Zloděj kufrů

Arnošt Lustig

Znění tohoto textu vychází z díla Zloděj kufrů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Euromedia Group – Odeon v Praze v roce 2008.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Zloděj kufrů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 24. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.¹

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.²

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová
spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga
7. 5. 2025

1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2 Ibid.

Člověk obdarovaný láskou má všechno, i když nemá nic.

Buď si nové brusle koupím,
nebo do kláštera vstoupím,
kde žal srdce hodlám vyzpívat…

(z terezínského šlágru)

Ludvíček Adler, der vierteljude, byl nosičem kufrů. Příležitostně je vykrádal. Měl šikovné ručičky, dlouhé prsty a postřeh a periferní vidění jako herec nebo kůň anebo moucha. Viděl nahoru, dolů a do stran, div ne dozadu. Za stěžejní zásadu pokládal nedat se chytit. Byl svým zákonodárcem. Měl svou zlodějskou čest. Nebral si, co nepotřeboval. Stačily mu jedny boty, obnošené, ale pohodlné a ještě pevné, dvě košile, aby si mohl střídavě za šest neděl jednu vyprat, a svetr.

V cizích kufrech pátral po kožené bundě z nažloutlé teletiny, v jakých přijížděli kluci z majetnějších rodin. Letecký střih. Značkové oblečení mladistvých kavárenských veteránů, kteří do poslední chvíle hráli v židovské kavárně Ascherman, povolené Němci v Dlouhé ulici, poker a jednadvacet nebo hromádky. Elegantní kluci, frajeři. Bohužel je měli většinou na sobě. Kdyby na takovou bundičku natrefil, nezastavilo by Ludvíčka Adlera, der vierteljude, ani desatero odshora dolů a zdola nahoru.

Ludvíček už věděl, opakovanou zkušeností, že vše, co se s ním děje, co udělal a způsobil, a podněty pro jeho jednání, se odehrává třikrát. Každý záměr, čin, myšlenka. Poprvé, když pojme úmysl něco udělat, povědět, zatajit. Za druhé, když se to stane. A třetí je ozvěna. Rozmyšlení nad tím, co se stalo, jak jednal, s jakými následky nebo bez nich. Rezonance.

Rozeznával tři fáze všeho. A spoléhal na představivost. Dokázal si představit, co udělá, řekne, nebo naopak, ještě než k tomu došlo. Dával si na čas, třebaže trvala mezera mezi činem a představou jen vteřiny, ne-li jednu, dokonce zlomek. Tři bylo dobré číslo. Přehledné, dělitelné, šťastné.

Dělalo mu to dobře. Neměl na to svědky kromě sebe. Tiché a tajemné jako stín. Blízká a vzdalující se ozvěna. Představa.

Někdy se to týkalo holek. Jindy viny a neviny. Pravidel, která si určoval, měnil nebo porušoval, jak uznal za vhodné. Rozlišoval zjevná, všeobecná pravidla a tajná, o nichž věděl jen sám. S těmi se nesvěřoval.

Dobře, špatně, správně, chybně, spravedlivě, naopak. Co si kdo zaslouží.

Představy nebyly stín: kromě své mlčenlivosti si je nosil s sebou, kamkoli se hnul. Byl otevřený. Nedalo se mu vytýkat, že je neupřímný. Znal své meze.

Bohatý, třebaže neměl groš v kapse, spokojený, ačkoli se navenek nic neodehrálo. Se šťastným výrazem ve čtrnáctileté tváři, s římským nosánkem, podle kterého v zrcadle poznával, že se narodil jako žid. V Čechách, zemi bílé pleti, se mu to připomínalo. Stejně skončil v ghettu, kde bylo přes šedesát tisíc židů, ačkoli město bylo zamýšleno nejvýše pro pět tisíc obyvatel, včetně vojenské posádky nejrůznějších armád, počínaje rakousko-uherskou.

Ludvíčku, oslovoval se v duchu. Jak se dneska máš? Co sis ukradl k večeři? Co hodláš podniknout, aby sis upevnil sebevědomí?

Dával si na odpověď čas. Byl na cestě do Podmokelských kasáren, karantény nově příchozích, jimž nosil od vlaku kufry. Stařenkám, invalidům, nemocným i zdravým.

Kufry mluví. Naučil se rozlišovat, kdo je kdo, podle kufrů.

„Jak ses vyspala, první noc v ghettě?“ zeptal se Ludvíček.

„Zdálo se mně, že jsem na poušti a prší na mě z nebe brouci, jedovatý hmyz,“ odpověděla jeho nová známá, Markéta Fischerová. „Včera jsem slyšela, co měl prohlásit Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen, co žid, to psychopat.“

Na kufru měla bílým lakem M. F. a pražskou adresu. Praha VIII. Královská 428.

„Zkratka,“ řekla M. F.

„Jasně,“ řekl Ludvíček. Opakoval si: M. F. Markéta Fischerová. Holka. To se ještě ukáže, kdo je psychopat.

Ten pojem slyšel poprvé na Q 605, v Domově pro těžce vychovatelné od zřízence Ignáce Berenbojma.

„Němci jsou blázni,“ řekl.

„Prasata,“ řekla M. F.

Řekl jí, že má kufr jako navštívenku, je rád, že ví, kde bydlela a bude zase bydlet, až skončí válka. Byl na sebe pyšný, že se zmohl na takovou zdvořilost.

Zdálo se, že to pan Fischer slyšel. Odkašlal si. Významně? Doufejme, že ne, myslel si Ludvíček. V Terezíně člověk něco plácne nebo udělá, a vypadá jako hlupák. Mluvil k sobě v duchu.

„Všichni jsme spali po cestě jako polena,“ řekla M. F.

Dobře, dobře, co je dobře? Ještě včera byli doma. Sbalila si svých pět švestek. Připomněla mu, jak se cítil, vyjevený a vytočený, když přijel. Starousedlíci a nováčci.

Stavitelé ghetta a první deportovaní, kteří spali na betonu a kapalo jim na hlavu, dnes francouzská šlechta.

Ludvíček se díval na Markétu Fischerovou, ruce za opaskem. Chvílemi se zhoupnul zleva doprava, obráceně a zpátky; zdál se sám sobě větší, silnější a samostatnější.

Jak se měří člověk? Jeho hodnota? Podle někdejšího berlínského rabína Leo Baecka, s kterým pracoval příležitostně při zametání ulic a tlačení pohřebního vozu, tím, co si člověk o sobě myslí. Co si o něm myslí ostatní. Jak daleko má od srdce do kapsy. Jak dlouho nebo krátce se hněvá. A na co se zmůže, samozřejmě. To rabín přičítal starým Řekům. Bohatství, na něž se, zákonitě, zmohli. Hodně toho je v pokeru. Dá se blufovat.

Ludvíček to bral popořadě. Ničemu se nedivil. Pomáhalo to. Netvářil se, že něco ví, když nevěděl. A nevytahoval se, když věděl.

Měl vlastní desatero. Spokojil se se slušností a vlastnostmi tygra. Podle situace. Zaznamenal vedle ní vytřeštěný dav. Tady se roztřídí. Přinesli si v kufru, co kdo měl.

Markéta Fischerová postřehla, že obrací věci naruby.

Podle rasových zákonů byl Ludvíček Adler žid, ale zároveň – zase podle německých nařízení – docela nebyl. V jeho žilách kolovalo, opět podle Rasového úřadu, Rassenamtu, pětadvacet procent árijské krve. Nosil v terezínském ghettu kufry s dalšími příslušníky Hundertschaftu, oddílu pracující mládeže do osmnácti. Nevykrádal kufry sám. Mezi nosiči kufrů byli pobertové, esa. Kluci ze smíšených manželství. Nepřišlo jim, že vykradou-li kufr někomu, kdo byl až do včerejška doma, zatímco oni tvrdli v terezínském ghettu, spali na betonu a kapalo jim na hlavu, že se dopouštějí něčeho špatného. Jednou dole, jednou nahoře, nepsaný terezínský zákon. Na jedné lodi. Dovedli otočit nově příchozím tašku nebo příruční kufřík rychleji, než se okradený stačil rozhlédnout. Tak daleko Ludvíček nešel.

„Můj otec,“ hlásil Ludvíček Adler úředníkovi Rasového úřadu, „byl předtím, než zemřel, tři měsíce po smrti mé křesťanské matky, která zemřela při porodu, Mischling des ersten Grades, míšenec prvního stupně.“

Věděl, kde co říct. Nebo myslel, že ví. Do Terezína ho deportovali z Židovského sirotčince v Praze XII v Belgické 25 před dvěma roky. Zpočátku je odváželi jednotlivě, nakonec hromadně, i s učiteli a personálem. Bydlel v Terezíně v Domově mládeže, na L 218. Vychovatelé, madriši, jak si hebrejsky říkali, většinou sionisté nebo komunisté, ho dali na pokoj rošťáků, číslo 16. Nebyl vzpurný. Německým předpisům se bránil jako ostatní míšenci. Seznámil se s nimi a nesouhlasil.

Markétě Fischerové, která právě přijela a zakotvila s rodinou, otcem, maminkou a malým bratrem Ramonem, v karanténě v Podmokelských kasárnách, radil: „Ber to, jak můžeš. Většina věcí se rozhodla, než ses narodila.“

Pocit – jak si myslel – byl skutečnější než skutečnost. Dobrá nálada. Neukrádala člověku sílu. Z Prahy si přivezl bílou myš Kleopatru. Nosil ji v pravé kapse kalhot, obšité červeným sametem.

Proč? Proto. Mezi tranzitním a koncentračním táborem vycítil rozdíl.

Naučil se rozlišovat kufry jako lidi. Chudáka by neokradl. Papírového kufru převázaného motouzem se nevšiml. Zvykl si na mnohonárodnostní prostředí. V Terezíně se mluvilo česky, německy a holandsky, dánsky a občas italsky a francouzsky. Různé národnosti se mezi sebou domlouvaly anglicky.

Márnice, krematoria a úmrtnost starých a kojenců? Také kabarety v Hasičském nebo Elektrikářském domě, operety Netopýr a Čardášová princezna, ukázky z oper Rusalka a Mojžíš a Farao, přednášky světových kapacit, nositelů Nobelových a jiných cen o všem možném, včetně lesbické a výhradně pánské lásky a budoucnosti světa, počínaje – pro jistotu – minulým světem. Slavní lékaři, matematici a cestovatelé, žáci Sigmunda Freuda a filozofa Husserla, někdejší předsedové vlád od bavorského až po francouzského ministra námořnictva a českého ministra sociální péče Meisnera. Dovnitř se dostával bez lístku. Nejen aby se poučil o kořenech civilizace, zacházející na úbytě, spíš aby se rozhlédl, co se v sále dalo ukrást. Nemohlo mu škodit vědět, čím civilizace chřadne anebo se zachovává. Kde jinde by slyšel o Chamurapiho zákoníku nebo kolik rabínů (a tajných rabínek) poskládalo Starý zákon (údajně asi sto padesát lidí) včetně Desatera, v němž, podle Ludvíčka, chyběla slušnost. (I když někdejší vrchní rabín Berlína, pan doktor Leo Baeck, který se vzdal funkce v Radě starších, prohlásil, že slušnost zahrnuje přikázání nepokradeš.) Poprvé slyšel Ludvíček pojmy římské nebo anglické právo, Justiciánův kodex. Zastávky člověka na cestě džunglí od zvířete k lidskému řádu. Ludvíček Adler, der vierteljude, měl svá pravidla, soukromá a veřejná. Zjevená a tajná. Židé se podepsali do dějin dřív než Němci. Nemohlo by to znamenat, že také potrvají déle? Rád poslouchal průpovídky pana doktora Baecka.

Markéta Fischerová se ho už první den v karanténě otázala, co by jeho vykrádání kufrů říkala jeho matka.

„Jako bych nějakou měl,“ pravil Ludvíček, der vierteljude.

Matka pro něj byla břicho. Zemřela při porodu. Nechtěl slyšet o bolesti umírající, kterou mu vychovatelé v sirotčinci, zvláště pan doktor, neodpustili.

Viděl M. F. na očích, že se jí něco nelíbí.

Divil se, co se jí zdá na vybírání kufrů tak strašné.

„Co kdyby to byl můj kufr?“

„To si nedovedu představit, že bych ošidil tebe.“

Pro Markétu Fischerovou byla morálka jedna a jedna. Pro Ludvíčka bylo jedna a jedna dvě, a když potřeboval, tři. Nebo nic. Nula, nula, nula. Morálka? Nic, co by ho zarazilo. Nemá smysl vycházet v dešti, větru a mrazu nebo vedru bez bot, deštníku nebo čepice.

Chápal, že Markéta Fischerová tu byla nová. Držela se toho, co znala. Čím se řídili její rodiče. Místní rabín. Ludvíček se nenechal zdržovat, jestliže se musel k něčemu rozhodovat rychle. Pokud šlo o chyby, snažil se jich vyvarovat. Z jiných se učil. Nepokládal za ctnost dopustit se jedné chyby dvakrát.

Na nikoho se nevyvyšoval ani se nepodceňoval. Pravidla, poznamenaná zkušeností, uplatňoval padni komu padni.

Terezín byl školou kompromisů, přizpůsobení. Sem jeli lidé bez viny, neposkvrnění. Tady se dělili. Dobré a špatné, správné a nesprávné a spravedlivé a nespravedlivé se tu oblékalo do chatrnějších šatů.

Také vina a nevina na sebe vzaly jinou tvářnost.

Svět znamenal přijatelná protivenství. Radost. Občas závan studu. Madriši a učitelé v L 218 mu znázornili rozdíly mezi cholerikem a melancholikem, Rudýnkem Freudenfeldem a Adamem Čapkem, flegmatikem Leoškem Kleinem a rozkošníkem Otíkem Gutfreundem.

Jejich počínání se někdy usmál a jindy by nad ním brečel.

Markétka Fischerová se bála, že osud je předurčen. Ludvíček si myslel, že se s tím dá něco dělat. Co musí čerpat ze sebe, je odvaha, ctižádost a její cíle, vnímavost a přístupnost k náhledům druhých, důvěra k životu a chuť pustit se do čeho chce, musí, nebo někdy nesmí. Správná předsevzetí. Kladný postoj. Snažil se vyhýbat bolesti, těžkomyslnosti a tomu, čím by trpěl. Život ho bavil a lidé ho opíjeli. Pro to neměl vysvětlení.

Nechápal, když se doslechl, že ten nebo onen si vzal život. Tázal se sebe sama, zda by toho byl také schopen.

Nadhodil to v debatě s Markétkou Fischerovou. Sebevrahy taky neměla v lásce, neobdivovala je, spíš se jich bála, i dodatečně, když už byli po smrti. Co je přivedlo tak daleko, dál, než dohlédala?

Dospěli k závěru, že povaha obou se u nich sebevraždě vzpírá.

A k tomu, že hlad je trpký, sytost přesladká. Je výhoda brát život, věci lehce. Využít výhod, které nám poskytlo narození, příroda. Vyhýbat se hlupákům. Neubližovat ani se nenechat klamat. Mezi vinou a nevinou je lepší zůstat bez viny. Špatné charaktery si zaslouží opovržení. Nesprávné činy odsouzení. Ze zkušeností s rodiči Markétky Fischerové usoudil, že rodiče jsou opora i zátěž. Nést břímě vyžaduje sílu. S tím osobní zkušenosti Ludvíček neměl.

Oba se ve skrytu ptali: Co je pravda? Pro Ludvíčka byla ze všech ctností a vlastností nejdůležitější spravedlnost. Markétce Fischerové by stačilo, kdyby ji nikdo nenapálil.

Otci Markétky by prospělo, kdyby mohl dobře spát, jako kdysi. Mamince, kdyby směla být zase v kuchyni u svých hrnců, plotny a spát ve své posteli. Ludvíčka bylo snadno utěšit. Stačil dobrý kufr.

„Neházím lidi do jednoho pytle,“ řekl Markétce Fischerové. „Na ty, co mně křivdí, kašlu.“

„Kdo ti ukřivdil?“

„Jedna kráva, zlodějka z pošty, kterou zavřeli. Jistá Bondyová. Řekla mi, že jsem sprosťák. Nevidí si ani na špičku nosu. Tvrdí, že byla doma v Holandsku spisovatelka. Hledal jsem její jméno ve skladu zakázaných knih. Žádnou Bondyovou jsem nenašel.“

„Ber ji jako zábavu,“ řekla Markétka Fischerová.

„Chce, abys vedle ní vypadala blbá,“ řekl Ludvíček.

To pokládal za křivdu.

„Nerad se přetvařuju,“ řekl Ludvíček.

V noci zůstal Ludvíček na slamníku s ní. Spala zády k němu schoulená.

„Důležité je znát tady ty správné lidi.“

„Které znáš?“

„Hlavního rabína města Berlína. Má tu slovo. Řezníka, Josefa Reinische, který ode mě nechce víc, než se vloupat do knihovny zakázaných knih a přinést mu, za maso, co si najmenuje.“

„Řezníka?“

„Má průpovídky, jako například, když ho verbovali na vojnu, a vojenský lékař ho schválil slovy: Jedno varle delší, odveden.“

„Co si chce přečíst?“

„Shakespeara, Kupce benátského, například. Dějiny židů. A tak.“

„Ty to taky čteš?“

„Nakouknu do toho.“

Ludvíčkovi vyhovovalo žít v Terezíně po proudu, někdy proti. Měl dobrou povahu, stačilo, aby nikomu neublížil nebo nezpůsobil malér a líbil se sám sobě. Nepokládal za správné cítit se šťastný cizím neštěstím. Obsah kufrů z toho vyjmul.

Měl příklad v řezníkovi Josefu Reinischovi, který, kromě toho, že se líbil terezínským dámám, děvčatům a tak zvanému slabšímu pohlaví všeobecně, jež také soustředěně vyhledával, se také zamlouval sám sobě.

Ludvíčkovi se líbilo jeho rčení, které si odnesl od vojenského doktora: „Jedno varle delší, odveden.“ A jak pravil v Ludvíčkově přítomnosti své krasavici Gabriele Lágusové: „Máš prdelku k zulíbání.“ Nebo: „Prdelko k zulíbání.“ Leželi si ve vlasech pro příčiny Ludvíčkovi neviditelné. Náhodou jí Josef Reinisch také řekl: „Prdelko k nakousnutí.“ Takoví lidé si Ludvíčka získávali. Měli svá rčení a přezdívky jako vizitku. Hned věděl co a jak, o koho jde. I skryté. Vedoucímu Jugendfürsorge Fredy Hirschovi říkal Sekáči. Jeho zástupci Zrzku.

Neuvažoval nezdravě často o své povaze. Byl s ní spokojen. Jakou dostal, takovou měl. Jiní měli horší. A shledal záhy, že povaha se nemění. Člověk může nabýt nejrůznějšími zkušenostmi znalosti, dokonce mistrovství, ale povaha zůstává. Povaha není košile, kterou si může přeprat a převléknout.

Byl ve svých názorech a projevech stručný. Třídil si záliby na nutné a přebytečné. Uznával rozum i cit.

„Ta tvoje letora,“ pravil madrich Petr Eisenberg.

„Zbytečně se vzpíráš a vzpíráním si škodíš,“ prohlásil psychiatr na Q 605, docent univerzity v Heidelbergu, pan doktor Gustav Pepperstein.

„Opatrnost ti tu neuškodí,“ pravil Ludvíček k Markétce Fischerové.

Ludvíček si obrátil pořekadlo o moudrosti a opatrnosti, obou macechách. Rychlost, nebo obezřetnost? Obojí, odpovídal si Ludvíček, zloděj kufrů, nebo přesněji řečeno, zloděj z kufrů.

Něco uvnitř mu radilo nikomu neškodit. Cítil se dobře stvořen. Šťastnějším nezáviděl. Nebyl závistivý, přál všem všechno.

Josef Reinisch, řezník, chtěl od Ludvíčka nově obstarat dva spisovatele, kteří pro něho byli důležití, aby neměl pocit, že jenom čtvrtí telata a krávy. Franze Kafku, pražského rodáka, který mluvil česky, psal německy a byl z židovské rodiny, a Giacoma Casanovu, pozoruhodného Itala, který žil v Čechách na sklonku života, hazardního hráče, špiona, dobrodruha a prostopášníka, z něhož si Reinisch, jedno varle delší, odveden, bral příklad. Voják, kejklíř a švindlíř a herec druhé kategorie, v životě kategorie první. I kněz. Říkali mu abbé.

Vysvětlil Ludvíčkovi, der vierteljude, proč chce zrovna tyhle dva, jako předtím Shakespeara, autora, který pronikl tkanivem lidské existence hlouběji než ostatní a ledacos nerozpletl, zejména své slavné být, či nebýt. O Dostojevském si už udělal Ludvíček názor. K závrati a špatně od žaludku. Kafku najde v knihovně zakázaných knih německy, Casanovu možná i česky. Reinische zajímaly povídky nebo paměti.

Ludvíček si to potom prolistoval. Casanovu, pamětníka, hosta šlechticů v jejich sídlech, vězně v benátských dóžecích olověných kobkách, podle jeho pamětí i falešného hráče, kouzelníka a šejdíře.

Kafka byl pro Reinische pokračovatelem řeckého klasika Sofokla a řeckých legend, přežívajících dodnes. V Procesu předvídal židovský osud současné chvíle, kdy člověka obvinili z něčeho, co neudělal, a odsoudili, aniž se mohl bránit, a zkazka o Sysifovi, který valil kámen do vrchu, aby ho dostal na druhou stranu, a kdykoli byl užuž blízko, kámen mu zase spadl, takže musel začínat znovu, aniž dosáhl cíle. Kniha Zámek.

Tak vzdělával Ludvíčka. Přál si poučit o tom, co z literatury věděl, i Gabrielu, prdelku k zulíbání.

Casanova prošel Evropou od Biskajského zálivu až po Petrohrad a všude si užil. Paměti sepsal na zámku v Duchcově, v posledních třinácti letech života. Storia della mia vita. Účel: pobavit čtenáře.

Ludvíček se chystal ledacos, opatrně, převyprávět Markétce Fischerové.

Casanova, spisovatel, intrikán a svůdce žen, špion, dobrodruh, se mu zapsal do mysli. Vymyslel si poklad, za odměnu tisíc tehdejších mincí. Stačilo ze staré škorně ořezat kůži, aby vypadala jako pochva k meči. A sepsat falešnou historii pokladu, který neexistoval.

Určitě by pan Casanova vykrádal kufry, být zdejším nosičem. A tak Giacomo Casanova neučaroval jen řezníku Josefu Reinischovi, jedno varle delší, odveden.

Pro jistotu přinesl Ludvíček oba Kafkovy svazky Josefu Reinischovi vázané, a Casanovu česky, anglicky a německy.

Všichni byli soudci, vinní a nevinní.

„Myslela jsem si vždycky, že krást nebo lhát není správné.“

„Co bys dělala, kdyby tvoje máma nebo táta, bratr Ramon onemocněli, a potřebovala bys prášek, teploměr nebo deku navíc? A někdo měl dvě deky a věděla bys, kde má starší světnice nebo bloku prášky? Měříš pouze, jak moc něco potřebuješ, a nemáš to a někdo toho má víc, než potřebuje.“

„Není jiná cesta, jak se k něčemu dostat?“

„Pro někoho ano, pro jiného ne. Víc lidí patří k tomu ne.“

„Takhle by sis mohl omluvit všechno.“

Usoudil, že Markéta Fischerová musí nasbírat zkušenosti.

„Když se rozdává jídlo, nešel bych za žádnou cenu dvakrát, protože někomu by to chybělo.“

„Nevím,“ řekla bezmocně, aby to nevypadalo, že se vzdává. Tušila díl pravdy v tom, co Ludvíček tvrdil. Nevypadal, že se omlouvá a vymlouvá, zároveň to dělal.

„Tvůj kufr mluví za sebe,“ řekl. „Nenamáhal bych se ani s víkem, i kdyby nedoléhalo.“

„Pro jistotu jsem si kufr převázala bílým popruhem.“

„O to je nápadnější.“

„Jsi odborník na kufry.“

„Jsem, co musím,“ usmál se.

Nechtěl se nechat obviňovat. Přál si ji přesvědčit. Byl by ji rád ujistil o své pravdě, i kdyby to nebyla holka?

„V noci jsem vyslechla rozhovor,“ řekla. „Stařenka se ptala manžela, jestli si nezapomněl orignol. Nevěděla jsem, co tím myslí.

‚Má to ty účinky, jak jsi říkal v Amsterodamu?‘

‚Je to spolehlivé. Spolkneš pilulku, usneš a je to,‘ ujistil ji stařeček. Ráno je našli mrtvé.“

„Stává se to,“ řekl Ludvíček. Viděl, že je smutná.

„Byli už staří. Neměli sílu jako ty a já.“

„Proboha, Ludvíčku. Už nežijí.“

„Mají to za sebou.“

„Pořád to slyším. Jak se ptala. Co jí odpověděl. Zůstaly po nich kufry.“

„Kde spali?“

Ukázala k trámům.

„Těm jsem nic neodnášel,“ řekl Ludvíček. Nebyl si jist. Jestliže byli staří, jak Markétka líčila, je pravděpodobné, že jim pomohl. Stařečkům by nic nevzal. V tom si byl jistý.

„Měla bys v noci spát,“ řekl.

„Musela bych si zacpat uši.“

Proč ne, myslel si Ludvíček. Spánek by to pro ni obstaralo.

Ludvíček byl rád, kdykoli jí mohl něco přinést. Viděl, že má rovněž radost. Stačil mu její úsměv, díky. Už přemýšlel, co jí daruje příště. Stalo se mu to příjemným pravidlem, přinést, přinejmenším jednou denně, Markétce Fischerové něco. Pro ni to bylo dvojsečné. Pokud jí dával chleba, věděla, jak k němu přišel, a neměla pocit, že skrojek pecnu někomu chybí. Bral to z pekárny. Jistě pekaři přilepšovali nejbližším. Horší to měla s červeným budíčkem v kůži, froté ručníkem, věcmi ze zavazadel nově příchozích. Nevěděla, jak mu říct, že to nechce. Zároveň, s rozpaky, zdrženlivě, si to brala. Viděla, že odmítnutím, pochybami, mu kazí radost.

„Když mi přineseš chleba, je to něco jiného. Musíš tam vlízt a viděla jsem otvor s větrákem, a mám strach, aby se ti něco nestalo. To druhé? Tolik to nepotřebuju,“ lhala.

„Nosím ti, co potřebuješ,“ trval na svém.

Musel, i kdyby nechtěl, to měřit Německem. Němci, kteří si všechno přizpůsobili, aby měli, brali a nedívali se vlevo, vpravo.

Dokonce si myslel, že se to všem, kterým to sebral, vrátí, protože spravedlnost, nakonec, musí být. Cítil se, aniž si to dovedl vysvětlit, součástí takové všeobjímající spravedlnosti.

Markéta se dívala, jak jí mizí, osamělá jako většina lidí na půdě karantény. Opar a ozvěna družek, které před tisíci a tisíci roky opouštěl muž, lovec zahalený v syrových kůžích, ochránce a silák, dárce, včetně živočišného tepla, aby zůstaly samy jako kůl v plotě, ověšené dětmi, v lepším případě sušeným masem, odkázané na sebe.

Ludvíček, kolem kterého se hroutila stará morálka jako domeček z karet, věděl, že nikdo nemůže žít a přežít ve vzduchoprázdnu. Vytvářel si, podle situace, pravidla, kterých, pokud možno, se držel. Neviděl nic mimořádného, když někde musel ubrat, přidat, pozměnit. Opustit holku se mu zdálo menší zlo, pominutelná a snadno zhojitelná křivda, maličko ztížená situace, zatímco jít s kamarády do neznáma znamenalo určitě nebezpečí, bylo správné být s nimi.

Držel se iluze, že se opět setkají. Bude chtít, a doufal, že bude chtít i ona. Nedovedl si představit smrt. Smířil se s bolestí loučení.

Tak co? Kráčel po mostě, který vedl od života k neživotu, pouze jedním směrem, ke komorám s cyklonem B. Nedokázal si představit, že ho zabijou jako štěnici, uprostřed statisíců a milionů, kteří se vedle něj budou dusit a dávit, jako tolik jiných, než už se nenadechne, prasknou mu plíce, a vykrvácí, z nosu, očí, vysílením.

To mu nachystal osud, slovo, které Markéta Fischerová neměla ráda.

Druhý den byla pobledlá, nesvá, zmatená.

„Mám průjem,“ řekla. „Maminka a tatínek taky.“

„Terezínku,“ pravil Ludvíček. „To znám. Všichni ji dostanou. Než si střeva zvyknou. Je to změnou. Co jíš. Napětím, co přijde.“ Ještě řekl: „Střeva a nervy.“

Cítila se zahanbena. Byla ráda, jak otevřeně, znalecky o tom mluvil. „Úplavice a tyfus jsou horší,“ řekl Ludvíček.

To ji příliš nepovzbudilo. Bolelo ji břicho. Styděla se.

„Doma jsem měla spalničky, plané neštovice a spálu, jinak nic,“ řekla.

„Vylížeš se z toho. Je to tu normální.“

Měl záškrt a zánět slepého střeva. Zápal by byl horší. „Doktoři si s tím dovedou poradit. Je tu marodka. Nemocnice. Mezi doktory tři nebo čtyři nositelé Nobelovy ceny.“

Ludvíček chtěl vědět, co je doma nového, než na to Markétka Fischerová zapomene. Je ještě židům zakázán kulečník? Hlasitá hudba, i doma? Už se odevzdávají kromě rozhlasových přijímačů a hudebních nástrojů i gramofony na kliku? Museli se taky vystěhovat z bytu, do menšího, několik rodin společně? Chodila hrát ping pong do vinohradské synagogy? Tančit do soukromí? Bylo jí líto, že nesmí do kina, divadla nebo třeba loutkového divadla? Na sportovní utkání? Do hostinců nebo kaváren asi ještě nechodila, usoudil. Potká tu spoustu starých známých, jestli ještě neodjeli na východ. Ušetří si přítomnost Vlajkařů a českých fašistů. Lačnosti místních chamtivců, kteří se vrhali na židovské byty, ještě než jejich obyvatelé za sebou zabouchli dveře.

Neměl tušení, že hodně z nich už skončilo v pecích.

„Buzeraci všeho druhu přenesli náckové sem,“ pronesl varovně.

„Jen už nemají, co by zabavovali, kromě Berušek.“

Usoudil, že Němci jsou trychtýř i cedník. Do svých kapes nechají trychtýřem protéct, co se dá, a pak to na cedníku protřesou, jako zlatokopové bahno, písek a kamení, aby po tom, co propadne, zůstalo jen zlato.

Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen prohlásil, že žid je podčlověk. Automaticky se tím i s ostatními Němci povýšil na nadčlověka.

Ghetto Terezín je pro něj kotel. Tady se převaří a pročistí.

Už nebudou Luftmenschen. Povětrné existence. Nomádi. Lidi-bubliny. Postaví se, převýchovou, na obě nohy, na pevnou zemi.

Žádné fouknout a pukneš. Podčlověk nemá potuchy, co je právo, zákon, řád. Někdejší berlínský rabín, pan Leo Baeck, doktor teologie a filozofie, se dostal ke starým novinám. Němci už tak snadno a bleskově nevítězí jako nad Polskem. Jako nůž máslem. Ústupu říkají vstřícné boje. Zkracování fronty. Výpady dozadu. Válečné lsti.

„Už aby prohráli,“ řekla Markétka Fischerová.

„Než vyroste jarní tráva,“ řekl Ludvíček Adler.

„Jak tě napadlo, že jsem chodila tančit?“

„Jen tak.“

„Odkud máš zprávy z fronty?“

„Jedna paní povídala.“

Ještě řekl: „U chlapů, co kopou železnici a mají větší příděly jídla. Znají ženskou z Hamburských kasáren, která vykládá karty a hvězdy, čte z ruky a odněkud vyhrabe staré noviny. Uklízečka. Rozšířila své čtení z čar v dlani na erotický horoskop. Prorokuje, co je čeká, štěstí v lásce, nebo smůla.“

Na to mlčela.

Podezíral ji, že se jí chce na velkou stranu. Džentlmensky čekal a tvářil se jako by nic.

V kasinu Kameradschaftsheimu vojáci hulákali. Dalo se tomu rozumět. Řvali: „Essen, trinken, erleben.“

Třikrát.

„Jíst, pít a užívat si,“ prokázal Ludvíček znalosti němčiny. „To taky přejde.“

„Doufám,“ poznamenala.

Omluvila se. Latrína byla na konci dvora.

Tohle měl Ludvíček za sebou. Pro něj byl Terezín přijatelné dobrodružství. Přinejmenším si už kapku zacestoval.

A tak se zase těšil, co přinese Markétce Fischerové zítra, když bude mít příležitost, i kdyby to měla být sedmikráska.

Ludvíček vycítil ocenění. Nejvíc, co mohl v Terezíně dostat. Povznášelo ho to. Cítil, jak roste. Byl větší nebo dokonce lepší. Jak je jí blízko a Markétka jemu. Neměl pro to míru, ale vnímal to jako zrní pro Kleopatru, na dlani. Radost z toho, co jí připadalo dobré. Smutek z jejího smutku. Nikdo by mu nevymluvil, že vykrádat kufry pro někoho je krásné.

Když se ho někdo z kamarádů ptal: Jak se máš? Odpovídal: Dobře, kradu.

Krást bylo krásné, pokud to bylo nezištné, nebo se alespoň o kořist dělit. Morálku dělil na učitelskou, blbou a příležitostnou, tu svou. Tajně věřil, že to, co okradeným chybí, jim někdo nebo něco vynahradí.

Stejně tak by mu nikdo nevymluvil, že posuzuje dobře, co je správné a co ne.

Může být nesprávné krást těm, co mají?

Nekrást znamenalo neodpírat zlu. Necítil vinu, že žije a krade.

Nikomu nic nedlužím, říkal si. Jako mnoho jiných.

A v duchu si opakoval: Mám bezvadnou kamarádku.

Vnímal, jak ztrácí meze toho, co by pro ni chtěl udělat, třebaže to ještě neudělal.

Ve dvanácti už věděla o vztahu kluků a děvčat. Co je vzájemně láká, dráždí a pokouší. Co vyvolává jeden v druhém. Směšné nebylo vždycky jen směšné. Pamatovala si, co vyprávěla ve čtvrté třídě Jája, spolužačka Jarmila Beldíková, holka s největšími prsy a ohnivou skvrnou na levém ňadru. Proč na sebe nechala sahat kluky a proč ji právě proto vyhledávali. Cítila v sobě tajemství, jehož rozřešení na ni teprve čekalo.

V Terezíně se toho namluvilo hodně o zázracích. Ano, nebo ne? Josef Reinisch, řezník, jedno varle delší, odveden, studoval talmud. Dostal se ke stránkám o dobročinnosti. Převyprávěl je Gabriele Lágusové, prdelce k nakousnutí. Také Ludvíčkovi. Dočetl se o rebe Akivovi, který měl dceru a bylo jí předpovězeno, že ji v den svatby uštkne had. Rabi se trápil. Před svatebním dnem zapíchla dcera brož do stěny a propíchla na druhé straně hadovi oko a had zahynul. Předpověď hvězdopravců se nenaplnila. Zázrak? Vyprávěnka měla pár zpestření. Dceru překvapilo, když vytáhla brož ze stěny a visel na ní mrtvý had. Předtím přišel žebrák. Darovala mu svatební dar otce. Nikdo si chudáka nevšímal, všechny zaměstnávaly přípravy na svatbu. A rabín řekl: Milodar osvobozuje od smrti. Reinisch, jedno varle delší, odveden, rozdal dvě šišky suchého salámu, které schraňoval pro horší časy. Jestliže ho to rovnou neosvobodilo od smrti, udělalo mu to dobře na duši.

Ludvíček se toho držel, aniž to vyčetl z talmudu. Věděl, že se nedá jen krást a brát, musí se také dávat. Toho svědkem byla Markétka. Kluci na šestnáctce.

Škoda, že neměl matku a otce, uvažoval Ludvíček. Viděli by, jakého mají synáčka.

První den po příjezdu nového transportu šla půdou fáma, že s nimi přijel slavný luštitel hádanek, pan Ignác Tajtlbaum. Pan Tajtlbaum se dostal do nejrůznějších pater soutěží. Vyhrával ceny, první místa a psali o něm v novinách. Někdo ho našel a shluklo se kolem něho pár lidí.

„Pane Tajtlbaum, když jste vyluštil tolik hádanek, řekněte, kdy skončí válka?“

Pana Tajtlbauma to zaskočilo. Zavalitý čtyřicátník, ani vysoký, ani malý, s bystrýma čokoládovýma očima v károvaném anglickém obleku s pumpkami a teplými hnědobílými kamašemi, vlněnými punčochami, s pažemi zkříženými na prsou, v první chvíli zrudl, pak svěsil ruce.

„Pane Tajtlbaum, pane Tajtlbaum…“

Bylo zřejmé, že odpověď na tuto hádanku by pan Tajtlbaum taky rád věděl.

„Počkejte,“ řekl pan Tajtlbaum. „To je těžká hádanka. Nemůžu vám odpovědět rovnou. Do Vánoc. Do Velikonoc. Dvanáctého května. Pojďme na to logicky. Německo válčí na dvou frontách, prohrálo v Africe. Má skvělou armádu, stojí mu po boku Japonci, Italové a Rumuni, Slováci. Rusko ustupuje, ale ustupovalo, i když pronikal Ruskem Napoleon a dostal se až k Moskvě, kterou mu před nosem Rusové zapálili. Znáte obrázky ustupujících Francouzů, zmrzlých, otrhaných a poražených? Proti Německu válčí Anglie, které pomáhají polští, čeští a francouzští vojáci, letci a pěšáci. A je tu Amerika, obr, který se ještě neprobudil. Postaví loď za půl dne. Vyrábějí děla, letadla a tanky, aby doplnili ztráty spojenců dřív, než se upeče koláč. Ke spojencům se připojila Brazílie, Indie, půl světa. Nový Zéland, Austrálie, Kanada. Může je Německo porazit? Tolik víme už teď. Musíme všechno sečíst a odečíst. Nemůžu říct přesné datum. Ale řekněme, dva, tři roky. Nejméně rok.“

Pana Tajtlbauma poslouchali lidé pozorněji než člena Rady starších, který se přišel podívat. Rok by se dal vydržet. Dva, tři?

„Na veselejší notu,“ řekl pan Tajtlbaum, rád, že mu to nedělali těžší. „U jeruzalémské zdi nářků se modlí polský rabín, v kipě, předepsané čepičce, s pejzy po obou spáncích a tvářích, v černém kaftanu. Osloví ho americká novinářka. Rebe, vidím vás tu dvakrát denně se modlit. Ano, modlím se zde dvakrát denně, už osmatřicet let, potvrdil rabín. Za co a za koho se modlíte, rebe? Modlím se za všechny lidi dobré vůle, odpověděl rabín. Za matky s dětmi, za děti, za chudé, nemocné, ustarané, aby žili v míru, dostatku, bez starostí a pokud možno zdraví, bez bolesti. K jejich světu. A modlíte se i k okolnímu světu, za ty druhé nebo k nim? Ano, řekl rabín. K okolnímu světu, aby byl mírumilovnější, zbožnější, snesitelnější. A co tomu říká okolní svět, rebe? Rabín se zamyslel, soustředil a za chvíli řekl: Jako bych mluvil do zdi.“

Anekdotě se smál jen málokdo, a ne hned.

Hádankář byl rád, že mohl usednout na svůj slamník, a lidé, kteří ho obklopili, se vrátili ke svým slamníkům.

Ludvíčkovi dal pan Tajtlbaum hádanku: „Proč se dívky upejpají? A: Proč kluky jako ty baví nejvíc, co je zakázané?“

„To hádejte vy, pane Tajtlbaum,“ řekl Ludvíček, der vierteljude.

Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen vyřkl další nacistickou moudrost: „Židům nesvěříme ani jejich vlastní psy. O kočkách nemluvě. Zajistíme domácím zvířatům přinejmenším, co si zaslouží.“

Ludvíček se při zmínce o kočkách mlsně olízl.

V noci se bavili neznámí lidé asi na třetím slamníku, že to Markétka sotva zaslechla, ale slyšela, o tom, co je štěstí. Starší žena řekla, že štěstí je dobře se narodit, do správné doby na správném místě, správným rodičům. Druhá stařena si představovala štěstí na mořském břehu, v časech, kdy byli ještě mladí, v létě, sama s mužem, kterého měla ráda, beze všeho, nikde nikdo, jen oni dva. Ach, kdeže loňské sněhy jsou, povzdechla si.

Markétka Fischerová usínala s otázkou, co je štěstí pro ni. Převedla to na rodiče, bratra a nakonec na sebe. Když nemají lidi starosti, nedostatek, nejsou nemocní, mají se na co těšit.

Je štěstí narodit se? Být na světě? Vidět, třeba někde daleko, blýskání na lepší časy? Čemu všemu se říká nebo neříká štěstí?

Vzpomněla si na hračky, s kterými si kdysi hrála. Rozhadrovaného šaška. Panenku, která, když ji položila, zívala a vydávala zvuky podobné mňoukání kočky. A když byla větší, na papírového draka s motouzem na velkém jojo, aby dosáhl až k nejnižším mrakům. Pouštěli modrého draka s červenou pusou, žlutýma očima a oranžovým nosem s Ramonem. Nechala ho někdy draka držet. Měl dlouhý ocas z papírových bábrlat. Draka udělal po večerech tatínek Emil.

Ludvíček prohlásil, že dětství vypadá šťastnější až z odstupu. Tak to bude jednou i s nimi tady. Už aby to bylo.

Ale proč se má člověk těšit, až zestárne, a z tady a teď bude minulost, čím vzdálenější, tím možná hezčí? Kdo o takový druh krásy a dobra stojí?

