapálilo všechny tváře a nejvíc moji. Předseda se prohnul jako vrbový proutek a několikrát zhluboka vydýchl. Bylo tu opravdu příšerné teplo. Lékařka, která vycítila trapnou pauzu v jednání, se zvedla a šla otevřít okno. Skleničkovo nařčení vyvolalo řetězovou reakci, která se mne dotkla jako rána kladivem.

– Jak to myslíte? – řekl jsem ostře, protože jsem věděl, že jeho domněnky jsou ryze subjektivní a osobní, než aby se daly předkládat jako holá fakta. Právník Sklenička zamžoural pomalu kolem sebe, jako by sondoval terén po dopadu nukleární bomby, jíž byl sám strůjcem.

– Nevytvořil jste Lence takové možnosti, jaké měly ostatní děti. Například jste se jí smál, – triumfoval.

– Smál, – řekl jsem nechápavě a polkl nasucho. S takovouhle argumentací jsem nepočítal. Rány slovem jsou někdy horší než pěstí do nosu. Rozhlédl jsem se po přítomných, protože jsem potřeboval jejich pomoc. Alespoň pro začátek, než se vzpamatuji. Soudružka Smetáčková se tvářila rozpačitě a něco si čmárala do notýsku, předseda, ač zaujal bojovou pozici, byl na tom obdobně jako já, přizvaná učitelka z mateřské školky si tiše pro sebe předla a jenom doktorka se uculovala.

– Jak to myslíte, pane Sklenička? – ozvala se konečně. – Že se jí vysmíval?

– To je nesmysl, – ohradil jsem se.

– Pane Sklenička, – řekl pomalu předseda, – to je vážné nařčení a souvisí to se ctí každého z nás.

– A říkal jste jí spousty nepravdivých věcí. Ona se holka trochu stydí, je přecitlivělá.

– Co jí třeba říkal?

– Třeba: snad se mě nebojíš, taková velká a pěkná holčička.

– A co je na tom špatného? – vzhlédl jsem k němu tázavě.

– Jak sám dobře víte, je drobná a že by byla hezká…

– Nojo, – odpověděl jsem a zapálil si cigaretu. – To je jednak věc vkusu a za druhé, pane Sklenička, nějak jsem si ji musel získat. Dobře víte, že nechtěla jít se mnou sama. Podle vašeho sdělení to nebylo rozhodně poprvé, kdy se takto chovala.

– Má k doktorům nedůvěru, vycítí, kdo to s ní myslí dobře a kdo ne.

– Máte zřejmě své zkušenosti, ale neuvědomujete si jedno. Na mé dobré vůli záleželo, že jsem vás k tomu vyšetření přizval, – zvýšil jsem hlas. – Vaše připomínky jednoznačně odmítám.

– Ale pane kolego, – ozval se předseda, – přece se nebudete rozčilovat. Zajímalo by nás, – pokračoval, – co bylo s Lenkou dál.

– Řešila takové obrázky, menší doplňovala do větších a…

– No prosím, pokračujte, – řekl netrpělivě předseda.

– Je to hloupost, já vím, představte si však dítě… některé vyřešila, jiné ne, a on jí říkal stále, že je to dobře, i když volila špatně.

– To je nesmysl, asi jste dost dobře neposlouchal, – ohradil jsem se. V ruce jsem mačkal balíček hašlerek a bezděčně z něho olupoval papír. – Neříkal jsem dobře, nýbrž ano. Pokud volila špatně, neříkal jsem ano, ale myslíš?

– Soudruzi, – ozval se předseda, – to jsou drobnosti. Pane Sklenička, vy jste tady vznesl vážné obvinění…

– Jistě, tím se jí vlastně vysmíval, zpochybňoval její výpověď. Dítě se nemohlo soustředit.

– Právě proto, že se nemohla soustředit a byla roztěkaná, musel jsem ji nějak motivovat. – Konečně se mi podařilo roličku hašlerek otevřít. Jedna upadla na koberec a zakutálela se pod stůl. Lékařka naproti mně se shýbla a položila hašlerku na stůl. Odvážně na mě mrkla, abych se nedal.