Markétka nechtěla, aby ji z hádanky, co je štěstí, rozbolela před spaním hlava. Zároveň si přála, aby už byla starší. Aby se dověděla, z vlastní zkušenosti, co je dobro. Štěstí už se s tím sveze.

„Není hezčí, když jde člověk spát a cítí se čistý?“ zeptala se.

„Určitě,“ potvrdil Ludvíček.

Nazítří, když ji spatřil, měl dojem, že se shlédla ve vodníkovi. Byla rozcuchaná jako z pohádky o vodníkovi nebo o jeho dcerušce. Usmál se.

„Nemáš zrcadlo?“ zeptal se.

„Zrcadlo jsem neviděla, co jsme přijeli,“ odpověděla.

„A hřeben?“

„Hřeben máme s mámou velký dohromady a každá svůj menší.“

„Máš hlavu, jako kdybys vylezla z vody.“

„To se slehne,“ řekla.

Zeptala se, jestli mají v L 218 zrcadlo.

„Zrcadlo jsme měli dokonce v Q 605, v Domově pro těžce vychovatelné,“ prořekl.

„Jak velké?“

„Jako ty od půli těla nahoru.“

„To už je zrcadlo, panečku.“

„Znáš zrcadla v bludišti, kde se vidíš v jednom tlustá, v druhém dlouhá, ve třetím máš krátké nohy a dlouhé tělo nebo dvě hlavy?“

„V bludišti jsem náhodou byla se školou v páté třídě. Pamatuju si, jak jsem vypadala. Jako když se ti zdá příšerný sen. Naštěstí se probudíš a nevidíš se v bludišti.“

Napadlo ho tenkrát poprvé, že by se hodilo jí opatřit zrcadlo. Nebo ji zavést někam, kde mají zrcadlo. V karanténě ho neměli.

Kladl jí otázku, jestli je jí příjemný stejně tolik, jako je Markétka příjemná jemu. Na kavalci, než usnul, dělal svého druhu bilanci. Poslední týdny vítězilo to lepší, to dobré. To není špatné, myslel si. A usnul.

Neminul den, aby se nezabýval otázkou viny nebo neviny. Správnosti nebo nesprávnosti. Dobra nebo zla. Podobalo se to dýchání.

„Ještě nevím, jak se tu žije a čím se lidi měří,“ řekla.

„Doufám, že se přizpůsobíš.“

Uhodil hřebíček na hlavičku. Přežít. Přežít. Přežít. Jak říkaly holky na L 415, nezoufat, nezoufat, nezoufat. V Terezíně to věděly i děti. Tomu se morálka všech, kromě nejtvrdohlavějších, musela přizpůsobit. Málokdo se ptal, čí je to vina, pokud neviděl všeobecnou příčinu. Morálka a nutnost se ovlivnily. Pokud se mění skutečnost, může zůstat morálka táž? Ludvíček nehledal slova. Hledal, jak žít a přežít. Nebyl skoupý se o své zkušenosti s holkou jako Markéta Fischerová dělit. Šlo i nešlo o kufry.

Nezoufal si. Němce, nacisty, Německo si nevymyslel.

Rozhodl se brát spravedlnost do svých rukou. Vykrádal kufry, které nosil nově příchozím, dostával mozoly a vytahoval si ručičky. Nikdo mu nemusel říkat, že i nosiči kufrů mají svou čest. Pásl po kožené letecké bundě, pokud možno s kapsami na zip. Skutečnému letci by ji nevzal. V tom pokládal Terezín za normální město. O to se starala Rada osvědčených židovských funkcionářů, pod německým dohledem, Rada starších, vedoucí bloků a místností, místní židovská pořádková policie Ghetto-Wache a její detektivní oddělení, židovské soudy s věznicí a dobrovolníci, v jeho případě i oddělení a vedoucí mládeže Jugendfürsorge.

„Musíš ukázat, co v tobě je.“

„Jakou službu máš zítra?“

„Vezeme spravit do kovárny pohřebák. Dát do pořádku kola. K večeru bych se tu stavil.“

„Kdy máš zase nosit kufry?“

„Přijede z Prahy transport.“

„Takže máš o práci postaráno?“

„Jak říká řezník Reinisch: Činnost jde předstírat, výsledky nikoli.“

„Co ještě říká?“

„Cituje klasika z Prahy. Jen kurvy se musejí líbit. Jinak by umřely hlady.“

„Fuj fuj.“

„Chtěla jsi vědět, co říká Reinisch.“

„Už ani nechci. Vyprávěl jsi mně, jak se perou se svou milou.“

„Jako psi, to je fakt.“

„To je taky fuj fuj fuj.“

„Taky mi to nejde do hlavy.“

Život a osud bral jako kolo, které se otáčí. Jednou jsi nahoře a jednou dole. Podvědomě zaznamenával, vzhledem k německým nařízením prosazovaným židovskými funkcionáři, aby se neznelíbili nacistům, a nešli na Malou pevnost nebo do lágrů v Polsku, a vzhledem k hladovým přídělům jídla, že i v tom je Terezín normální.

Nechtěl ji unavovat. Za pár dní vytříbí postoje. Byla to holka. Měla zvláštnůstky. Projde proměnou, jako všichni. Včerejšku dá sbohem. Jak říkal vrchní berlínský rabín Leo Baeck: Terezín je morální výchova.

Uznaná nutnost. S obměnou jiného mudrosloví. Každý byl uvnitř svým soudcem, zákonodárcem.

Nespojoval ji s postelovými zkušenostmi kluků na šestnáctce v L 218, kde bydlel. Například Macka, Ríši Macnera, který už chodil s kurvou. Zkušenosti s děvčaty shrnul do poznání, že víc než kluci potřebují pohladit, pochválit, vyjadřovat se znatelně zdvořileji.

Lidé jsou dobří a zlí. Pomocný učitel v Belgické, přezdívaný Bobeček, soudil, že jako platí zákon o zachování energie, tak se uplatňuje zákon o zachování zla. Zlo lze zatlačit, zastínit, popřít, ne vymýtit. Je nesrozumitelné, citelné a výrazné. A nikdy není smrt o sobě. Je vždycky i někdo, něco.

„Myslíš, že by ti tvá máma odpustila?“ chtěla vědět Markéta Fischerová. (Kdyby žila, dodala v duchu.)

Podobné otázky připadaly Ludvíčkovi, der vierteljude, zbytečné. Most odněkud někam, kde to neznal? Odnikud nikam.

Na napomínání si zvykl. Madriši a vedoucí židovské Jugendfürsorge Fredy Hirsch, kterého marně sváděly terezínské krasavice, protože se mu víc líbili kluci (Ludvíčkovi hodil poklonu, jaké má pěkné silné nohy a jemnou kůži), napomínáním žili.

„Vzpamatuj se,“ pravil madrich Petr Eisenberg, kterého viděl na schodech se líbat s patnáctiletou Evičkou Levitovou. „Je ti už pomalu čtrnáct.“ Madrich Rudýnek Freudenfeld zase namítal, že mu není nic posvátné. U lidí Ludvíček neuznával nedotknutelnost. Neslyšel o francouzské revoluci. Uznával volnost, rovnost a bratrství instinktivně. Při ničem ho nechytili. Když otevřel dobrý kufr, který mu neříkal pane, zmocnila se ho závrať. Stejná, která se zmocňovala starších kluků nad šestnáct za jiných okolností. Kluci mu předhazovali, že si ještě nenašel stálou holku. Chtěli mu domluvit schůzku s prostitutkou Macka, Ríši Macnera, Soňou Grossovou řečenou Tanga, německo-židovskou míšenkou z Hamburku. Ještě se necítil.

Broukal si šlágr Ghetto-swingers, na jejichž koncerty z altánu v parku na náměstí chodil.

Hledám ke svému stínu stín,
budeme spolu bloudit nocí…
Koupím ti z lásky rozmarýn
s bělostnou, čarodějnou mocí…

Anebo

Zavolá srdce tvé
a já se vrátím…

„Tolik se ti stýská?“ zeptal se Markéty Fischerové. „Jsi teprve pár dní z domova. V karanténě vás déle než týden nenechají. Není to tu tak hrozné. Jsi sentimentální?“

„Všechno mě straší,“ odpověděla.

„Čím?“

„Víš čím,“ řekla.

„Strach má velké oči,“ řekl Ludvíček. „Nepřeháněj.“

„Pro tatínka je Terezín brána k šílenství.“

„Stalo se mu něco?“

„Hlava mu to nebere. Srovnává s tím, co bylo.“

„Dovolí paměti, aby mu kazila náladu?“

„Až budeš starší, budeš taky srovnávat.“

„Vím, co je pro mě lepší,“ řekl Ludvíček.

Soudil, že hluboká paměť je zabiják. Zkáza. Blbost. Dovede trápit, ničit a zničit. Stačilo si všimnout starých a nejstarších. Z lidí, kteří si střežili důstojnost, výsledky užitečného života, se stávali ubožáci. Vydrželi stát u kuchyně, blízko front na oběd a žadonit Nimmt der Herr die Suppe? Bere si pán polévku? Řídký Ersatz hrachové nebo čočkové polévky z náhražky luštěnin. Pýcha německého válečného hospodářství. Lidi, kteří trpí, aniž si cokoli zavinili. Hladem, bezmocí, ponížením. Krok od hrobu bez hrobů. Pád z výšin nebo plošin někdejšího života.

Ludvíček Adler, der vierteljude, byl skromný. Uznával tady a teď. Do Vánoc, jak leckdo doufal, válka skončí. Nedal se strašit smrtí, obsaženou v transportech na východ, byla jako spodní proud podzemní řeky, zrádné víry. Co zůstávalo ve vzduchu.

Nepochyboval, že Německo prohraje válku. Nikdo nemůže vyhrát válku proti celému světu. (To měl od někdejšího vrchního berlínského rabína Leo Baecka.) Doporučil Markétě pomíjet hlášení vrchního velitelství německé branné moci, das Oberkommando der Wehrmacht gibt bekannt. Jako by Němce mohlo spasit, že dobyli vesnici někde v Rusku nebo železniční zastávku v Belgii.

Tak dlouho se chodí s hrncem pro vodu, a tak dál.

Znal náhradu za přestávky ve hře Ghetto-swingers. Koncerty vojenské hudby z německého Kameradschaftsheimu, v parku za dřevěnou ohradou, oddělující ghetto od nedostupné silnice Litoměřice – Praha. Chystal se, že ji tam vezme.

„Závidíš jim hudbu?“ ptala se Markéta Fischerová.

„Vychutnávám ji,“ opravil ji.

„Myslíš, že budou trhat rodiny?“

„Byl bych rád vševědoucí.“

„Slíbili to.“

„Ber to jako loterii. Los s číslem.“

K vlastnostem, které určují hodnotu člověka, jak je vyjmenoval někdejší vrchní berlínský rabín pan Leo Baeck, si Ludvíček Adler přidal vlastnost, kterou se jednak pyšnil, třebaže se jí zbytečně nechlubil. Určovala nebo ovlivňovala jeho existenci. Zacházení s kufry. Zatímco staří Řekové oceňovali člověka i podle toho, co má, pokud shromáždil svoje bohatství zákonnými prostředky, hodnotil se Ludvíček Adler podle toho, co umí. Co by mohl mít.

Kufry. Měl svůj zlatý metr, jako pověstný metr uložený v Paříži, podle nějž se měřila přesnost ostatních metrů. Kufry. Bleskurychle odnést do zátiší, otevřít, prohlédnout a provést svoje a pak zas jít já nic, já muzikant.

Terezín byl jiné hájemství než hebrejské državy nebo někdejší řečtí a římští mudrcové. V Terezíně se měřil člověk protekcí, štěstím a jak rychle se dokázal přizpůsobit. Nakolik si zoufal.

Kufry, kufry, kufry.

Ano, ano, ne, ne. Jestliže měl například židovský řezník Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden), místní Giacomo Casanova a Don Juan v jedné osobě, za měřítko zacházení s masem, kolik ho stačil ukrást a z toho rozdat, přidané ke svým ostatním vlastnostem, a co z toho vyplývalo, měl Ludvíček kufry. Kufry byly pro Ludvíčka, co maso pro řezníka Josefa Reinische (jedno varle delší, odveden) nebo postavení pro funkcionáře v Zentralstelle a členy Rady starších v Magdeburských kasárnách ve správnou chvíli, obsah svatých knih pro Starozákonní Hebrejce. V Zentralstelle byl v krabicích zaznamenán každý obyvatel Terezína. Jeho osudem byla jeho kartička. Zdali byla, nebo nebyla ve chvíli, kdy se sestavovaly transporty na východ, na místě, nebo přechodně zmizela.

Ve chvílích prozření nebo než usnul, si troufal Ludvíček cítit se na úrovni jako někdejší vrchní berlínský rabín. Pojem rouhání neznal. S panem rabínem se ztotožnil.

Škoda, že to nemohl svěřit myši Kleopatře.

Jak říkala babička Hana, než zmizela s prvním transportem z Prahy do Lodže, Litzmanstadtu, škoda je dobrého člověka. Ani o tom neměla Kleopatra potuchy. Škoda, škoda, přeškoda.

Jako byl rozdíl ve slovíčku miláček, když ho říkala Fendi, Frančeska Morgensternová nebo její odcizený milenec Fred Korn na slamníku vedle Markéty Fischerové, znělo jinak z každých úst nebo v každé mysli slovo škoda.

Než usnul, vedl v duchu sáhodlouhé rozpravy s Markétkou Fischerovou.

Bylo příjemné vzájemně souhlasit.

I když si myslela o vlastnostech člověka, bez ohledu na to, jaké definice si dělali ostatní, svoje. Měla vedle sebe tatínka, maminku, bratra Ramona. Vyslechla si na půdě karantény ledacos a ledaskoho. Výrazní byli Fendi, Frančeska Morgensternová a její vlažný společník Fred Korn.

Dodatečně zařadil Ludvíček mezi ty, co se posuzují podle toho, co umějí, kapelmajstra Ghetto-swingers Fricka Weise.

Zavolá srdce tvé,
a já se vrátím…

Odpoledne to zpívali anglicky. You belong to my heart, for now and forever.

Souhlasil s Markétou Fischerovou, že pohromadě si rodiny, známí a sourozenci nebo příbuzní připadají normálnější, bezpečnější, silnější. Je to iluze? Míšenec mezi pravdou a iluzí?

Myslel na kluky z šestnáctky, kteří se už spárovali, dokud je transport na východ neroztrhl. Na známé holky z L 417. Rodiny, lidi na hromádce, milence. Družnost povzbuzovala. Pár minut, hodin. Všichni se museli na konci dne, v osm večer, hlásit v kasárnách a na ubikacích.

Madrich Petr Eisenberg si před ním kladl řečnickou otázku. Co z Ludvíčka Adlera, der vierteljude, roste? A kecy o šibenici. Hádal, do které ze soutěžících tlup Ludvíček patří. Předháněli se, kdo ukradne víc, rychleji, lepší svršky. Nepodráželi si nohy a nezrazovali se. O to madrichům funkci ztěžovali.

Ludvíčka dostali – dočasně – madriši za nedodržování řádu, mizivou kázeň, notorickou neposlušnost. Nerad vstával s budíčkem. Dali mu příležitost napravit se v Domově pro těžce vychovatelné v Q 605. Za tři měsíce se psychiatrovi a psychologovi univerzity v Heidelbergu, doktoru Gustavu Peppersteinovi a menahelovi, vedoucímu ústavu Fritzi Morgensternovi zdálo, že se Ludvíček napravil. Vzali v úvahu, že po ztrátě osmi kufrů Ludvíčka neodsoudili pro nedostatek důkazů židovští soudci u soudního dvora v Magdeburských kasárnách. A Q 605 si zatrhlo v knize chovanců napraveného hříšníka.

V Q 605 se Ludvíček Adler dozvěděl podrobnosti o židovské prostitutce Soně Grossové, jejíž místní adresu znali Macek, Ríša Macner a starší kluci na šestnáctce. Slibovali, že s ní Ludvíčka seznámí. Pronesl bez úhony ústavem svou bílou myš.

Ríša Macner (bylo mu už sedmnáct), sehnal knihu doktora Van de Veldeho Dokonalé manželství. Ludvíčkovi ji na tři dny půjčil.

Ríša Macner měl strýčka v Zentralstelle, kde se sestavovaly transporty na východ. Madriši si Macnera předcházeli. Q 605 mu nehrozilo, ačkoli se vyjádřil, že s takovými madrichy jako páni Eisenberg, Freudenfeld nebo Leošek Klein nikdo nepotřebuje nacistické židobijce.

Markétu Fischerovou seznámil Ludvíček s besedou doktora Peppersteina o nemoci, která se jmenuje osamělost. Psychiatrům nevěřil.

Pokud šlo o myš Kleopatru, vyjádřil se madrich Eisenberg, že člověk je člověk a zvíře zvíře. Myš nebo lev. Vznesl dotaz, není-li Ludvíčkova Kleopatra židovka.

„Míšenka,“ odpověděl Ludvíček, der vierteljude.

Podle madricha Eisenberga měl Ludvíček Adler nejvyšší čas dospět. Jiní ve čtrnácti dokázali víc. Madrich Rudýnek Freudenfeld, sebejistý až na hranici arogance, stále při těle, místní mocipán, ujistil Ludvíčka, že v Hundertschaftu (práci, kde jsou holkami pro všechno) se nudit nebude.

Markéta Fischerová si brzy získala přehled o personálu na L 218. Obstál Leošek Klein, který domlouval Rudýnkovi Freudenfeldovi: Kdykoli chceš někoho praštit, pohlaď ho. Freudenfeld se ho na oplátku otázal: Kde žiješ?

Leošek Klein studoval chování míšenců. (Po válce o tom napíše disertační práci.) Vytvářeli kastu i mezi nosiči kufrů. Mládenci ze smíšených manželství. Neměli dojem, když vybírali z cizích kufrů, co se jim zamlouvalo, nebo když odnesli celé zavazadlo, že se dopouštějí odsouzeníhodného činu (a mohli by se dostat před místní židovský soud, do židovského vězení). Stačilo jim, že se nemuseli pokládat v židovském městě za úplné a plnokrevné židy. Dovedli otočit nově příchozím na dvoře Podmokelských kasáren tašku nebo příruční kufřík, než majitel zavřel a otevřel oči a stačil se rozhlédnout.

Soupeřící tlupy si nepodrážely nohy. Neměli mezi sebou zrádce. Chlubílky.

V Hundertschaftu se cítil Ludvíček jako doma. Pokud zametali ulice, L a Q, Lange a Quer Strasse, dovídal se od někdejšího vrchního rabína Berlína doktora Leo Baecka zajímavosti, s nimiž nemohla škola soutěžit.

„Židům,“ vyjádřil se německy Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen, „stačí, když budou umět počítat do sta.“

„Milí Ein a Zweisteinové,“ doplnil to Rudýnek Freudenfeld. „Musíte se naučit počítat do šesti. Vstávat. Zopakujte si tresty.“

Německý Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen, o němž madrich Leošek Klein prorokoval, že se v americkém zajetí bude rád jmenovat Fergusson, vyprávěl anekdotu o dvou kamarádech. Jeden z nich měl kočku. Odjížděl na služební cestu a svěřil kočku příteli. Ať ji denně krmí, dává jí vodu a pokud může, každý den ji něčím potěší. Vrátil se z cesty a zhrozil se. Kočka samý bolák. Zlomenou nohu, vyražené oko, utržené ucho. Proboha, cos to s mou kočičkou dělal? Neříkals, že ji mám každý den něčím potěšit? A čím jsi ji potěšil? Vzal jsem ji za ocas, roztočil nad hlavou ze všech sil a mrštil jsem jí o zeď. Tomu říkáš potěšit? Jistě, když jsem přestal, byla potěšením bez sebe.

A tak, pravil Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen, se musí zacházet se židy. Neupřít jim potěšení, že mají na chvíli úlevu. Ghetto a tranzitní tábor Terezín.

S Markétou Fischerovou se Ludvíček Adler, der vierteljude, seznámil a zakoukal do ní hned první večer, kdy se její transport rozložil v karanténě Podmokelských kasáren na slamnících, z nichž trčela sláma. Transport velké a malé cé měl dva tisíce lidí. Vešli se na půdu jen tak tak. Kufry si postavili u hlavy nebo u nohou.

Ludvíček Adler se přišel podívat ze dvora nahoru. Stačila chvilka, aby si uvědomil, čím se liší. Míšenec, der vierteljude. Netřásl se strachem, že ho už příští ráno zařadí do transportu, do Polska. Byli vyděšení, dezorientovaní a zmatení. Pletli se jeden druhému. Věděl, že lidé, kteří se sotva protlačili dveřmi, v dohledné době zhubnou.

Jemu přezdívali Hadí muž. Nechtěl být zlomyslný, ale kapánek škodolibosti nemohlo škodit. Ti, co přijeli před ním, transport AK, Aufbaukomando, si vysloužili přezdívku Francouzská šlechta. Vyznali se už v tlačenici.

Odbavení a přijetí transportu Cc přišel přehlédnout předseda Rady starších Edelstein.

„Nemáte dva tisíce slamníků?“ tázal se pobočníka.

„Tisíc devět set třináct,“ odvětil pobočník.

Později se Markéta Fischerová vyslovila: „Můžu být ráda, že se na mě dostalo.“

Nemusela znát Alberta Einsteina, aby věděla, že vše je relativní.

„Proč se tak bojí všichni transportu na východ?“ zeptala se Markéta Fischerová.

„Jako se bojí děti tmy,“ odpověděl Ludvíček, der vierteljude, překvapen svou odpovědí.

„Východ,“ řekla a ve vzduchu zůstala tma. „Polsko.“ Chvěla se jí duše.

Nikdo nevěděl, kromě Němců, co se na východě děje. Nestačilo tvrdit, že to nemůže být tak strašné. Byly tam opravdu fabriky, kde deportovaní z Terezína a odjinud pracují? Školy, nemocnice a truhlářské a tesařské dílny, výrobny obuvi a krejčovny, jako tady? Němci je tolikrát obelhali. Pobožní se modlili.

„Chtějí nás všechny zabít, jak říká tatínek?“

„Tolik seker a pušek nemají,“ řekl Ludvíček.

Čím by Markétce Fischerové udělal radost? Napadlo ho zrcadlo. Lámal si celé odpoledne hlavu, kde a jak by natrefil na zrcadlo, které by se jí hodilo. Česala by se jinak, než aby se podobala vodníkovi? Došlo mu, že holka se na sebe musí dívat do zrcadla. Nehledal odpověď proč.

Nechtěl, aby patřila k zaraženým, zakřiknutým a zlomeným. Zabít všechny? Takové množství lidí? Kam by dávali tolik mrtvol? Kdo by na Němce pracoval? Na náměstí postavili obrovský cirkusový stan, kde montovali dělníci bedny a naftové motory do ponorek. Svezli sem přes šedesát tisíc židů. Aby zabili všechny, na to ani zdejší Němci v uniformách nevypadali. Při zmínce o Polsku přecházela lehkomyslnost i ty bezstarostnější. Úsudek zastoupila vyhýbavost, nejistota. Pravda se ztrácela. (Až po válce vyšlo najevo, že program na vyhubení evropského židovstva měl krycí jméno Noc a mlha.)

„Tatínek říká, že Němci jsou krysy,“ řekla. „Nedá se jim věřit.“

Styděl se, že jako otec neplní svou povinnost.

„Myš není krysa a krysa není myš,“ řekl Ludvíček hlubokomyslně. „Proti myším nic nemám.“

Vytáhl opatrně v dlani z pravé kapsy bílou myš.

Myšce vykukovala tlamička. Nedalo se říct, že to Markétku Fischerovou, kromě překvapení, plnilo nadšením.

Ludvíček myši pofoukal fousky. Myš mu rozumí.

Markéta Fischerová nic neříkala. Ludvíček zase myš zastrčil. Kleopatra mírně zapištěla.

„Je stará,“ řekl omluvně.

Zasvěcení v Radě starších, pokud šlo o hrozbu na východě, se dověděli neověřené, ústně sdělené zprávy, které je zděsily, od dvou uprchlíků z Auschwitz-Birkenau. Skryli se v ghettu. Neměli kam, ke komu jít. Informovali Radu o plynových komorách, cyklonu B, který tráví deset tisíc lidí denně a deset tisíc za noc. O obrovských pecích firmy Topf a synové, kde se mrtvoly spalují. Líčili komíny, z nichž s plameny vylétají do povětří saze. Popsali nepřestávající masovou vraždu stále docházejících transportů z Čech, Slovenska a Holandska, Norska, Německa a z Francie, Řecka a Itálie. Z lágrů, ghett a tranzitních táborů, jako Westerborg a Terezín. Příslušníci Rady starších pochybovali. Vražda v takovém rozsahu? Továrna na zabíjení? Jatka? Ústní zprávy. Neměli cestu, jak je ověřit. Velmoci o tom nevědí? Anglie, Amerika, svět? Váhali, co s takovou informací dělat. Příslušník Rady, někdejší vrchní berlínský rabín, doktor Leo Baeck byl proti, aby to vešlo ve známost. Kam by se všichni rozutekli? Ke komu? Soudil, že strach ze smrti je horší než smrt sama. Vzdal se funkce. S mládeží zametal ulice. Vyklízel odpadky ze dvorů.

„Nedělám z toho vědu,“ pravil Ludvíček, der vierteljude. „Nemá cenu hned padat do kolen.“

Nehodlal ji ani sebe děsit pověstmi o Polsku. Na rozdíl od Poláků, Němců a Francouzů a ostatních byli v rodné zemi. Mluvili jazykem místního obyvatelstva.

„Do krematoria máme daleko,“ řekl. „Komíny?“

Usmál se na ni jako prve na svou bílou myš.

„Jak daleko je daleko?“ otázala se nedětsky.

Ve škole, pomyslel si, musela být chytrá. Odkašlal si, pravou ruku v kapse, myš v dlani.

Půda karantény hlučela.

„Strašně vás tu namačkali,“ řekl Ludvíček. „Jako nás, když jsme přišli.“

„Je tu vydýchaný vzduch,“ řekla.

Když se usmívala, byla hezká. Měla příjemný obličej. Něco přátelského, co vyzývalo, aby se s ní sblížil. Dalo se s ní nenuceně mluvit.

Dva milenci vedle na slamníku si šeptali.

„Bojíš se zbytečně, Fendi,“ řekl jinoch Fred Korn.

„Víš, co nechci,“ opáčila dívka. „Aby se z tebe ztratila radost těla.“

„Fendi,“ řekl zase jinoch. „Budeme se muset odnaučit myslet jen na sebe. Vzájemně se litovat.“

„Lítost je krásná,“ rozplakala se dívka.

„Fendi,“ opakoval mladík.

Lidé si sdělovali, co měl prohlásit při návštěvě Terezína Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen, přítel nacistického šermíře, letce a funkcionáře Obergruppenführera Tristana Eugena Reinharda Heydricha, zástupce protektora Böhmen und Mähren, součásti říše. „Vstoupili jsme do budoucnosti. Německo a evropský dům budou judenrein, židůprosté.“

Jak to chtějí udělat, neslo se půdou? Vymést evropské židovstvo jako smetí? Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen také řekl: „Tábor Terezín je náš dárek židům na rozloučenou.“

„Nevěř všemu, co se povídá,“ řekl Ludvíček. „Lidi, když zpanikaří, si vymýšlejí. Rádi se vzájemně děsí. Věřím tak desetině.“

„Tatínek si myslí něco jiného,“ řekla Markéta Fischerová.

„Zažila jsi v Praze Heydricha, když ho zabili?“

„Prohlíželi náš byt.“

„Už je na onom světě. S bohyní Freitag, ve voze taženém sedmi kočkami.“

„Německo je plné Heydrichů,“ řekla. „Jistě jsou i tady.“

„Nás je taky dost,“ řekl Ludvíček. „Připočítej Ameriku, Rusko a Anglii, Indii a Brazílii. Sečti si to. To je síla.“

Chtěla vědět, jak se Ludvíčkova myš jmenuje. „Kleopatra. Kdyby to byl sameček,“ utrousil Ludvíček, „jmenoval by se Kuratorium.“

„To by si myš nezasloužila. To bys jí rovnou mohl říkat Adolf Hitler. Ze začátku jsem si myslela, že se jmenuje Heil, Heil Hitler.“

Na dně jejího úsměvu, jako v ponorné řece, nacházel strach. Myslel na to, že do osmi musí být na ubikaci, v Domově mládeže na L 218. Kromě trestů by se dostal do sporu s madrichy, nemluvě o tom, že by ho potrestali Němci. To mohlo znamenat Malou pevnost, vězení pražského gestapa, místo, kde před smrtí lidi mučili. Slyšel, že čeští vězni museli za trest ukamenovat svého kamaráda. Ostatní se na to povinně dívali.

Zaslechli hudbu. Přicházela z parku, kde byla nacistická komandatura, kasino a Kameradschaftsheim. Park zdobily sochy německých reků a nahých bohyň Walhaly. Z druhého poschodí L 218 mohl Ludvíček park přehlédnout. Záviděl Němcům. Kapela nacvičovala pochody. Hráli Die Fahne hoch, die Reihen fest geschlossen… SA maschiert…

„Ghetto-swingers jsou elegantnější,“ řekl Ludvíček.

Informoval ji o židovském orchestru, vedeném Frickem Weissem v altánu u katolického kostela s hodinami. (Natahuje je jednou týdně kostelník z Litoměřic v doprovodu vojáka SS.) Hrají swing a jazz, jinak zakázanou úpadkovou hudbu. Skladby George Gershwina, Američana z Ruska. Má mezi hudebníky jméno. Weis pašuje svá aranžmá do Prahy kapelám Emila Ludvíka do Kavárny Vltava, Miroslava Duchoně a Karla Vlacha.

Zabroukal a doprovodil slovy šlágr:

Hledám ke svému stínu stín,
budeme bloudit nocí…

„Znáš to?“ zeptal se.

„Do tanečních jsem ještě nechodila,“ řekla.

„Tady se tančí v Elektrikářském domě. Vzal bych tě tam.“

Ludvíček si přál vědět, co se teď v Praze zpívá.

„Tatínek mluví o mravní otrlosti,“ řekla. „Lidem není do zpěvu. Zavřeli bary a tančírny.“

„Občas je tu veselo,“ řekl Ludvíček.

Asi ji zmátl.

„Na stanici v Bohušovicích, kde jsme vystoupili z vlaku, nakládali koně,“ řekla. „Skláněli hlavy. Kdoví, kam je vezli?“ Nedovedla si představit, co je tu veselé.

„Tady jsou koně, ovce a slepice a kozy z Lidic,“ řekl.

O Lidicích věděla. Němci postříleli tamější muže, od prvního do posledního, sto sedmdesát tři mužů, děti z části zplynovali v Chelmnu v Polsku a ženy odvlekli do koncentračních táborů v Německu. Muži z ghetta jeli lidické muže pohřbívat. Málokdo čekal, že se ještě vrátí. Zakázali jim o tom mluvit. Celý Terezín se proměnil v pohřební bratrstvo.

Její hezounký obličej se zmenšil.

„Viděla jsem poprvé tatínka plakat. Naše doba minula, řekl. Ztrácím na váze.“

„Nemá cenu se tvářit, jako by někdo už umřel.“

Žena uprostřed půdy křičela na svého souseda: „Myslíte, že jsem blázen? Chcete mě zbavit svéprávnosti? Jako to chtěly protektorátní úřady? Nedali mi prášky. Léčím se. Mám strach z jízdy vlakem.“

„Klid,“ utěšoval ji soused. „Všechno bude v pořádku.“

„Nenechám si ničit život,“ křičela žena. „Neuklidňujte mě. Myslíte si, že jsem šílená? Nemám prášky.“

„Jsou tu školy?“ zeptala se Markétka Fischerová.

„Vyučuje se na černo, v dětských domovech a domovech pro mládež. L 410, L 417, L 218 a Q 605. (To je Domov pro těžce vychovatelné. Byl jsem tam tři měsíce.)“

„Cos udělal?“

„Stačí pozdě vstávat. Neposlouchat. Utahovat si z madrichů.“

Fanaticky zanícené učitele pro sionismus, komunismus nebo jinou myšlenku, soudil, nezarazí ani šílenství.

Myslela na vykrádání kufrů.

Shledával, že nezáleží na tom, o čem mluvili. Co ho na ní lákalo a přitahovalo? Hladil v kapse bříšky prstů Kleopatru. Doufal, že svou novou známou rozptýlí.

„Budu muset jít,“ řekl za chvíli. „Tak zase zítra, když to půjde.“

„Zkus to,“ řekla.

Podávala mu dlaň. Měl chuť jí říct, že má dobré ruce. Vydržela jeho stisk.

„Platí,“ řekla.

Už se ho nezeptala, jako na začátku, zda si myslí, že tu její rodina zůstane. Nebo je deportují dál. Už by se neviděli. Bylo to ve vzduchu. Zároveň si nechala kreslit Terezín jako přijatelně přechodné romantické místo. Nechtěl to ani přehánět, ani lhát.

„Polsko je bubák,“ řekl Ludvíček.

Viděl v jejích očích prázdno.

Zaříkala se, že bude otužilejší než tatínek. Jak říkal Ludvíček, naučí se, aby si zvykla.

„Fendi,“ šeptal hlasitě mladík na vedlejším slamníku.

„Nevěřím ti,“ řekla Fendi. „Není to lež,“ omlouvala se. „Není to už ani pravda.“

Měla v hlase stesk, vzrušení, zklamání.

Bylo znát, že se Markéta Fischerová nerada loučí. Nevěděla, že loučení je tím těžší, čím častěji se opakuje. Vedlo k někomu, kdo bude poslední. Kdo to bude? Ona? Tak daleko, až se přestane loučit? Nechtěla otupět. Vážila, k čemu se musí nutit.

Stesk, který tu prožívala s maminkou, otcem a bratříčkem Ramonem, jí připomněl Blanku Červenkovou z druhé třídy. Jezdily s kočárkem a panenkami alejí, nechaly stát kočárky pod dutou lípou, jejímž prázdným kmenem vylezly, usadily se ve větvích, a tajně kouřily, zorky a egyptky. Zorky byly nejlevnější cigarety za deset haléřů, egyptky brala Blanka tatínkovi; byly dražší, jedna za třicet haléřů. Její tatínek vykouřil i šedesát cigaret denně. Blanka Červenková byla baculatá, modrooká, smíšek. Vychutnávaly kouření jako dospělé, usazené ve vidličkách lípy. Nešlukovaly. To ještě neuměly. Stačilo kouřit. Jednoho dne se rodiče Blanky Červenkové rozhodli odstěhovat se do Brna. A Blanka Červenková zmizela z jejího života. Zůstalo po ní prázdné místo. Stesk. Konec něčeho, co mělo pokračovat, ne do ztracena. Terezín jí to připomenul. Bude se muset naučit ztrácet lidi jako věci. Otrnout.

Propojilo se jí to s poblázněným mužem, který ve vlaku na cestě sem zatáhl za záchrannou brzdu, jako by mohl zastavit deportaci.

Blanka Červenková. Děvčata z druhé třídy. Paní učitelka Kopáčová. Pan řídící. Vůně školy, třídy, borového lesíka, zvaného remízka.

Židovské spolužačky, které to svedlo dohromady v synagoze, kterou židovští radní a rabín proměnili ve školu a hřiště.

Izolace, nepatřičnost, nežádoucnost. Nakonec deportace a nadále neznámý osud.

Blanka Červenková byla první bublina, vyplouvající ze dna na povrch tůně paměti. Tvář, buclaté tělo, pestrobarevné oblečení a ještě pestřejší klobouk.

Připomínalo ji i šero karantény. Neviditelná řeka paměti, v níž plavala proti proudu, ale zároveň ji táhl dopředu, mezi břehy, dál, neznámo kam.

Rozhlížela se po půdě karantény, ve spleti trámů, mostu odněkud někam.

„Má nás v rukou ďábel,“ řekla Fendi. „Cítím to v kostech.“

„Jako tatínek,“ šeptala Markéta Fischerová. Styděla se, že naslouchá. „Bojí se.“

„Věříš v ďábla?“ tázal se jinoch své krasavice se smutnýma hnědýma očima.

„Svým očím. Co nám říkali, než jsme odjeli.“

„Zničí tě to,“ řekl jinoch.

„Už mě to zničilo,“ řekla Fendi. „Jsem na dně. Žiju na práškách.“

„Tatínek taky bere prášky,“ řekla Markéta Fischerová. „Bez přestání se zkoumá. Vzal si sem s sebou i teploměr.“

„Kdyby chtěl nebo se mu rozbil, vezmu z nemocnice tři,“ řekl Ludvíček.

Fendi byla hezká, vysoká a ztepilá a nekonečně smutná. Asi i rozmazlená, myslel si. Za pár dní bude žebrat o polévku, odhadl ji. Nebo ne? Přemůže pýchu?

„Mám známé v zahradnictví,“ řekl Ludvíček Markétě Fischerové. „Třeba by tě vzali.“

Myslel na nevysvětlitelnou přitažlivost, která je v děvčatech. Věci, kterým nerozuměl. Kdyby se loučil s kamarádem z Hundertschaftu, bylo to jak facka. S holkou nedoznívající ozvěna. Smíšené pocity. Myslel na Tomáše Alvu Edisona, jak vynalezl žárovku. Najednou, světe div se, vlákno se rozžhavilo a žárovka svítila. Světlo. Uznání. Holka je světlo odnikud. Skoro by jí to mohl říct. Připomíná mu světlo, nemusí svítit.

Vybavil si, jak starší kluci z Hundertschaftu jeli do Lidic pohřbívat.

Němci se seznamy jmen a adres obcházeli domky a svolávali muže ke zdi na návsi. Vojáci věděli, co přijde. Z druhého oddílu vyzývali muže, aby vyšli z domků. Ženy a děti dirigovali na náves k nákladním autům. Prohlíželi stavení, aby nikdo nezůstal uvnitř. Ženám a dětem rozkázal důstojník, aby nastoupily na korby. Ženy se modlily. Rozkaz řidičům, odjezd. Na náves napochodovala popravčí četa. Bylo slyšet povely důstojníka popravčí čety. Odpočítali muže. Sto sedmdesát tři. Uvnitř stavení už nikdo nebyl. Probíhalo to beze spěchu. Spořádaně. Připravit ke střelbě. Cvakání závěrů pušek. Pal! Pach střelného prachu ve vzduchu.

Padali jako špalky.

Zbývalo je pohřbít, některé v ponožkách. Zasypat hroby. Bylo cítit benzin, vylévaný kolem domků, než je vojáci zapálili. Vesnice hořela. Vojáky to rozkašlalo. Dým houstl, než ho odnesl vítr nad louky.

V porovnání s tím byl v Terezíně klid. Vojáci odvedli stranou plamenů zvířata. Naložili je do dalších tří nákladních vozů. Koně, krávy a kozy, slepice, kuřata a kočky, psy. Ve čtvrtém voze byly domácí předměty, petrolejové lampy, mlýnky na mák, na maso a nádobí. Židle, stoly a dřevěné kredence Němci nechávali plamenům.

V Terezíně dostala na starost zvířata děvčata ze zahradnických oddílů, pod vedením zkušených židovských zemědělců. Jedna z nich hezká Doriska.

Ludvíček cítil v duši srážku štěstí s neštěstím. Spojité nádoby. Němci byli krutí. Vymykalo se to z jeho nálady, v níž se střídala jistota s nejistotou. Nikdo nevěděl, co se chystá, co je ve vzduchu. Každý den, jen se probudil, se vědomě i podvědomě Ludvíček ptal, co ho čeká. Jaký bude mít den? Štěstí? Smůlu? Co ho nemine? Říkal si, jako pod vrtačkou zubního doktora, nebuď svrab, nebuď svrab.

Vítězila představa děvčete, s kterým se seznámil, Markétka Fischerová. Pletlo se mu do toho, o čem se bavili milenci na vedlejším slamníku. Cítil, čím se to pro něj doplňovalo. Vnímal, poprvé v životě, tajemství muže, tajemství ženy. Záhadu obou. Neviditelné, citelné signály.

Němci si udržovali kolem vilek růžové zahrady. Květinové záhony, zeleninu. Rudé růže by se pro Markétku Fischerovou rád zmocnil. Cena by byla vyvážena rizikem, které by podstoupil. O tom nebylo třeba mluvit. Věděl, že podstoupené riziko se mění v jistotu a jistota v sebevědomí a sebevědomí v uspokojení. Jedna růže by řekla víc než spousta slov. Myšlenka ho vzrušila a potěšila. Objevoval si pravdu náklonnosti a jejích příštích sester.

Hladil bříšky prstů v kapse Kleopatru. Vybavoval si tvář, postavu a Markétiny oči, nohy, ruce a prsty. Jupku jantarové barvy. Myšlenky na Markétu Fischerovou se podobaly trychtýři, kterým se do něj vlévá známé i neznámé, vlahé a něžné, zjevné i nesrozumitelné. Výrazné, všeobsahující. Tajemství, které se přibližovalo a unikalo jako vánek, příjemné, vzrušující a neviditelné a současně srozumitelné. Poradí jí, jak uvařit špenát z kopřiv. Připomenul si její vůni, pach půdy, stíny a trámy. Výraz tváře, lesk očí. Strach, za který se styděla.

Mohl by ji zavést v noci, až její rodiče a bratříček usnou, do bazénu v Odvšivovací stanici. Málokdo o něm věděl. Ověřil si, jak se tam dostat, mimo dveře, škvírou. Jsou oba štíhlí, tencí.

Bylo směšné, že ještě pořádně neodešel a už se těšil, až za ní zase přijde. Představil si ji mezi diváky na baště, když se hraje fotbal. Střílí gól za mužstvo Bašta III. Je v brance. Ve svetru, s nákolenicemi, náloketníky a štulpnami s modrobílým pruhováním. Chytá. Byla by svědkem. Potlesku, volání, uznání. Cítil neviditelné spojení.

Uvažoval, co by pro ni mohl udělat, aby měla radost. Soustředil se. Vytlačila zbytečnosti, kterými se normálně zaměstnával. Mohl by pro ni ukrást knížku v zapečetěné knihovně zakázaných knih. Němci, přesvědčeni o své vševědoucnosti, neporazitelnosti a neomylnosti, se báli knížek. Zakazovali lidem číst. Stačilo, aby byl autor nebo čtenář žid. Ludvíček chápal, jak může být velikost malá, vážnost směšná. Protekce normální. Čest? Pro koho? Z jakého konce se to vezme.

Nebo kytičku? Znal Francouzku ve starobinci, která se chlubila, jaké jí nosili nápadníci ještě v Bretani dary. Ke svačině květiny, cukroví a ovoce nebo pečivo. Večer si předčítala s jistým šlechticem z talmudu. Litovala dodnes, že už s ním nemohla mít děti. Jen stydlivě naznačovala, čím si krátili přestávky a dlouhou chvíli.

Představa dívky v něm vyvolávala cosi ušlechtilejšího, než byl zvyklý. Nepojímal to do tak vznešených výrazů, ale vnímal to tak. Povznesené nad všednost. Přál si hovořit s ní. Přesvědčit se o tom, jak je chytrá a bystrá. Nemusel si opakovat, jak je hezká a příjemná, s účesem jako vodník. Slyšel ozvěnu toho, o čem mluvili. Scvrkávalo se to pro něj do myšlenky získat pro ni růži. Bílou nebo rudou růži. Odstranit trny, aby se nepopíchala. Nebo pár pelargonií anebo tulipánů z německé vily hned za srázem hradeb na Baště III, těsně za hranicemi ghetta, uprostřed noci.

Prohodil by jakoby nic: „Noc je má přítelkyně.“

Vychutnával by, jak si přivoní k růži.

„Dneska jen jedna, příště pugét,“ řekl v duchu. Přál si v duchu se překonat.

Mohla by na něj čekat nahoře na koruně hradby na Baště III. Držet mu palce. Nelekat se, kdyby na něj Heindl střílel. Ve tmě se mohl trefit jen náhodou. V noci střelba zní jako z dětské pistolky. Jako prskavky. To už si prožil.

Pan Obersturmführer Heindl.

A Ludvíček Adler. A M. F., Markétka Fischerová. Jak by to znělo, kdyby říkal moje holka.

Mohl by si porozprávět i s jejím tatínkem, který má v kalhotách. Ve srovnání s ním by musela M. F. uznat, že Ludvíček Adler – všechna čest. Co chleba z pekárny? Dokázal se párkrát protáhnout větrákem, mezi ocelovými křídly vrtule. Stačilo je zastavit špalkem. Využít mezer a prolézt, jako Erna Veselý z šestnáctky. Přišlo mu na mysl pár věcí, které by pro ni mohl získat za pět prstů. Zastavilo se mu to na chlebu. Darmo mu nedal Erna Veselý přezdívku Hadí muž, obsahující uznání, možnosti, představy. Pro madricha Petra Eisenberga byl vyžle. Pro doktory na Q 605 podvyživený a chudokrevný. A co? Byli zvyklí na kluky se zpožděným vývojem.

Představil si, jejím nosánkem, vůni čerstvého chleba. Barvu pecnu. Jak jí ho podává, čistýma rukama.

Měla dlouhé prsty, jako pianistka.

Uvažoval, kam ji nastěhují, až skončí karanténu. Rozdělí rodinu. Nejspíš ji přidělí do L 410, Domova dívek. Znal to tam zevnitř. Učitelky a pár holek. Lange Strasse. Hlavní třída, kde je katolický kostel. Holky do osmnácti. Irenu z Pardubic přistihla učitelka na půdě s klukem z Lublaně v Polsku. Byla nahá. Soudili ji mezi sebou. Čestný soud. Divadélko, fraška. Vyloučili ji z Domova. Odjela příštím transportem do Polska. Ten kluk se z toho vykroutil. Holky jsou na tom hůř, pomyslel si. Svět je na ně přísnější. Za to, že si na nich příroda dala záležet? Krása, řekl si v duchu, je asi trestná. Jak pro koho.

Věděl, jak to na L 410 chodí. Než vyšly na schůzku na korzo nebo do Elektrikářského nebo Hasičského domu, poskládaly holky na hromadu uprostřed místnosti svršky a boty a doplňky, aby si mohla ta, co vychází, vybrat. Pozoroval ze stromu v ulici, jak se oblékají. Obřad. Výběr. Odívání. Zkoušení, měnění kusů. Měly na oblékání komunismus. Co patřilo jedné, užívaly všechny. Tak se také dělily, když některá dostala zvenku balíček.

A potom, když se dotyčná vyšňořila ke spokojenosti a schválení ostatních, dívaly se na ni z okna, jako Ludvíček mezi větvemi ze stromu.

Chodil k nim. Obdaroval je tu šátkem, šálou, rukávníkem nebo rukavičkami, z nahodilého kufru. Přesvědčil je, že moje je tvoje, ale obráceně už ne. Co mu smí říkat pane. Nebral si to jen pro sebe. Měl radost, když mohl někoho obdarovat.

Nic není šálivější než mít dobré srdce z cizího. Pokud šlo o holky, neuvažoval tak silně o riziku. Nerad by seděl ve věznici společně s Ruth Bondy-Hagengruberovou, zlodějkou z pošty. A musel se dívat, jak si vykračuje dvorem do umývárny, na tenounkých nohou, bývalá dáma, sionistka, a kdyby mohla, určitě ještě něco, k čemu ženské potřebují jen nohy, kde začínají růst, žádný výuční list. Od čtrnácti posílali provinilce do místního vězení, kde o blechy, vši a havěť nebyla nouze. Předcházel soud, s přísedícími a prokurátorem, loutkové divadlo, které brali vážně. Bývalí právníci, soudci a úředníci soudu se vyřádili. Na den se viděli, čím byli a jak se proslavili kdysi. Představil si, jak ho M. F. v žaláři navštěvuje. Viděl reprodukci obrazu, jak dcera v žalářní kobce krmí svým prsem otce odsouzeného k smrti hladem. Měla bílá mladá prsa a stařec, asi její otec, z ní sál mléko.

Ptala se, jak odjel z Prahy, ze sirotčince. Vyprávěl jí, že sloužil už v Praze, jestli to také jejich rodina nepoužila, v tak zvaném Hilfsdienstu, vedeném zdejším vedoucím mládeže a cvičitelem Fredy Hirschem. Vozili starým a nemocným, zařazeným do transportu, kufry. Byla to docela zábava. Měli ploché vozy a žebřiňáky, na kterých v noci spali, na dekách a pod nimi, vstávali ve tři hodiny a objížděli lidi, kteří by neunesli ani dvacet kilo, protože unesli sotva sebe. Krátily se jim šlachy, sotva se udrželi na nohou. Jezdili z bytu do bytu a pak zase do takzvaného Veletržního paláce, někdejšího rádiového trhu, kde se všichni před odjezdem do Terezína shromažďovali. Nástup byl v sedm ráno.

Podívala se na něj tázavě. Ujistil ji, že to byli takoví chudáci a chudinky, že by jim nevzal nikdo ani špendlík.

Museli být na místě přesně v sedm, proto si tak přivstali. Hirsch byl dobrý organizátor a uměl dávat pokyny, aniž měl někdo dojem, že mu poroučí. Fakticky báječný charakter. Určitě ho tady časem pozná. Je děsně aktivní. Žebřiňáky byly taženy koňmi, to také obstaral Fredy Hirsch.

Na dotaz, s kým a kde a o co hráli karty, jí popsal kavárnu Ascherman v Dlouhé ulici, kde měl hlavní sídlo také Hilfsdienst, blízko kina Roxy, v jednom bloku. Hlavní hráči jsou už rovněž všichni v Terezíně.

Fricek Neugeborn z Ostravy je tu s maminkou, Vilda Lederer, nejchudší z pravidelných hráčů pokeru, kterému tatínek třetího, Pavla Mahrera, řečeného Aule, ze zkráceného Paule, který hrál fotbal za Teplice Šanov, kupoval všechno jako svým dvěma synům (měl křesťanskou maminku a židovského tatínka, kteří zůstali v Praze, zatímco Vilda už byl tady). Marcel Neuman neboli Marci a Jirka Oplatka, co měli v Pařížské ulici kožišnictví, než jim je Němci zarizovali. Karty hráli hlavně v Aschermance a ve Sklípku v Rybné, kde bydlel Pavlík Mahrer. To už se nesmělo do parku, takže chodili na starý židovský hřbitov. Byl vždycky otevřený. Žádný Němec, ze záhadných důvodů, dovnitř nikdy nevkročil. Na hrobech, pokrytých hladkými kameny, hráli poker. Občas si sundali hvězdy a šli do kina. Po atentátu na zastupujícího protektora a šéfa bezpečnostní policie a bezpečností služby SS-Obergruppenführera a generála policie Reinharda Heydricha už jednou seděli ve třetí řadě od konce, když se před první řadou objevili němečtí vojáci a začali kontrolovat, kdo je kdo. Tiše se zvedli a rychle zmizeli kolem záchodů na ulici.

Povedlo se jim to, ačkoli měli stažené zadečky. Stanné soudy pracovaly naplno. Němci zatkli ten den pět tisíc lidí. Mstili smrt, jak psali, vynikajícího muže německého národa, smrtelně zraněného, ale jak se proslýchalo, nakonec usmrceného německými lékaři nadměrnou dávkou morfia už v nemocnici, protože z něj neměli strach jen ostatní, ale i Němci, prý i samotný Hitler. Ludvíček nevěděl, že Fricka Neugeborna zastřelí poslední den války na mostě do Ostravy, až se bude vracet domů, a že Jirka Oplatka si rovněž už karty nikdy nezahraje.

Markétce Fischerové, když jí to vyprávěl, připadal mužný, dospělejší, než byl, a pokud si to spojila s tím, jak si počínal tady, skoro nezranitelný. Mluvil barvitě i věcně.

„Co bys chtěla ještě vědět?“

„Je mi divné, že jste hráli karty na hrobech na hřbitově.“

„Co je na tom, když jsme neměli lepší místo?“

„Nic, jen se ptám.“

„Klidně se ptej. Hraješ karty?“

„Karty ne,“ odpověděla.

„Poker je dobrá hra.“

Bylo mu příjemné jí vyprávět a pozorovat ji při tom. Rozhodl se, že ji příležitostně naučí hrát poker, i když si současně kladl otázku, k čemu jí to bude.

„Hráli jste o peníze?“

„Jen o halíře. Desetník, dvacetník, nejvýš padesátník.“

Někdy se mu zdálo o kartách a spoluhráčích. Rozhodl se jí kluky představit, až se to bude hodit. Fricka Neugeborna. Jistě se jí bude líbit. Jirku Oplatku a Vildu Lederera. Mahrer tu nebyl, protože se jeho bratr narodil na zájezdu otce v Chicagu. Tím dostal americké občanství a Němci, než ho vyměnili za své důstojníky a odvezli do Spojených států, je drželi s podobnými jedinci v německém sběrném táboře pro cizince v Německu. Až na otce odjeli i s bratrem, protože Němci předstírali, že se drží ženevské konvence o soudržnosti rodin, do Ameriky. Určitě ji co nejdřív seznámí s cvičitelem a vedoucím mládeže Fredy Hirschem.

Z očí jí vyčetl, že pro ni představuje zajímavého společníka. To ho těšilo.

„Vážně jste chodili bez hvězdy do biografu?“

„Je mi dodnes líto, že jsme se nemohli dodívat na film, veselohru s Heinzem Rühmanem, Quax, pilot bez bázně a hany. Šli jsme na to znovu, když se situace trochu uklidnila.“

„Prohlíželi i naši domácnost. Dívali se pod postele, do špajzu, do světlíku na záchodě. Naštěstí nikoho a nic nenašli, ale tatínek se strašně bál, ještě tři dny po tom, co odešli.“

„Němci se pekelně mstí,“ řekl Ludvíček.

„Na jejich místě bych se bála, že se jim to jednou vrátí,“ řekla Markétka Fischerová.

„Strach pokládají za zradu,“ řekl Ludvíček. „Stejně jako pochybovat.“

„Čím je to horší, tím méně tomu rozumím,“ řekla. „V tom jsem jako náš tatínek.“

Ludvíček se vracel v duchu k tomu, jak hráli na starém židovském hřbitově, kde šly hroby do hloubky dvanácti vrstev, poker. Připadalo mu to daleko i blízko. Byl by rád měl vedle sebe Markétku, aby mu nosila štěstí.

Reinisch mu řekl: „Musíš mít holku, jako já, na kterou ráno, když se vzbudíš, je radost se podívat.“

„Za to ty, když otevřu oči, vidím, že se na mě díváš jako vrah,“ řekla Gabriela Lágusová.

„Hodně žertuje,“ poznamenal řezník.

V noci se Ludvíkovi Adlerovi zdály tři sny. V prvním jel na východ a zapomněl si navléci zimní ponožky. Sníh mu sahal až po kolena, mrzly mu nohy a zalézal mu mráz za nehty. Stěžoval si vojákovi, který ho hlídal, a ten mu vrazil strašlivou facku, až se natáhl jak dlouhý, tak široký ve sněhu. Pomalu vstal a chtěl facku strážnému vrátit, ale voják byl duchapřítomný. Jen se Ludvíček narovnal, přikročil k němu a kopl ho kolenem do břicha a pak ho knokautoval, takže Ludvíček polykal sníh. Naštěstí se rychle vzpamatoval a už si nestěžoval. V druhém snu svítilo slunce, jasná modrá obloha. Proplouvali s Ernou Veselým peřejemi řeky Sázavy. Markétka Fischerová zpívala trampský šlágr o laguně. Erna Veselý zakotvil za skalou, která vypadala jako příď velké lodi, u hospůdky na břehu. Jmenovala se Zálesák u řeky Jukon. Dali si bramborový guláš s měkkým tmavým chlebem. Erna Veselý objednal pro Markétku limonádu a pro Ludvíčka a pro sebe pivo. Hostinský se tvářil, že splněním objednávky porušuje zákon. Dával jim pohledem najevo, aby rychle dojedli a vypadli, než bude mít oplétačky s policií, ačkoli u všech zbylých stolů byli samí patnáct až osmnáctiletí, kromě pár veteránů. Kluci a holky. Bylo narváno. Dostali stůl v koutě. Většina hostů se spokojila s buřty, cibulí a chlebem, limonádou a pivem. Stěny zdobily vydělané kůže.

Ve třetím snu brouzdal po ulicích Terezína a ve svých obvyklých kraťasech s velkými kapsami a narazil, hned vedle skladu zakázaných knih, na skladiště zrcadel. Pastva pro oči. Zrcadlo vedle zrcadla. Podél stěn na stěnách srovnaných jako domino. Viděl se stokrát v celé své kráse. Narazil na zlatý poklad. A probudil ho mohutný hlas madricha Petra Eisenberga, vstávat, povstalci, zase byste spali až do alelujá.

Vstával. Sen mu připomněl, co by chtěl ze všeho nejvíc sehnat pro Markétku Fischerovou, zrcadlo, aby si učesala své vodnické vlásky.

Oblékl se a šel na roh L 218 a O 417, kde si ho měl vyzvednout pohřební vůz Hundertschaftu. Budou vozit cihly. To se zas protáhnou. Tlačit a táhnout vůz s cihlami se rovnalo fotbalovému zápasu, pot a natahovat si svaly na rukou i na nohou. Alespoň je hezky, neprší, modrá obloha. Na něco si člověk se štěstím vždycky přijde. V dešti by to bylo horší. Tak viděl svět Ludvíček Adler, už po ránu v rovnováze, naplnění neviditelného řádu. Věci mohly být pokaždé lepší, normální, očekávané a horší, nejhorší. Ukázal Jugendheimu L 218 záda a doloudal se na roh.

Ráno v osm odjel transport invalidů. Byli mezi nimi němečtí váleční veteráni, nositelé vyznamenání, včetně železných křížů. Jeli jednonozí nebo beznozí. V každém vagoně byli tři lékaři a šest ošetřovatelek. Vozíky se vezly ve zvláštních dobytčácích. Na rampě se shromáždily desítky lékařů a ošetřovatelek, prohledali každého jednotlivého invalidu zvlášť. Neměli tušení, jako nikdo, kromě zasvěcených mužů v Radě starších a vrchního berlínského rabína doktora Leo Baecka.

Poslední navagonovaný byl bezruký veterán wehrmachtu, někdejší velící plukovník pěších vojsk. Jedinou (levou) rukou zasalutoval. Nikdo mu zasalutováním neodpověděl. Zavřely se za ním posuvné dveře dobytčáku. Strojvůdce dostal od výpravčího pokyn odjet. Ozval se hvizd, který se nesl přes Terezín, než ho odvál vítr do dálky. Vlak se dvěma tisíci invalidů se pohnul. Odjeli na východ.

Ludvíček to nechtěl vidět. Byl už svědkem odjezdu slepců.

Být zdravý, myslel si. Mít dvě nohy, dvě ruce, oči a hlavu na krku. Přál by to známým i neznámým. Nerad by přišel o svoje bystré a pružné fotbalové nožičky. Nebo někde v truhlárně u pily o ruku.

Večer Macek, Ríša Macner, přinesl zprávu od strýčka z Centrální evidence, že příště pojedou choromyslní. Dcera Theodora Herzla, autora spisu Židovský stát a zakladatele sionismu.

Fendi, Frančesce Morgensternové, se ráno přihodila směšnost. Měla na sobě své krajkové kalhotky, kterým praskla guma a svezly se jí po stehnu levé nohy na zem.

Její mládenec ji nechtěl ztrapnit a s pousmáním řekl: „Fendi, spadl ti kapesníček.“

Podívala se a viděla, kolik uhodilo, zrudla, přetáhla kalhotky s kraječkou přes kotník a nárt, zvedla je a otočila se k němu zády. Kalhotky sevřela v dlani.

Chtěl to zlehčit a povídá: „Bude teplo, je nejlepší vyjít si jenom na lehko.“

„Proboha,“ povzdechla si, už ulehčeně, Fendi, Frančeska Morgensternová. Ještě doma slyšela, že přemíra lásky přechází v nenávist. Napadly ji směšné zlomky, co doma slyšela. Proč se pes a opice nesnášejí. Proč člověk nikdy nemá dost toho, co má nejraději. Proč mezi milenci neplatí žádné zákony. Jalové moudrůstky, které jí tady nejsou nic platné.

Svírala kalhotky v dlani jako kapesník. Pak je zastrčila do svého kufru. Maminka Markétky Fischerové vyprávěla Ludvíčkovi, jak Markétka, když byla malá a seděly ve stanici elektrické dráhy, viděla přijíždět fungl novou červeno-bílo-žlutou soupravu s vlečným vozem a jenom vydechla úžasem. „Mami, to je krása.“

Ludvíček si dával dohromady, co kdo v poslední době v jeho přítomnosti řekl o kráse.

Josef Reinisch pravil: „Krása je dobro a dobro je krása, na tom trvám. Ošklivost je ošklivost a zlo je zlo.“

Aniž uvedl příklady, musela s ním Gabriela Lágusová souhlasit. Zůstalo to nerozhodnuto, na nulovém bodu, jako jejich konverzace o pravdě a lži.

„Pan Goebels se nemýlí, když se spoléhá, že stokrát opakovaná lež se lidem nakonec jeví jako pravda. Je chytrý a zlý, a má často pravdu, i když jejím výsledkem je lež.“

„Prolhaná pravda je lež,“ pravil Reinisch, neotřesen ve svých vývodech. „Pravda se může stát lží, a lež pravdou. Důkazem je Německo, Němci. Das Oberkommando der Wehrmacht gibt bekannt.“ Ještě řekl: „Německé tajnosti, že nám nic dopředu neřeknou, jsou také lež.“

Gabriela přemýšlela o jeho názoru na přátelství, protože mu jakýsi rabín ve výslužbě řekl, že chytří lidé se vzdávají přátel a přátelství. Je jim volněji bez nich.

S tím Ludvíček bytostně nesouhlasil. Přátelství pro něj bylo jako oběh krve v žilách, kyslík ve vzduchu. Stejně bytostně odmítal nezkrotné sobectví překupníků na černém trhu, jimž bylo lhostejné, co a komu prodávají, pokud vydělali. Bez přátelství by nebyl s Markétkou Fischerovou. Aniž si to uvědomil, stalo se to měřítkem jeho existence, posledních dnů a budoucnosti, kam až dohlédl.

Přátelství pro Ludvíčka nebylo záležitostí definice, nýbrž cítění.

Sociální sestra, která připravovala klukům kočky na francouzský způsob, Elfríde Rosendrová, přezdívaná Rosekunde, se přišla na šestnáctku zeptat, jestli od ní nikdo nic nepotřebuje.

Bohužel ne, říkal jí pohledem Ludvíček. Zmíněná dáma nedokázala v Terezíně zhubnout ani velice střídmou stravou. Připouštěla, že už dávno vyšla z fazony. Macek Macner, mužsky nejvyspělejší, ohodnotil její poprsí dosti drsným způsobem. Padáky, placáky, prsa po celém těle. Pro jistotu s hodnocením počkal, až za sebou zavřela dveře.

Skoro se to vymykalo hodnocení ženského pohlaví. Něco jiného to bylo do věku takových osmnácti devatenácti roků. Chvějivá poprsí dívek z L 417. Dokonalé tvary, poodhalené nebo zakrývané ostýchavým výstřihem, pod nímž pozorným očím kluků neušel ani milimilimetr. Dokonalost, kterou se vychloubá mládí. I to mělo hranice, z obou stran. Netýkalo se to chlapců pod čtrnáct. Ale ani jejich uším neušlo hodnocení kluků jako Macka Macnera, který si nebral ubrousky, jako by si to, díky zkušenostem, mohl dovolit.

„Já, ti ho tam našroubuju,“ prozpěvoval si Maytag, křestním jménem Ferdinand-Louis, s francouzskými příbuznými.

Bylo pár kluků, kteří tuhle verzi polky znali a mohli ho doprovázet. Zabránil jim v tom madrich Petr Eisenberg, který se objevil ve dveřích, aby našel dva dobrovolníky, kteří půjdou zamést a uklidit dvůr. Stěžoval si, že prostor před bazénem se začal podobat džungli, křížené se smetištěm. Koho uvidí močit na dvoře, ten to od něj slízne.

Protože je nenašel, jmenoval je. Ludvíček se obával, že to padne na něj. Nechtělo se mu. Rozhodl se už dopředu, že to odflinkne. Domyslel si, že madrich zmizí ve své komůrce s Evičkou Levitovou.

Těšil se, že si odpočine. Z toho sešlo. Na šestnáctce se cítil dobře. Mezi kluky s podobnými osudy mu bylo líp než mezi cizími lidmi. Vadilo mu, že do nikoho neviděl.

O Eisenbergovi si myslel: je vysoký, urostlý, chytrý, pyšný a hašteřivý. Celkem úspěšný. Jestliže přežije, dotáhne to daleko. Ale ani do Eisenberga nikdo dost dobře neviděl. To hlavní na něm bylo, že byl siouš.

Macek Macner měl úctyhodný seznam holek z L 417 a některých bloků, kde bydlely zvlášť, anebo z ženských hamburských kasáren. S některými byl, s některými tvrdil, že byl. Obojí znělo dobře. Na prvním místě byla Karlička Wienerová, která měla předkus, že se jí kluci báli přiblížit, aby je nezakousla. Pak následovaly Lenka Lichtenbergerová, Erika Novotná, Alfréda Haitelesová a asi půl tuctu dalších. Erika Konová, Jana Wolfbergrová, Sylva Kánová a Lucka Hehlejová, Fany Mojsesová.

Madrich Eisenberg se ho ptal, čím by v životě, v míru, byl nejradši. Odpověděl, že spací nebo jídelní vagon. Ve vztahu k děvčatům ho Eisenberg označil za nudli, která si vyhledává polštář.

Ludvíčkovi to připomenulo záhadu otce řezníka Josefa Reinische, který hodnotil lidi zkratkou: Člověk, s kterým by chtěl krást koně. Jak dopověděl syn, nebát se stát před ním zády, bokem nebo ho mít za partnera. Senior Reinisch radil synovi: Neplýtvej pravdou, dokud vystačíš se lží.

Esesman Heindl zastavil na ulici chodce, který okamžitě neustoupil na nařízenou vzdálenost tří kroků, aby nemusel Heindl dýchat stejný vzduch jako smradlavý žid, a nesklonil hlavu, aby se bradou dotkl hrudi.

Švihl ho do tváře rákoskou, bez které do ghetta nevkročil.

„Podívejme se na tu eleganci,“ vysmíval se jeho úhlednému oděvu. „Nejsi náhodou šlechtic z Nemanic? Jak se jmenuješ, kde bydlíš?“ vytahoval černý notýsek, na jehož deskách byl červený hákový kříž. Zapsal si jméno, adresu bloku.

„Až se tě budou ptát příště, můžeš říct, že jsi von Auschwitz.“

Muž s rozšvihnutou tváří skláněl v bolestech, krváceje, hlavu dolů. Mlčel. Josef Reinisch poprosil Ludvíčka o knihu Stendhala O lásce. Citoval z ní potom: Když se v lásce dělíme o peníze, lásku zmnožujeme, když je dáváme, lásku tím zabíjíme. To znělo Ludvíčkovi téměř tajuplně. Peníze? Co tady?

S Gabrielou pokračovali v debatě o lásce. Tentokráte ne o tom, co, ale jaká může být láska. Reinisch věděl svoje:

„Láska je nezadržitelná,“ řekl. „Nepřerušitelná.“ „Není to jen tělesný a duševní stav. Milující k sobě mají blízko. Podobně vnímají skutečnost.“

Dostalo se to jinam. S tím se mohl Ludvíček ztotožnit.

„Interiér lidí je stejně nezměnitelný jako exteriér nemovitostí,“ tvrdil Josef Reinisch. „Člověka je změnitelný. Jako vnitřek nemovitostí. Domů, bytů, zahrad, střech, půdy. Možná je přestavba stěn, zdí, podlah. Jediná možnost, jak změnit jádro, interiér člověka, anebo exteriér architektury domů, je zemětřesení.“ Terezín?

Gabrielu Lágusovou zajímalo, co mají láska a umění společného.

„Neomezenost,“ pravil Josef Reinisch. „Neohraničenost. Absolutní volnost.“

„Láska je černá ovce všech citů,“ řekla Gabriela.

„A?“ tázal se Josef Reinisch.

„Z lehkosti je tíha, z bezstarostnosti jedna strast za druhou. Ze začátku by do sebe milenci nejradši vlezli, pak se jim stýská po volnosti. Nemají na nic a na nikoho čas. Jsou jen spolu.“

Gabriela Lágusová se pohroužila do své krásy. Nevěnovala jeho obdivnému nebechtivému pohledu pozornost. Zavřela oči a zhluboka vdechla, až se jí zachvěly nozdry jako frkajícímu koni.

Byla vzrušena, svým způsobem, jemuž nikdo nerozuměl, snad ani ona.

„Zítra mi bude devatenáct,“ řekla.

„Víš, co mě mrzí,“ řekl přísně Josef Reinisch. „Že se v Terezíně stávají z přátel známí.“

Terezín se tlačil do všeho.

Macek Macner šestnáctce zprostředkoval, o čem se mluvilo u strýčka z Centrální evidence. Souviselo to s hauptmanem Luftwaffe, jemuž objevili židovské babičky a přišel do Terezína, se synem, dcerou a položidovskou manželkou. Gestapo mělo důvodné podezření, že ve wehrmachtu, dokonce v SS a SA slouží čistokrevní židé. Podezření se týkalo dvanácti set mužů, deseti generálů a dvou polních maršálů. Dvacet z nich bylo nositeli nejvyššího válečného vyznamenání, Rytířského kříže. Hitler se o tyto případy osobně zajímal. Asi tuctu židovských německých důstojníků podepsal potvrzení, podle něhož se jim udělala „výjimka osobě židovského původu“. Goering zaměnil papíry svého zástupce generála Erharda Milcha, aby zatajil jeho židovského otce. Přesvědčili Milchovu matku, aby podepsala prohlášení, že její manžel není Erhardovým skutečným otcem. Hitler podvod osobně zaštítil. Po tažení proti Francii byl Milch povýšen na polního maršála.

Na kluky to tak nepůsobilo. Velké podvody nacistů už dávno zastínily ty menší, podobně jako obráceně.

Jak prohlásil Fanoušek Obrmajer: „Ať se nacisti mezi sebou třeba požerou.“

„Láska,“ řekl Josef Reinisch, „je brána, kterou můžeš vstoupit, ale ne vystoupit.“

„Nepočítáš s možností být vystrčen, vyšuměn, zaměněn?“ Zeptala se nevinně Gabriela. Dodala: „Dobré je, že s každým můžeš být jiný, i s mnoha lidmi najednou, ale jen s někým můžeš být stejný, jaký si,“ řekla. „O tom už něco vím.“

„Uvidíme,“ řekl Josef Reinisch.

Znělo to mile i výhružně. Schylovalo se k fackám a škrábancům? Byla krásná.

„Jak dlouho vydržíš bez sexu?“ zeptala se najednou.

„Stačí mi nedávat dva a půl roku najíst, občas mě zřezat,“ odpověděl okamžitě Josef Reinisch.

Pochopila.

„Chceš říct, že jsme spolu moc hustě?“ otázal se. „Připadám ti jako kočka na hrudi nemluvněte, které se dusí nedostatkem vzduchu? Myslíš, že ti přistřihuju křídla, aby ses nemohla rozletět, jako jsi byla volná, než jsme se dali dohromady?“

Její oči a výraz kolem úst říkaly ano.

„Čím víc miluješ, tím větší jsi pro milence i kamarád,“ řekla Gabriela Lágusová.

„Když se schyluje ke konci, odvoláš se na kamarádství, aby sis otevřel dveře ven. Jen čekám, až řekneš, že budeme kamarádi.“

„Ty něco slyšíš?“

„Cítím.“

„Na to si budeš muset počkat.“

„Budu si to pamatovat.“

Ve vzduchu kroužily facky.

Křivdili si vzájemně.

„Jsi ze mě unavený?“ zeptala se.

„Uvězněný člověk buď vyprahne, otupí, nebo se vzepne, a je vězněný svobodnější než kdykoli, kdy byl na svobodě,“ řekl Josef Reinisch.

„Na to budu potřebovat víc času, abych to rozluštila,“ řekla.

„Není to zajímavé, že tě znám tak zblízka a stále ti nerozumím?“

„Četla jsem si ve tvém Stendhalovi. Říká: Žena právem náleží muži, který ji miluje a kterého ona miluje více než vlastní život.“

„Nesmíš básníkům všechno věřit.“

„Smím věřit sobě?“

„Co?“

„Kolik nicoty může být v lásce. Jaké obraty nám představuje. Kolik naděje obsahuje láska nebo jaká mizerná překvapení nám chystá a neodpouští.“

„Nepřeceňuju malá nedorozumění, i kdyby byla ještě častější,“ řekl Josef Reinisch.

Myslel na protiklady lásky a nedorozumění milujících. Na procitání ve chvílích, kdy se všechno jeví báječné, anebo na obrat mezi pocitem beznaděje a nové příležitosti. Jak nemožné je rozumět tomu druhému, i kdyby byl blíž než nemluvně mateřskému prsu, syn otci a dcera matce.

Na to, že láska je záchranný pás topícího i olovo stahující pod vodu.

„Lidé nerozumí lásce,“ řekl, „stejně jako nerozumí sami sobě, ani svým nejbližším,“ řekl.

„Mluvíš, jako by láska byla lék, který je ve skutečnosti jed,“ řekla.

To bylo na Ludvíčka Adlera příliš. Nebyla to slova určená čtrnáctiletému. Bylo to tápání milujících dospělých, okolnosti, s nimiž si věděli rady.

„Jed i lék,“ řekl Josef Reinisch.

A myslel na to, že je nekonečně možností, jak si lidé přestanou rozumět, a jak se rozcházejí, i kdyby to mělo být jen na zlomek vteřiny.

Jednoduché a svým způsobem průhledné a zároveň žensky neproniknutelné, a proto složité povaze Gabriely Lágusové Ludvíček nemohl rozumět. Josef Reinisch ji odlákal od svého předchůdce, hazardního hráče a všemi mastmi mazaného chlapíka triky, úskoky a strategií, jíž ji naučil, a které obsahovaly nebezpečí, že je použije proti němu. Nevěru pokládala za zbraň i ochranu svých zájmů, aby nebyla zkrácena o žádný z druhů masa, které jí řezník nabízel nebo mohl poskytnout. Využívala jeho shovívavosti i žárlivosti. Jeho nevěry se snažila si nevšímat. Pamatovala si, vyhrožovala i udobřovala se přirozenou inteligencí a instinkty ženy, přes obsáhlé i stručné vysvětlování, nabízením se i odmítáním. Došlo to až k vzájemným pranicím, v nichž téměř našli zalíbení. Chtěla být šťastná, přežít Terezín, za každou cenu, přijatelně pro Josefa Reinische, jedno varle delší, odveden. Přijatelně i ze své strany. Neměla žádné vzdělání, kromě pronikavého ženského instinktu, který jí radil lépe než kdoví jaké brožury, milostný brak a terezínské zkušenosti, prozatímní život, aby věděla nebo tušila své o věrnosti, manželství, životu vedle snoubence, o druzích lásky a psychologii milenců různých národností, přinejmenším těch jednatřiceti, jejichž příslušníci byli internování v Terezíně. Snažila se vzdělání dohonit, doplnit a nelenila. Nechtěla nemožné, nevzdávala se možného. Zápasila s ješitností, hašteřivostí, s pýchou. Věděla, že je hezká, pro Josefa Reinische a jeho předchůdce, jak se netajili, krásná. Posuzovala jeho skutečné i domnělé přednosti. Nemohla mu vyčítat lakotu. Co a čím může být krása v lágru? U jejich lidí jí nemohla škodit. Tušila její hranice. A věděla své o marnosti nad marnost, stejně jako někdejší král Šalamoun, kdyby nebyl muž, ale narodil se jako žena. Mezi léky, jak přežít nemoc, zvanou Terezín, čerpala z toho, co bylo, co měla, s čím soutěžila. Vyvracela německé pomluvy o vrozené židovské ošklivosti a z toho vyplývajících židovských ohavností. Živila se masem Josefa Reinische a ujišťovala se, že co přijde, přijde. Nevybírala si dobu, do které se narodila a z níž nebylo úniku. Milovala Josefa Reinische způsobem, jakého byla schopna. Věděla, že je to životní láska, ať jednotlivě nebo společně dopadnou jakkoli. Byly jen dvě hlavní možnosti: zůstanou, nebo odjedou. Přežijí, nebo zhynou, neměla tušení, jak ohavně. Chladná předsevzetí pomáhala i nepomáhala. Tak na tom byli všichni. Vděčila Josefu Reinischovi za občasný pocit štěstí uprostřed mnoha neštěstí, a nemohla se vyhnout obavám, v nichž víra nebo oddanost, věrnost nebo naděje smazávaly jen málo. Byla dítě terezínských zvyků a mravů.

A tázala se, za co všechno jí vděčí Josef Reinisch, řezník. Muž, se kterým se ráda ukazovala před ostatními muži i ženami. Toho, možná posledního normálu, jestliže nepřehlíží mateřskou, otcovskou a sourozeneckou nebo vzájemnou lásku, kterých se lidi drželi, protože všechno ostatní už ztratili. I když se ráda ukazovala i ve společnosti jiných. Nezkoumala, nakolik ji určilo prostředí. V tom byla jako Ludvíček. Brala věci, aniž si lámala hlavu, proč nejsou jiné. Nebo ne natolik, aby se zbláznila. Patřila k lidem, v nichž láska k sobě vítězila nad všemi druhy jiných lásek.

Jednou se zeptala Josefa Reinische: „Byl bys radši, kdybych byla chladná, bez vášně, bezcitná?“

A nečekala na odpověď, které se stejně nedočkala.

„Můžeš se mně vysmát,“ dodala.

Do třetice řekla: „Láska je dobrovolné vězení.“

„Láska je laskavá i krutá,“ souhlasil Josef Reinisch jednou ze svých průpovídek, postřehů a výrazů bezradnosti. Za jeho čelem seděla myšlenka, jež vyjádřena, by zněla: Kdo nebo z koho se v tomhle světě nestane kurva, je světec. Ano i ne. Úměrně jiným starostem.

Na půdě Podmokelských kasáren přibyli bratři Tauberové z Prahy Vysočan, továrníci a vinaři, proslavení sladkým červeným železitým vínem Perla Narentica. Bohatě zásobené sklepy i s lahvemi dvě stě let starého vína padly do rukou nacistů. Pár lidí jejich víno znalo.

Bavili se o štěstí. Všichni se ptali, co je štěstí, jako kdysi Sókrates, aniž si byli s to dát správnou odpověď, zase jako Sókrates.

Gabriela vytýkala Josefu Reinischovi, že nepociťuje v jeho společnosti takové štěstí, jako když se o ni na začátku ucházel.

Díval se na ni vyčítavě, skoro bolestně, až si vyčítal, že bolest z lásky nebo jejího nedostatku je nemužná. Všichni si objevovali, jak ošidné vrtkavé a svérázné a nezávislé na přání člověka je štěstí. Co pokládali za štěstí.

Nahradí nebo doplní to kamarádstvím, o němž hovoří všichni milenci, aby nahradili nebo zamaskovali úbytek lásky, tázal se v duchu Josef Reinisch.

Terezín měnil své řadové obyvatele ve filozofy, kteří nechápali, proč nejsou ve stavu pochopit svůj osud, jeho zvraty, od dobrého k horšímu a od horšího ke zlému, a pouze tušili svůj nezvratný konec, jemuž nacisté říkali konečné řešení, protože jak už věděli staří Řekové, lidé rozumí a chápou dobro, nikoli zlo, temnou hádanku existence. Pradávná, nespočetněkrát opakovaná otázka, co mě to potkalo, a proč zrovna mne, se vynořovala několikrát denně před každým, těmi nejstatečnějšími i nejustrašenějšími, otužilými i plachými, jednoduchými i moudrými a se vším smířenými i přechytralými. Terezín, propast, která se chtěla tvářit jako normální město, aby nacisté oklamali západní svět i svoje vlastní říšské obyvatele, že jejich zacházení s židovským obyvatelstvem není, čím bylo. Terezín byla maska na tváři nacistické třetí říše, falešné gesto laskavosti, která k ní měla daleko. Okraj propasti s nedohledným srázem a bezednou hloubkou, k níž příští oběti nekráčeli dobrovolně a zaslepeny, jako by je vedl pohádkový krysař z Hameln, ale byly sem natlačeny všemi německými armádními složkami od polních četníků až po příslušníky nejbezohlednější vojenské organizace, která kdy existovala, Waffen SS, nejpůsobivější a nejúčinnější německé zbrani. Terezín, kdysi nevinné město, obklopené hradbami, za nimiž se chtělo bránit Rakousko-Uhersko německému tlaku, aniž došlo uplatnění, protože bylo z vojenského hlediska snadnější je obejít než dobývat. A předtím ošizeni o svá občanská práva, okradeni o svůj majetek a zbaveni nejcennějšího statku člověka, důstojnosti, aby tleli v ponížení, denně ponižováni znovu a opětně, aby úplně nakonec, smířeni, uvítali svou násilnou smrt.

Německá zpupnost byla tváří, ústy a jazykem nacistického Německa v Terezíně. Podvod a klam, asi jako se prodejná žena snaží tvářit se cudně a počestně.

A druhou stranou toho bylo, že si lidé zvykali, protože neměli na vybranou. Nic jiného neměli, nic jiného pro ně nebylo.

Mohli mít, dočasně, jako Gabriela Lágusová a Josef Reinisch, lásku. Tělo. Poslední útočiště. Nebo, jako na výsost inteligentní zlodějka z pošty Ruth Bondyová-Hagengruberová, své ideály, zakotvené v minulosti a zacílené k nedohledné budoucnosti. Sionismus, komunismus a jiné nevyzkoušené ismy.

Josef Reinisch, jako všichni muži v jeho věku a výš, přemýšlel o lásce, o povaze, záhadách a zákrutách lásky. Nemusel si objevovat, že ze začátku je to okouzlení, které, jako veliká ústa, pohltí všechno ostatní, doslova. Láska znásobuje všechny kladné rysy milenky, zmnožuje, co i samo o sobě by stačilo k nejvyšší spokojenosti, k pomíjení nepříjemných stránek života. Po čase přichází, ne-li vystřízlivění, které maličko zmenší přehnané postřehy, domnělé klady, ne snad všednost, protože to sama láska vylučuje, ale únava, cynicky by se dalo říci únava materiálu. Co se promění z kouzelného v běžnější, jako když zlatokop najde na břehu neznámé divoké říčky valounek zlata, a pak další, než se z něj stane boháč. Láska, myslel si Josef Reinisch, je rovnováha, ale zároveň houpačka, kde převažuje chvílemi jeden nebo druhý, ačkoli oba hledají a touží po harmonii, o rozdělení všeho, pocitů, vášně a záchvěvů lásky rovnoměrně. Rovnováha i houpačka, opakoval si v duchu. A skončil bez konečného posouzení jako vždycky, bezradný na šťastnější straně úvah.

Láska. Život. A někde, v dohlednějším nedohlednu, ta druhá strana života. Je možné přirovnat lásku k řece, s víry a hlubinnými proudy? K neznámé krajině, kde zabloudí i nejzkušenější? K hvězdnému nebi, kde se nalézá i ztrácí to božské?