– To, že dítě pochválím, i když splní zdánlivě jednoduchý úkol, považuji za věc nadmíru žádoucí, zvláště když všichni dobře víme, jak je dětská psychika závislá na okolním světě, jak je citlivá. Jestli jsem tomu dobře rozuměla, – řekla a oklepala popel z cigarety, – Lenka potřebovala povzbudit a upoutat pozornost, protože, řečeno jednoduše, nevydrží sedět na zadečku. Tento předpoklad byl splněn. Myslím, že tu nebudeme hodnotit odbornou stránku věci, k tomu nejsme kompetentní. Pokud se budeme bavit, pane doktore Skleničko, tak jenom o faktech.

– O faktech, no dobře. Celou dobu se tedy smál. Když holka namalovala velblouda a udělala mu tři hrby, smál se také a říkal, že se těší, jak si s ní příště popovídá, že je zvědavý, jestli to bude umět tak pěkně jako dnes.

– A co Lenka? Jak reagovala? Ona se nesmála? – ozval se předseda.

– Smála. Právě proto. V okamžiku, kdy se usmála, jsem si to uvědomil, – řekl Sklenička, vstal a přecházel po místnosti. Potom se zastavil u druhého okna a zeptal se: – Můžu ho otevřít?

– Soudruzi, venku ještě čekají rodiče na nedořešené případy. Zdá se, že jsme uvázli na mrtvém bodě. Ale měl bych jednu zásadní poznámku. Vy slučujete, pane Sklenička, dvě věci. Jde vám o to, zda Lenka je schopna nastoupit do školy v řádném termínu, anebo o to, zdali se jí někdo smál?

– To si snad jako otec přejete, abych vaše dítě rozplakal? – neodpustil jsem si poznámku.

– Jedna věc podmiňuje druhou. Když se dítě necítí dobře, tak to ovlivní jeho výkon. Zásadně, – odpověděl Sklenička předsedovi. Se mnou se nebavil, dokonale mě ignoroval.

– Ale ono se přece smálo, – připomněla znovu lékařka. – Co může být opravdovější než dětský smích?! Myslíte, že se Lenka umí smát ironicky? To je její štěstí, ne vaše, – vykřikla téměř varovně.

– Její štěstí? – zarazil se, – ale odpovědnost za ni nesu přece já, dítě ještě nechápe souvislosti, život není hračka.

– Vy jste asi nebyl nikdy dítě, – poznamenal jsem.

– To nevím, žádám však o přešetření.

– Podívejte se, pane Sklenička, jste právník, není-liž pravda, a myslím, že sám dobře víte, co můžete a nemůžete, – podotkl předseda.

– Jak to myslíte? – sedl si opět na židli a podezřívavě vzhlédl.

– Vy s tím přece nemusíte souhlasit. Konečné rozhodnutí nemusíte podepsat, máte možnost odvolání.

– To chápu, – řekl chabě.

– Tak o co vám jde?

– Mně jde o ten smích, – přiznal unaveně. – Mně jde o to, že Lenka je nejnešťastnější dítě na téhle planetě, a ona se zatím směje. Žije v iluzi, rozumíte? Já jsem si ji vybral, teď patří mně!

– Mýlíte se, my všichni za ni neseme odpovědnost, – řekl vážně předseda.

– Je těžce nemocná, – vyhrkl právník, jako by vytasil skrytou, dlouho utajovanou zbraň. – Do konce života jí zbývá několik málo let.

– To jste ale sestře neuvedl a mně také ne.

– Má leukémii.

– Leukémii? – opakoval jsem tiše, takřka tragicky. Ono zjištění mnou otřáslo. Ale i když jsem si znovu srovnal myšlenky v hlavě, i když jsem si znovu vybavil Lenku s velkýma modrýma očima, přesto jsem mu nerozuměl. Hovořili jsme každý jinou řečí. O tom, co bylo i o tom, co bude.

– Proto nechci, aby se smála, – trval bezhlavě na svém a podíval se pátravě kolem stolu, jestli snad najde v někom oporu. I já jsem se rozhlédl. A potom se moje oči, ještě před vteřinou váhavé, vyjasnily. Hleděl jsem na něho zpříma.

Lubomír Macháček
Co skrýváme pod kůží

Ilustrace na obálce 6243_ha/Shutterstock.com

Korektura Lukáš Borčický

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 2. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4959-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4960-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4961-3 (prc)