Podíval se na Gabrielu, svou milenku v posledních šesti měsících, a byl rád, že je z masa a krve, dostupná, příjemná na dotek i dotek myšlenky, touhy, partnerství.

Měl chuť ji políbit na ústa.

Gabriela Lágusová měla hezký altový hlas. Takový hlas, pomyslel si Ludvíček Adler, bude mít jednou Markétka.

„Nechtěl bys, abych ti opatřila lupu?“ zeptala se Gabriela Lágusová Josefa Reinische.

Pochopil za chvíli. Měla dojem, že na ní hledá kdejaký nedostatek, maličkosti, které se dají snadno vytknout. Hašteřivost, která vedla k škrábancům a políčkům. Vrtkavost, rozmazlenost. Netrpělivost. Pýchu nebo hrdost, jako by ji snad zmenšoval. Podobný pocit, že na něm Gabriela hledá nedostatky, které dokonce zveličuje, stejně, jako v obráceném gardu, jak říkají rohovníci, předtím se jim vzájemně zdálo všechno na jednom i na druhém nádherné, téměř mimolidské. Reinische napadlo srovnání lásky s dětskou houpačkou, kterou měly na chudičkých a sporých hřišťátkách někde na dvorku nebo na baštách zdejší děti, prkno, na jehož koncích se děti odrážejí od země a houpají, jednou nahoře, podruhé dole, jak dlouho je to baví. Ideální pohled ve srovnání s pohledem zvětšovacím sklem.

„Nejsme první,“ řekl.

„Nechci to,“ odpověděla.

„To zní líp. Taky bych to nechtěl,“ přitakal.

Gabrielin hlas zněl o sto procent příjemněji, když nekřičela, neječela nebo se zničehonic nerozčílila.

„Láska je rozmarná čarodějka,“ řekl Reinisch s úsměvem. Neřekl vrtkavá a rozmarná jako ty. Houpačky. Jedna vedle druhé, stejné a odlišné, skoro každou chvíli, jako počasí. Gabriela byla hezká. Pracovalo to pro ni. Jistě to pro ni už hodně udělalo. Prozatímnost a nejistota, hrůza z budoucnosti tomu tolik na první pohled neubraly.

„Láska a nenávist musejí být sestry,“ řekla potom. „Hezká a ošklivá. Radši miluju, než nenávidím. Ale nenávist mě nic nestojí, neváží. Zato láska je těžká.“ Dodala, že nenávist je snadná, nic ji nestojí.

„Proč?“

„Nevím proč, jen že to tak je. Zažívám s tebou lásku, ale zažila jsem ji už předtím. Sotva ji uneseš. Někdo tě miluje a chtěl by tě sníst, obejmout, že se div neudusíš, mít tě jen pro sebe, jako dítě lízátko. Nedovolit ti, aby ses podíval dál než na něj. Pro mě milovat znamená porozumět všemu, co můj milovaný chce, dělá, cítí. Láska po mě znamená dovolit mu všechno, i nevěru.“

„Není to tak i obráceně? Miluješ a nepotřebuješ nikoho jiného? Nevím, jestli je to s odpouštěním i u tebe takové, jak říkáš. Někdy něco děláš, máš pocit, co a jak pro něho děláš, ale ten druhý to vnímá po svém, občas docela jinak, než to vnímáš ty, která to podnikáš.“

Ludvíček usoudil, že kamarádství je mnohem jednodušší. Na lásku má dost času. Ze všeho, co o tom od svých čtyř let slyšel, věděl, že mu to se vší pravděpodobností neuteče. Ale nebyl si jist, že by to chtěl jako Josef Reinisch, jedno varle delší, odveden, a krásná Gabriela Lágusová. Měla běloskvoucí pleť všude, nádherná prsa, dvě bělostné polokoule z nejjemnějšího masa a kůže, tváře bez vrásek.

Měla na sobě béžový saténový župan, dar od Josefa Reinische, sehnal jej za maso, a tkanina obkreslila každý oblouček jejího těla, včetně štěrbiny a krásné symetrie rozkroku.

Připadala Ludvíčkovi téměř nahá.

Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen řekl: „Každá provokace, pánové, má smysl.“ Také řekl: „Nedovolíme žádnou polemiku. Naše dílo je jiný druh umělecké činnosti, než byli lidé zvyklí. Zvyknou si na nás. Být nenáviděn a milován je úděl panské rasy. Přepíšeme kulturní historii. Vyhladíme židovský vliv, i s židy samotnými. Zbavíme lidstvo nesnesitelného židovského kultu. Už nebudou škodit. Nebudou. Nad jejich obzorem se smráká. Nadchází hodina konečného řešení.“

V dolním poschodí, kde byla tělocvična a kulturní sál, zpívali členové sionistické buňky. Rozléhalo se to celým L 218. Trio Moricek Macoun, Simcha Simchovič a Kaliope Kohnová zpívali s kytarou a klavírem, až se k nim přidali všichni: Daj daj daj… A slova: Nebylo by špatné, kdyby všichni lidé byli bratři. A umbala balalajka, daj daj da, da, daj…

„Siouši zpívají,“ řekl Macek Macner. „Nebude pršet.“

Simchovič vyrážel své sólo písně o zlatém pávu. Proč jsi odletěla tak daleko? Bez tebe nemá můj život smysl. Je šedý a prázdný. Vrať se.

Vrátila se v písni se zlatým pávem, symbolem, kdo už ví čeho? Pak zpívali všichni Děkujeme pánubohu, že nám pomáhá žít… Aj, aj, aj, aj… jajajajaj… Končili sionistickou pochodovou písní Hine mato funamajim a Chvála tomu, že máme tóru.

Kaliope Kohnová si v písni představovala, že v mracích se odvíjí její životní příběh. Věznění, osvobození, cesta do Země zaslíbené, o orání, setí a sklizni. Písně už všichni dávno znali. Nemuseli kvůli tomu být sionisté.

Byl s nimi madrich Eisenberg. Mohli si dovolit řvát do alelujá. Eisenberg patřil k sionistické skupině Tchelet la van van, sociálním demokratům.

Nenápadně pro ně verboval v osazenstvu, koho si vybral.

Zpíval nejhlasitěji ze všech. Nedalo se ho pominout.

Pár kluků postřehlo, že se Ludvíček Adler změnil.

Nevšiml si, čeho si všiml Erna Veselý z šestnáctky, že nemá takovou potřebu se družit jako předtím. Nebyl horší společník, ani nebyl mrzutý nebo se tvářil nepřístupně, ale vypadalo to, že si vystačí víc sám než předtím. Osobně si povšiml, že všechno, co dělá, podniká, čeho dosahuje nebo nedosahuje, spojuje v duchu s Markétkou Fischerovou, jako by všechno, co dělal, dělal pro ni, nebo to s ní spojoval. S každou, i sebemenší myšlenkou na svou kamarádku, mu stoupala krev do hlavy. Dovolával se její přítomnosti domnělé nebo skutečné.

Nedostatek družení mu nevadil: Vyrovnalo se to přátelství s ní. Nerozebíral to, tkvělo to v pocitu. Proměnila jeho skutečnost a její vnímání, stalo se příjemnějším, zajímavějším, romantičtějším. Pekárna, zákoutí terezínských ulic, bašty, kopaná za mužstvo Bašta III. a výhledy do daleka, kde ještě, jakkoli omezeně, lidé víceméně normálně žili.

Změnily se také Ludvíčkovy výhledy do budoucnosti, ačkoli nešel dál než do všeobecné krajiny nadějí, vyjádřené v pojmech, až bude po válce. Ale mezitím byli tady, a byla zde, stejně jako nebyl nikde jinde Ludvíček.

Vzpomněl si na Josefa Reinische, který jednou mimochodem prohlásil: „Kdo miluje, nemá nebo ztrácí přátele. Jako kdo zbohatne, nesbírá pětníčky, desetníčky.“

Neřekl proč. Jen se usmíval pod fousy. Díval se na Gabrielu, a nedalo se rozeznat, jestli zamilovaně, nebo jako čert.

Ludvíček neztrácel přátele, ale od doby, co se poznali s Markétkou Fischerovou, se zaměřil srdcem a společnými svými i jejími zájmy víc na ni, než, jak si přiznával, že má Ernoušek Veselý pravdu, na všechny dohromady. S nikým se nepoškorpil, ale najednou mu vystačila Markétka Fischerová. Proč ne? Na nikoho jiného neměl dost volna. Nevnímal tu svou časovou tíseň.

Stejně nade vším visel mrak prozatímnosti, nejistoty, transportů na východ. Pravdu měl Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen, který nabádal své lidi: Nedopřejte jim ani zlomek vteřiny klidu. Jejich klid je náš nepřítel. A opakoval s gustem: Die Juden sind unsere Unglück. Židé jsou naše neštěstí.

Měl Markétku Fischerovou také jako náplast. Tak si ho Eisenberg vybral, a co? To vydrží. Jak říká řezník, člověk je, co a čím chce být. Jak to všechno bere. Pokud si z toho moc nedělá, i když to není to nejpříjemnější. Znal kluky, kteří na tom byli hůř.

Minule ukradl Ludvíček Adler z knihovny zabavených knih svazek Shakespeara pro Gabrielu Lágusovou, milenku řezníka Josefa Reinische (jedno varle delší, odveden). Za odměnu dostal půl kila hovězího od žebra. Myslel na Markétčina otce, jehož obraz si mohl sestavit z toho, jak ho viděl zblízka nebo co o něm říkala M. F. Manželka, matka M. F., říkala, že je ze všeho vyšinutý. Když člověk potká takovou holčičku jako M. F., zdá se život veselejší. Nadějnější. Rozsvícenější.

Vadilo jí, že měli na půdě v karanténě šero i ve dne. Našli netopýry. Škoda, myslel si Ludvíček, že její táta byl padavka. Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden) byl fešák. Husté černé, na krátko přistřižené vlasy, široká ramena, postoj kovboje. Mužná tvář. Samá ženská. Měl dobrou figuru, příjemnou tvář a maso, které vynášel v poklopci. Jako sukničkář byl Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden), řezník, vzorem pro kluky na šestnáctce. Ludvíček by dal hodně za to, kdyby jednou si dokázal počínat jako Reinisch. Stačilo, čím byl. Jak vypadal. Jakou získal pověst. Rytíř s bílou zástěrou a pevnýma rukama. Dokázal rozčtvrtit tele pár ranami sekerou. Objednával si knížky, u kluků kytky a dámské oblečení. Odměňoval je masem. Se svou milenkou, krasavicí, za kterou se na korze na třídě L otáčeli, se obden rval. Vycházeli oba poškrábaní. Ludvíček přinesl svazek Shakespeara a slyšel, o čem se bavili. Gabriela byla z Amsterodamu. Sliboval, že jí udělá dceru, ale bude ji hlídat. Nedovolí jí, aby si vzala blbečka, i kdyby to byl archanděl Daniel. Nedůvěřoval budoucnosti? Chodili do zdejších divadel a kabaretů. Gabriela vyšňořená, jak se na milenku řezníka slušelo. Ludvíček si Reinische oblíbil, i Reinisch Ludvíčka. Kluci od něj odkoukávali kavalírství, rytířství, lehkou ruku. Choval se k ženám jako v kasinu v Monte Carlu. „Štěstí,“ řekl Josef Reinisch, řezník, filozof, „bývá po čertech krátké.“

„Kupec benátský, dobře,“ řekl Ludvíček na knížku.

„Co si člověk neukradne, nemá.“

„Co byste chtěl příště, pane Reinisch?“

„Můžeš mi tykat,“ řekl Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden). „Na klukovi jako ty nemůžu prodělat. Ty na mně taky ne. Tady je maso.“

Pak řekl: „Víš, co je pro nás dva největší sranda? Byli jsme odlišní doma, z vůle těch nejodlišnějších. A jsme zase odlišní, i tady.“

Dal mu maso předem. Půl kila hovězího od žebra. Padli si do oka. Josef Reinisch byl o dvanáct let starší než Ludvíček. Jedl maso a vypadal dobře. Bral Terezín jako Ludvíček. Lehce. Mohlo to být horší. A nikdo neví, jak dlouho co trvá. „Štěstí.“

Gabriela se nestyděla ukázat v prádle. Měli garsonieru, stěny z heraklitu, na půdě starého domu, přeplněného veterány z Německa. Josef Reinisch je s oblibou oslovoval. Pane generále. Pane maršále. Pane plukovníku. Pane řezníku se nehodilo. Spokojili se s pane Reinisch.

„Chceš, aby tvá dcera jednou vypadala jako ty, nebo jako já?“ ptala se milenka Gabriela. Měla na sobě své nejlepší prádlo. Oblékala si sukni.

„Uděláme si slitinu, směs,“ odpověděl Josef Reinisch, kterému už Ludvíček tykal. „Hezkou a chytrou černovlasou holku.“

„Natrhej pro nás kytky,“ navrhl Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden). „Dostaneš maso, salám a paštiku.“

„Do kdy?“

„Až se ti to povede a nevpálí do tebe olovo,“ řekl Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden) lakonicky, sarkasticky a vlídně. „A najdeš cestu do naší rezidence.“

Ludvíček viděl, že Josef Reinisch nemusí litovat, kde je. Nemohl se mít v mírových dobách doma líp.

„Růže ocením,“ řekl Josef Reinisch.

Potřeboval ještě vázu.

Ludvíčkovi se líbil. Škoda, že je dělily roky. Zaříkal se, že se bude snažit chovat jako Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden). Od lehké ruky k milenkám. Byl hotov otočit pro Josefa Reinische i vázu.

Terezín nenabízel jen smutek a žal, lépe řečeno ne všem a najednou. Ludvíček viděl mezery, štěrbiny, světla. Nebyla tu všude a s každým jen tma. Záleželo na štěstí.

Vracel se k Markétce Fischerové. Myšlenka byla tělo a vzdálenost a blízkost. Vnímal z ní to dívčí. Nepojmenovatelný stav. Když k ní přicházel, zůstával s ní nebo od ní odcházel. Stýskalo se mu po ní. Cokoli ho rozptýlilo, nakonec ho vrátilo k ní. Chtěla vědět, co je Terezín, třebaže tu už byla?

„Máš ráda hádanky?“

„Není to hádanka.“

„Město, pevnost. Někdejšímu vrchnímu berlínskému rabínovi Leo Baeckovi připomíná zmenšený New York, směsici lidí z nejrůznějších koutů světa. Ulice rovně a napříč, L a Q. Každý jiný a všichni stejní, spojeni městem. Židovské město. Pro sionisty cvičiště pro Zemi zaslíbenou, pro komunisty další důvod k revoluci, která převrátí svět. V New Yorku se přistěhovalci učí anglicky, tady hebrejsky, ivrit, a rusky.“

(Myslel na to, čím je Terezín pro řezníka Josefa Reinische, jedno varle delší, odveden, nebo lidi v podobném postavení. Transportleitung, Rada starších, Zentralstelle, odnož všech, co mají lepší místo a protekci. Nosič kufrů Ludvíček Adler.)

„Hrnec, do kterého kape voda, která se dá pít se sebezapřením a trvale přetéká, až se z ní v prachu stane bláto. Obnošené šaty, v kterých každou chvíli objevíš novou díru, rozpáraný šev a natržený rozparek, vyžrané otvory od molů a jiné havěti. Podivná melodie, kterou svedou zahrát Ghetto-swingers. Okázalé šaty pro milenky Josefů Reinischů (jedno varle delší, odveden), řezníků, obnošené a zcizené kdovíkomu, nebo už po mrtvých ze skladů Kleidekammer anebo nemocných, kteří si je už nemůžou hlídat, nevhodné na jaře, když ještě trvá zima, a v zimě, kdy se lidi teprve těší na teplo, oblékané každý den někým jiným a jednoho dne nepoužitelné. Než do toho všem, nebo skoro všem, vpadne transport.“

Setrvávala v jeho myšlenkách. V pocitech. Kapka, která nestačí, aby uhasila žízeň. Co cítila Fendi, Frančeska Morgensternová, zklamaná milenka Freda Korna v karanténě, už asi na cestě. Co cítil bezpočet zamilovaných, dezorientovaných a zmatených. Co si Ludvíček nepřipouštěl, protože to ještě nepoznal. Čemu přicházel vstříc, aniž si to dokázal uvědomit.

Nerovnováha mezi Gabrielou, milenkou řezníka Josefa Reinische, a Josefem Reinischem – na rozdíl od Gabriely smířeným se svým osudem. Ludvíček si uvědomoval, že je mu lépe, pokud na M. F. myslí nebo je jí blízko. Ocenil, čím byla, aniž to dokázal pojmout do slov, ale v niterném jazyku, kterým se dorozumívají duše, tělo a city. Neměl ctižádost Fendi, Frančesky Morgensternové, ani ješitnost nebo marnivost Gabriely, milenky řezníka Josefa Reinische (jedno varle delší, odveden). Byl, čím byl, Ludvíčkem Adlerem, nosičem a zlodějem kufrů. Stýskalo se mu po jejím hlase, nosu a vlasech, nohou, rozšmajdaných botách. Po podání ruky. (Mohl by jí opatřit boty, napadlo mu.) Nechtěl ji srovnávat s Kleopatrou, myší. Ztělesňovala něhu v jiné rovině. Splývala s mlhavou myšlenkou. S neuvědomělou touhou duše a těla. Neměl to s čím srovnat. S rozsvěcující se nebo vyhasínající hvězdou na večerním nebi? Byl v její přítomnosti schopen věřit, v rozporu se svými zkušenostmi, že se nemá lhát, krást a podvádět? Švindlovat? I když je dost šikovný, aby se nedal chytit, usvědčit a zahanbit a potrestat? Krmil se rizikem, svojí potravou. Odděloval se vnitřně od otce M. F., který se všeho bál a nechal se zastrašit stupňováním a prodlužováním ponižování, zneuctívání a bídy. Ludvíček se obával smolařů a vyhýbal se jim. Uznával, že si tím nejsou viní. A přece. Něčím ho odrazovali.

Neměl tatínek M. F. víčka? Neuměl nebo nemohl zavřít oči?

Myslel na Markétku Fischerovou. Jantarová jupka vybledla. Nosila teď matčinu šarlatově červenou blůzku. Neměla do ní prsa. Shrnovala se jí v bocích a na zádech. Rozeznával ji už na padesát kroků. Podle nohou, chůze a bot. (Určitě jí opatří boty.)

„M. F.,“ oslovil ji v duchu. „Jsi kamarádka.“

„Ty taky. Můj kamarád,“ řekla.

„Připomínáš mi kytičku.“

„Ty mně kamínek.“

Pokaždé ho rozesmála. Nevěděl čím. Nemusela pronést ani slabiku.

„Jsi kytka,“ opakoval.

„Ty voda k ní.“

Pozorovali, jak padá listí.

„Tak málo štěstí,“ povzdechla si.

„Myslíš na stromy?“ řekl.

„Na kořeny. Co je hluboko.“

Byla ráda, že rostly stromy? Lípy, borovice?

Vyvolávala v něm představy, které nebraly konce.

„Neblbni,“ řekl.

„Když mně byly čtyři, neudržela jsem rovnováhu. Pořád jsem padala. Stačilo se ťuknout do hlavy. Omdlévala jsem. Volali doktora. Dostala jsem se z toho. Začala jsem mluvit už ve dvou. Pořád se mě na něco ptali. Kde bydlíš? Doma, odpovídala jsem. Kde je to doma? Tam, ukázala jsem prstem vedle. Smáli se. Věděla jsem jistě, kde je to tam.“

Ukázala před sebe, za bašty a hranice ghetta. Měla před sebou v duchu ulici, domy, byt, kde se narodila.

„Víš, co je nejdůležitější?“

Vlévalo se to do toho nepojmenovatelného stavu. Neviditelné, neslyšitelné a nehmatatelné. Citelné.

„Taky ti říkají, že jsi dospělejší, než kolik je ti let?“

Markétka Fischerová se mu nezdála od prvního okamžiku, kdy ji viděl, ve své kůži. Za chvíli se jí zeptal: „Tys plakala?“

Podívala se na něj jako na věštce. Bylo to na ní vidět? Ještě plakala?

„Zdál se mi nepříjemný sen. Víc než nepříjemný.“

„Můžeš mi říct, co se ti zdálo? Nemusíš, když nechceš.“

„Bylo to hrozné. Ramon, můj bratr, stál u okna, a najednou spadl. Strašně jsem se lekla. Neměla jsem odvahu podívat se dolů.

Ležel na betonu, rozpláclý, v kaluži krve. Zvedal nožičky. Pak zůstal nehybný. Zabil se. Otočila jsem se, bez odvahy sejít dolů se na něj podívat. V pokoji už byli lidi, kteří ho chtěli oplakat. Rozbrečela jsem se a plakala jsem celou dobu, až do probuzení, i po probuzení.“

„Byl to jen sen,“ řekl Ludvíček, pohnut jejím pohnutím.

„Jistě,“ odpověděla. „Ano. A ne. Takový sen. Nemohla jsem přestat plakat. Plakala jsem ještě před chvílí.“

„Je to na tobě vidět.“

Připadala mu pohublá, s červenýma očima, s tmavými kruhy pod očima. Malý obličej. Bezbranná. Měl nutkání vzít ji kolem ramen a ujistit, že sny jsou jen sny, žádná skutečnost. Kromě toho, že i sen je skutečnost. Nezeptal se, jestli se jí takové sny zdají častěji. Vysvětlil si to citlivostí, jaké se, naštěstí asi vyhnul. Napadlo ho, co je v tom dívčí. Dobré, měkké srdce? Bezmoc? Láska? Čím ji Terezín a všechny komplikace vytočily?

„Už je to dobré,“ řekla.

Byl jí za to vděčný. Nechtěla, aby ho zatížilo, co zatížilo ji. Věděli oba, co není a nikdy nebude dobré, dokud tu budou, dokud zůstanou v područí Němců, dokud bude válka. Co se snažil zvrátit Ludvíček Adler vzdorem, tím co dělal, zavíráním očí, co si namlouval, protože byl schopen si to namluvit.

„Mám dneska pekárenský den, vydrž do večera.“

„Mám strach, že tě jednou chytí.“

„Nesmí mě chytit.“

„Musíš to dělat?“

„Nechci vyjít ze cviku,“ snažil se ji rozesmát.

Viděl už v duchu, jak jí podává čtvrtku čerstvého, voňavého terezínského chleba. Pochoutku, kterou její rodina oceňuje. Bodejť by ne. Chleba. Ludvíček se v duchu nadmul. Vypjal prsa. Znovu se na ni usmál.

Odpověděla mu nesmělým, už neubrečeným pousmáním.

„Pojď, skočíme si na baštu nad blázincem. Svítí slunce.“

Ve slunečních paprscích její tvářička zjasněla.

„Jsi hezká,“ řekl Ludvíček.

„Neblázni,“ odpověděla.

Něco se v ní srovnalo. Bylo to jako hladina rybníka nebo jezera ve větru, zvlněná, zvarhánkovatělá, a najednou, s uklidněním větru hladká, mírná, bezpečná.

„Nerada pláču,“ řekla. „Nikdy se mi nic podobného nezdálo.“

„Zapomeň na to.“

Zkoumal, kdo přijel s novým transportem velké a malé cé, Cc. Zahlédl dvě stařeny, kterým pomohl dovléci kufry. Netečné pohledy, vodnaté bezbarvé oči. Sotva stály na nohou. Oběma vyrůstaly na bradě chloupky. Pod nosem knírek. S pokleslými břichy a prsy, nahrblé, oblečené jako na zahradní slavnost. Jedna měla zástěru zapnutou na psí ucho, knoflíkem se netrefila do dírky.

Prolétl pohledem nad slamníky.

Minule zastihl mezi trámy středního útočníka Meteoru VIII., fotbalistu Oldřicha Eksteina, blonďáka s nahoru vyčesanými vlasy. Uměl čarovat s balonem. Běh, klička a střela, gól. V zápase Elektrikáři proti Kuchařům na dvoře v Drážďanských kasárnách vystřelil od velkého vápna pod šibenici. Příslušníci posádky Waffen SS uzavírali sázky na mužstva. Chodili za ním fotbaloví funkcionáři.

Sjížděl očima po neznámých tvářích. Znal dvojčata z vinohradské synagogy. Chodili po zákazu hřišť, parků a sportovních prostranství hrát ping pong, šachy a dámu do vinohradské synagogy. (Shodli se s Markétou Fischerovou, že Člověče, nezlob se je nejpitomější hra, kterou lidi vymysleli.)

Starší půdy oznámil, že za chvíli se zhasne. Chystala se na noc. Slyšela cizí rozhovory, vzdechy, kašel.

Dva muži rozprávěli mezi sebou. „Četl jsem v talmudu,“ řekl první, „že charita nesmí být almužna. Například, když je bohatému špatně, musí se mu pomoct, aby se zase cítil jako předtím. Tak třeba Hillel dal někomu, kdo přišel o koně, svého jediného koně.“

„To nechápu,“ řekl druhý. „To chce talmud, aby někdo přišel pro dobrotu na žebrotu? Kdo dal koně Hillelovi, když toho jediného daroval?“

„Taky jsem se dočetl, že Bůh vytvořil lidstvo jako mořské ryby. Tak jako mezi mořskými rybami velké pohlcují malé, je tomu i mezi lidmi. A kdyby nebylo bázně před vládou, velcí by pohltili malé.“

„Jsme, ty i já, dohlížitelé nad studnami,“ řekl druhý. „Buď ocasem lvů, anebo hlavou lišek. Moc pohřbívá ty, kteří ji mají. Bude s tebou dobře.“

Pak řekl, k čemu se musí přiznat, že se radši objímal s něžným pohlavím, než studoval talmud. Snad to teď dohoní.

První se vytasil s citátem, na který vsázel: „Spravedlnost vysvobodí ze smrti.“

„Uštknul nás had,“ řekl druhý.

„Proč to říkáš?“

„Pamatuju si citát: Všichni, kdo rozmnoží tvůj dům, zemřou v mužném věku.“

„Doufejme, že se mýlíš,“ řekl první. Měl malá nevěrná očka.

Viděli Markétu Fischerovou a také, že je poslouchala. Druhý muž se na ni usmál. „Kvůli této růži bude sad ušetřen,“ řekl.

„Pamatuj si, holčičko: Mezi lidmi se vzmáhá neurvalost. Padne-li dům, běda oknům. Odejme-li se tělo, k čemu je hlava? V čase bídy musíme naslouchat i podvodníkům. I nepatrná pomoc pomáhá.“

„Nech ji na pokoji,“ řekl první.

Nazítří je povolali do transportu na východ.

Bylo jí líto, že neuslyší útržky dávných moudrostí, dvojsmyslů a vypelichaných rad. Svěřila se Ludvíčkovi, který jen mávl rukou. Stačily mu průpovídky někdejšího vrchního rabína židovského Berlína, pana Leo Baecka. Dával přednost novodobým zkušenostem, než se i z nich stanou vzpomínky a ze vzpomínek odevzdanost, co bylo, bylo.

Terezín si razil nejen vlastní měnu, ale i vlastní návody k použití.

Usnula a zdálo se jí, že ji přibrali oba muži do trojice a mluvili o talmudu, co neřešil, protože to ještě nebylo, Němce, nacisty, Německo. Kromě toho se jí zdálo ještě pár snů, zapomněla je, a věděla jen, že nebyly příjemné.

Ráno se první probudil otec.

„Dobré jitro, Elzo,“ řekl. „Dobré ráno, Markétko. Hezký den, Ramone.“

Přehlédl rodinu, jako kdysi. Za chvíli, možná ještě déle než za chvíli, dostanou žaludovou kávu. Lepší něco než nic, myslel si.

Narafičili to na nás technikou ukrajovaného salámu a my, oslové, jsme jim na to skočili. Nakonec jsme tady. Kdyby nás někdo označil za blbce, má pravdu. Ano i ne. Jak se má bránit ještěrka proti krokodýlovi? Nechápal, že tak vysoce kultivovaný národ jako Němci jsou schopni, čeho byli schopni. A jak to, že si to svět nechal líbit? A že si to nechávali líbit oni sami? Myslel na to, jak by se mohli bránit, ale na nic nepřišel. Zaskočilo je to dokonale, beze zbytku. Jsou nejponíženější, nejubožejší židovské pokolení všech dob. Hanba. Hanba Němců, jich samých, celého světa.

„Dobré ráno, tatínku,“ pozdravila ho Markéta. „Dobré ráno, maminko.“

„Jak ses vyspala?“ zeptal se otec.

„Děkuju, výtečně,“ odpověděla.

„To ti závidím,“ řekl otec.

„Jsme pohromadě, to je přece skvělé,“ řekla Markéta Fischerová.

Naživu, dodal by asi Ludvíček Adler, der vierteljude, pomyslela si. Kdyby tu byl. Neměl nikoho. Má mě, řekla si pro sebe. Mám, kromě rodiny, jeho.

Byl to příjemný, palčivý pocit. Cítila se víc ženou než dívkou v té chvíli. Na rozdíl od Ludvíčka si to dovedla vysvětlit. Porovnala se s Fandi, Frančeskou Morgensternovou.

Půda se probouzela. Vonělo to tu slámou, senem, lidskými pachy. Někdo pozotevíral všechna vikýřová okénka. Zespodu, po schodech, táhlo.

Co si vezmu na sebe, ptala se v duchu. Jako obvykle. Ramon si už šněroval tkaničky vysokých bot. Všichni, i podvědomě, se připravovali na případnou cestu.

Vítali nový den.

Markéta Fischerová našla v popelnici útržek milostného dopisu, který pisatel nebo adresát roztrhal a zahodil. Psaní začínalo hezky: Můj nejdražší poklade. Určitě víš, že tě miluji a mám ráda ze všeho a ze všech nejvíc. Trápí mě, že důkazy mohu zřídka vyjádřit. City musím krotit. V mysli zápasit s bolestí srdce i lůna.

Miláčku… Jak ráda bych hlídala tvoje usínání… Nežádej ode mne drsnější slova… to báječné, hebké a něžné, co laskám, víš čím a jak…

Vrátila psaní do popelnice. Vybavovala si neznámé tváře, bez odhadu věku. Dosazovala si Fendi, Frančesku Morgensternovou, neznámé muže a ženy.

Němci sváželi starý papír do továren a tiskáren. Zítra zmizí dopis v drtírnách.

Viděla objímat se lidi na třídách L a Q, opřené o lípy, lemující náměstí, usazené na lavičkách v parku, na schodech nebo v příkopech. Bylo to směšné i dojemné, kradené polibky, letmá pohlazení, vteřinová objetí. Patřil dopis někomu, kdo osaměl, dvojici, ztraceným? Ze smíšených manželství se prý pašovali do ghetta na černo z vnitrozemí árijští partneři. Zůstávali den, dva i tři a opouštěli ghetto cestami, jimiž přišli. Někdy s pomocí českých četníků za peníze, zlato, z dobroty a vzdoru Němcům něco vyvrátit. Riskovali Malou pevnost, veřejnou ostudu. Prohlásili by je za bílé židy, horší než židy, psali o nich ve Vlajce a Árijském boji.

Hroužila se do terezínského světa a světa dospělých. Četla, že žárlivost a lakota vyvolávají nepřátelské pocity. O dobrém oku dobrosrdečných. O zlém oku, jak říkali starozákonní mudrci nenávistnému pohledu. Uhranutí.

Uvažovala o druhu náklonnosti, kterou pociťovala k Ludvíčkovi, der vierteljude, a Ludvíček Adler k ní. Bylo to kamarádství, přelud? Přelud čeho? Bylo to přátelství, které přišlo vhod. Navazovalo na to, co ztratila.

Tázala se v duchu: Co mě čeká? Co se mnou bude? Jakými cestami půjdu? Ludvíček vyčetl ze starého spisu, že ryby v moři jsou přikryty vodou. Někdejší berlínský rabín Baeck mu vyprávěl, že soudci kdysi nebyli placeni, podle pravidla: Kdo za své rozsudky bere odměnu, toho výroky jsou neplatné. A podle talmudu kdysi obecně platilo, že všichni Izraelité jsou způsobilí soudit (občanské záležitosti). Tudíž i ona. Co z toho ještě platí? Kdo zachrání jeden život, jako by zachránil celý svět? Kdo zničí jediný život, jako by zničil celý svět? Utrhač chodí a roznáší důvěrnosti. Vzdálil se, kdo by mě potěšil? Naopak, myslela si. Přiblížil se.

Terezín.

Její nový domov.

Ráno přišel Ludvíček Adler. Směnu za něj vzali kamarádi, za pár hodin bude zas v práci. Rozvážejí cihly a dříví.

Oblékla se asi narychlo, myslel si Ludvíček. Zapomněla si zapnout horní knoflíček. Díval se jí na hrdlo, poklesl pohledem a usmál se.

„Mám malá prsa,“ řekla. „Ne jako prsa maminky.“

Na to Ludvíček nevěděl co říct.

„Doufám, že vyrostu,“ řekla Markéta Fischerová.

„Toseví,“ řekl Ludvíček. Nechtěl ji rozladit. A nevěděl, co by na to řekl. Jedině své heslíčko „nebuď svrab, nebuď svrab“.

Myslel si: co je výhoda mezi kamarády? Nikdo nikoho nepodrazí, odpověděl si. Cítil se kavalírsky, protože povýšil Markétku Fischerovou mezi kamarády.

Prsa mé maminky, myslela si Markéta Fischerová. Jednou, snad.

Jestliže existuje přenášení myšlenek, týkalo se to u Ludvíčka Adlera spíš ňader sociální sestry na L 218, proslulé uměním připravit kočku jako králíka. Elfríde Rosendrová. Měla prsa, která člověka praštila rovnou mezi oči. Byl div, že je unesla. Určitě se jí lehce neběhalo. Vynořila se v Ludvíčkově paměti.

Jakmile byla Elfríde Rosendrová s dospělejšími kluky, vykládala jim zkazky o své nenaplněné lásce. Musela si to sterým vyprávěním zjednodušit, aby tomu vůbec kluci rozuměli, kdo byl kdo a co se vlastně stalo, jakou úlohu v tom hraje. Libovala si v nadnesených výrazech, šíleně, vášnivě a krásně nebo hluboce, neopakovatelně a podobně. Měla dojem, že se lidi nespojují z lásky, ale kupují a prodávají se. Milovala jistého Milana Ripsteina, o osm roků mladšího, vodil ji za nos, vařila a pekla mu, nechávala mu u domovnice polévky a pečivo, nic naplat, neposlechla svou intuici a dala se napalovat, než je oddělily transporty. Vytahal z ní skoro všechny peníze, nemohla už ani prodat šperky, protože je musela odevzdat Němcům. Stačila si ještě na černém trhu koupit zimní věci, aby měla v Terezíně alespoň oblečení a obutí. Mohla se kdysi vdát do Francie. Toho se bála. Asi by jí to vzhledem k situaci nebylo moc platné. Němci okupovali Francii stejně bleskově jako Československo. Francouzští židé na tom nebyli lépe. Lidi je prodávali policii. Vypadala jako kojná ve výslužbě. Elfríde Rosendrová, bohužel i bohudík ne Ripsteinová.

O té Ludvíček pomlčel.

V tu chvíli Markéta Fischerová myslela na někdejší spolužačky, Jáju s největšími ňadry ve škole, Janu Musílkovou, která se už chlubila bobulkami, bude nosit podprsenku, nejmenší velikost, ale už podprsenku. Markétka si tehdy dávala pod košilku dva kapesníky, aby se zdálo, že jí už rostou prsa. Maminka to objevila a mohla se usmát. Dobře, řekla maminka. Pro doma je to v pořádku, do školy to nenos.

Pro Ludvíčka to asi nebylo tak důležité.

Šestnáctka, pokoj rošťáků, jak jednohlasně soudili madrichové. Byl v plném švungu. Pár kluků už leželo, svlečeni nebo ještě v šatech, bez bot v ponožkách nebo na boso, na trojposchoďových kavalcích. Proměnily místnost s osmi okny, včetně tří do Kameradschaftsheimu, v sídliště s úzkými uličkami, aby se dalo procházet k bílým dvojitým dveřím, které zvlášť přísní madriši zavírali občas i zvenku. Hrstka kluků si četla. Ještě jiní hráli dámu, šachy nebo Člověče, nezlob se anebo karty. Zavírání na zámek zvenku jim vedoucí Jugendfürsorge Fredy Hirsch rozmluvil – omezovat i tak už omezenou svobodu nepokládal za výchovně správné.

Na krajním kavalci u dveří rozmlouvali kluci o povaze žen a mužů. Čím se liší. Edgar Tressler soudil, že muž má od přírody sklon zplodit co největší počet dětí. Příležitostně se vyspat s tolika ženami, s kolika je to možné. Nejradši na jednu noc a sbohem, odlet jako odlétají od samiček ptáci. (Četl to v brožuře, co dělá muže mužem.) Žena spíš hledá muže, s nímž by se uhnízdila, také jako ptáci. Žena žádá od muže ochranu, schopnost opatřit potravu pro mláďata i pro sebe.

Tressler byl v otázce něžného pohlaví autorita. Už na pražském hřišti Hagiboru, za jehož fotbalové mužstvo hrál na levém křídle, se vodil s holkama za ruku.

Všechny fascinovaly nejen rozdíly mezi mužem a ženou. Otázky: Je možné přátelství mezi klukem a holkou?

Ludvíček Adler špicoval uši. Plodit děti? Jděte a množte se? Co by německý rabín řekl na tohle?

Kdy přeroste kamarádství mezi chlapcem a děvčetem?

Vedlo to vždycky k lechtivějším oblastem. Možnosti tělesných styků? Variace na intimní akrobacii těla? Možnosti? Ochota, neochota? Souhlas, nechtění a naopak?

Macek Macner měl punc zkušeného. Co si kluci nahrazují rukou, zdokonalili už dávno v Číně takzvanou Venušinou kuličkou, kterou do sebe žena vsune, aby nepotřebovala muže. Stává se, že to nedokáže vyndat, a z blaha se stane utrpení. Kulička má ve svých útrobách totiž další kuličku, a ta možná ještě třetí, což vyvolává neustálý pohyb, chvění, až třes.

Ludvíčkovi nešel čínský vynález z hlavy. Mohl si jen domyslet proč.

Podvečery se měnily v diskusní kroužek, hodný Giacoma Casanovy a Dona Juana. Malé prasárničky, moudrosti a zkušenosti, kterých nebylo nikdy dost, aby ztrácely opakováním aktuálnost.

Krutě zněly náznaky nebo popisy a následky pohlavních nemocí. Návody k zvrhlostem. Někdo slyšel o případu syfilitika, který lezl po čtyřech a okusoval nohu židle.

Ludvíčkovi nevyšla pekárna. Kdosi, kdo vypadal jako hlídač, coural sem a tam kolem pekárny, kde byl větrák. Ludvíček si řekl: Jednou vyhraješ, podruhé prohraješ. Do třetice nebo v souhrnu je to nerozhodně. Nikdo v jednom kuse nevyhrává. Jako v pokeru, oku nebo v hromádkách. To hráli, alespoň dvakrát do týdne, s Frantou Růžkem a hudebníky Lentou Schleimem nebo Honzou Roudnickým.

Dnes pekárna nevyšla, možná zítra nebo pozítří. Štěstí je jako počasí. Lze na ně spoléhat, hůře předvídat. Štěstí se nesčítá. Musí se brát, jak přijde. Slunečno, pod mrakem, déšť. Ani slušnost se nedá srovnat s počasím. A nedá se střádat. Spíš neslušnost.

Fór, který řekl Ludvíčkovi řezník Josef Reinisch, jedno varle delší, odveden. Rothschilda osloví žebrák. Pane Rothschild, už tři dny jsem neměl nic v žaludku. Co mám dělat? Musíte se víc nutit, na to Rothschild.

Ludvíček probíral v duchu kluky. Venouška Hermana, Tomáše Klagenfurta, Josífka Haise. Herman maloval portréty madrichů, aby si šplhnul. Namaloval za dvacet cigaret Macka Macnera. Chystal se na kariéru hodnou Augusta Renoira nebo Salvadora Dalího, Picassa.

Nabídl Ludvíčkovi, že ho namaluje za bochník chleba, až mu bude osud větráku příznivější. Mohl by namalovat Markétku, soudil Ludvíček. Malíři dávají přednost kráse, ne?

„Musel bych ji znát skrz naskrz,“ vytahoval se Herman.

Ludvíčkovi se to dostávalo teď vždycky nakonec k Markétce Fischerové. Kdyby to uměl, namaloval by si ji sám. Škoda, že Markétka nebyla kluk. Zároveň kamarádka byla lepší než nikdo.

Na spodním lůžku Ludvíčkova kavalce ležel kluk z PKR, Podkarpatské Rusi, modlílek. Každou chvíli proležel v talmudu nebo svatých knihách. Ludvíček podle mumlání slyšel s úsvitem a na dobrou noc, že se Eliezer Jerochim modlí k jedinému Bohu. Nehrál kopanou, karty, stačilo mu modlit se. Chodil v PKR do šůlu, hebrejské školičky pro předškolní děti. Podle Jerochima byli všichni věhlasní árijci židobijci a antisemité. Měl v hlavě telefonní seznam pobožných a věhlasných. Mojžíše, Egypt, Maimonida, Hillela. Babylonii, Persii. Judejské Židy. Izrael dávnověku.

Ovládal Zákon, Tóru přijatou na Sinaji, Hasmonejce, konzervativce i reformátory jako Ezdráše, revolucionáře Matatjášova kalibru, ještě než vešel do první třídy, kašičky. Přehlížel obezřetně i velkoryse závoj nevědomosti většiny kluků na šestnáctce. Jako Matatjáš se nabádal, aby byl statečný a dokázal, že je muž, ve jménu Tóry, svaté knihy všech Židů.

Pozvedal praporec vzpoury, třebaže jen v duchu.

Madrich Čapek přišel zkontrolovat přítomnost kluků. S rozkoší učitele, účetního a kapitána lodi předčítal jména. Madrich Čapek nevěděl, že jeho obliba ve vyslovování jmen kluků musí mít nejasné podprahové důvody. Na východě budou všichni, které jmenoval, zbaveni kromě všech obvyklých lidských práv i jmen a bude jim vytetováno na levém předloktí číslo. S tímto číslem dožijí, než skončí v plynové komoře, zahubeni cyklonem B. A tak předčítal a vyčkával hlasité zde, tady nebo přítomen chlapců.

Ábeles Jan, Bauerkraut Evžen, Eppel Hanuš, Dietrich Milan, Esterhazy Gabriel, Hausenblat Gerhard, Freund Josef, Feurlich Rudolf, Herman Izák, Gross Jiří, Silberstein Ferdinand, Jajteles František. Nikdo se neozval.

„Jajteles, není tady?“

„Kuki,“ zaskuhral František Jajteles, zvaný Kuki.

Pár kluků mělo přezdívky, Kuki, Marci, Bubi. Normálně je jinak nikdo nenazval. Madrich Čapek dočetl zbytek jmen, Karpelese, Maisela, Goldscheidra až do posledního mezi nimi Macka Macnera, který potom převzal slovo a povídal o záhadách vztahů mezi kluky a děvčaty.

Byla to pestrá směsice jmen, pro madricha Čapka, který se zabýval doma původem jmen, pastva. Mohl umístit předky chlapců podle jména zeměpisně, na venkov, do měst. Přišla pro něho jeho bleďoučká manželka, že na něj čeká v kanceláři vedoucího Jugendfürsorge Fredy Hirsch. Šestnáctka se rozhlučela. A cestou mohl přemýšlet madrich Čapek o tom, nakolik jména prozrazovala povahu chlapců, jejich soukromé povahopisy. Například Erna, Ernest Veselý, což znamenalo „vážně veselý“. Měl je roztříděné podle jejich zálib, jak hráli fotbal v lize pro mladistvé a dorostence, někteří už dokonce pro dospělé, nadaní sportovci, na které byl pyšný Fredy Hirsch, sám vynikající sportovec. Nemohl vědět, že se všichni, až na řídké výjimky, včetně svých cvičitelů, nalokají na východě cyklonu B.

Madrich Čapek přemýšlel o vlastnostech jmen. Za mužstvo Kleidekammer hrál Ignác Fischer, jemuž se přezdívalo Náci. Náci Fischer. Nemělo to co dělat s nacismem, s nacisty. Jen to stejně znělo.

A přesto lidi vyslovovali jméno Náci Fischera s láskou, přátelsky. Byl to menší, hezky stavěný atlet, střední útočník, který se dovedl prokličkovat zálohou a obranou protivníka a střelit gól, za který ho odměnili diváci potleskem. Mezi diváky na balustrádě stáli nacističtí důstojníci, kteří vsázeli na jednotlivá mužstva a opatřili pro své oblíbence kopací boty a dresy z Prahy. Náci Fischer.

Jménu vtiskl kvalitu charakter člověka. Záleželo na vlastnostech člověka, na jeho činech a jednání, aby jeho jméno znělo dobře nebo vyvolávalo pochybnosti, neslyšitelné, třebaže dostatečné nebo všeshrnující obvinění. Kdyby pan Vendelín Prdelka nebo Hugo Čuráček udělal něco krásného, znělo by jejich jméno stejně jako jména Hektor, Spartakus nebo proslavená šlechtická jména. Madrich Čapek nevěděl, jak málo času mu zbývá přemýšlet o jménech, jejich původu a významu. Studoval Aristotela. O vzniku a zániku. O duši. O zkoumání živočichů. O kvantitě, kvalitě a vztazích. Kde, kdy, co mít, činit, trpět.

Dokončil vyjmenovávání chlapců na pokoji číslo šestnáct. Loewy, Hartman, Freiwillig, Pozner, Dreyfus, Baruch, Herman, Feigl, Dřevíkovský. Kindl, Herz, Frélich, Lebovič, Fried, Maisner, Reif, Guttwein, Makovec.

Za Josefa Druhého si museli židé poněmčovat jména, takže z Veselého byl Lustig, z Krejčího Schneider, z Řezníka Fleischer. Madrich Čapek předvídal, že po téhle válce si hodně židů jména zase počeští. Toho se nedočkal. Stejně jako jeho manželka bledulka. Těšil se, co si přečte o látce a formě. O příčině a účelu. Být Aristoteles žid, dřepěl by tady. (A později by ho zplynovali.)

Jakmile odešel, vyčítali kluci Mackovi Macnerovi jeho novou známost, Alenku Friedlanderovou z Prahy, holku jako z vitrínky. Drobounkou dívenku s modrýma očima, plavými vlasy, kamarádku Hanky Kaudersové. Měla jen maminku, přijely bez tatínka. Macek Macner si na schůzku s ní vzal béžové perforované polobotky, bílou košili s šátkem uvázaným na askota uzlem vespod. Sehnal flakonek voňavky, voňavou růži a daroval jí je, jakoby nic. Macek se to snažil odvést na jinou kolej. Vyprávěl, jak ho jednou vyhodil kantor z hodiny náboženství. Učil je hebrejská slovíčka, kůň – sus, kelev, pes. Přišel do Prahy z Mukačeva. Jeho čeština pokulhávala, jako kantora, který trpěl nemocí svatého Víta. Macek něco popletl a kantor mu řekl: „Macner, odcházíte domů“. Třída se rozesmála a kantor nevěděl, čí je.

Macek Macner vyprávěl o chutích tatínka, který objednal pro celý krám s hedvábím, všechny zaměstnance, a hlavně pro svůj mlsný jazýček gábl-frýštyk, párek, guláš a dršťkovou polévku. Macner rád vyprávěl o svých obou dědečcích.

První dědeček z matčiny strany, pan Šraga Barusl, kantor v Pinkasově synagoze, byl uznávaný zpěvák, při jehož modlitbách a zpěvu židovky plakaly dojetím. František, druhý dědeček z tatínkovy strany, byl obchodník s uhlím.

Povedlo se mu namluvit si tenounkou Alenku. Upoutal šestnáctku líčením, jak ho kantor vyhodil ze třídy s proslovem: „Macner, odcházíte domů.“ Zároveň uznal, že by byl býval uměl rád třeba anglicky jako kantor maďarsky. Mukačevo, vzdálené kraje.

Přišla na přetřes první láska. Josífek Hais znal šlágr první republiky, který rovnou zapěl: Ta první láska, to je všecko, ty ostatní už nejsou nic, a proto miluj švarné děcko, těch ostatních najednou víc. Následovala láska na první pohled. Svezlo se to k zaměstnání a postavení rodin některých kluků.

„Fakticky jste měli rolls-royce?“ zeptal se Macek Macner Fandy Cohena.

„Nebyl náš, bohužel,“ odpověděl Fanda, lhostejně, aby se nezdálo, že se vytahuje nebo lituje ztráty.

„Fotr si vozil hemoroidy ve žlutém koženém křesle vedle šoféra. Byl to starej nervóza, fotr musel mlčet, nemluvit mu do řízení. Nebo seděl vzadu, matka mu tam dala vyšívaný polštář. Matka se nechtěla vozit. Ani když se fotříkovi chtělo nás vyvézt v létě k řece, aby to nedělalo velké oči. Aby se neřeklo: Hele, židi.“

Cohenův soused, Hanuš Loewy, měl otce a strýčka v advokátní firmě Novák Novotný. Ti se vozili v bentleyovi, limuzíně. Macek ho pobídl, aby oba auťáky porovnal.

„Jsou to bratranci,“ povídá klidně Hanuš Loewy. „Otec a strejc v tom jezdili do a z práce. Nebo k soudům a prachatým klientům.“

„To jste si žili,“ povídá Macek Macner.

„To mně připomíná Kohna s Roubíčkem na Olšanském hřbitově. Míjejí Rothschildovu hrobku, samé zlato, a Roubíček si povzdechne, ty si ale žijou.“

„Nemáš tam vtipy trochu čerstvější než z loňského roku?“ na to Macek.

„V tom našem bentleyovi smrděl benzin,“ vzpomněl si Hanuš. „Ségře z toho bylo na nic. Má astma a slabý žaludek. Máma jí v tom nedovolila jezdit. Vozily se elektrikou.“

Pro Ludvíčka byly zajímavější řečičky o první lásce, možnosti a nemožnosti nebo úskalích přátelství mezi holkou a klukem a naopak. Zádrhele. Myslel na Markétku Fischerovou. Těšil se na ni.

Terezín se mu zdál, kdykoli od ní odcházel nebo se k ní chystal, v pořádku. Tranzitní lágr? No a? Pro řezníka Reinische to byly nejlepší roky jeho života. Alespoň to tvrdil. Dělalo mu dobře utahovat si z lidí. Otcové Loewyho a Cohena pracovali v truhlárně, v bývalé jízdárně.

Fandovi tatík udělal truhlu jedna radost. Vlezla přesně pod kavalec, i s víkem. V truhličce si Fanda roztřídil košile, spodky a ponožky. Vlastnil zelené tvídové sáčko, v kterém vypadal tak trochu jako myslivec, a nosil ho na schůzky s děvčaty, v bílé košili, o kterou se dělil nebo kterou zabavil tátovi, místo kravaty v límci hedvábný šáteček.

Shodoval se s Ludvíčkem, že madriši si můžou říkat, co chtějí.

Osobnosti šestnáctky obeplouvala mlhavá svatozář, jako Cohena a Loewyho rolls-royce a bentley. Ludvíček jim nezáviděl. Stačila by mu koloběžka nebo kolo. Ponouklo ho to znovu si přečíst knížku Tempo, tempo, Caraciola vzpomíná.

Vylíčil místnost a osazenstvo šestnáctky řezníku Josefu Reinischovi. Jedno varle delší, odveden, se vyslovil, že takový pokoj pro šestatřicet kluků je víc než univerzita.

„Máte tam taky kluky z chudých rodin?“ chtěl vědět.

„Jasně,“ odpověděl Ludvíček. „Ohrensteinův fotr byl básník. Podporovala je děčínská židovská obec. Nic moc. Frélichův táta měl Hadry kosti kůže. Doufal, že se zmůže po válce na ohradu se starým železem. Pracuje taky v truhlárně. Nosí chlapům do Sudetských kasáren dříví na topení. Dávají mu za to pár ghetto peněz.“

O první lásce se mluvilo hlavně kvůli Ohrensteinovi. Zabouchl se do Verunky Blechové, sestry Zuzky Blechové, krasavice z pražského Hagiboru. Své pověsti nezadala. Byla hezká i tady, pár kluků vědělo, že k zbláznění. Ohrenstein Verunku zbožňoval. Vyvstávala otázka, jestli taky Verunka zbožňuje Ohrensteina. Otíček Ohrenstein se kvůli ní denně zušlechťoval. Sprchoval se a drhnul rejžákem, kloktal a pral si denně jednu ze svých dvou košil. Naučil se žehlit. Cihličku mu půjčovala sociální sestra Gertruda, rodačka z Cách. Od Fandy Cohena se naučil Otíček Ohrenstein vázat si do košile kolem krku hedvábný šáteček, taky jeden ze dvou, které vyměnil s Fandou Cohenem za dvě cigára havana, na černém trhu ceněné zboží. Šátky byly z indického hedvábí kvalita seta pura, jaké prodával Mackův táta.

Cohenova matka, jak si stěžoval, byla odjakživa přeopatrná. Nechtěla, aby si lidi mysleli, že se židáčci vozí v rolls-roysu.

„Lidi jsou kurvy,“ soudil Macek Macner. „Antisemitismus je jim snad vrozenej. Jako by si židi nesměli vozit prdel, v čem chtějí.“

Zůstalo to trčet ve vzduchu. Možná. Byl už čas spát. Může se objevit kterýkoli z madrichů. Nikdo by nechtěl být ráno jak moucha.

Ludvíček se zabýval Otíkem Ohrensteinem. Verunkou Blechovou, bleďoučkou plavovláskou s řídkými vlasy, podvyživenou snad už v Děčíně, odkud přijela. Co by mohl udělat pro Markétku Fischerovou? Snad jí sehnat šáteček z indického seta pura. Určitě by jí slušel. A hřál.

Jakmile ji neviděl déle než den nebo dva, vracela se mu myšlenka, že by se jí asi líbilo, kdyby jí opatřil zrcadlo. Vzpomněl si, že když otevřel pár kufrů bohatších mužů, měli holicí neceséry se zrcadlem, které z jedné strany zvětšovalo. Protože to nepatřilo do jeho seznamu, nechával takové věci na pokoji. Nerad sahal na přísně soukromý majetek. To by už muselo být.

Lámal si hlavu, čím povzbudit jejího tatínka, Emila Fischera, aby se zbavil permanentní mrzutosti, škarohlídství, neschopnosti vidět taky světlejší stránky existence. Zíval.

Ohrenstein by Verunku Blechovou nevyměnil ani za Mariánské Lázně, pomyslel si Ludvíček. Na něco byli Němci krátcí, i v Terezíně. Znovu si představil mlhavou svatozář, tentokrát kolem Otíčka Ohrensteina a Verunky Blechové. Chybělo málo, aby si ji přimyslel okolo Markétky Fischerové. Proč? Proto.

Vnímal doznívající pověst otců Hanuše a Fandy. Jak si dojíždějí do práce a ze zaměstnání v přepychových anglických autech. To bylo včera. A včera bylo dávno. A dávno se rovnalo nenávratnosti. Ozvěně, která slábne. Škoda, že se to na člověka nepřilepí jako ševcovská smůla. Čím lidi byli a už nejsou. Jak to vyšumí do ztracena. Jak na to asi oba vzpomínají v někdejší rakousko-uherské jízdárně, nyní truhlárně, v poletujících třískách a vůni pilin a klihu. Snad se toho drželi, jako svržení králové nebo prezidenti svých někdejších žezel a funkcí, než jim dojde, že už nejsou, čím byli.

Vlastně to nebylo ani tak dávno, řekl si Ludvíček pro sebe. Bylo i nebylo. Co už není, se hrouží a propadá do výšek vesmíru, mezi hvězdy a hvězdný prach, do mělkých hloubek paměti, než se z lidí stanou starci a blbnou a blahodárně zapomínají, kdy a kde a komu se narodili.

Macek Macner prohlásil, že zdejší blbá a řídká strava vyléčila jeho otci žaludeční vředy. Podle doktorů to bylo pravidelností ubohých přídělů. Nepřejídáním. Asi i doktorům přeskočilo. Pokud někdo nejede na východ, neměl by si na Terezín jen stěžovat. Matku Macka Macnera v Terezíně přešel amok, který ji doma přepadal minimálně dvakrát ročně. Dělala otci maléry, podle otce za nic. Ženy, tvrdil otec Macka Macnera, jsou tvrdohlavé a hlavně nevyzpytatelné. Mají v sobě skřítka nebo démona. Jeho matinka Fila se zničehonic dvakrát do roka rozzuří jako fúrie. Zabýval se tím, než odjel do Londýna, vídeňský doktor Sigmund Freud. Otce by určitě neobvinil. Ferdinand Macner byl rozšafný, vyrovnaný a odpovědný. Proto si ho matinka vzala. Byl spolehlivý i v terezínské funkci v Transportleitung, v níž ho už potřetí potvrdila se souhlasem komandatury Rada starších.

Vypadá to, že všichni lidé, muži i ženy, mají mouchy. Tajnosti, které vyjdou najevo jako slabé nervy Fily Macnerové.

Macek Macner se proslavil tím, že byl s holkou, která byla a pak už nebyla panna. Co to pro holku znamená? Macek Macner mluvil o věnečku, který se dotykem ztratí. Dal si práci to prozkoumat. Dával to nezištně k lepšímu. Je to kroužek, jako když se dotknou bříška palce a ukazováčku.

Ludvíček myslel na Markétku Fischerovou.

Před usnutím popisoval na vyzvání Macek Macner tělo krasojezdkyně a jediné, pro kluky snadno dostupné kurvičky Inge Soni Grossové v hamburských kasárnách na pokoji číslo 48, ve třetím poschodí rohového kavalce. Děravou dekou udělala záclonu, aby na ni z uliček nebylo vidět. Macner ji líčil s nadšením. Dokonalé tělo, ani gram sádla. To si jako krasojezdkyně nemohla dovolit. Tělo se snažila si udržet i v Terezíně. Hezká tvář, zelené oči, kaštanové vlasy. Opojná, soustředěná, krásná. Dal si záležet, aby vykreslil správně její prsa, bílá a zároveň jemně snědá, a bradavky, uložené v oválech do zvrásněné kůže, zakončené skoro hroty z masa a krve, tuhnoucími na pohled i v ústech. Nejněžnější pleť prsů, jakou kdy viděl. Kam se hrabe zadeček Káti Ziehrerové. Bříško, mírně se propadající, útlý pas a oblé boky, klín přísně i laskavě souměrný, chloupky měkké jako mech. Teplé tělíčko, pulzující horkou a ochotnou krví. Prudký dech a cukající hrdlo. Palčivé, současně tlumené vzrušení, možná i trochu předstírané vdechy a sténání, nádherná nenasytnost a ochota, opojný, jednoduchý svět a chvíle, zmatek a zároveň zklidnění. Překrásná dívka, žena a kurva.

Prsy jako kopule z masa a krve, ochotné a vlídné, aby se dlaně kluka proměnily v horlivé a ochotné košíčky, a dovolily si hníst ji jako tuhé laskavé těsto. Macek Macner byl bez sebe vzrušením. Popisoval věrně mladou ženu, kterou bylo možno koupit, jako chleba nebo cigaretu na černo a darovat si ji, jako pečeť a cejch mužnosti, navzdory všemu.

Lákadlo, k němuž, s trochou odvahy, by mohl sáhnout kdokoli z jeho dvaatřiceti spolunocležníků. Poslouchali ho rádi. Mohli si představit dívku, ženu s dokonalými tvary, snad v popisu ještě dokonalejšími a krásnějšími než ve skutečnosti. Tělo, jež lze laskat, dívat se na ně libovolně dlouho a zblízka, dotýkat se, líbat, hladit, až k rychlému splynutí. Příslib slasti, kterou všichni znali díky vlastním prstům a dlaním. Divokost, jejímž zdrojem je něha, doteků i myšlenek. Za cenu deseti deka cukru nebo dvou deka margarínu, týdenní příděl, přijatelnou oběť. Co není třeba loudit a nutit, přístupné, jako vzduch. Opojná možnost, vznášející se v povětří.

„Krása,“ končil svůj popis Macek Macner. „Krása, která vás skoro nutí křičet. Sbírat zpátky své tělo, jako by se rozprsklo na miliardu střepin, div ne k smrti. A klidná holka, která to bere jako by prsy, bříškem a zadečkem svítila. Je to běh v leže. Odkrývání, které je necudné i vznešené. Jsi skoro oslepený, než se zase vzpamatuješ. Nemůžeš dostat víc.“

Mackovi Macnerovi se v tom dalo věřit. Netvářil se. Mohli mu závidět. Nemohli se na něj zlobit. Dovedl si to opatřit, obětovat cukr a margarín, a kdovíco navíc. Macek byl frajer. Dal se rád vidět.

Loewy se bavil s Otíčkem Ohrensteinem o hrdličkách. Pokud jedna z páru onemocní nebo umře, druhá se umoří steskem. Je to dobré, nebo špatné? Ohrenstein nedovedl odpovědět. Možná nechtěl. Souhlasil, že to může být s lidmi stejné.

Macek Macner odhadoval, co bude k obědu zítra. Terezínští kuchaři se zmohli v pátek na buchty s falešným šodó krémem. Sladili cukerínem, zbytek byla špatná mouka a Ersatz, náhražka. Byli na to pyšní, jako by servírovali sachrdort.

Včera si madriši stěžovali, že šestnáctka hlučí déle než ostatní pokoje, i po večerce, a ještě vstávají později než s budíčkem.

Macek Macner navrhl, aby se Ohrensteinovi říkalo Hrdlička. Okamžitě se to chytlo. Hrdličko, ne abys pobledl jako Verunka Blechová a nedejbůh odumřel, aby pak natáhla bačkory i ona.

„To neplánujem,“ pravil Otíček Ohrenstein, v nejmenším neuražen novou přezdívkou.

Hrdlička není nejošklivější pták.

S Markétkou Fischerovou se zdál Ludvíčkovi život v Terezíně ucházející. Lepší, pestřejší, zajímavější. Odvážil se jí věnovat termosku, lesklý váleček, dvacet centimetrů vysoký, šikovně do dlaně, z kufru, kde byly dvě. Držela teplotu dvacet čtyři hodin. Snil, jak se vedou s Markétkou po korzu. Jako si Ohrenstein vodil Verunku Blechovou. S rukou kolem ramen.

Pochytil pár nových německých slůvek. Wieder, Sterne a Himmel. Opět, hvězdy a nebe. Z rozhovorů německy mluvících židů nebo ze šlágrů to nebyla věda. Ohne dich, ist die ganze Welt für mich, ohne Sonne… Bouřlivé počasí. Americký šlágr Stormy weather. Z repertoáru Ghetto-swingers. Nebo francouzský Chat André, taky na pořadu Ghetto-swingers.

Věřím vám, má nejkrásnější, a na návrat váš, já čekám. Jsem tak sám, vraťte se, ke mně zpět, dřív než celý svět, prohledám. Nemohl vědět, že v Auschwitz-Birkenau, cílové stanici transportů na východě, hrají esesáci pod šibenicí tenhle šlágr utečencům, které chytili nebo které někdo udal, že se chystají k útěku, než jim dali smyčku kolem krku a nechali jejich druhy, aby je vytáhli. Schlecht? Špatné? Ausgesprochen gut. Vysloveně dobré.

Ještě se v rohu rozvinula debata, co znamená demence. Škoda, že nejen ztrátu paměti. Kdy člověk neví, jak se jmenuje, kde se narodil nebo bydlí. Koho to potkává. Otázky náhody a nezvratnosti, okolností, věku nebo nevyhnutelnosti.

Osud starců, kteří u kuchyně prosili o polévku, kdyby ji snad někdo náhodou nebral.

Jejich starosti a koňskou hlavu, vyjádřil se Macek Macner.

V tu dobu naslouchala Markéta Fischerová náhodným rozhovorům neznámých lidí na okolních slamnících. Poslouchal také její otec nebo matka? Slyšela šepot i polohlasná sdělení, poznámky, zřetelná i nezřetelná slova a věty. Cizí lidé.

Stařec, u něhož si nedokázala vybavit, na který slamník patřil, se přiznával ženě, že od osmdesátých narozenin se spíš vrací, než pohlíží dopředu, ačkoli je rád i nerad, že nic nejde ze života škrtnout. Couvá v myšlenkách, jako lokomotiva, které selhaly brzdy a sjíždí dozadu. Je to tak i s ní?

Myšlenky stařeny se zastavily.

Dva milenci si šeptali. Slyšela. Nebylo to vyznání. Milostná výměna. Nebo ano? Dívka se tázala, co jinoch neuměl, nechtěl nebo nemohl odpovědět. Bez lásky, řekla, nechce, ani nemůže žít.

Bude líp, ujišťoval ji mládenec. Jsou tu teprve druhý den. Nebo hůř, vyvracela mu to. V duši se mi smráká, říkala. Je to zkouška, miláčku, utěšoval ji. Nechápeš, co prožívám, ptala se. Ztrácí se mi duše. Ženy myslejí jinak. Nejen proto, že mužů je třikrát tolik. Nebo že všechno sráží ženám sebevědomí. Nechtěj, abych přemýšlela o tom nejhorším. Mluvila o sebevraždě? Markétce šel mráz po zádech. Podobala se dívka myšlenkami jejímu otci? Ztratila se ze mě vedle tebe radost, řekla. Miláčku, pronesl zoufale jinoch. Hroužím se do tmy, šeptala. Miláčku, ujišťoval ji jinoch. Máme oba svou poslední zbraň. Naději. Odvahu. Nesmíme si zoufat. Přežijeme zimu, hlad, osamění, i bití a ústrky. Vrátíme se, kde jsme byli. Vynahradíme si spolu všechno. Na to mysli. Musíš mi věřit. Nesmíš se jen bát. Brát věci těžce. Snaž se být maličko lehkomyslnější, bezstarostnější. Je toho dost, co záleží na tobě. Jsi silná, chytrá, musíš být i moudrá. Nejsi tak u zdi, jak si myslíš. Nemusíš se cítit ničím vina. Seber se, miláčku. Budeme zase svobodní. Nejsme v tom jediní. Nikdo nás nebude smět věznit, omezit. Beztrestně bít. Okrádat nás, šidit, lhát nám do očí. Začneme, kde jsme přestali. Zase se normálně najíš dosyta, vyspíš, kdy chceš, jak jsi na to byla zvyklá. Máme zbraň, které nás Němci nezbaví. Naději a zapomenutí. Neodpustíme jim. Miláčku. Odpověděla, že by mu ráda věřila. Proč tedy pochybuje? Napomínal ji, aby se snažila usnout. Asi ji objal. Markétka Fischerová si představovala jeho paži kolem jejích ramen, hrudi. Jak se k němu dívka choulí.

Na jejich slamníku vše ztichlo. Slyšela útržky jiných rozhovorů. Oddechování, kašel, chraptění.

Pomohlo dívce vyzpovídat se mládenci? Padla jeho slova na úrodnou půdu? Pomáhá mít někoho, komu se může člověk svěřit?

Utkvěla jí v paměti jinochova věta: Jsi chytrá, buď i moudrá. Snadno se řekne.

Spolubydlící na trojposchoďovém kavalci, na němž spal Ludvíček Adler až nahoře, pod stropem a v horní výplni okna, Jakub Loewy, se zajímal o Markétku Fischerovou.

„Co bys mně řekl, ve dvou, třech větách, kdybych se tě zeptal, jestli a jak tvůj příběh s tou holkou skončil?“

„Co bys chtěl vědět?“

„Jak bys popsal svůj příběh s tou holkou?“

„Je nekonečnej,“ pravil Ludvíček.

Loewy si lámal hlavu, jak si to vyložit.

„Čím procházím, se nedá vyslovit,“ přiznal se Ludvíček.

Na dvoře kvetl strom.

„Co tomu říkáš, že kvetl jen čtrnáct dní?“ otázal se Jakoubek Loewy.

„Nic,“ odpověděl Ludvíček. „Kvetl a odkvetl.“

„Je to tak i s láskou?“

„Možná. Kvete, i když to není vidět.“

„Co nemám na očích, pro mě není,“ řekl Jakub Loewy.

Jakoubek Loewy chtěl vědět, jestli by ho vzali do Hundertschaftu, když Many Freitag umřel na zápal mozkových blan.

„Zeptám se madrichů, jestli o to stojíš.“

„Madrichů se zeptám sám. Myslel jsem, že se zeptáš toho německého rabína.“

„Tobě se chce makat?“ vložil se do jejich konverzace Macek Macner.

„Nejsi blázen? Proč by ses do toho hnal? Podívej se na mě. Můj židovskej byznys je flinkat se.“

Macek Macner měl pověst o několika tvářích. Ledacos věděl od strýčka na Zentralstelle, protože strejda se účastnil zasedání Rady starších. Za druhé lhal, i když nemusel. Přitom mu kluci věřili, třebaže kecal. Macek povýšil lež na pravdu, jako by se nechumelilo. Nebo obráceně. Proč? Nikdo nevěděl. Povaha. Charakter. Zkaženost. Rozmazlenost.

„Láska je kravina,“ dořekl Macek Macner. „Některé záležitosti jsou vysoko, daleko, v nedohlednu. Nevěřím ničemu, na co si nemůžu sáhnout.“ Lhal? Kecal? Myslel to vážně? Věděl víc než ostatní?

„Byl jsem v tom,“ řekl Macek. „Předtím jsem byl jako lampička. A pak temno v duši.“

„Opatři si lepší vypínač,“ řekl Jakoubek Loewy.

Ludvíček přemítal, co to je, nové, zajímavé, vzrušující, co vstoupilo do jeho života. Skoro i kufry najednou vypadaly nebo vážily jinak. Co se neměnilo, byl jejich obsah.

Kamarádství s holkou. Nové, příjemné, zajímavé. Prozradilo jemu samému na něj víc ostýchavosti? Souhrn všeho, co slyšel? Uvažoval o šťastné souhře okolností. Drží se ho od té chvíle víc štěstí? Klika. Síla. Trochu chlapáctví. Teplo. Jako když hřeje sluníčko i ve stínu.

Glass a Hornblau si broukali při psaní dopisů. Letí šíp savanou a s ním letí srdce mé, kam ten šíp dopadne, tam se sejdeme…

Ludvíčkovi se klížily oči. Za chvíli upadne do spánku. To by byla hezká písnička pro Markétku. Třeba ji už znala.

Do spánku odcházející myšlenka, představa, obraz. Holka s velkými koleny.

Zaslechl, co říkal Krasavec, Béda Korn. Frajírek s pověstí nejhezčího kluka v Terezíně v Hundertschaftu, předtím na hřišti Hagiboru. Procházel se po třídách L a Q zásadně s knížkou v ruce. Nikdy ji nečetl, jen ohmatal. Dobře tančil, dlouhán s mrštnýma nohama. Holky po něm bláznily. Tlačily se k němu, aby si zamluvily taneček. Měl každé pozvání do Elektrikářského domu.

Po válce si opatří sporťák. Tatíček na něm nešetřil. Bude obchodníkem, nebo vystuduje práva, jak si papínek přeje. Vystěhuje se do Montrealu v Kanadě.

Hráli kopanou za jedno mužstvo, Bašta III. Korn byl na beku, Ludvíček v brance.

Markétka, v povlávání spánku, než Ludvíčka spolkne. Vzkazoval jí němou řečí: Budu tady pro tebe, kdykoli budeš chtít. Usmívala se zvláštním holčičím úsměvem, jako by říkala, jak se jmenuje, co je, co jí jde hlavičkou. Hodně jim toho přišlo k smíchu. Nedalo to práci jako rozehnat smutek pana Fischera, jemuž v Terezíně přerůstalo přes hlavu všechno. Nevidíš do mě, jen trochu, říkala. Já do tebe taky ne, ale víc než trošku. To se ti mám šťourat za čelem? Začínám vidět, jaká jsi. Časem se smíříš, že ti nevyjde všecko, jak by sis přála. Jsme na jedné lodi. Němci nás srovnali. Lidi, třídy, povahy. Jednu vteřinu a je rozhodnuto. To se ví, že je to unfér. Nebe peklo ráj. Když nebudeš silná, je po tobě. Máš to za sebou. Odžila sis to. Nebo se ze všeho vyškrábeš, jako když lezu větrákem do pekárny, tam a nazpět, a opakuju si „nebuď svrab, nebuď svrab“. Musíš se proměnit v mravence, myš, lišku nebo tygřici. Jako ta Reinischova Gabriela Lágusová. Vystačí si s drápy, zuby a pěstmi. Nedostanou nás.

Ještě slyšel, už v usínání, jak říkala, že by tomu chtěla věřit. Usnul tvrdě prvním spánkem. Kolo se otáčelo. Byl nahoře a věděl, že sjede dolů. Otočí se s ním zase nahoru.

To je život. Všude, i v Terezíně. Nesmí být svrab.

Ludvíček Adler se už dopředu těšil z přítomnosti Markétky Fischerové. Měl v paměti její obraz. Vlasy, hlavu, tvář, oči, ramínka, ostatní. Účes jako vodník. Stačila mu představa, výhled, že ji uvidí. Pociťoval povědomé a zároveň neznámé chvění, nejistotu mezi úzkostí a radostí.

Podobalo se to pocitu, který má možná básník, v němž překypuje zanícení, dychtivost a naděje na výsledek, otevření se něčemu, kde byl a současně ještě ne, a čemu lze vtisknout podobu slovy, dechem nebo výkřikem anebo mlčením. Inspirace, která dosáhla naplnění. Kdyby uměl Ludvíček mluvit povzneseněji, popsal by sám sobě svůj pocit jako uspokojení, dobré probuzení a krásný den, nevídanou rovnováhu, tu nejlepší náladu. Naději nebo přesvědčení, že do čeho se pustí, v tom neselže. Nevěděl, že nejzazším, prvotním i výsledným výrazem poezie je láska. Nebo obráceně. Láska je prvotní i nejkrajnější poetické probuzení duše. Důvod, proč se člověk narodil, čím vdechuje i korunuje smysl své existence. Člověk se narodil sám, ale ne aby zůstával osamocen. Proč se člověk rodí pro sebe, ale současně i pro někoho jiného.

Proměnil díky Markétce Fischerové Terezín na ostrov uprostřed širého moře. Snad, někdy, odněkud, připluje záchranný vor nebo člun, loď, kterou odjedou do přístavů, na které už skoro zapomněli. Nebo moře vyschne a přejdou suchou nohou, kam se jim zachce.

Ale mezitím se budou napájet vzájemnou přítomností. Známost s ní ho napájela neznámou energií, povzbuzením, jemuž rozuměl i nerozuměl.

Co je pro milence láska, bylo pro Ludvíčka kamarádství. Tomu rozuměl. Kamarádství vnímal.

Pochopení přátelství byla nejvyšší laťka, jež je mu dána přeskočit, a neshodit, rozbíhal se. Kamarádství oceňoval a měřil hloubkou a vroucností, asi jako matka pociťuje sounáležitost se svým novorozenětem. Ludvíček Adler by se asi ostýchal použít výrazu láska, protože to bylo pro něho vysoko a daleko, třebaže ne tak hluboko. Byla to láska. Pouze ještě neznal její nevyzpytatelné podoby, zákruty a hádanky, neznámá území, na něž by se hodilo označení bílých míst, znamenajících Zde jsou lvi. Co dokáže láska zkrášlit uprostřed ošklivosti. Proměnit z ničeho v něco. Ze všednosti v slavnost. Nevěděl, že láska je jako pavučina, v které je dobrovolně chycenou zlatou muškou, ale ne aby zahynul, nýbrž ožil. Byl to polodětský projev lásky, předobraz pokračování, bude-li naživu, a mít štěstí dospět, stejně jako Markétka Fischerová. Neměl tušení, že láska je zpěv i hluchých a němých, probuzení a vzepětí duše. Proměna každého člověka v básníka a pěvce, i kdyby byl negramotný. Láska je poezií duše, těla, existence. Hlubokou studnou, jejíhož dna se nikdo nedobere, smysl všech věcí, jimž nebude nikdy nikdo docela rozumět. A protože se mu chtělo zpívat pro Markétku Fischerovou, od které ho oddělovalo pár tříd a ulic L a Q, broukal si na kavalci staré trampské písně, které znal ještě z Prahy, i ty, jež se naučil až tady: o Niagaře, Chceš píseň severu znát a o osadě Askaloně. Markétka se mu spojila s melodií, romantickým oparem písní, vzdáleným a přítomným snem.

Markétka Fischerová se vzbudila před ránem. Viděla, že Fendi, Frančeska Morgensternová, ze sebe shrnula deku až k pasu. Pak si vyhrnula košili a odhalila prsa. Měla běloskvoucí kulovitá a svěží, dokonalá prsa. Čekala, až její milenec otevře oči. Udělal to. Přisunula se prsy blíž k němu, jeho ústům. Čekala, že ji políbí. Chvíli se na ni rozespale díval, a pak vzal jednu po druhé její bradavky do úst a líbal ji. Měla v očích záři, téměř náboženské zanícení. Tvář jí zrůžověla a prsy se pod jeho ústy chvěly. Jinoch opustil její ňadra, bradavky, které mu jemně vtlačovala do úst a zavřel oči. Vzdychla zřetelně, bylo to slyšet až k Markétce, a jako ozvěna povzdechl i jinoch, Fred Korn. Slyšela to. Mohla vidět prsa Fendi Frančesky Morgensternové, nádherný dar přírody, hotov vzrušovat milence i krmit děťátko, vzdouvající dvě koule něžného masa, chvílemi se chvějící, dechem a výdechy, každým, sebemenším pohybem. Její pýchu. Měla nádherná ňadra. Okrouhlá, bílá, sevřená v nejněžnější pokožce. Nemusela se více odhalovat, aby Markétka viděla, že má skvostné tělo. Měla v očích vášeň a smutek. Myšlenky, v nichž bylo pohnutí i zklamání. Přála si ho uchvátit, jako modla, a shledávala se s jeho zavřenýma očima. Krotila teskně horký proud krve v žilách, hotova obětovat svá prsa, s mírným škubáním hrdla, než se rozplakala. Prsa se jí utišila. V šeru půdy měla její ňadra nádech olivové barvy, pokrývající sněhobílou. Tmavší, velice výrazné bradavky, s mírně zvrásněnou pletí.

Plakala tiše, asi aby ho ještě nechala spát.

Ve čtvrt na osm se probudil otec. Byl to čas, kdy doma vstávala do školy.

V půl osmé přišel pan Taubeles, zřízenec ze španělského rodu Tor de Silies. Oznámil, že smějí napsat pohlednici, pokud nebude mít víc než třicet slov. Otec Fischer shledal nahlas, že nemá komu psát. Markétka uvažovala, komu by mohla napsat, aby neohrozila jejich bezpečnost. Nakonec nikdo z jejich rodiny nenapsal ani slovo.

„Ženou nás do záhuby,“ řekl pan Fischer otec. „To je náš konec.“

Začal jim nový den.

Na korze před katolickým kostelem se potkali Ludvíček Adler s řezníkem Josefem Reinischem. V myšlence na Markétku Fischerovou čas spěchal, jako když byli spolu, a zároveň se na chvíli zastavil. Cítil chvění v srdci, za které, kdyby jej měl vyjevit veřejně, by se styděl. Reinisch procházel hlavní třídou L v závěsu Gabriely Lágusové. Byl v sdílné náladě. Nevypadalo to, že by spěchali. Rozprávěl o svém otci. Pan Reinisch starší ve svých nejlepších letech zcestoval kus světa. Z Jižní Ameriky si přivezl úryvek peruánského náboženství, připomínající židovství a možná příbuzenství všech náboženství, tři přikázání: Nesmíš krást, nesmíš lhát, nebudeš líný. Ludvíčkovi se objevil na tváři ruměnec, jehož si všimla jen Markétka. Nacházela ve výrazu Reinische i jeho Gabriely bezostyšnost. Nehledala k ní klíč. Stačilo Reinischovo zaměstnání. Patřil jím k prominentům, k šťastným. Určovalo nebo ovlivňovalo jeho osobnost, chování, řeč, co říkal, i jak. Bohužel tatínka Josefa Reinische postihla přechodná, nebo nárazová duševní choroba. O tom Ludvíček nevěděl. (Bohužel, myslel si Ludvíček, by v Peru obstál jen s třetím přikázáním. Nebyl líný.) Reinischův otec právě trávil čas v místním ústavu choromyslných v někdejších, už vyřazených rakousko-uherských pekárnách. Josef Reinisch mu nosil salámy, o něž se Reinisch otec dělil se spolupacienty. Reinisch se svěřoval, že otec je v pokoji podobném kobce, bez omítky, jen pevnostní červené cihly, se třemi muži. První měl za to, že je ještě velkostatkář na svém panství u Kutné Hory. Hlídal si slamník, v němž měl domněle peníze a šperky a cenné papíry. Odháněl pravítkem, které si směl nechat, od slamníku každého, kdo se jen maličko přibližoval. Druhý muž se stejně domněle oženil s ruskou kněžnou, která odešla z Ruska po bolševické revoluci a oplakávala cara Mikuláše, zastřeleného revolucionáři na Leninův příkaz s celou rodinou, včetně dětí, jaký to byl džentlmen. Jaká je to pro Rusko nenahraditelná škoda. Čtvrtý muž vlastnil hadrovou panenku, kterou nosil v náručí a utěšoval ji, aby neplakala a zároveň napodoboval její pláč, jako by byla živá. Snad ztratil dítě a pominul se z toho, ale nenavštívila ho nikdy žádná žena. Zbytek jeho rodiny odjel na východ. Otec Reinisch líčil svou společnost, jako by byl v ústavu omylem, bez přestávky při smyslech. Statkář měl hustou zrzavou kštici, chtěl vypadat jako Satan, vlasy přes uši až na ramena jako pařížská modedáma. Ani nemusel hrozit pravítkem, stačilo, jak se tvářil, vtělení nebo podoba ďábla. Spokojen každého odstrašil. Pravítkem se bil přes ruce, do dlaně, tělesná bolest ho nemohla odradit, jak tvrdil. Kněžnu, která nebyla židovka, rovněž nikdo neviděl. Nedostával návštěvy. Zůstala, jako árijka, mimo ghetto?

Ludvíček usoudil, ne nahlas, že by v Peru asi nebyl nosičem kufrů. Obrátil by si ta jejich přikázání naruby. Neboj se přece, nebuď svrab, lži, když musíš, a lhářům, a proč bys nekrad, když kradou všichni? Snad by zametal peruánské ulice někde v Limě. Rád vedle rabína čistil hlavní třídu L, terezínské korzo, kde se křížila s kolmou třídou Q. Rabín trousil poznámky, jednotlivá hebrejská slova, o nichž si myslel, že by mohla být Ludvíčkovi prospěšná. Například pojem šaná, opakovat. Chválil hebrejštinu pro její hutnost. Ludvíček si pamatoval slovo berachot, požehnání. Nebo také prvorození. Muchrat, muset potřebovat. Lehicfarech. Naučil je Markétku, aniž dost dobře věděl proč. Medarim. Sliby. Suka, chýše. Pirkej avot. Výroky otců. Chala, těsto. Na minulé kočičí pochoutky, pro Markétku odporné, hnusné a kruté, se hodilo slovo zevachim, oběti zvířat. Jadajim, ruce. Kala, nevěsta. Makot, rány. Sahendrin, soudní dvůr.

„Ještě pár týdnů zametání a budeš umět hebrejsky,“ soudila Markétka.

„Rabín znamená učitel,“ odpovídal Ludvíček.

„Pro mě vypadá jako kněz.“

Starší pan Reinisch se srdcervoucně bránil, že nepatří do blázince.

„Mám na to důkazy,“ vykřikoval, až se Reinisch mladší bál, že tropí výtržnosti a ruší. „Ano, tati,“ opakoval. „To se ví, tati.“

Starší Reinisch to pokládal za výzvu, aby dokázal, proč není hlavou mimo a začal: „Jsou tři věci, které si nepamatuju. Nepamatuju si jména, nevzpomínám si data a to třetí si nemůžu vzpomenout.“

Mladší Reinisch přitakal. Byl rád, když se tatínka ujali ošetřovatelé a lékař. Otřásal se jako zmoklý kůň. Myslel na to třetí, co si tatínek nemůže vzpomenout. Nelíbily se mu umatlané, neprané bílé úbory personálu. Ošetřovatel, který otce odváděl, tu byl proto, že měl prastrýce žida. Zbytek byl čistě árijská krev. Prastrýc ho sem dostal, třebaže už byl po smrti. Ošetřovatel klnul svému trudnému osudu, protože, jak opakoval, neměl s židy společné ani tkaničky. A po válce o židech nechce ani slyšet.

Otec se obrátil asi pět kroků od syna.

„Stěžuju si. Vykadil se na mě pták.“

„To znamená štěstí,“ zmohl se Reinisch mladší. Vzpomněl si na omšelou anekdotu: A jiným zpívají. Zasmál se na otce. Otec zmizel za branou k celám.

Ludvíček čekal před dveřmi mansardy Gabriely Lágusové a Josefa Reinische. Neodhodlal se klepat. Uvnitř probíhala rvačka, řev, jekot.

„Gabrielo,“ řekl Josef Reinisch, jedno varle delší, odveden. „Láska není ani jen mrdat, kouřit a vlhnout, ani jen askeze.“

Stačil jen dokončit a dostal facku.

„Je mi teprve osmnáct,“ ječela Gabriela. „Děkuju ti za poučení.“ A rovněž ona dostala facku.

Ludvíček vážil, jestli se okamžik ticha rovná smíru, aby zaklepal a vstoupil. Nesl Gabriele Andersenovy pohádky, které si přála v češtině.

„Člověk,“ řekl Josef Reinisch, „je tím, čím a kým chce být.“ Ludvíček zaklepal.

Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen pozval na svou přednášku do Prahy německého města, jak stálo na pozvánce, s nevyřčeným odkazem na někdejší označení Prahy zabitým generálem policie a zastupujícím protektorem Protektorátu Čechy a Morava Heydrichem, muže z komandatury, v co největším počtu, ale aby to neohrozilo fungování Terezína. Mluvil o vazalech říše, o rostoucím počtu příslušníků SS z řad dobytých národů. Za zářivý příklad uvedl lstivou Francii, odvěkého nepřítele Německa, připomínajícího zkroceného vzteklého ratlíka. Zmínil notorického protižidovského spisovatele, který ve svém nezvratném přesvědčení o zhoubném vlivu židů podezíral z židovství i současného papeže a chválil Pierra Lavala, politika, jemuž se dosud dalo věřit, navzdory francouzské věrolomnosti. Akce mluví, pravil Gauleiter Vergessen. Tak zvaný francouzský Vel d’Hiv, ohromný zátah na židovské občany Francie, zahrnující celé rodiny, včetně kojenců a předškolních dětí, navzdory protestům falešných kulturtrégrů, jimiž se, konečně, zbaví Francie všech židů, aby jako její Německý vzor, byla judenfrei, židuprostá. Za příklad spolupráce uvedl vichystickou vládu v čele s maršálem Petainem, slábnoucí odboj nezodpovědných živlů, které porovnal s dodělávající zdechlinou. Jejich pacifikace nastolí ve Francii německo-francouzský smír. Židé a jejich rozkladný vliv, nejen ve Francii, v celé Evropě a vazalských zemích, končí. Doporučil svým německým soukmenovcům mravenčí práci i na nejmenším z udaných úkolů, s vědomím, že židé, všude, ve všech projevech, jsou naším neštěstím. Die Juden sind unsere Unglück. Dodělávající zdechlina. Měl v oblibě slovo zdechlina. Končil přednášku, trvající skoro hodinu a půl. Každý uvědomělý, nesmiřitelný a bdělý a ostražitý Němec je brusičem, pod jehož činy a vědomím vyrůstá nové Německo, čistší Evropa, čistší svět. Němci jsou brusiči. Shovívavost, bona fide, by byly největším omylem, smrtelnou chybou.

Josef Reinisch se snažil pochopit, proč tak jako Italové a jejich fašisté upřednostňují černé košile, dávají Němci přednost hnědým.

„Tvoje starosti,“ pravila Gabriela Lágusová. Jako by si snad ona lámala hlavu, proč je syrové maso červené.

„Barva krve,“ pravil Josef Reinisch, „je barva oběti.“

„To jsem ráda, že to vím, až budu dělat fašírku,“ podotkla.

„A budeš chtít slánku nebo víc pepře.“

„Nezříkám se ničeho, co mě vrací k normálu,“ pravil Josef Reinisch.

„A pokud jde o hnědé košile a hnědé kalhoty, nemusím snad říkat, co mně to připomíná, i kdybych nechtěl. Víš, co myslím.“

Připomněl jí latrínu na dvoře. Pachy, jež neměla ráda.

Ludvíček obdivoval jeho sarkasmus. Postoj. Přehled a nadhled. Profil milence. Co ho, když o tom dodatečně přemýšlel, povznášelo, jako Gabrielu, jak řekla, některé knížky.

Otec Josefa Reinische rozprávěl, jako předtím se synem, s lékaři o tom, jak se lidé naučí ovládat čas, tajemnou čtvrtou dimenzi kromě prostoru a jeho délky, šířky a výšky nebo hloubky. Až se jim to podaří, prodlouží se lidský věk, lidé budou běžně žít tisíc nebo dva tisíce let. Doktoři projevovali vzácnou trpělivost. Vývody pana Reinische seniora jim připadaly nanejvýš zajímavé. Lékaře to zvláště vzrušovalo. Čas, zkrocený učenci, aby sloužil člověku, prodloužení jeho existence, vyvrácení dosavadního zákona zrození, vývoje přes dospělost ke stáří a nevyhnutelné smrti. Konec dětinskosti stáří, vratkosti stáří, nemocem stáří. Josef Reinisch starší oceňoval pozornost lékařů a pacientů, kteří mu naslouchali.

„Ano,“ řekl Josef Reinisch mladší, řezník. „Je to otcův odkaz. Převratné sdělení, asi jako když starý vinař před skonem prozradil svým třem synům tajemství výroby vína. Lze je dělat i z hroznů.“

„Nech být,“ řekla Gabriela Lágusová. Bylo jí osmnáct a ráda by uvěřila, že lidé dokážou prodloužit věk nejméně na tisíc roků. Zkoumala nejmenší stopu vrásek na své dokonalé, bezchybné pleti.

Josef Reinisch si lámal hlavu rozporem mezi nadáním některých lidí a jejich charakterem. Nebo mezi vzezřením a talentem. Herci, hudebníci a malíři nebo básníci se charakterem nevyrovnali svým výkonům. Proč to nešlo vždycky ruku v ruce? Bylo možné, aby někdo báječně maloval a byl v stavu ukrást kamarádovi krajíček chleba?

Gabriela se tázala: „Může být člověk hezký jako obrázek a řadit se k darebákům, padouchům a chovat se bezostyšně, anebo naopak, vypadat jako Quasimodo a projevovat se ryze, čistě a příkladně?“

„Trpělivost je lepší matka moudrosti než opatrnost, ale bez opatrnosti to nejde,“ pravil Josef Reinisch.

Nejsrozumitelnější příklad byli sami Němci. Vypadali civilizovaně, ale k civilizaci měli dál než rabíni do džungle.

Byli čistí, ale za čistotu jejich duší by nikdo nedal ani zlomený groš. Reinisch řekl: „Nelíbí se mi jejich duše.“

„Nemají duši,“ opáčila Gabriela. „Jejich duše je jako vypuštěný nebo protrhnutý kopací míč.“

Existuje německá duše? Židovská duše? Česká duše?

U toho byla Markétka u konce s rozumem. Jen si tím lámala hlavu, aniž by našla řešení.

Gabriela Lágusová zničehonic také řekla: „Ponížení je jako vražda. Nelze je omluvit, napravit ani zapomenout.“

„Ponížení na straně Němců je dítě pýchy. Nejsou první, kdo ponižují své nepřátele, nebo lidi, které za nepřátele pokládají, označují a pronásledují za to. Ani my nejsme první ponížení. Ponížení rodí svou vlastní protizbraň, skoro bych řekl protijed: důstojnost. Dokud si ji nedáš vzít nebo ji v sobě potlačit, nemusíš prohrát. Kdybych byl zákonodárce, tak stejně jako přikázání cti otce a matku svou bych přidal jedenácté: nikoho neponížíš.“

V tu chvíli si Gabriela Lágusová a Josef Reinisch rozuměli. Propojila je společná zkušenost. Co si o tom mysleli.

Co si Markétka Fischerová domýšlela.

Ludvíček si připadal v Terezíně, i s Markétkou, jako v divadle. Jako herec, sám pro sebe, i před obecenstvem. Rozhodl se vzít Markétku na kabaret. Dobrý byl Kurt Geron, německý žid, kolega Marlene Dietrichové a Emila Janningse, nyní nacisty a Goebelsova miláčka. V Hasičském domě je kabaret v sobotu. Má dost času sehnat lístky. Cítil i při pouhé myšlence na Markétu Fischerovou duševní pohodu. Vyrovnanost. Sebevědomí.

„Důležitá je rovnováha,“ pravil Josef Reinisch, řezník, jedno varle delší, odveden. Pohlédl na Gabrielu Lágusovou, prdelku k nakousnutí, jako na zdroj své rovnováhy. Vzal ji kolem ramen.

„Nemusím nikomu závidět,“ řekla Markétka.

„Já taky ne,“ řekl Ludvíček.

Ludvíčka pak napadlo, poprvé v životě, že by holku jako Markétka Fischerová, kdyby na to přišlo, uživil, třebaže by to asi nesměly být jen kočky. Králíky židé také nejedí, protože se údajně kříží s krysami. Spřáhl by se úžeji s Josefem Reinischem. Něco by vymyslel. Probouzela nebo oživovala v něm všechno, co očekával od kamarádství. Stala se mezi jeho kamarády jedničkou. Není nakonec i náhoda dobrá kamarádka? Cítil vedle ní pohodu, víc sebevědomí. Jinou náladu, než kterou trpěl její tatínek.

„Ghetto je pro tátu zpackaný život,“ řekla Markétka.

„Záleží na něm,“ řekl Ludvíček skoro vyčítavě.

„Máš přizpůsobivou povahu,“ řekla.

„Beru věci, jak se na mě hrnou. Co víš, co by nás mohlo potkat venku?“ Pamatoval si každodenní německé magistrátní vyhlášky, kolik lidí zase popravili.

„Jsi moje jediná spřízněná duše,“ řekla. Usmála se, aby to neznělo přehnaně. Proč by mu lichotila?

Měl chuť ji vzít za ruku nebo kolem ramen, jako Reinisch Gabrielu. Projít se jednou dvakrát korzem, kolem katolického kostela, parku a L 417.

Věci byly s ní jemnější, vlídnější. Co o ní věděl? Rád by o ní znal co nejvíc. Všechno. Dozadu, a kdyby to šlo, i dopředu.

Za ohradou hráli Chopinovu Píseň lásky.

„Maminka říkala, že Chopin byl antisemita.“

„Pro mě za mě může být třeba vegetarián,“ řekl Ludvíček.

„Jako skladatel je výtečný.“ Museli to uznat i Němci.

„Tak ať,“ soudil Ludvíček. Pro antisemity neměl pardon, i kdyby to bylo deset Chopinů. Antisemité si můžou trhnout nohou.

Vzpomněl si na berlínského rabína Baecka. Zavim, osoby trpící výtokem, nečistotou.

Reinisch ho zaujal poznámkou o knížkách. Jak se z výmyslu stane skutečnost, nebo co čtenář za skutečnost pokládá, čemu věří. Co mění dobromyslně, nikomu neškodící lež, fantazii v pravdu. Protiklad i příbuzenství paměti a zapomnění.

Čím připomínají vzpomínky kameny pyramidy. Zážitky jako pohřbení faraoni. Co by člověk o tom druhém měl vědět, bez čeho je mu lépe.

„Kromě kufrů o tobě taky moc nevím,“ řekla Markétka Fischerová.

„Zatím mi stačí, co už vím,“ řekl Ludvíček. „S tebou se mně zdá všechno jednodušší a přehlednější. Příjemnější, zajímavější.“

„Nepřeháníš?“

„Jestliže ano, jen trochu,“ připustil. V duchu ji zároveň za to obvinil. Jistě, byla to její nevinná vina.

„Neznáme se tak dlouho,“ řekla.

„Dlouho nebo krátce, co na tom záleží?“ Chtěl říci: Co by to na něčem změnilo?

„Je toho hodně, co o sobě nevíme. Kde kdo skončí. Třeba v ústavu v té staré pekárně, jako ten statkář, a chlápek s miminkem – hadrovou panenkou, muž té vymyšlené ruské kněžny, pan Reinisch senior.“

Měla za to, že Ludvíček je tak trochu černá ovce z L 218, vyhlášeného pokoje číslo šestnáct. A ona s ním, taky tak trochu. Kdoví jak a kde skončí Josef Reinisch, řezník, se svou pitomou přezdívkou, a jeho potlučená a poškrábaná krásná Gabriela Lágusová? Co je přimělo takhle se denně rvát? Láska?

„První den jsem tě jen potkal,“ řekl Ludvíček. „Teď bych o tobě chtěl vědět, i jak jsi vypadala, když ses narodila.“

„Byla jsem černovlasá. Pak jsem zesvětlala. A ani se neptej, co jsem jako to úplně první udělala na sestřičku.“

„Mám si domyslet?“

„Hned mě umyli.“

Vyloučil pozvat ji na kočičí hostinu, i kdyby zvířátko sociální sestra upravila podle francouzské kuchyně. To by se jí nelíbilo, usoudil. Vadil jí konec kočky.

Převážila to pohoda v duši, kterou v něm Markétka Fischerová probouzela. A kdyby chtěla být spravedlivá, podobně jako Ludvíček Adler v ní.

Gauleiter navštívil komandanta Terezína. Ten mu se smíchem řekl, že k přednostem ghetta pro židy patří, jak se odnaučili kouření. Taky se zbavili metly alkoholismu. Přitom mu naléval francouzský koňak, od kamaráda z obsazené Paříže. Paříž má nejvíc mladistvých kurev na světě, řekl. Jsou čisté, hezky oblečené, modelky.

„Dá se říct, že židáčci ušetří na ambulantní léčbě alkoholiků. Závislost na alkoholu ze dne na den zmizela,“ pravil.

Odpovídal za přesnost, třebaže zásah byl všeobecný a anonymní. Nikdo se nemusí stydět za to, že by pil. Nepijou. Má tady šedesát tisíc abstinentů. Ještě nemá statistiku, jak se to projevuje na úmrtnosti. Příště poslouží panu Obersturmbannführerovi čísly.

Gauleiter, Obersturmbannführer Wilfred Arthur Vergessen se spokojeně usmíval. S návštěvou ghetta byl spokojen. Minulý týden byl v Auschwitz-Birkenau, kde většina z deportovaných sto sedmdesáti tisíc evropských židů do Terezína co nevidět zmizí.

„Doslova,“ usmál se. „Konečné řešení, po kterém už nic není, doslova žádné resty.“ Dodal, co se u od navyklých kuřáků a alkoholiků ušetří na hospitalizaci. Týká se to, ovšemže, mužů i žen.

„Slyšel jsem,“ pravil Gauleiter, „že ušetříte měsíčně vagon chlebové mouky.“

„Ano, máme spolehlivé funkcionáře v Radě starších. Starají se o úsporu sami.“

„Mohou se přiživovat hmyzem,“ řekl Gauleiter. „Stačí překonat předsudky. Než se stali naši předkové lovci, sbírali a jedli hmyz, kdejakou užitečnou havěť. Dodnes se s tím setkáte u kuchařů v Mexiku, přírodních národů v Africe, jihovýchodní Asii, v Číně, kde jedí pečené chrousty s medem nebo karamelem, polévky z moučných červů, kteří se také dají pražit na pánvi.“

„Stěžují si na štěnice, blechy a vši. Co se dá dělat.“

„Mohou je oplátkou žrát taky,“ pravil Gauleiter. „Švábi po provensálsku.“

Srdečně se smáli. Šestinohá havěť byla příjemným zdrojem zábavy.

Večer se dali trojhlasně do zpěvu bratři mlynářští chasníci. Pár lidí se přidalo. Některé to rozbrečelo. Najednou šlágr znamenal víc než píseň pouličního šumaře. Slova, kterým Němci vtiskli pravdivost a naléhavost, silnější než pravda. Hlas srdce. Skladatel, milenec německé ženy, která měla víc židovských než nežidovských přátel, už nežil. Důstojník SS ho nechal po jeho šedesátých narozeninách v prosinci přivázat k potrubí sprch pod širým nebem. Pustili na něj vodu. Proměnili ho v ledovou sochu. Zdálo se to neuvěřitelné. Dej Bože, aby to nebyla pravda. Položil život za vlast, svobodu, v co věřil. Karel Hašler. Dokázali tohle Němci, kulturní národ s nejvyšší civilizací? A svět to dopustil? Bratři dozpívali. O české písničce.

V noci se Markétka Fischerová potila. Dostala chřipku? Nebo to byl jen průjem? Bylo jí horko, zima. Maminka ji přikryla dvěma dekami. Jen mi, holčičko, neonemocni. Markétka si představovala zdecimovaného člověka, nahého ve větru na úpatí alpských velikánů, v likvidačním koncentračním táboře v Mauthausenu, útulném rakouském městečku s cukrárnami, kavárnami podél břehů Dunaje. To nebylo moc gemütlich, za jaké se Rakušané pokládali.

Svítalo. Začínal nový den. Nařídila si, že na to nesmí myslet. Snad přijde brzy Ludvíček Adler. Kdoví, co si zas ukradl, pod záminkou, že je to pro ni? Proč lidi kradou? Lžou? Nedělají, co by chtěli nebo měli? Jaká bude za rok sama, jestliže bude ještě žít?

Co vyroste z Ludvíčka Adlera?

Tatínek plakal. Tři bratři mlynáři už byli v práci. Záviděla jim jejich družnost? Bratrství? Vážila, jaká by chtěla být. Někdo se modlil. Cesta svévolníků je jako soumrak. Slitovný, milostivý… Svatý… Utěšuj truchlící…

Sdělily sudičky mamince Ludvíčka, že bude zloděj?

Stařec předčítal ženě z tlusté knihy. Třem není dovoleno projít mezi dvěma osobami. A nikdo nesmí projít mezi dvěma. Jsou to pes, palma a žena. Někteří dodávají: prase a had… Jestliže mezi dvěma muži projde menstruující žena, pak, je-li to na začátku krvácení, jednoho z nich zabije. A je-li to na konci, způsobí mezi nimi svár. Jaká je náprava?… Stařec se odmlčel a stařena pravila: Jsou to předsudky. Dva tisíce roků stará veteš. Ne, řekl stařec. Ne, ne, ne. Uč se. Buď trpělivá. Pokornější. Jsem pokorná, řekla stařena. A kam mě to přivedlo?

Stařec předčítal dál. Ten, komu se na nějakém místě nedaří, ale nepřestěhuje se přitom jinam, bude volat, ale nedostane se mu odpovědi. A: Kdo je nemocný, by to neměl prozradit veřejně první den, aby si nepřivodil smůlu. Později to však může prozradit… Člověk by měl jíst o Novém roce dýni, pískavici a pórek, řepu a datle. Kde bychom to vzali, povzdechla si stařena. Stařec zavřel knihu a odmlčel se. Dal si knihu pod sebe a byl vyšší než stařena na slamníku.

„Nic mi nestačí,“ řekl.

Ludvíčkovi citoval z talmudu rabín cosi, co mu utkvělo v paměti. Při hrozbě nucených prací kdysi kdesi v zemi zaslíbené nebo někde blízko, řekl syn otci: Pojď na mé místo a já budu mlít pro krále, a tak, padne-li urážka, bude lepší, aby padla na mne, a dojde-li k bití, bude lepší, aby zasáhlo mě.

Jak se vyslovil rabín před transportem: Všechno už tady bylo.

A Josef Reinisch: Všechno musí přijít jednou poprvé a naposled je v nedohlednu.

Ludvíček jako často myslel na kamarádství. Na přátelství mezi klukem a holkou. Uvědomil si, že se na ni těší z vícero důvodů. Bylo příjemné ji potkat, vidět, mluvit s ní. U holky se přidává ke kamarádství, že se kluk těší, až ji uvidí, protože je hezká. To u kluka není.

Co je u kluka důležité? U něj? Aby to, co dělá, bylo správné a byl si tím jist. Měl pocit, že dělá dobře a správně, když přinášel Markétce chleba. Ještě mu dozníval v uších zvuk větráku, než ho zastavil špalkem a pak zase spustil. Bzučení větráku mělo zvuk jako cirkulárka.

Znal pár holek už předtím. S Markétkou to bylo jiné.

Markétka se najednou zeptala: „Kolik kluků z šestnáctky chodí k té krasojezdkyni?“

„Copak to počítám?“

„Šel bys?“

„Asi ne, zatím.“

„To chceš říct, že někdy snad ano?“

„Macner nám o ní občas vypráví. Je pěkná. Asi se do ní zamiluje.“

„Co o ní říká?“

„Líčí jí jako čistou, voňavou, překrásnou vílu, která ví přesně, co od ní chce a co mu může dát. Tvář, hrdlo, prsa. Na tom si dává záležet. Mohl by ji zpaměti namalovat. Líbá ji. Nechá se od ní hladit a líbat. A zbytek. Nešetří popisem.“

„To bych si mohla myslet, že vypadá jako Adina Mandlová nebo Greta Garbo.“

„To si Macek Macner taky myslí.“

Ludvíček šetřil dalšími popisy Macka Macnera. Čím podle Macnera její dokonalá prsa přímo křičí po doteku, hnětení, laskání a líbání. Co to dělá s jeho tělem, že ho přirovnala k mladému koni, ale ne jako výtku, nýbrž pochvalu, ocenění, proroctví zdárné budoucnosti, pokud jde o ženy. Čím se pokožka na celém jejím těle podobá medu, jak sebou cukne, když se jí dotkne na nejnecudnějších místech. Co to s ním dělá, když si lehne vedle něho a přitulí se k němu, teplá, vášnivá a ochotná, bez skrupulí a váhání. Čím voní žena.

Co ho naučila dělat ústy, jazykem, pohyby zadečku.

Jak se dovede svinout, jako nádherná veliká pijavice, s vystrčeným bílým břichem. A jak se oběma potom chce spát, ale vystrnadí ho, protože se tím živí a po Mackovi Macnerovi čeká další klient.

A na co je Macner nakonec pyšný, aby odcházel sebevědomý, spokojený, jako stvořitel a majitel světa.

Jak místo sbohem řekl naposled Nemohu.

Markétku to snad ani do takových podrobností nezajímalo.

„Co nechci, toho se nemusím odříkat,“ řekla.

Kluci z Hundertschaftu na půdě našli příbuzné. Vymámí z nich chleba, suchý salám a kelímek nebo dva karamelu. Sádlo, máslo a škvarky. Buchty, čerstvou bábovku.

Mazlil se dlaní s Kleopatrou v pravé kapse.

U trámu s vikýřem natrefil na Markétu Fischerovou. Malý obličejík s nosem s hrbolkem uprostřed, hnědýma očima a ruce v bok. Správná holka? Zkažená? Rozmazlená? Nic moc. Děvčata hodnotil pro parádu nebo do nepohody.

Až s Markétou Fischerovou přišla myšlenka kamarádství. Po propuštění z Q 605 a setkání s ní šel do sebe. To lehké ztěžklo. To bezstarostné obtěžkala ozvěna. Nechtělo se mu vybírat z cizích kufrů kožená pouzdra s nůžtičkami na nehty, budíčky. Honem, honem a mizet. Neříkal tomu počestnější život, jako madriši. Petr Eisenberg se scházel s holkou, podobnou Markétě Fischerové, Evou Levitovou. Říkal, že je to láska. Láska omlouvá. Láska rozumí a odpouští. Byla pod zákonem.

Ludvíček se nepokládal za zločince. Bral, co neměl a potřeboval. Na lepší způsob, jak se bránit nedostatku, nepřišel. Máš, nemáš. Co si myslel, že by měl dát někomu, kdo to potřebuje. Pohádkové příběhy bible ho dojímaly i nedojímaly. Morálka madrichů? Uznával spravedlnost. Byl vlastním soudcem. Lhát si nezakazoval. Nenáviděl křivdu. Jednou se rozdělovala polévka a někdo na něho ukázal, že šel dvakrát. Nařčení, vysloveno, už to z něj nikdo nesmazal. Fuj.

Řekne jí anekdotu madricha Petra Eisenberga. Cvok v blázinci opakuje, že je Napoleon. Pacienti si stěžují. Doktor se ho ptá, kdo mu to řekl. Bůh. Blázen z rohu se ozval: Lže. Nic jsem mu neřekl.

Nehodlal se polepšit pro nic za nic. Vyhradil si právo krást, když to bude nezbytné. Samozřejmě: Jen když je to správné. Podle okolností.

Tápal mezi svody a nutností. Co je lepší? Krást, nebo se zařadit mezi patolízaly? Spoléhat se na sebe, nebo se dožebrávat a nechat se podporovat? Co je lepší, dávat, nebo se prosit o milodary?

Někdejší vrchní berlínský rabín Baeck je utěšoval. Jsou ještě mladí. Mají život před sebou. (Jako by byli někde v Berlíně, Praze nebo Kodani.) Pro madrichy Rudy Freudenfelda, Petra Eisenberga a Leoška Kleina byli kandidáty do pekla. Přinejmenším do kriminálu. Přinesli do Q 605 teorii o nerovnosti plemen.

Měřítko je schopnost rozeznat správné a nesprávné, dobré a zlé a spravedlivé a nespravedlivé. Rabín je poplácával po zádech. Ano, ano, tak, tak. Lidi, kteří dali světu desatero, nejsou méněcenní, i kdyby to pan Goebels opakoval ne stokrát, ale desettisíckrát.

Ludvíček to bral jako čtvrtinový míšenec, der vierteljude. Zametali spolu ulice. Pan Baeck měl koště poprvé v ruce. Musel se to učit. Přál klukům mazl tov. Dobré štěstí.

Snadno se řekne. Kde? Kdy? Jak? S kým? Na čí úkor? Židé jsou směšní. Nestačí jim mít štěstí? Ještě chtějí mít dobré?

Nechtěl na sobě dát znát, že jako der vierteljude je na tom líp.

Existence dávala Ludvíčkovi hádanky. I rabín Leo Baeck byl hádanka. Nejučenější muž v Terezíně a cvičí s proutěným pometlem, nešika mezi metaři. Rabín. Holka bude taky hádanka. Debatoval s ní v duchu. Nedat se. Nezoufat. Nebýt svrab. Nehledat na všechno odpověď. Všichni jsou hádanka. Obrnit se. Přizpůsobit se. Mít hroší kůži. Bránit se, zuby nehty, když je to nutné. Chtít se dožít konce války. Rvát se o to, ve dne v noci. Jako krysa jde po ementálu. Bavil se v duchu s Markétkou Fischerovou, než si vyměnili pár slov. To bylo první, co Markétě Fischerové řekl, než jí ukázal bílou myš Kleopatru.

Naučil se odhadovat lidi podle sebe. Bylo to jednoduché. Často se mýlil. Madriši Freudenfeld a Eisenberg mu dokázali, že to tak není. Každý je jiný. I v tom, v čem jsou stejní. Povaha jednotlivce je nevyzpytatelná. Nikdo si nakonec nedá říct. Bylo nemožné odhadnout, co si kdo myslí, bez ohledu na to, co říká a jak se tváří. S Leoškem Kleinem se dalo vyjít. S madrichem Čapkem také.

Lidi jsou puntičkáři, despoti a sopky. Nervózy, náfukové, chlubilové a blbci. Jednoduché se zdálo složité a složité jednoduché. Neexistoval jeden svět, jedna pravda. Každá měla víc tváří. Narážel na neviditelnou zeď, i v sobě. Zbytek mizel v mlze. Začínal každý den znovu. Včera bylo daleko. Zítra v nedohlednu.

Neměl by se umýt a učesat? Hrál si v kapse s Kleopatrou. Hladil jí bříšky prstů bříško a hřbet.

Prve se zpotil. Už to uschlo. Madrich Leošek Klein jim čichal k podpaží, než je vyhnal do umývárny. Byl by nerad, kdyby jí čpěl. Madrich Petr Eisenberg se nechal slyšet, že holky nemají rády kluky, kteří páchnou potem, močí, starou špínou. Zároveň chtěl, aby šetřili vodou. Kontroloval jim i chodidla. Eisenberg byl brzda. Červené světlo. Stop.

Ludvíček ještě neviděl holku, která by se zajímala o chodidla. Uznával, že je toho moc, co ještě neviděl.

Vrátil se k výsadě nebýt celý, der vierteljude. Choval se k výsadě jako matka k mateřskému mléku. K přednosti, kterou mu poskytla příroda. Tak se to stalo. Cítil se vyvolený, třebaže jen podle Němců, jinak než vysvětlovali rabíni. S pýchou, jejíž zdroj se mohl i nemohl zmenšit nebo ztratit. Kromě toho tu byl o dva roky déle. Ani ho nenapadlo to obrátit a závidět nově příchozím. (Mohli být o dva roky déle doma.)

Zdvihl bradu, aby se narovnal a působil vyšší. Už kvůli Markétě Fischerové si přál být urostlejší.

Na půdu světlo pronikalo podlouhlými okénky na petlici ve střeše. Pár lidí se ještě neobléklo, zůstávali na slamnících, pod dekami.

Ludvíček vykročil pravou nohou. (To mu radila babička Hana, maminka maminky, když šel do školy.) Vdechoval pach půdy, směs dřeva, sena a vyčpělého vzduchu.

Stál už u slamníků rodiny Fischerových, matky, otce a Markéty a bratříčka Ramona.

Viděl včera, jak se děvčata a ženy svlékaly. Budou se za chvíli oblékat.

Namlsal se. (Hrstka nosičů kufrů se dostala za ohradu ženské latríny. Dívali se škvírami a suky v prknech, zespoda, jak ženy a dívky usedaly s vystrčenými zadečky na ohoblovanou kulatinu. Někteří kluci se dívali na sestru nebo na maminku.)

Markétka byla zády k lidem, kteří stáli. Měla úzká záda, rozcuchané vlasy v barvě zlatých kaštanů, s matným leskem. Baculatý zadeček. Otočila se. Dívala se před sebe velkýma hnědýma očima pod vysokým čelem, s tvářičkou s výraznými lícními kostmi.

Matka se začala svlékat. Otec Markéty Fischerové držel před matkou ručník. Nesvlékla si prádlo.

Všiml si jejích mohutných bílých ňader. Spadala tíží dolů, podobala se dýním. Navlékla si přes prádlo flanelovou košili. Nejistě přešlapovala.

„Už budeš vstávat?“ zeptala se Markéta Fischerová matky.

„Zkusím to,“ odpověděla matka. „Jsem už druhý den rozlámaná. Je osm pryč,“ řekla matka.

„Nesmí se na ulici,“ vložil se do toho otec. Měl výraz člověka, který ví, že si nad míru stěžuje, ale nemůže si pomoct. Chodil v zeleném cestovním obleku, se zeleným svetrem a šněrovacích botách s podkůvkami. V tom také spal. Sundal si jen kravatu.

Ludvíček je pozoroval. Za chvíli se zastavil u slamníků Markéty Fischerové asi šedesátiletý muž s kloboukem do čela, v kostkovaném anglickém kabátu a kamaších.

Stál tu déle, než se jí zdálo.

„Jsi mladá, pevná a svěží,“ řekl. „Promiň.“

Na to odešel ke svému slamníku.

„Je už světlo,“ řekla matka. Bylo ještě pološero.

Našla ve štěrbině trámu, u něhož prve stála, psaníčko, složené do čtverečků. Papír se žlutavými skvrnami zvlhl.

Vzal si čtvereček od ní. „Schoval to tu člověk, který už odjel.“ Stálo tu:

Máňa Černovská, Český Brod, náměstí Arnošta z Pardubic 46. Mančo, jsme tu už druhý den. Je to přecpané. Přes šedesát tisíc lidí místo původních pěti. Zítra jedeme dál, na východ, do Polska. Lásko. Myslím na tebe. Ukradli mi kufr s košilí, kterou jsi mi ušila. Miláčku. Chybíš mně. Na východě bude zima. (Po válce si koupíme kožich.) Zapsali si, že jsem vyučený kovář. Jedu na lehko. Všechno jsem měl v kufru. Nedělej si starosti. Na místě si potřebné koupím. Myslím na tebe. Až budu znát adresu, napíšu. Líbám tě, vroucně. Lásko. Franta.

„Psát se smí jednou měsíčně,“ řekl Ludvíček. „Třicet slov. Lepší německy, aby neměl cenzor práci. Osobně nepíšu. Nikoho venku nemám. Tohle by mohl odeslat můj známý z Transportleitung, Jindra Lekeš. Hodit to do kastlíku, když mu seženeme protektorátní známky. Zdejší poštou to nejde. Mají barák uprostřed hlavní třídy L, kde je katolický kostel. Spočítám, kolik je to slov.“

Za chvíli to měl: „Jde to až po slovo lásko. Franta. Nemůžeš mít všechno,“ řekl Ludvíček.

„Jste tu pěkně napěchovaní,“ uznal. „Bez uliček.“

Pár lidí hledalo svůj slamník. Motali se. Před týdnem spali ve své posteli.

„Řekli, že rodiny netrhají,“ řekla Markéta Fischerová. „Co bude?“

„Rozdělí vás do kasáren a Domovů. Staří půjdou do starobinců. Berou to hůř. Nezvykají si. Už si život odžili. Jsou nesnášenliví, mrzutí. Cítí se ošizeni. Vidí smrt za rohem.“

Hledal v přicházejícím šeru ty dvě stařeny.

„Děti a příbuzní většině pomřeli,“ dodal. „Máš štěstí.“

Němci starcům slíbili sanatoria, útulky, bydlení. Obrali je o úspory. Čekali prostorné byty, ošetřovatelky, lékaře.

„Nedojdou ani na záchod. Na kafe z žaludů, řídkou černou vodu se vrhají jako na pochoutku,“ řekl Ludvíček.

„Doufám, že mě nerozbrečí,“ řekla.

„Nevypadáš na to. Kolik je ti?“

„Dvanáct. Jde mi na třináctý. Tobě?“

„Čtrnáct.“

„Jak se jmenuješ?“

„Ludvík Adler. A ty?“

„Markéta Fischerová.“

„Jaké máš číslo?“ díval se na její červený kufr.

„Cc šedesát tři.“

„Měl jsem taky šedesát trojku.“

„Jsi pověrčivý?“

„Když mně přeběhne černá kočka přes cestu.“

„Není to divné, označovat lidi číslem?“

Upozornil ji na obě stařeny.

Upravovala mamince deku, zpod které koukaly paní Fischerové nohy.

Vytáhl z kapsy myš, Kleopatru. Opatrně ji držel v dlani, pevně, aby nevyskočila. Vykukovala jí hlavička s vyceněnými zoubky. Políbil myšku na čumáček.

Informoval Markétu Fischerovou, co její rodinu a ji čeká.

Chvíli se mazlil s myší. Měla oči jako korálky. V dlani byla bezbranná. Seděl na bobečku. Její matce zase vylezly nohy z deky.

„Je ti zima?“ zeptala se Markéta Fischerová matky.

„Trochu,“ řekla matka.

Ludvíček foukal myši do tlamičky. Měla korálkové oči pořád otevřené.

Ludvíček ji zastrčil zase do kapsy. Přesvědčil se hmatem, že se usadila. Utáhl si opasek o dírku. Kručelo mu v žaludku.

Markéta Fischerová už věděla, že na Radě starších jejich transport roztřídili.

„Začneme nový život,“ řekla.

„Uděláš čáru,“ řekl. „Včera přijeli Francouzi. Říkají: Smrt je ti v patách. Musíš být rychlejší. Přestěhovali je do Drážďanských kasáren.“

Díval se na ni opatrně. Byl těsně u jejího slamníku. Přitahovala ho jako magnet. Tváří. Hlasem. Příjemným chováním. Něčemu nerozuměl. Zakrýval to proudem informací. Jestli je neodešlou do Polska, ženy z posledních transportů pracují v barácích na baště. Loupají slídu do kabin německých letadel, junkersů, mesršmitů. Muže přidělují do truhlárny, ševcárny, krejčovny. Na výkopy a udržování cest. Odvoz odpadků. Stavby a opravy domů, okapů, vodovody, kanalizace. Potřebují metaře. Lidi do prádelny. Kominíky, mechaniky, zámečníky. Kováře. Železničáře. Kladou koleje, nosí pražce. Je sháňka po vodohospodářích. Údržbářích. Elektrikářích. Občas vysadí proud. Uplatní se odborníci. Těžce pracující na výkopech dostávají dvojí příděl jídla. Je tu márnice. Hřbitov. Hledají hrobníky. Šetří se vodou a elektřinou. Jeden blbej žid, pravil Ludvíček, der vierteljude, ministr pro zásobování, Alois Friedeman, ušetří každý měsíc na osazenstvu ghetta vagon chlebové mouky, aby Němcům dokázal, že se hodí na své místo. Pokud to Němci uznají, nepojede na východ.

Co je na východě? Nikdo neví. Nikdo se odtamtud ještě nevrátil. V Radě starších jsou sionisté a vedoucí náboženských obcí z Německa, Dánska a Holandska a Protektorátu Čechy a Morava. Denně jednají s Němci. Chtěla by jednat s gestapem? Sionisté jsou fanaticky a zoufale oddáni myšlence Země zaslíbené. Hodně lidem jsou protivní. Není divu, když mezi sebou mají zlodějku z pošty, Ruth Bondy-Hagengruberovou. Jsou tu židovské soudy, věznice. Slyšela o pražské továrně Kolben-Daněk? Jsou zde pan Kolben starší a jeho syn, inženýr. Může si přestavit, jak to bude vypadat jednou v Palestině? Potěš pánbůh.

Školy jsou zakázané. Děti se učí, aby nezapomněly číst, psát a počítat. Dějepis, přírodopis. Malířství, hudba a literatura. Kdečemu. Vezme ji jednou do L 417 do Domova děvčat. Až vyjde do ulic, načichá se vůní, chutí a pachů. Přišlo mu směšné, že zatímco nosiči kufrů kradou, skládají kluci na L 410 verše a kreslí. Jeden sepisuje na pokračování román jako Jules Verne. Občas je na L 410 navštěvuje. Byl tam s kamarádem Ernou Veselým. Procházeli místnostmi. Přítel ukradl v pokoji učitele Leoška Kleina budík. Ludvíček ho přiměl, aby budíček vrátil. Dobrým lidem se nekrade. Vydávají si časopis, Vedem. Na něj se dívají jako na cirkusového artistu. Nechápe je. Nechápou jeho. Zároveň se pro něco vzájemně přitahují. Nemůžou pochopit, že chytil kočku a nechal sociální sestru, aby mu ji připravila à la králík. (Vzala si půlku.)

Je možné, že ze všech vůní, chutí a pachů dostává sílu? Energii, kterou člověk získá ze styku s lidmi? Stačí je potkat, vidět a slyšet nebo s nimi dát řeč.

Půda má jiné vůně, pachy a chutě. Potu, svršků, starého dřeva. Podlahy a trámů. Hadrů na podlahu. Prášků proti molům. Zablácených bot. Trouchnivějících prken. Příchuť staroby. Ve štěrbinách trámů měli hnízda brouci a pavouci, netopýři. Pro Markétu Fischerovou v šeru vypadala půda jako přecpaná tělocvična. Skladiště. Ludvíček myslel na odchod, aby to do osmi stihl do L 218. Postavil se k trámu u vikýře. Přejel pohledem kufry.

„Každý třetí, čtvrtý se do rána ztratí, i kdyby je střežilo pět Ghetto-Wache. I kdyby to hlídali, jako že je to ani nenapadne, esesáci,“ usoudil Ludvíček, s loučením v hlase.

„Fuj,“ ulevila si Markéta Fischerová.

Dříve, připustil, kradl, co se dalo. Zošklivilo se mu to. Možná, že od chvíle, co ji potkal a nezdálo se jí to. Má takovou povahu. Ví zítra, co měl udělat včera. Dokáže se vcítit do druhých. Něco si předsevezme a pak to už neudělá. Spokojí se s předsevzetím.

Cosi ho nutilo, aby se jí svěřoval. Oplátkou by rád věděl o ní víc. Připadalo mu zajímavé, s čím souhlasila, co se jí ošklivilo. Její fuj.

Do minulého měsíce pracoval na výkopech pro německou nemocnici, s dvojím přídělem jídla. Nosit kufry je snadnější. Dva po padesáti kilech je sto. To mu dodává sebevědomí, unese metrák. Párkrát si už vytahal ručičky. Nebojí se, že by dostal kýlu.

Na kopání krytů dostal za parťáka německého kluka. Nechtěl uznat, že je žid, a kopat nebo vyhazovat hlínu. Tatínek, kapitán Luftwaffe, válečný pilot, zatajil židovskou babičku. Kluk byl v Hitlerjugend ještě před čtrnácti dny. Poslali je šupem do Terezína. Nejdřív mu domlouval. Už není Hitlerjugend, je žid, Mischling des ersten Grades. Ludvíček nechtěl a nemohl pracovat osm hodin bez přestávky za dva. Kopat a vyhazovat. Snažil se mu to vysvětlit německy. Do třetice mu zmaloval obličej. A nazítří nenastoupil do práce.

Jsou tu bývalí němečtí hodnostáři, ministři, předsedové vlády z Bavorska, Saska a Pomořan, šlechtična, židovské polovičky ze smíšených manželství, manželky generálů a maršálů nebo divadelních a filmových herců. Elita předválečné Evropy. Zatím tady zůstávají. Šušká se, že je odlifrujou do Polska. Nebylo by tu místo pro ty, co ještě přijdou.

Nezdálo se, že by ho vyháněla hlasem. Tázala se řečnicky: „Vážně?“

Kdoví, o čem uvažovala.

„Lhát mi nedělá potíže. Záleží, kdo lže mně,“ řekl. „Kdo by nelhal, když v jednom kuse lžou jemu?“

Nechtěl být přechytralý. Snažil se.

„Bereš to lehce,“ řekla.

„Jak kdy,“ odpověděl.

Měla vlasy barvy zralých kaštanů, s rozcuchanou pěšinkou uprostřed. Voněla. Uhlazovala si chvílemi vlasy dlaněmi. Usoudil, že by neškodilo ukrást pro ni z příštích kufrů olejíček. Zrcátko a hřeben se stříbrnou násadou.

Šaty, boty a jupku si srovnala do hromádky mezi hřbetem slamníku a kufrem z druhé strany, než ležela matka. Kufr měla převázaný bílými popruhy se skvrnami oleje z nákladního vagonu.

Lidé si dělali ze zavazadel stolky, nizoučké skříně, ohrádky a španělské stěny.

„Slíbili nám, že se rodiny netrhají, ale povídali, že mu hráli,“ řekla. „Lžou, jako když tisknou.“

Usmála se poněkud smutně.

„Souhlas,“ řekl Ludvíček. „Na konci se rozutečeme. Každý odkud přišel.“

Teď se usmála veseleji.

Neřekl jí o otevřeném zavazadlu kluka ve žluté kožené bundě z teletiny, které zase zavřel, aniž si něco vzal. Kluk si vezl do Terezína dvojí pár bruslí, kanady a džeksny. Předpokládal, že tu mají kluziště a můžou hrát hokej nebo cvičit krasobruslení? Chápal, když si malé holky vozily panenky, medvídky. Ale brusle?

„Hele,“ začal. „Tohle se tu taky zpívá,“ řekl místo toho. Zabroukal jí:

Buď si nové brusle koupím,
nebo do kláštera vstoupím,
kde žal srdce hodlám vyzpívat…

Hledal v kufru kluka druhou bundičku. Krom bruslí nic zajímavého neměl. Nechal klučinu, aby si zavazadlo odtáhl. Vypadalo to, jako kdyby moucha vlekla vulkánfíbrový kufr, větší než ona, i kdyby roztáhla křídla.

„Čemu se směješ?“ zeptala se Markéta Fischerová.

„Ničemu,“ zalhal. „Není to tu směšné? Vidíš, že se to dá přežít.“

Měl chvílemi potíže, o čem s ní mluvit. Zmínila se párkrát o světle. Zdálo se jí, že je v ghettu málo světla? Nevěděl, proč by tu mělo být méně světla než mimo ghetto. Dělala si starost o světlo jako ostatní lidé o počasí?

Pověděl jí, jak přišel o rodiče. Položidovský tatínek, křesťanská maminka. Po nich je der vierteljude. Čtvrtinový míšenec. Kastička. Oba rodiče leží na Olšanských hřbitovech. Přijel s židovským sirotčincem, Belgická 25, Praha XII. Se zbytkem kluků, kteří neodjížděli jednotlivě, v jednom vagonu. Hladil v kapse Kleopatru po hřbetu.

„To, o co se musíme my dva a tvoji rodiče a tvůj bráška snažit, je přežít,“ řekl.

Fischerovi bydleli v Praze blízko Vinohradské synagogy, na Korunní 8. Tatínek byl poradce v národohospodářských záležitostech. Účty, daně. Kontor. Vedl šachový kroužek. Na světovém mistrovství potkal světového šampiona, Holanďana. Nepamatovala si jméno. Tatínek radši nic nevybalil, kdyby je ráno zařadili do transportu na východ.

Dá se tu přežít? V Polsku to je jistě horší. Ludvíček byl v Terezíně dva roky. Jen transport AK, Aufbaukomando, přijel půl roku před ním. Vystavěli to tu. Ubikace, vodovody, Češi, Němci a Holanďani a Dánové. Francouzi, Italové. Mluví se hlavně německy. Členové Rady starších a prominenti mají garsonky na půdách, oddělené heraklitem.

Ludvíček vnímal, jak ho odhadovala. Pověděl jí, jak shání zrní pro svou myšku. Sbírá je u mlýna za mostem, už mimo ghetto. Jezdí tam pohřebním kočárem pro odpadky.

Svěřil se jí, že kradl, a kdyby to bylo nutné, bude krást znovu. Se svou povahou? Chvílemi je mu ouzko, zaleze do kouta a neukazuje se. Vyleze, až když svou mrzutostí nikoho neobtěžuje. Neručí za to, jak dlouho potrvá válka. Nic by nezměnilo smutnit. Pomůže jí s kufry, až budou opouštět karanténu. Kolik je hodin? Měla malé náramkové hodinky. Ludvíček žádný časoměřič nevlastnil. Zajímala se o běh věcí.

Ze začátku jim vylepší jídelní lístek zásoby, které si přivezli. Němci se rovnají ve svých očích bohům. Stromy jim rostou do nebe. Myslí si to. Vězení gestapa je na Malé pevnosti, pár kilometrů odtud. Lidi se tu vytahujou, čím doma byli, i když nebyli. K německé uniformě se nesmí přiblížit blíž než na vzdálenost tří kroků. Musí pozdravit smeknutím a skloněním hlavy. Ráno uslyší zpívat vězně, kteří pochodují do podzemí muničky v kopci Radobýl u Litoměřic. Občas ho štvou lidi. Když se mu nedaří. Nemá zrní pro Kleopatru. Kručí mu v žaludku. Neuhodla by, koho tu na ulici potká.

„Do příště,“ loučil se s ní.

Pojem, jemuž Ludvíček ještě nepřišel na kloub. Slova losy, loterie, každodenní neznámá. Díval se na dvanáctiletou Markétu Fischerovou, které šlo na třináct, na její vědoucí oči, dívčí obličej, v kterém si nesla zárodek ženy. V každé holce je tajemství. Neviditelný prostor. Přitažlivost. Bude si muset zvykat. Přizpůsobit se. Je to tu všelijaké. Těžko vyznat se v druhých. Sama v sobě. Lidi uvnitř jsou model aeroplánu s gumičkou v trupu, která se natáčí vrtulkou a pak pustí. Od mrtvého bodu k vzepětí, než modýlek vzlétne. Nebo se rozbije pádem. Existence jako natažený luk, tětiva a vystřelený šíp, cíl.

Udělal správně, že jí vyzvonil, co měl na srdci i na jazyku? V duchu se naučil odhadovat, co je správné a naopak. Čisté, nečisté. Vyšší, nízké. Volba a vůle. Nutnost. Co mu dělalo dobře, nejen v tu chvíli. Jako někomu záleží na tom, jak se obléká, chtěl mít pocit, že se rozhoduje a chová správně. Svá měřítka.

Krást bylo snadné. Nekrást stejně. Nemuseli se dlouho loučit. Stačila slovíčka. Bylo mu s ní dobře, kamarádsky. Jako by se znali déle, než se znali, a spojovalo je více, než se dalo zvážit nebo změřit. Bylo to příjemné, obohacující a nesrozumitelné. Našel kamarádku, jakou nehledal. Podvědomě. Co řekla, s tím souhlasil. Pobyt ve Veletržním paláci pro ni byl facka, kterou dostala poprvé v životě. Příjezd sem druhá. Udivilo ji, že má za společnici myš. Viděl v ní holku, to dívčí. To nehmatatelné, nevyzpytatelné a záhadné, přátelské. Zdroj potěšení, že se brzy – s největší pravděpodobností – uvidí.

Naučil se v duchu třídit si věci. Co říkal o tom, že kradl. Poschodí duše. Krást a lhát bylo snadné. Obratnost a hroší kůže. Nedívat se zbytečně vlevo vpravo. Nevidět druhou stranu, aniž by zavřel oči. Stačilo si opakovat „nebuď svrab, nebuď svrab“. Nelíbilo se jí to? Byl, s ohledem na to, že ji poznal, pyšnější, že už nekradl nebo vybíravěji. Vnímal u ní, co mají holky v očích. V koutcích rtů, když se zvedají v úsměvu, porozumění nebo klesají, jako sumečkům. Vnímal její blízkost i nedosažitelnost. Čím jsou si lidé cizí, třebaže si chtějí být blíž. A bližší, i když jsou si cizí.

Byl by se rád poradil s myškou Kleopatrou, kdyby měla rozum a uměla mluvit. Markéta Fischerová vyslovila slovíčko osud. Byl by rád, kdyby někdo řekl, co to je. Nerozdané karty v rukou hazardního nebo nezkušeného hráče? Loterie? Rozhodnutí? Bůh? Štěstí? Neštěstí? Smůla? Většinou měl štěstí. Jen tři měsíce na Q 605. Jiní jsou tam už přes dva roky. Nikdy ho nechytili. Měl dvě ruce, nohy a hlavu na krku. Nedostal ani spalničky. Hbité prsty. Neodjel na východ. Měl své zaříkání: nebuď svrab, nebuď svrab.

A seznámil se s Markétou Fischerovou. Měl občas smůlu, mírněji řečeno, méně štěstí. V kartách i všeobecně. V některých případech. Vedl občas zlodějskou výpravu do německého skladu brambor, sklepa s uhlím. Zřídka, nezanedbatelně, do kuchyně a odkladiště s německou fašírkou, připravovanou vybranými židovskými kuchaři. Šišky voňavého mletého masa pro posádku SS. Hlídal esesák s ostrými v samopalu.

Chytit ho, šel by na Malou pevnost. Odjel by nejbližším transportem na východ. Předtím by si ho pěkně podali. Němci se mučením rádi podobali středověku. Hlavní bylo, je a bude nedat se chytit. Překonat strach. Nebát se. Jít a udělat. Nebýt svrab. Nebýt svrab.

Lidi vysílají a přijímají paprsky. Má na ně vliv hvězdné světlo. Tma. Rozpoložení. Párkrát ho probudila myš. Měl nejrůznější sny. Klidné, divoké, všelijaké. Kdykoli jedl terezínskou stravu, myslel na esesáky, jak se cpou vybranými jídly na čistých stolech s ubrusem s židovskými příbory.

Dokázal snít s otevřenýma očima. Ukrást v noci fašírku a přinést ji zítra Markétě Fischerové? Viděl v duchu esesáka se samopalem na klíně, už v dřímotě, omámeného vůní pečeného mletého masa. Představoval si ji u společné hostiny.

Při budíčku, když madriši Eisenberg, Freudenfeld a Leošek Klein běhají po pokojích a křičí, že je čas jít do práce, by pro ni měl zabaleno v ručníku měkoučké voňavé studené maso.

Měl podivný sen. Našel u kavalce ráno pytel, naplněný penězi a árijské papíry pro dva, kluka a holku. Adresu volného bytu v Praze. Vodičkova 38. To je moje? – tázal se ve snu. Tvoje, odpovídal hlas bez těla. Tvoje a toho děvčete.

Ozvěna. Mluvila o odporování zlu. Osobně rád rozdával. Říkala očima: nedělej ze mě chudinku. Uznala, že Ludvíček má skoro dospělý hlas, když chraptí. Nebo si po celodenní práci vytahal ruce. Zkušenosti z první ruky. Sledoval zájem v jejích hnědých očích. Pamatoval si její zorničky. Dívala se zvědavě.

Cítil tesknou touhu ji vidět. Zároveň si připadal, aniž si to dokázal vysvětlit, jako lovec, který vyhlíží kořist, a současně s tím zvíře, které cítí, že je někomu na mušce. Nebezpečí proti nebezpečí. Riziko proti riziku. Mohl to – kdyby se toho dožil – rozluštit později, instinktem a rozumem, zkušeností zrajícího muže. Čekání nebo zálusk na ženu se podobá lovu, s cílem uchvátit nebo dostat jakýmkoli způsobem (od drsnějšího k jemnějšímu) kořist. Děvče. Byl v tomto ohledu nezkušený. Ve čtrnácti v něm byl zárodek lovce. Vidina kořisti. Blíž zvířeti, které větří a touží. Lovec v honbě za kořistí, i zvíře, které větří nebo předvídá nebezpečí, hotové je podstoupit. Cítil, že si jejím prostřednictvím cosi, co neznal, objevuje. Ocital se v povědomé oblasti, kde nikdy nebyl. Nebál se transportu jako ona, ale nebyl beze strachu. Jako ostatní vnímal neznámé nebezpečí. Všeobecný pocit lidí, které Němci nejprve šidili, omezovali, trápili hladem, nemocemi a vydíráním, že budou-li pracovat jako otroci, bude s nimi lépe zacházeno (což se nikdy nestalo), a nakonec zabíjeli. Donutí-li někdo člověka, aby žil jako zvíře, osvojí si zvířecí instinkty. Z bezbranného, kterého pozvířečtili, se stane poločlověk, polozvíře, které se zvířecím instinktem brání.

Ludvíček, der vierteljude, byl na cestě stát se napůl zvířetem, aniž si to uvědomoval. Nerušilo ho to.

To člověčí, co v něm zůstávalo, navzdory pobytu v Terezíně, se mu vlévalo do mysli a do srdce neviditelným trychtýřem a vyjadřovalo pojmem přátelství.

Viděl v Markétě Fischerové nikoli kořist lovce, ale kamarádku. To kluk v jeho věku potřebuje. Vtělilo se mu to do jednoduchých pojmů. Holka, s kterou by se mohl sčuchnout. Děvče, s kterým by si rozuměl jako s kamarádem.

Přitahovalo ho to k jejímu drobnému obličeji, učesaným nebo rozcuchaným vlasům, postavičce. Holce, která umí běhat, skákat a spoustu jiných věcí. Těšil se na to, co mu bude vyprávět ze svého minulého života. O Jarmile Beldíkové s velkými prsy, červeném znamení na levém, jemuž spolužáci říkali oheň. O Janě Musílkové, která byla první a která nechala kluky, aby se jí zmocnili objetím, a v patnácti otěhotněla a zbavila se toho horkými koupelemi, skákáním v ložnici, nejrůznějším tělocvikem. Nedivila by se, mít už Jana Musílková miminko. Její maminka dělala griotku a chodily ji ochutnávat, když maminka nebyla doma. Janě Musílkové už bylo čtrnáct v sedmé třídě.

Cítil cosi, co si nedovedl vysvětlit. Zárodek vztahu, kterému, ve všech jeho podobách, zatím říkal kamarádství. Být starší, věděl by, že to bylo i něco jiného, co obdařuje ty šťastnější. Cítil se dobře. Také to si nedovedl vysvětlit. Hvízdal si první melodii, která ho napadla. Taneční píseň z Belgické 25. Propojila se mu s představou postavičky Markéty Fischerové v zapjaté jupce jantarové barvy.

Myslel na ni ze všech úhlů. Přibližoval si ji nejrůznějším srovnáním. Nahoru a zase dolů, loď se s námi houpe, zbytek o mořské nemoci. Kaštan, když se vyloupne ze zelené slupky. Zadeček, záda, jako tělo kanoe. Obličej, do kterého bylo příjemné se dívat z co největší blízkosti. Pronikavé hnědé oči.

Byl by s ní rád trávil co nejvíc času. Nemělo to proč. Neznámé, tajuplné proto. Patří to k tomu, co je psáno ve hvězdách?

Viděl v duchu její maminku. Představoval si, jak bude Markéta Fischerová jednou vypadat. Co říkala o tatínkovi. Dřív se otec vracel ve vzpomínkách do první války. Bojoval v rakousko-uherském vojsku s českými jednotkami proti Italům na frontě u řeky Piavy. Hojil si zranění na noze. Trápila ho lupénka. Markéta Fischerová si stýskala. Tatínek se bojí, co přinese zítřek. Jako by to mohli nebo měli vědět, malý bratr Ramon, maminka švadlena nebo Markéta Fischerová, protože měli ve škole dějepis, zeměpis a vlastivědu. Co bude? Kdo by to věděl, bude králem.

Ludvíček to bral jednoduše. Německo prohraje válku. Proti Rusku, potomkům Vikingů a Americe, sahající od oceánu k oceánu, je i velké Německo drzý trpaslík. Ludvíček spoléhal na čas. Pracuje, jak už jednou řekl, bez ohledu na to, jestli Třetí říše zrovna dobyla nějakou ruskou vesnici nebo náklad železničních pražců ve Francii. Z Prahy odváželi na děla i bronzové sochy světců na Karlově mostě.

Nevzrušoval se zprávami jedna paní povídala, terezínskou šeptanou propagandou, tři měsíce starými novinami. Prostě to zaznamenal. Zaměstnávalo ho tady a teď, jeho nová kamarádka M. F. Holka, jaké často nepotkával.

Co by pro ni kluk udělal, kdyby mohl. V duchu se to tím měří. Stačilo, aby chtěla. Co bude zítra? Tím ať si láme hlavu kůň, má ji větší. Mohl si představovat, čím se její první a druhý a třetí den a noc v karanténě lišily od toho, co měla doma. Postel, čisté povlaky, možná koupelnu. Spíž. Nestěžovala si už na shromaždiště v ohradě Rádiového trhu ve Veletržním paláci, z něhož sem všichni jeli, tlačenici, starou slámu páchnoucí močí. Kbelíky společné pro muže, ženy a děti, oddělené pár prkny. První osobní setkání s německou říší. Karanténa to přebila.

Přinesl jí chleba.

„Bože, co kdyby tě chytli? Proč si ho nenecháš?“

„Můžu se protáhnout listy větráku, když stojí. Snad by mě nechali běžet, i kdyby mě chytili,“ lhal. „Záleží na tom, kdo by mě lapnul.“

„Stejně. Tos kradl pro mě?“

Chleba pokládal za stejně žádoucí jako nebezpečí. Pro ni?

Lhal. „Stačí, když začnu den tím, že vykročím pravou nohou,“ utrousil. Zopakovat si „nebuď svrab, nebuď svrab“.

Rozvažoval, co by jí měl říct. Nelíbilo se jí, když vykrádal kufry. Místo toho řekl: „Míchají do chleba piliny. Pozná to i Kleopatra. Byla Strassensperre. Nikdo nesmí na ulici. Ve tmě stejně v ulicích nikdo není.“

„Vážně ti říkají Hadí muž?“

„Ne kvůli jedu. Nestačil jsem tu ztloustnout.“

Včera ji upozornil na Malou pevnost. Umořili tam člověka, který v Sarajevu zastřelil rakousko-uherského vévodu Ferdinanda. Vypukla prý kvůli tomu první světová válka. Seděl před rozpadem Rakouska-Uherska dvacet let v einclíku s přikovanýma rukama do želez ve zdi. Přeskočilo mu. Amputovali mu ruku (nebo nohu). Teď to bylo vězení a mučírna pražského gestapa. Mělo v Německu nejhorší pověst.

Proběhl ghettem, aby se sem co nejrychleji dostal. Nosiči kufrů byli dnes přidělení na práci kolem Odvšivovací stanice a Hasičského domu. V sobotu bude kabaret. Kurt Geron. Hrál v Modrém andělu s Marlene Dietrichovou a Emilem Janningsem. První zpívá Americe, Jannings je nacista. Geron vede kabaret. Přijedou filmaři Aktuality. Budou natáčet. Terezín je fotogenické město. Tlačenice, jak říkal vrchní berlínský rabín Baeck, která připomíná Nový York, Chicago, San Francisko. Podle Terezína se Ludvíček přenášel v duchu do Ameriky. Geron má ve sklepě Hamburských ženských kasáren kabaret Karusel. Němci plánují natočit o Terezíně dokumentární film. Vůdce Adolf Hitler daroval židům město. Snímek má ukázat, jak se židé mění z potulných nomádů v usazené. Ztratilo se jí v noci něco? Odskočí si vyfasovat oběd. Jim přinesou v sudech jídlo sem. Má štěstí, že s ní nepřijeli ortodoxní. Uznávají za židy jen sebe, druhé s výhradami, míšence vůbec ne. To jí časem dojde, pokud neodjedou.

K ránu na dnešek se jí zdál sen. Vrátili se domů, do domu, kde bydleli a nechali vše, do poslední židle. Poznávala jejich ulici. Všechno jako když odcházeli. Lidi přecházeli na druhou stranu nebo skláněli hlavy a dělali, že je nevidí. Nakládali kufry na dvoukolák. Maminka shledala, že nemají nic doma, protože byli dlouho pryč. Poslala ji nakupovat. Hokynář měl tři syny, všechny v Hitlerjugend. Ztratili se. Asi z nich budou Němci. M. F. si naplnila košík. Potřebovali alespoň pár věcí, aby maminka připravila večeři. Brambory, mouku, krupici. Nudle, vajíčka a máslo, sůl. Hokynář se za války vzmohl. Rozšířil hokynářství. Zůstala tu pokladní, paní Zemánková, vždycky v nejlepších letech, maličko při těle. Vlastička. Spočítala jí nákup. Ani jednou nevzhlédla, soustředěná na počty. Nakonec řekla: „Nazdar Markétko. Jak se pořád máš? Co dělá maminka, tatínek a Ramonek? Byli jste dlouho pryč. Povídalo se, že se nikdo z vás už domů nedostane. Kolovaly hrůzostrašné řeči.“ Vlastička Zemánková měla černé vlasy, které si maličko přibarvovala, šedé vytrhávala. Jako kdysi nosila na hlavě drdol. Přibylo jí pár vrásek. Markétě šel mráz po zádech. Divila se Vlastička Zemánková, že se vrátili? Čekala, že je všechny zahubí, a zklamalo ji, že jsou zase nazpět? Paní Zemánková se nezměnila. Přibírala. Tvrdila, že je to věkem. Starci tloustnou a je jim víc zima. (To říkal Ludvíček i o zdejších starcích a stařenách.) Ani kolem ní se na první pohled moc nezměnilo. Tři kluci hokynáře zmizeli neznámo kam. Kdysi sem Markéta chodila skoro denně. Paní Zemánkové se ani netřásly prsty. Držela stehna maličko nezpůsobně od sebe. V černém klotovém plášti jako tenkrát, s ošlapanými přezůvkami, protože od podlahy táhlo. Markétka Fischerová stála u kasy jako uštknutá. To Vlastička Zemánková nezaznamenala, že museli všechno, co jim říkalo pane, až na kufr o váze do padesáti kilo, nechat za sebou a vyjít chodbou s modrými kachlíky na chodník a silnici, kde na ně čekal dvoukolák a tatínek se zapřáhl jako mezek a maminka tlačila a Ramon a ona šli ze strany? Dotáhli vozík k Rádiovému trhu u Veletržního paláce. Z oken se dívali lidé. Kolem trhu udělali kruh němečtí četníci, uvnitř hlídkovali vojáci a důstojníci SS. Měli žlutou hvězdu, našitou na hrudi ve výši srdce, černými nitěmi, jak to Němci nařídili.

Probudila se s mrazením. Lidé byli lhostejní. I hodná Vlasta Zemánková? Někteří jim to přáli.

Byla ráda, že se probudila.

Vybavil se jí muž, který ve vlaku z Prahy zatáhl za záchrannou brzdu. Měl zimnici. Třásl se. Z úst mu vycházelo chrčení, pískot, nemohl nic vyslovit. Snad oněměl.

„Sny nejsou pravda,“ řekl Ludvíček.

„Viděla jsem se doma, na ulici, u hokynáře. S taškou v ruce. Jeho tři synové chodili do vyšších tříd. Utekli, snad do Německa. Pak zase ve vlaku.“

„Jen ve snu,“ řekl Ludvíček.

„Nevymluvíš mně to.“

„Nemůžeš zabránit snu, aby se ti zdál. Koláč ve snu není koláč, ale sen, jak říkají Němci. Neber sny smrtelně vážně. To by ses zbláznila, jako ten chlápek, co oněměl a tahal za záchrannou brzdu, aby sem vlak nedojel. Blázni tu mají kasárna. Slečna Herzlová, dcera zakladatele sionismu a autora knihy Židovský stát. Kdekdo je tu cvok. Mně se taky zdají sny. Jsem u Hitlerjugend a kopu někdejšího berlínského rabína Baecka do zadku, aby pořádně zametal. Nebo jsem u gestapa a fasuju boty s kožešinou. Všichni mrznou a mně je teplo jako ve štuclu. Kdo se mi nelíbí, toho nakopnu nebo zfackuju.“

„Je možné, aby tě někdo, po létech, přivítal jako by nic?“

„Uvidíme. Ber to jako sen. Příště budeš při probuzení připravenější.“

Bylo mu příjemné ji povzbuzovat, bavit se s ní. O teplém oblečení a obutí. O tom, že měl věci od gestapa, se mu zdálo třikrát. Nebyl sám, komu se něco podivného zdálo. Psychiatr v Q 605 řekl: „Jste všichni poškození. Bude to chvíli trvat, než se dáte dohromady. Jestli vůbec.“ Nechtěl si připadat poškozený. Udělal si o profesoru psychiatrie z univerzity v Heidelbergu mínění. Ještě by se ukázalo, kdo je poškozený.

Ludvíček se přistihl, že je mu jedno, o čem se s M. F. baví. Důležité, že byli spolu. Sen, skutečnost? Zajímaly ho detaily o jejím životě doma. Představoval si do poslední podrobnosti, co mu vyprávěla. Jak a kde bydleli. Okolí. Spolužáci. Holka s velkými prsy, magnet pro kluky ve třídě, lesík, jemuž říkali remízka. Jana Musílková, která první z děvčat otěhotněla, dříve, než měla. Dověděl se ještě, že nevěděla s kým. Učitelé si rvali vlasy, ředitel se začal opíjet. Blanka Červenková, s kterou kouřily zorky.

To zůstalo za ní, a zároveň v ní. Člověk je tím, co prožije. Kdekoli a s kýmkoli. Jde to s ním jako stín uvnitř, všude, kam zamíří. Uvedl to do souvislosti s čistým svědomím, o němž už mluvili. To zase společně s odnášenými a prohlíženými kufry. Ludvíček nelhal, když se ohradil, že nikdy žádný kufr ani kufřík nevzal. Mohla by se podívat na šestnáctku pod jeho kavalec.

Kdyby mu někdo řekl, že se nedrží správných zásad, uštědřil by mu ránu. Co si představovala? Čekala, až se vrátí, slavobránu v jejich ulici? Volání a útěchu, až vstoupí do baráku? Nebo že si nikdo neodnesl z jejich bytu ani obrázek? Přece nebude litovat rámečky?

„Ve snu jsem byla nešťastná, při probuzení taky,“ řekla.

„Na Q 605 by doktoři psychiatrie řekli, že jsi poškozená.“

„To asi jsem. Ty taky, nemyslíš?“

„Leda jak mě okradli, že jsem nechal v Belgické 25 polovinu věcí, letní boty a šaty. Vzal jsem si ponožky a boty na zimu. Tady jsem se už zaopatřil.“

Přidal, že to, že se nemohou dostat za hranice ghetta, ho poškozuje. A v jednom kuse je straší transporty na východ.

„Je fajn, že sis při probuzení připadala líp.“

„Myslíš?“

„V mateřské školce jsem se zakoukal do německé holčičky, když mně byly čtyři,“ řekl Ludvíček, der vierteljude. „Po obědě jsme museli spát. Chtěl jsem víc než hračky spát vedle ní. Učitelka nás nenechala. Přimyslel jsem si za to na její zadek červenou vyrážku. Jak je ošklivá. Ostatní děti s ní vyšly. Dospělí říkali, že je hezká. Chtěl jsem tu holčičku ohřívat. Mazlit se s ní.“

Zrudnul. Totéž, jak si uvědomil, si přál s M. F., když vedle ní stál u slamníku. Nechtěl, aby si myslela, že v ní vidí druhou Káťu Ziehrerovou. Nedalo se jí to vyklopit. Myslela by si, že je poškozený. Byl rád, že to svedl z holčičky na učitelku.

Pamatoval si na tělíčko a tvář holčičky ve školce. Přál si ji obejmout a hřát a ohřívat se o ni.

„Nechci si hrát na blázna,“ řekl, aby to zamluvil.

„Byla jsem taky jako malá holka zamilovaná. Kluk ze čtvrté třídy, já z druhé. Nevěděl o tom. Stejně.“

„Jsi asi mírně poškozená,“ řekl.

„Neměl o mně tušení. Jen já o něm.“

Myslel na avantýry Josefa Reinische (jedno varle delší, odveden), přátelského řezníka, jemuž říkali kamarádi Don Juan nebo Casanova. Byl samá sukně. Randil s nejhezčími. A žil s Gabrielou Lágusovou a doporučoval mu žít rychle, aby se mu moc neztratilo.

Přál by si vypadat a chovat se jako řezník Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden). Umět to s děvčaty. Žít rychle? Kolik kilometrů za hodinu?

Svět vedle M. F. se mu zdál celistvější, srozumitelnější, přijatelnější. Nesešlo na tom, jestli s ní souhlasil, nebo M. F. něco namítala. Nebyl si jist, co vlastně chtěl. Dotýkal se záhadné oblasti. Touhy, vyvolané přátelskou bytostí. Nevěděl, do jaké míry pociťuje Markéta Fischerová totéž k němu. Doufal, že ano, alespoň přibližně. Nevysvětlené chtění. Setkával se s ním u jiných. U madricha Petra Eisenbergera a jeho nezletilé lásky Evičky Levitové. Bylo to hlučné a neslyšné, citelné a neviditelné. Obohacovalo a ochuzovalo ho to. Když ji Eisenberger objímal na schodišti ve stínu, protože na pokoji byl společně s Leoškem Kleinem, vzbuzovalo to spoustu představ.

Neměl správná slova. Nevěděl si dost dobře rady. Slyšel v oslovení nebo pozdravu litanie bez konce. Nazdar Markétko. M. F. Ahoj Ludvíčku. Jak se máš? Jde to. A ty? Mohlo to být horší. Ulil jsem se. Měla bych docela ráda nějakou práci. Nespěchej. Máš smůlu i štěstí. V Hundertschaftu holky nejsou.

Slova, neznámé pocity. Jako když se toužil obejmout a spát s německou holčičkou v mateřské školce. Nepochopitelné, udivující nic, nikam, nikde a přece. Myšlenky podobající se snění. Snění, které lze téměř nahmatat.

Přibližoval si její přítomnost i v její nepřítomnosti. Dech, pohled, slova. Barvu očí. Výraz tváře. Koutky úst. Smysl toho, co říkala. Její strach. Obavy otce, matky a bratra. Snil o tom, že ji vezme pod svou ochranu. Co by pro ni všechno mohl udělat, kromě toho, že by ji chránil. Co by pro ni zařídil.

Skoro si přál, aby byla v nebezpečí, z něhož by ji vysvobodil. Dovedl by hodit z hradby kámen na prostovlasého esesáka, který by ji odváděl na Malou pevnost nebo do místního vězení anebo do ústavu pro choromyslné.

V představách riskoval, v stavu se obětovat, aby o tom věděla.

Mohl odvíjet představy donekonečna. Pokládala by ho za nejlepšího kamaráda. Dovršila by, o čem se jí zdálo, když byla malá a hrála si s panenkami a brala si za muže tatínka a maminka to schvalovala. Měli by děťátko, které se jí připomínalo panenkami. Nebo ji líbal Vašek Majer. Anebo když osahával Jáju Beldíkovou rošťák z jejich třídy Jenda Hušek, starší než ostatní, protože třikrát opakoval pátou třídu.

Přibližné představy. To nejzazší.

„Máš plány na večer?“ zeptala se. „Už je pozdě.“

„Ani ne,“ odpověděl. „Chtěl jsem se jen zeptat, jestli něco nepotřebuješ.“

„Budu o tom uvažovat,“ řekla. „Myslím, že ne. Nic. Dík.“

„Zauvažuj si o tom,“ řekl lehce. Byl by rád, kdyby si něco přála. Splnit jí to, by mu udělalo radost.

Ani jednomu se to nechtělo skončit, i když za chvíli budou muset.

„Co dělá Kleopatra?“

Spokojeně se usmál. Být M. F. myš, nosil by ji v kapse. Všestranně by se o ni postaral.

„Je dobrá.“

„Jsou tu i lidé jiné víry?“

„Převrácení. Křesťani, husiti, evangelíci a protestanti. Je tu kostel. Uprostřed třídy L. Tam už jsi byla.“

„Jsem čistokrevná. Proto se tatínek bojí, že budem v transportu.“

„Říkal jsem, že strach má velké oči.“

„Nemám ráda obojakost.“

Cítil neviditelné teplo, vycházející z její přítomnosti. Radost. Chtěla mít jistotu? Tu neměl nikdo. Ani členové Rady starších a lidé z Zentralstelle. Něco na ní ho dojímalo. Hladil v kapse myš. Plnila ho něčím, co neznal. Soucitem, který se setkával s něhou. Taková malá holka, proti obrovské říši. Vystrašená bláznem, co zatáhl za záchrannou brzdu, otcem pesimistou. Karanténou. Líbil se mu její hlas. Jak vypadala, čistá. Učesaná i rozcuchaná s klikatou pěšinkou. Kaštanové vlasy, někdy s pěšinkou uprostřed.

Někdo křičel, že nedostal kafe. Šeřilo se. Zdálo se jí to dlouho. Muž, co vyžadoval kafe, měl protivný, vysoký hlas.

Ludvíček se opřel o trám s vikýřem. Vyhlížel ven.

„Co tam vidíš?“ zeptala se.

„Kluci kradou.“

Postavila se k němu. Viděla kluka, který s kufrem zmizel ve vchodu a za zdí. Už jenom záda a zadní hranu hnědého kufru. Měla ve tváři nevoli.

„Zákon šikovnějšího,“ řekl Ludvíček.

Viděla kluka jako Ludvíček a přitloustlého, do zimy oblečeného muže, jemuž se hoch nabídl, že mu pomůže. Odnesl zavazadlo pár kroků před bránu, postavil je, aby si otřel pot z čela a nos. Vzápětí popadla kufr ruka kluka zvenku. Než se tlouštík vzpamatoval, byl kufr tentam. Kluk dělal, že se nestačí divit.

„Asi si nezvyknu,“ řekla.

Udělal jí místo u trámku. M. F. vyhlížela z vikýře. Už se to neopakovalo.

„Mám kamaráda, Ernu Veselého,“ řekl Ludvíček, aby ji rozptýlil. „Je mu šestnáct. Pořádá noční výpravy na německou komandaturu, do sklepa, s oknem nad chodníkem. Je to naproti Domovu mládeže na L 410. Vedle je park, socha básníka. Ve sklepě skladují Němci brambory a uhlí. Ernu Veselého zajímají brambory. Chytá německé kočky. Je jako já. Nechá si je upéct sociální sestrou na králíka. Mohli bychom být dvojčata. Vypravil se do zahrady Oberstrumführera Heindla utrhnout růži pro Káťu Ziehrerovou. Za to mu slíbila, že ji smí pohladit na zadečku. Málem ho zastřelili. Jakmile jim tam vlezeš, nemazlí se s tebou. Kam by přišli, kdyby jim chodil kdekdo trhat růžičky a dělat paseku v záhonech? Dovolila mu, co slíbila. Zklamalo ho to. Její hedvábné kalhotky byly jemnější než kůže, samá vyrážka. Erna Veselý chodí – taky jako já – vybírat do kuchyně SS fašírky. Spustí hák, aby mu nesklouzla, a nad hlavou esesáka, co sedí uprostřed na židli a hlídá a většinou se nacpe a usne se samopalem na klíně, vytahuje voňavoučké šišky mletého pečeného masa. Dělí se. Má kolem sebe partu. Získal si v L 218 pověst. V tom je jako moje maličkost. Když se na šestnáctce něco někomu ztratí a všechny prohlížejí, jeho a mě vynechají. Kamarádům nekrade. Za sebe jsem v kovárně, kde okovávají koně, vzal velké štípací kleště. Půjčuju mu je. Přeštípnou každý visací zámek. Kromě toho potřebuješ paklíče, aby ses všude dostala. Erna Veselý chodí v noci do lázní, kde je bazén. Kdybys chtěla, vzal bych tě tam.“

„Myslela jsem, že jen vykrádáte kufry,“ řekla.

„Nevíš, co můžeš potřebovat.“

„To se mi zrovna třikrát nelíbí,“ řekla.

„Zajdem si zaplavat, až budeš chtít. Ve třech.“

Vznesla otázku, zda Erna Veselý, který krade, na co přijde, včetně brambor ze sklepa na německé komandatuře, nic nevzal někomu, kdo si to mezi kamarády nezaslouží.

„Je to jeho zásada, z které nesleví,“ řekl Ludvíček s důrazem.

Doufal, že si Markétka Fischerová propojí podobnosti s ním. Pozoroval její obličej, oči.

„Seznámil mě s kluky v Domě L 417. To bys nevěřila. Místo aby se starali o sebe, jako my, učí se dějiny, chemii a kdovíco; skládají verše; jeden sepsal ve dvanácti román jako Jules Verne. Návrat z pravěku. Vzájemně si nahlas předčítají. Radí si. Jeden z jejich učitelů složil operu, Kaiser von Atlantis. Erna Veselý nás vedl zkratkou, pokojem učitelů s dvojími dveřmi.“

Markétka Fischerová naslouchala.

„Těm klukům se zajídá, že nacisti zakázali školy. Zvou si malíře, spisovatele a hudebníky. Erna Veselý se od nich naučil latinsky: Sui generis. Zvláštní případ. Čtou Dostojevského. Zajímají je životopisy slavných. Vynálezce žárovky, Američan Tomáš Alva Edison. Jeho spolupracovník, pan Kolben, je v ghettu. Přišel jim o něm povykládat. Vynalezli spolu dlouhodobou baterii. Pan Edison tomu nevěřil. Pan Kolben ho přesvědčil, že to půjde. A šlo to. Pan Kolben se dal pokřtít. Němci to neuznali. Rasa se nedá změnit. Erna Veselý je navštěvuje. Fascinujou ho kluci, kteří radši skládají básně, než by kradli kočky, brambory nebo co se dá. Je zase zajímá kluk, který místo aby se učil, kdo byl Sókrates, Platón nebo Masaryk, krade a jí kočky. To se někdo radši vzdělává a hladoví? A jiný si pomáhá radši za pět prstů, než by chtěl vědět, jak to na světě chodí, proč, a jaký to má smysl?“

„Chytat a jíst kočky je fuj, fuj, fuj,“ řekla.

Představovala si při nočních výpravách kluka jako Ludvíček, ze stejného pokoje číslo 16 v Domově chlapců z L 218. Snad jí docházelo, že prostřednictvím Erny Veselého mluvil Ludvíček i o sobě. Uvidí, až půjdou do bazénu ve sklepě lázní plavat nebo ji vezme na lov brambor do sklepa Komandatury.

„To mu stálo za to riskovat kulku do hlavy, aby utrhl pro Káťu Ziehrerovou růži? Říkals jako já. Tys jí taky sahal na zadek?“

„Náhodou jsem jí pro tu růžičku zašel. Slezl jsem na baště po stromě těsně u zdi a měl štěstí, že v zahradě nebyl pes. Když si počínáš rychle, není to takové riziko. V okně byl shodou okolností Heindl. Střílel. Byla tma. Když pustil psa, byl jsem už nahoře na hradbách.“

„Takže znáš rozdíl mezi jejími kalhotkami a kůží? Co je to za holku?“

„Z Ostravy. Táta byl mezi sionisty velké zvíře. Je jí čtrnáct. Je dlouhá jak petřínská rozhledna. Už má prsa.“

Nikdo ještě nevěděl, včetně Heindla, že ho po válce odsoudí a oběsí.

Vylíčil, jak šel Erna Veselý k místní slečně, která zasvěcuje kluky za deset deka cukru nebo dvě deka margarínu, týdenní příděl. Objevil ji Ríša Macner. Erny Veselého se tatínek neustále vyptával, jestli už měl ženskou. Erna se za tři neděle naštval. Šel s ní, aby to otci vyklopil. Zasvětila ho jako dítě v lese, aby nezabloudil. Hladila ho a radila co a jak. Moc se mu to nelíbilo. Sám si posloužil líp, ale za čtrnáct dní se mu po ní začalo stýskat. Je u ní, kdy se mu zachce. Bez margarínu. Jenže tatínek se už neptal.

„Fuj, fuj, fuj,“ řekla Markéta Fischerová. V očích měla: Jaké to asi bylo? Zklamání, jako rozdíl mezi hedvábím a dívčí kůží s drobnými vyrážkami?

„Čekal od toho víc. Nebylo to, co se píše v básních.“

Erna Veselý se poučil, jak se dělají děti. Snažil se, aby jí to sdělil dospěleji, než nakolik se cítil. Ludvíček nechtěl tu dívku líčit jako mokřinu. Byla hezká. Soňa Inge. V Terezíně notorická firma. Kamarádka a láska Ernouška Veselého.

„Co je to za slečnu?“

„Půl židovka, půl Němka z Hamburku. Krasojezdkyně. Je jí dvacet. Rodiče jsou cirkusáci. Otec se stará v cirkuse o koně.“

„Máte hodně s tím Ernou Veselým společného?“

Ludvíček zajásal. Věděl, že je bystrá. Byla chytřejší. Rozuměla mu.

„Půl na půl,“ odpověděl. „Rozumíme si. S někým jsi na stejné vlně. Ze stejného fládru.“

Chtěl ji uvést do svého světa, myslela si. Mělo smysl se trápit a uvažovat, jak rozeznat dobré a horší? Všechno, co Ludvíček Adler říkal, to zpochybňovalo? Ráno nebo večer beze stínů. Čára mezi dobrým a zlým, správným a nesprávným, spravedlivým a nespravedlivým. Modlitby na tohle nestačí. Napájely se jiným světem než Ludvíčkův nebo Erny Veselého. Chápala bezmoc otce. Jak to měla udělat, aby se neztratila čára, za kterou se jí nechtělo?

Nepřála si, aby se z ní ztratila hranice. Uhodl Ludvíček, o čem uvažovala? Nechtěl v jejích očích vypadat hůř, ani jí lhát. Vycítila v sobě sklon mu odpouštět. Ale ještě ne všechno.

„Byl jsem v L 417 u těch kluků, když si pozvali rabína Leo Baecka z Berlína, mezi rabíny důležité zvíře. Vykládal, co je mravnost. Pták, který letí nad mořem. Musí neustále mávat křídly, aby nespadl do vody a neutopil se. Umdlít, nepřeletí. Nebo motýl. Nevěděl jsem, že motýl má sílu přeletět moře.“

„Taky jsem nevěděla.“

„Představ si, že jsi ptáček a letíš přes moře. To se ví, že se nechceš utopit. Živíš se muškami. Letíš těsně vedle jiného ptáčka. Proti vám moucha. Hladovíš. Dáš mu přednost?“

„Kde by se tam vzaly mušky?“

„Na to se neptám.“

„Na co se ptáš?“

„Pes žere psa,“ řekl Ludvíček.

„Nejsi pes,“ vrátila mu to. „Nebo je to tu pro někoho jako ty a Erna Veselý džungle?“

Ráno uvažovala, že i Němci dělí věci na dobré a méně dobré.

Dobré bylo pro Němce vše, co bylo pro ně dobré, bez ohledu na to, jaké to bylo pro druhé. Líbilo se jí rabínovo přirovnání mravnosti k ptáku, který letí nad vodou a nesmí umdlít, aby nespadl a neutopil se. Přidávala se v duchu k pošetilejším klukům z L 417. I jí byla milejší kniha o uražených a ponížených nebo běsech, zločinu a trestu než guláš z kočky.

„Je tu hodně rabínů?“

„Jako smetí,“ odpověděl. „Dřív jsem nevěděl, že rabín znamená učitel.“

„To jsem taky nevěděla.“

„Za den se tady naučíš, co doma za rok.“

„To říká maminka o stárnutí.“

Obrátila list. Nechtěla ho rozladit. Ani sebe.

„Taky sníš cukr hned, jak ho vyfasuješ?“

Dostávali týdně deset deka cukru a dvě deka margarínu.

„Namažu si chleba margarínem a nasypu na to cukr. Vystačí mi to na dva krajíce,“ řekl Ludvíček.

„Až to skončí, sním snad pět kilo cukru,“ řekla.

„Já si uvařím hrnec brambor,“ řekl Ludvíček. „Slupnu je i se slupkou.“

Zvykli si na řeči o hladu, jídle a jak si to vynahradí. Slyšeli je na všech stranách. Nestálo za to snažit se poslouchat, o čem si lidé povídají. Většinou to bylo o jídle, druhé straně hladu.

„Tatínek se těší na brambory po francouzsku. Vezmeš hrnec, vyleješ ho olejem nebo necháš rozpustit sádlo, na to položíš vrstvu na kolečka nakrájených brambor, rozbiješ na to vajíčko, pak to překryješ salámem a zase olej a zvýšíš o druhou, třetí a snad i osmou vrstvu. A dáš to do trouby. Necháš to opéct, až jsou brambůrky dozlatova. A pustíte se do toho, rovnou z hrnce.“

„Víš, co mi tady chybí?“

A než stačil vyslovit ozvěnu otázky: „Jak se maminka před divadlem desetkrát tatínka ptala, co si má vzít na sebe. Jako by to nevěděla už od pondělka. Chodili do divadla a opery. Mě brali do biografu. Viděli jsme Gunga Din a Sto mužů a jedna dívka s Deannou Durbinovou a Leopoldem Stokowským. Hrál sám sebe, dirigenta.“

„Já chodil na Toma Mixe nebo Rintintina. Do bia Svět a do bijáků Humanita a Svépomoc na filmy Pět neděl v baloně a napínáky.“

„Tady je prý divadlo.“

„Divadlo, kabarety a občas opera. Hvězdy z Vídně, z Prahy a Kodaně, kdovíodkud. Seženu ti pro vaše lístky. Jen se musím poohlídnout.“ A mít za co je vyměnit, doufal v duchu.

„Nechci ti přidávat starosti.“

„Neboj.“

„Dík.“

„Je tu kabaret Karusel, Kurt Geron, kapacita z Německa. Hrál s Emilem Janningsem, roduvěrným nacistou, a Marlene Dietrichovou, soupeřkou Grety Garbo.“

Zdálo se jí podezřelé, co o tom Ludvíček ví. Výhled vstupenek to zastínil. To s Geronem, Janningsem a Dietrichovou jí řekl později ještě jednou.

Zajiskřilo jí v očích. Byla na sebe pyšná, že má kamaráda. Nekrade jen kufry. Ludvíček to instinktivně vycítil.

„Nedostanou nás,“ řekl.

„Doufám,“ řekla.

„Moc toho tady nezmeškáš.“

Skoro to zahnalo pocit hladu. Myšlenky na sytost. V duchu si mohl dopřát pochoutky bez omezení, div ho nebolel žaludek.

„S šatníkem nemám starosti. Mám jedny kalhoty a dvě košile. Bohatě stačí. Až je obnosím, ukradnu si nové.“

„To abych se tě pro příště ptala, Ludvíčku, jako tví kamarádi z šestnáctky, co sis ukrad k večeři?“

Rozuměli si, řekl si zase v duchu. Na to, na jak tenkém ledě se pohybovali, byla přijatelně samostatná a daly se omluvit její nejistoty. Tak to bylo zpočátku s každým.

„Máma je tady docela jiná. Odlišně jiná než táta,“ řekla. „Změnilo ji to.“

„V čem všem?“ zeptal se Ludvíček, ačkoli si to představil. „Jste si v něčem podobné?“

„Doma jsme se navzájem česaly. Zapínala jsem jí uzávěr náramku. Nosila ho ze všech nejradši. České granáty, od táty. Moc jí slušel. Špatně se zavíral. Snadno ho šlo jen otevřít. Skoro ve všem si byla jistá. Většinou se usmívala, i když přísně vzato, nebylo čemu. Někdy byla hysterická. Vzdorovitá. Připadala mi jako školačka. Tady, jak se mi zdá, teprve hledá sebe samu, jak by se měla chovat. Je na tom líp než táta. Toho to naprosto vytočilo. Doma mě napomínal a omlouval se, že pro mě chce to nejlepší. Někdy mám dojem, že by potřeboval poradit ode mě.“

Ludvíček zkoumal. Lidi. Věci, co se stalo, třebaže zpětně. Než přišel na to, že to není tak jednoduché. Nebyl by rád dával za pravdu starozákonnímu rabínovi, který prohlásil, že všechno je jinak. Všechno? Zamýšlel se často nad Markétou Fischerovou. Ze všeho nejvíc dospíval k závěru, že je mu příjemná. Mohl by se s ní klidně víc kamarádit. Vzdáleně a mlhavě mu připomínala čtyřletou německou holčičku v mateřské školce. Pokud šlo o ostatní, lišili se stupněm důležitosti. Někdejší boháči tu ztráceli na lesku. Vysloužili si nanejvýš dodatečné ocenění spíš podobné drbu než pověsti, která si zasluhuje uznání.

„Čekáme, že přijede v nejbližší době moje teta, tatínkova sestra,“ řekla. „Je malá, zavalitá a k smíchu. Obléká se jako ruská princezna, kabát až ke kotníkům, beranici. Zásadně vysoké podpatky. Popadal by ses za břicho. Jde třeba do sklepa pro uhlí. Nese nahoru dva kbelíky pomalu, co noha nohu mine. Protože má vysoké podpatky, našlapuje opatrně, aby nezakopla. Má tenké nohy, i u kotníků, jako závodní klisna. Ztratí se to, když má holinky. I kdyby šla pro uhlí, nezapomene si perlový náhrdelník. Kdyby ji někdo náhodou ve sklepě potkal.“

Ludvíček byl rád, když mu vyprávěla o příbuzných. Cítil se jako člen rodiny. Na oplátku ji zasvěcoval do poměrů v ghettu.

Nejdůležitější lidi tu zastávali vysoké postavení, až po zástupce Rady starších, centrální evidence a Transportierung, kuchaře a referenty pro zásobování a skladníky. Každý jim podlézal. Někteří, vrchní rabín Leo Baeck, by nevzali nejmenší úplatek. To se o všech důležitých lidech nedalo říct. Nejen že to nikoho neudivovalo, každý na jejich místě by byl stejný. Proč ne? Co člověk neurve dnes, zítra lituje. Nikdo neví, co bude zítra. Transport? Podlézalo se i lidem, kteří měli na starosti pohřby. Ačkoli to neměli napsáno na čele, dali se důležití činitelé rozpoznat už na dálku. Stačil vlivný strýček, člověk s významnou funkcí. U štábu patřili mezi nebichy. Ubožáčky. Řadové vězně. Za nejvyšší kartu platily známosti na Centrální evidenci, kde byly škatule se jmény a sestavovaly se transporty na východ. Elita. Lidé jim nosili zlato, drahé kameny, cizí peníze. Libry, dolary a švýcarské franky. To jí také řekl Ludvíček několikrát. Nemít svou kartičku ve velké krabici se jmény a adresami na kritický den nebo noc znamenalo zůstat v Terezíně. A zůstat mohlo znamenat přežít. Málokdo se ptal na čí úkor. Všichni chtěli žít a dožít se konce války. Za každou cenu.

Ludvíček podezíral vlivné, že snášejí válku snadněji. Některým se nikdy nedařilo jako tady. Nemohli své bohatství ukládat do banky, ale postarali se o lepší bydlení, v mansardách na půdách měli propašované cigarety a cigára, maso, cukr a sýry, máslo, slaninu a trvanlivé salámy, dokonce husí sádlo a škvarky, plechovku nebo sklenici kaviáru. Šmelináři na černém trhu patřili rovněž k elitě. K důležitým a vlivným. Za některými jezdili na noc, den příbuzní, milenci a milenky. To jí už Ludvíček Adler říkal. Museli mít odvahu. Riskovali život.

Nedalo se povědět, jak ráda měla jeho vyprávění. Udivovalo ji Ludvíčkovo podání. Výběr toho, co jí vyprávěl. Informoval ji, udivil i zaskočil.

Zaslechl o terezínských krasavicích, odvážných akcích prominentů, kteří se párovali bez ohledu na věk.

Neunikly mu krajnosti. Nejdrsnější slovník. V tom se před Markétou Fischerovou krotil. Nezarážela ho necudnost, o níž jen slýchal. Pokud šlo o dějinná srovnání a předchozí epochy, vyznal se málo. Zaslechl termíny, jejichž význam si domýšlel. Trubadúr, rytíř nebo šlechtic. Pojmy, jež chápal okamžitě. Ochmelka, nemrava a rošťák, šejdíř, kejklíř, švindlíř, mystik, komunista, sionista, demokrat, galerka ghetta. Lidé, jimž byla nechutnost nebo nevkus vlastní. Zajímavé. Mají dost času.

Rozuměl kufrům, kufříkům a vakům, ruksakům a chlebníkům. Dokázal otevřít zámek kufru během dvou vteřin. Opakoval si „nebuď svrab, nebuď svrab“. Klidně poškodil zámek, víko.

Markéta Fischerová v něm vyvolávala zdrženlivost, jaké nerozuměl. Ne zrovna zbožnost, spíš ohled. Porozumění. Snahu ji pochopit. Včetně toho, co řekla o mamince, která se vracela do stavu dospívání, tatínkovi, kterého zaskočilo selhání, jako by hřešil i tím, že se narodil a dýchá.

Markéta Fischerová mu připadala jednoduchá. Prostotou inteligentních. Bez mazanosti a vychytralosti, přisuzované holkám. Lepší. Ne tak choulostivá. Čistá. Smělá i nesmělá.

Byl rozhodnut předvést jí závratný svět ghetta. To každodenní, s čím by se seznámila i bez něho, čím jsou tu všichni jiní. Co je na některých úchvatné, zvrácené, normální. Svět úskoků. Svět vnitřně svobodných a navenek otroků nebo obráceně. Neptal se proč? Kde se to bere? Co to probouzí?

Zvykl si brát všechno, co den nebo noc přinesly. Zbytečně se nepodivoval. To zahrnulo i myšlenky. Co mohl nebo musel.

Zvykl si, že v Terezíně není nic tabu. Kromě neúcty k německým vojákům a důstojníkům, které potkávali. Brouzdali ghettem, na kontroly, aby strašili obyvatele nebo jen náhodou procházeli, z Kameradschaftsheimu na komandaturu nebo do Rady starších v Magdeburských kasárnách. Pan Heindl s jeho rákoskou. Jak dovedl švihnout lidi do tváře a tvářit se blahosklonně, pyšně a přiblble.

Nepokládal se za oběť. Bral to jako běžné. Za daných poměrů neměl na výběr. Terezín byl pro něj normál. Zvykl si.

Tak ho poznávala den za dnem. Poznávali se navzájem. Pomalu, zvědavě, jako se očichávají štěňata a koťata, hříbata.

Stačilo se Markétce Fischerové podívat na nahé nohy, nebo v červených punčochách, aby mu to připomínalo hříbě. Tenké nožičky, vystouplá kolenní jablka.

Podvědomě se s ní sbližoval, stejně jako se podvědomě sbližovala Markéta Fischerová s ním. Prvopočáteční odstup byl tentam. Holka, která nebyla tak choulostivá jako jiná děvčata z L 417, Domova dívek, s kterými se znal. Očekával, že ho bude brát, jaký je. Se vším všudy. Nechtělo se mu s ní nic předstírat. Nedala mu najevo, že by ho brala nebo si ho vysvětlovala jinak, i kdyby.

„Uměla bys být holka do nepohody?“ zeptal se.

„Proč?“

„Protože to tu budeš potřebovat.“

„Nevím,“ řekla. „Myslíš, že jsem holka pro parádu?“

V očích se jí zračil opak. Byla už za pár dní otužilejší. Varoval ji stav tatínka. Nechtěla se nechat zlomit, ohnout se, sklonit, padnout na kolena.

Zároveň se obviňovala, že není k tátovi spravedlivá. Je rozdíl být dítě nebo rodič. Starost a odpovědnost matky a otce jsou jiné. Nenašla klíč.

„Za pár dní se rozhlédneš,“ řekl.

„Po čem?“

„To je jasné, ne?“

„I po tom, v čem jsem se spletla?“

Odpověděl úsměvem. Vyvolávala v něm cosi, čemu nerozuměl. Předtím se s tím nesetkal.

„Připomíná mi to tu bleší trh bez zboží,“ řekla. „Cvičení na visuté hrazdě.“

„Jaké máš oči?“ zeptal se. „Jakou mají barvu?“

„Podívej se sám.“

Rozevřela oči.

„Zelené?“

„Zelené.“

„Bláznivé.“

„Lepší než ustrašené,“ řekla.

„Neboj se…“

„Čeho bych se bála?“ lhala.

„Jasně,“ řekl.

„Chvílemi mám pocit, jako bych měla zkamenět,“ řekla. „Je mi chladno, ačkoli jsem oblečená. Svět jako slupka. Kufry, Němci, smíš, nesmíš. Můžeš, nemůžeš. Každou chvíli nová zkušenost. Cítím zločin, jako cítíš stín. Hrůzu.“

„S tím bys daleko nedošla,“ řekl.

„Dám se poddat.“

Zívla. Něco by snědla?

„Když je člověku smutno nebo neví kudy kam, skládá verše,“ řekla. „Nebo když má nenadálou radost, že neví, kam s ní.“

„Chtěla bys tužku a papír?“

„U kluků z L 417?“

„Můžu tě k nim vzít.“

„Papírnictví tu asi nejsou.“

„Kanceláře. Papír z buničiny. Kopíráky. V Magdeburských kasárnách, kde sídlí Rada starších, fasujou papíry madriši. Můžu říct, že je to pro ně.“

„Až budou probírat životopisy malířů, muzikantů nebo spisovatelů, šla bych s tebou.“

Ráda by poznala Ernu Veselého?

„O čem bys skládala básně?“

„Jak jsme sem jeli, starodávným osobním vlakem s vagony z minulého století, s třemi posunovacími dveřmi v boku vozu. Na schůdkách ve stanici stáli četníci. Jeden člověk uprostřed cesty vstal, zatáhl za ruční brzdu. Vlak zastavil. Přišli tři esesáci, vyvlekli ho z vagonu a zbili do krve. Pak ho odvedli do jiného vagonu. Už jsme ho neviděli. Nechal za sebou kufry.“

„Malá pevnost. Ty věci si vezme péče o mládež. Nebo péče o staré. Všechno se hodí.“

Vyhlédla z vikýře u trámu. Ulice a domy v ní vyvolaly vzpomínku. Dvouapůlletá chodila mamince nakupovat. Měla červenou taštičku se zeleným vnitřkem. Dostala padesátník a koupila rohlík nebo housku. Viděla se s bratříčkem, jak lezou z ulice po římse na záchod oknem. Zapomněli klíče. Stoupli si na mísu. Lezli, opice hadr. Nosila do školky červenou sukničku. Jakmile se otočila nebo tančila, vlnila se a zvedala. Ve školce si každá vybrala některého z kluků. Soupeřily.

Maminka ji vychovávala k samostatnosti. Chodila ke kupci, pro mouku, kroupy a hrách, fazolky, sůl a cukr, kmín, majoránku. V osmi už uměla palačinky. Nemusela přemýšlet, proč se člověk narodil, kde začínají a končí hvězdy, kde se bere vítr. Do jakého světa. Co ji čeká. Jistoty a nejistoty. V co má nebo nesmí věřit. Kam se to Terezínem posunulo. Jak dlouho se klikatí dospívání.

„Ti kluci na L 417 jsou hnutí. Ačkoli si to myslí o nás, o mně a o Ernovi Veselém. Chtějí si dát, co si nejde dát, vrátit se, kam se už nedá vrátit. Život není slepá patrona. Střílí se naostro. Nemůžeš tahat v jednom kuse za záchrannou brzdu.“

„Nepřipadají mi tak ujetí. Povýšili slušnost nad zlodějnu, lhaní a protekci.“

„Nepodceňuj protekci. Ještě si budeš olizovat všech deset.“

„Nevěřil bys, na co z domova vzpomínám,“ řekla. „Na tu holku ze třídy, co měla velká prsa. Ještě nenosila podprsenku, ale stejně. Na levé straně měla oheň, velkou červenou skvrnu. To klukům nevadilo. Jája, Jarmila Beldíková. Chodili do remízky, borového lesíka u školy. Nechala na sebe sahat. Chápala, co je na tom láká, ale ji také, čemu nerozuměla. Využívali velké dvacetiminutové přestávky, kdy jsme jedly svačinu. Dívaly jsme se na ně z okna. Vedle školy bydlela kartářka. Věděla jak, proč a čím startuje holka; víc, než to dívčí. Varovala nás, před čím si máme dávat pozor. Co znamená dívčí krvácení. Co holka riskuje, když je moc blízko s mužem. Říkala, že je lepší se bát než otěhotnět nebo onemocnět. Stačí hrát si s panenkami. Na tatínka a na maminku. Na doktora. To další přijde. Není dobře chtít a mít všechno rychle.“

Kartářka měla cikánskou, židovskou a keltskou krev lidí, kteří se v Čechách střídali. Život kolo. Jednou dole, podruhé nahoře. Nikdy na dlouho. Smutek, radost. Houpačka. Důležitost rovnováhy.

„Jsem zvyklá, že nemůžu mít všechno,“ řekla M. F.

Jája Beldíková neměla tatínka. Maminka nechala zaměstnání. Postávala před hostincem. Čekala na muže. Zůstala jí babička Emílie, děvečka u koní, už v penzi. Zvala ji s Jájou na polívku, kterou ohřívala v červenožlutém oprýskaném a otlučeném emajlovém kastrůlku. Polévka byla o to lepší, když na ni vzpomínala tady. Babičku roztesknil osud dcery, Jájiny maminky. Zajímalo ji, co se učily ve škole. Jaké mají učitele a učitelky. Původně byla Jájina maminka prodavačkou v cukrárně, pár domů nahoru po hlavní ulici. Neměla dost peněz. Provdala se za fešáka s vyčesanými zlatými vlasy, knírkem a velkou pihou na pravé tváři. Tři roky měli dobré manželství. Přál si francouzské auto, renault. Posílal ji před hospodu, aby na něj měl. Když si ho koupil, k údivu sousedů, kteří se divili, kde na něj vzal, se rozvedl. A před osmatřicátým rokem se Beldíkovy, matka a holka, odstěhovaly.

Co se s ní stalo?

A co asi dělá Vašek Majer, který chodil do remízky s Jájou, kdy se mu zachtělo? Nadbíhal Markétě. Jednou ji za školou opřel o zeď a políbil ji francouzsky. Strčil jí jazyk hluboko. Skoro se dávila.

Jája se po schůzce s Majerem bála, že je těhotná.

Co asi dělají pihovatý pan řídící Novák, profesor Renner, kterého k nim přeložili za trest?

Viděla v duchu hostinec, před kterým se procházela maminka Jáji jako vypelichaná pávice. Přesto našla muže, který s ní chtěl jít. Jája nesměla být doma. V hostinci bylo zakouřeno.

Jazykem dovnitř pusy, jak nejhlouběji to jde?

Je to najednou tak daleko?

Jakou rychlostí se otáčí svět?

Změní se odchodem člověk nebo svět, z něhož odešel, anebo do něhož vstupuje?

Je možné, že z něčeho, co se dalo vnímat, vážit a měřit a cítit, nezůstalo nic, nic, nic?

Jsem v Terezíně, opakovala si v duchu. Nikdo se neptá, co mám za sebou, co už vím nebo co neznám. V ghettu. V městě, které údajně daroval Adolf Hitler židům. Předtím vystěhovali české obyvatelstvo. Měli na to týden. Kdo to stihl, dostal náhradní byt. Kdo ne, ať si to přičte na svůj vrub. Markétka se tázala, co má na svědomí, co by nerada Ludvíčkovi svěřila. Uvědomovala si, že je a čím je, holka. Před čím ji varovala kartářka. „Jsi jako odvázané, rozpustilé hříbě. Dávej si na sebe pozor. Neříkej ano rychleji, než se sluší.“

Terezín. Rakousko-uherské posádkové městečko, vedle pevnosti zvané Malá, donedávna také československá vojenská posádka v severních Čechách. Markéta Fischerová se porovnávala s holkou, která žila a rostla v Praze, ocitla se v Terezíně a kamarádila s klukem, který vykrádal kufry, jedl kočky jako králíky a možná ještě kdovíco. Přesto, jak se přistihla nebo usvědčila, o něj stála, a nejen protože nikoho jiného neměla, na něm lpěla.

Srovnávala se s Jájou, Jarmilkou Beldíkovou. A ještě s holkou ze školy, Janou Musílkovou, která první ze všech otěhotněla. Komu asi strká jazyk do pusy, jak nejhlouběji to jde, Vašek Majer?

Oslovila ji cizí, asi šedesátiletá žena.

„Jen co jsme odjeli, začal zmatek,“ řekla. „Zapletla jsem se do kabelky a podrazila jsem si nohy. Padla jsem ze schodů. Zarazila jsem se o pána, který šel ke schodišti. Nemůžu najít starší sestru.“

Ludvíček se kradmo zeptal: „Ty ji znáš?“

„Ne.“

„Přijeli jste spolu?“

„Možná ano. Nevím.“

„Nevíš, kdo to je?“

„Sestra je slepá.“

„Jak bych vám mohla pomoct?“ tázala se ženy M. F.

Žena neslyšela.

„Počkám na ni tady u trámu,“ řekla žena. (Myslela sestru.)

Ludvíček se vrátil. Díval se za ženou, která si podrazila nohy. M. F. se mu zdála bledší.

„Mám zbytečně dlouhý řemen na kabelce,“ řekla ta žena. „Nevím, jak se mi mohla ztratit. Ještě při vystupování z vagonu jsem ji měla. Držela jsem v jedné ruce kufr, v druhé kabelku. Dávala jsem pozor na sestru. Najednou byly kabelka i sestra pryč.“

Ludvíček poslouchal. Konečně žena spatřila svou slepou sestru. Šla jí naproti.

„Máš moji kabelku?“ volala jí naproti.

„Ne. Proč?“

„Nemám ji,“ řekla žena.

Ludvíčka napadlo sto možností.

„Všude se krade,“ řekl.

„Není to hrozné?“ zeptala se M. F.

„Už jste měli večeři?“ ptal se jí Ludvíček.

„Knedlík se sladkou omáčkou. Sladí cukerínem.“

Na slamníku u schodů seděla, opřena o trám, stařena, o které se říkalo, že je jí sto let. Nedoslýchala, ale viděla. Opakovala nahlas větu. V zátočině teče Dunaj nížinou… V zátočině teče Dunaj nížinou. Zmodralými rty: V zátočině teče Dunaj nížinou. Nemohla se dostat na další řádku? V zátočině teče Dunaj nížinou… Přeskočilo jí? Zblbla věkem, sto roků?

„Paní,“ zkusil ji oslovit Ludvíček. Přinejmenším ji přeruší.

„V zátočině teče Dunaj nížinou…“

Prohlédli ji ošetřovatelé. Našli na spodku jejích bot, u podpatku, pavučiny.

„Jsem ráda, že žije,“ řekla M. F.

Mohla to být její babička nebo babička Jany Musílkové. Blanky Červenkové.

Myš v kapse pištěla.

„Chce,“ řekl Ludvíček. Nakrmil Kleopatru zrním z levé kapsy.

„V zátočině teče Dunaj nížinou…“

Přišel zřízenec, pan Taubeles. Ludvíček ho znal. „Dobré odpoledne, pane Taubeles.“

Pan Moric Taubeles měl hustou, vysokou šedivou hřívu.

Slyšel stařenu.

„I zítra poteče Dunaj nížinou,“ řekl pan Taubeles. „Zažil jsem podobný případ. Bože, sto roků.“

Stařena oslavila v den příjezdu do karantény narozeniny. Přinesli jí prázdný kufřík. Neunesla ani pár kilo. Čekala, pravil pan Taubeles, na bratrance, vynálezce úsporného prostředku na hubení hmyzu. Firma měla reklamu Smrt komárům. Už se nebudou množit. Nepokoušel se stařenu oslovit jako Ludvíček.

Pan Taubeles začal svou obchůzku půdou.

Ludvíček v sobě slyšel hlas. Hřejivé vlny. Tušil, že to souvisí s jeho známostí s M. F. Jako slunce, v jehož paprscích se ohřívá. Chuť, jakou ještě neochutnal. Neměla jméno. Nebo je neznal. Vnucovalo mu to na rty poloúsměv. Bylo mu dobře, jako když ukradl, co okradenému neškodilo, a trefil na něco, co opravdu potřeboval a co měl majitel dvakrát. Litoval ženu se slepou sestrou, která ztratila nebo které někdo ukradl kabelku. Vytlačila to myšlenka, že je s M. F. Bylo to opojné. Pil, aniž pozřel kapičku. Nebo se sytil, pohádkovou kaší z Hrníčku, vař. Signály, které musela vysílat a stejně bezděčně je přijímat. Bezhlučné hlasy, horko, ozvěny. Chvění. Kruhy, které se z neznáma šířily dovnitř a zevnitř objaly svět, půdu. Jimiž jihnul a zalykal se. Uspokojení. Údiv. Kde se to bralo? Nepoznané i povědomé. Niterné. Úžas.

Touha ji oslovit. Dovídat se o ní víc, všechno. Byl v rozpacích. Cokoli řekl, mu připadalo přihlouplé, trapné, ubohé. Přál si, aby uhodla. Měl dojem, že se znají odedávna. Co se narodila, co se narodil. První holka, pro kterou by udělal, co by chtěla. Kdyby se nestyděl, pohladil by Markétu Fischerovou po hřbetu ruky, po vlasech nebo na tváři. Přál si dotknout se jí. Vyslovit. Vnímal tvář. Oči, nos. Kaštanové vlasy. Pleť hrdla, klesající k dětským prsům. Důlek na konci krku, kde začíná hruď. Přál si jako už jednou vedle ní ležet na jejím slamníku a cítit její teplo, jak by cítila ona jeho. Dlouhým krkem mu připomínala labuť. Cítil k ní totéž, co tenkrát v mateřské školce k německé holčičce. Už si ani nepamatoval její jméno. Snad Herta, Hertička.

Mluvil hlasitěji, než by měl? Tišeji? Slyšel se zřetelně. Vnímal, co by bez Markéty Fischerové neměl. Cítil se bohatší, sebevědomější. Její příjemnost se měnila v jeho sebevědomí. Zkracoval se mu dech. Rozbušilo se mu srdce. Začínal den šťastně: vykročil pravou nohou.

Chtěl, aby mu věřila. Aby věděla, že se na něj může spolehnout. Nejen v tom, co by pro ni byl ve stavu ukrást a komu.

Cítil v sobě něco vyššího. Ušlechtilejšího. Dotýkal se nedosažitelného. Co přišlo odnikud a nikam se neztrácelo. Síla, která neměla jméno. Nerozuměl. Vnímal.

„Co je?“ zeptala se.

„Nic.“

„Proč se na mě tak koukáš?“

„Normálně.“

„Nevypadá to tak. Máš skelné oči.“

„Myslíš?“

„Koukáš na mě upřeně.“

Usmála se.

„Jsi,“ řekl chabě.

„Toseví,“ řekla

„Hezká,“ odvážil se.

„Nepřeháněj. Nejsem o nic hezčí než ty.“

Emil Fischer, její otec, se ptal stařeny, jestli něco nepotřebuje. Četla a omílala V zátočině teče Dunaj nížinou…

„Slyšela jste mne?“ ptal se pan Fischer hlasitě.

„Ano,“ odpověděla stařena sotva slyšitelným hlasem. „Žijeme bez lásky,“ dořekla, místo věty o zátočině, Dunaji a nížině.

„Špatně vás slyším,“ řekl pan Fischer.

„Vidím, že neslyšíte,“ řekla stařena.

Vzala si z kufru jinou četbu než V zátočině teče Dunaj nížinou. Bylo to německy. Nemohla se dostat o řádek níž: Unter den Pinien von Argentinien… Unter den Pinien von Argentinien… Unter den Pinien von Argentinien…

Unavená ustala ve čtení. Hlasitě dýchala. Bože, pomyslela si M. F., snad neumírá. Musela vědět, že záhy umře. Věděl to otec, a proto ji oslovil?

V noci, blízko místa, kde ležela stoletá, slyšela M. F. šepot páru. Mužský hlas: „Vracejí nás. Jinak, než se o návrat niterného zvířete snažíme sami, miláčku. Pamatuju si naše poslední opojení doma. Přivolali jsme to dobré zvíře, které je v každém z nás.“

„Čpí to smrtí,“ řekl ženský hlas. „Miláčku. Můj nejdražší miláčku. Ne zvířetem. Nahání mně to hrůzu.“ „Je to zkouška, miláčku. Snad obstojíme. To v nás umírá to dobré zvíře, miláčku, ne my.“ Znělo z toho povzbuzení i strach. „Nezapomněla jsem ani na jednou, miláčku. Vím, že z toho nemůžeme žít.“ „Miláčku,“ ozval se mužský hlas, velice naléhavě. „Jednou se probudíme a naděje přesáhne do skutečnosti. Máš nádhernou paměť těla. Co se nedá zapomenout. Jako se rozlévá řeka v povodni a zaplaví kraj a pak se zas vynoří, svěží a barevný, připravený žít. Z neurčitého se stane určité. Z nejasného jasné. Z tajemství se vyloupne pravda. Z přibližného skutečné. Čím opovrhuješ, zmizí. Zavrhneš, co nechceš, miláčku. Z otroctví k volnosti. Od ponížení k hrdosti. Nazpět k cudnosti, která těší. K tomu ušlechtilému, co spojuje zvíře a člověka.“ „Zítra nastupujeme,“ řekla žena. „Je to zvrhlé. Máš pro mne na slamníku místo?“ „Myslíš, že je to naposled? Neboj se. Pojď.“

Slyšela přesun těla na slamník. Pak tichoučký šepot. „Bojím se.“ „Neměj strach. Jsem s tebou.“ „Buď se mnou.“ Nakonec ticho.

Naslouchala dechu a šepotu lidí na slamnících. Někteří spali. Včetně těch, co nastupovali nazítří v osm ráno do transportu na východ.

M. F. se seznámila na půdě karantény s holkou, která ležela těsně u schodů dolů. Jmenovala se Jasmína, jako květina. Její matka už odjela do Polska. Jasmína se zmínila o příměsi modré krve. Otec se s maminkou rozvedl, žili ve smíšeném manželství, ale neodstěhoval se. Matka byla židovka, otec ne. Neprospívalo to jeho obchodům s německou správou. Obchodoval obilím, uhlím a semeny. Strýčka, otcova bratra, odsoudili Němci u vojenského soudu za šmelinu s vojenskými košilemi a zastřelili ho na střelnici v Kobylisích. M. F. porovnávala noční rozhovor páru, na který neviděla, jen slyšela mužský a ženský hlas neurčitého věku, s tím, co říkala svému někdejšímu milenci Fendi, Frančeska Morgensternová, která stárla lidem před očima a o které otec říkal, že se napájí a chřadne láskou. Také říkala jinochovi miláčku, miláčku, miláčku. M. F. si z toho sestavovala román s neukončeným koncem. Myslela na Jasmínu. Už menstruovala. Nadhodila to hned napoprvé. Vrátila se v paměti do školy. Do doby, kdy ještě směla být doma. Co se vinulo existencí všech. Co, snad, čekalo i ji. Řeka, která vysychala i vstřebávala nové prameny a vlévala se do nekonečného moře. O čem snily holky ve škole i mimo školu. Co pro ně naplňovali kluci, ve třídě i mimo. Slovo miláčku. Adresa a adresát. Kapky v řece, vlny a vlnky, čeření, tišina, lesk hladiny. Skrytý život pod hladinou. Dno s kameny nebo hlaďoučkým pískem, podvodními květinami, slehlou vodní travou. Neviditelný proud a povodeň. Od počátku do konce času, trvaleji než země, zábory cizího území, okupace a tyranie. Jak o tom mluvila Jasmína a lámal se jí hlas, od zjihlosti k hněvivému obvinění. Odplavovaná radost.

Jasmína slyšela pár, který si tak vyšeptával, aby to mohla i Markéta Fischerová slyšet. Slyšeli rozmlouvat starce, třesoucími se hlasy, přecházejícími do chrapotu.

„Už nebudeš nikdy sám, nebude ti zima, nebudeš tak rychle stárnout,“ řekla stařena. „Omladím tě. Nedovolím ti zestárnout, zchátrat, zdegenerovat stářím.“ „Lžeš,“ řekl stařec. Mluvil o prokletí paměti.

„Chval paměť,“ řekla stařena. „Pamatuješ, jak jsem byla mladá, šťastná a svěží, pro tebe? Hezká, všude, kde jsi chtěl? Neříkal jsi, kde všude jsem k nakousnutí?“ „Zemřeme,“ řekl stařec. „To dobré v nás, a co jsme prožili, nezemře,“ řekla stařena. „Než vydechneme, chci, abys mě držel za ruku.“ „Co bylo, už není,“ řekl stařec. „Co není, nebude.“ „Je to pravda,“ řekla stařena. „Pamatuju si každé slovo. O půvabu jarního záhonu, květin po dešti, zlatém sluníčku. O mé pleti, jako sníh v zimní krajině. Tvoje světlo, radost, štěstí.“ „Světlo,“ opakoval tichounce stařec. Nechtěl mluvit o tom, jak se jeho žena v mládí podobala jarnímu vánku, osvěžující vodě v řece, povzbuzení. Kam se to ztratilo, nenávratně. „Těšil ses, jak spolu budeme stárnout,“ řekla stařena. „Byla jsem tvoje první a poslední. Jediná. Tvoje všechno.“

Jasmína plakala. Fendi, Frančeska Morgensternová naléhala na jinocha, že s ním chce dítě, i kdyby měla odjet sama nebo ji měli oběsit. M. F. se styděla, že naslouchá, jako moucha na stěně. Nechtěla žít životy cizích lidí, jejich strachem, ztrácející se láskou. Doléhalo to k ní jako ozvěna, která sílí, místo aby utichala. „Všechny nás zabijou. Dokázali, že jim můžeme věřit.“ Hlas pokračoval: „Vezmou nám šaty a boty, do poslední vlásenky. Znám německou důkladnost. Ukradnou, co se dá ukrást. Šperky, obrazy, do poslední tkaničky. Mají obrovská krematoria, kde pálí mrtvé na tuny a tisíce, statisíce. Zabíjejí i choromyslné, nevyléčitelně nemocné. Předčili ďábla.“ „Proč to říkáte?“ ozval se napomínavý hlas. „Bojíte se pravdy, jako naši vedoucí? Obáváte se to slyšet, protože se vám to nelíbí a dal byste přednost tomu, aby to nebyla pravda? Mlčení?“

Původní hlas tvrdil, že ví víc, než by chtěl. Je to horší než vidět plavat ve výkalech v latríně krysy. Je nedobré vzpomínat, zapomínat i nezapomínat. O množství nahých mrtvých těl.

„Ten, kdo říkal, že to v ráji začalo jablkem, lhal. Začalo to jedem.“

Fendi, Frančeska Morgensternová šeptala: „Už jsi mně čtvrtý den neřekl, že nahá jsem krásná. Stydím se za tebe.“

„V noci mi tma připomíná krev,“ řekla Jasmína. „Myslíš, že z nás jednou budou ženy?“

„Už menstruuješ,“ řekla M. F.

„To je začátek,“ řekla Jasmína. „Chci pokračování.“

Ti cizí, neviditelní, pokračovali: „Zahyneme.“

M. F. byla ráda, že zůstávali ponořeni v šeru půdy včetně Jasmíny a jí. Pronikal do ní život ve tmě.

„Krvácím,“ řekla Jasmína. „Je to ženské břímě. Sobectví obklopené nezištností. Volání o pomoc, které nikdo neslyší. Naděje proti naději.“

„Je ti už šestnáct?“ zeptala se Jasmíny M. F.

„Nezáleží to na letech,“ řekla Jasmína.

„Jsi jako můj tatínek. Mluví o všem, jako by to nebylo.“

„Jsme tu jako kůl v plotě,“ řekl někdo mezi cizími.

M. F. řekla, že touží po něčem, co nemá a možná není.

„Jsme jako mušky v pavoučí síti,“ řekla Jasmína.

Německo pavučina, Němci pavouk. Obyvatelé Evropy chycené mušky, odsouzené zahynout. Dali se chytit. Pokud se nebránili, mučily je výčitky. Pokud prohráli, zkoumali svědomí.

„Jsme jako moje teta Irma,“ řekla Jasmína. „Po smrti manžela ji zdrtilo osamění. Nabízela se jako děvka. Odnesla si to sem. Děsím se, co mně hrozí. Nechci být sama. Nehrozí to každé ženě, která se provdá a pak zůstane sama a prodá se, bez papírů, komu se zamane, na jednu noc, kousek noci, na počkání? Než jsem začala menstruovat, byla jsem jiná. Zápasí to ve mně. Menší zklamání proti většímu. Už si nerozumím jako předtím. Nevím, kdo jsem. Nechybí mi papíry, které mně odebrali, totožnost. Jdeme na porážku. Spoléháme už jenom na štěstí. Nezajímá tě, kde je napsáno, co nás čeká a nemine, co se s námi stane, jak skončíme? Nahoře, dole? Budu někdy žena?“

Markéta Fischerová byla ráda, že se seznámily. Jasmína byla vysoká, jako Fendi. Budu jednou takhle hezká? Neměla strach jako ty dvě. Rozuměla jejich obavám. Mohla už odhadnout, jak dospívá dívka, než se promění v ženu. Bylo to stejně tajemné, jako kdysi ve škole s Beldíkovou a Musílkovou. Jako s pohledy učitele Rennera, kterého za trest přeložili k nim.

Ludvíček o hodinu později, když mu o Jasmíně vyprávěla, souhlasil. Nelámal si hlavu tím, jak se z dívky stává žena; kladl si otázku chlapce, než se stane mužem. Všichni si odpovídali po svém na odvěkou a málokdy zodpovězenou otázku, co je štěstí. Osud. V bludišti velkých a malých neznámých tápali. Je štěstí něco jako pro pobožné Bůh? Pro dobrodružnější nebo romantičtější osud? Pro nejisté jistota a pro sebevědomé neurčitost, přibližnost, souhrn všech snad, možná, kdyby? Ludvíček si tím hlavu nelámal. Byl jednoduchá povaha. Viděl ve spleti věcí ty lepší. Nebyl tak jednoduchý, aby si neuměl představit, co luští ostatní. Z bezcennosti života, kterou jim představili Němci, se v něm rodila úcta ke každému jednotlivému životu. Nechápal, jak mohli Němci likvidovat vesnici, jejichž mrtvé muže pohřbili z rozkazu nacistů židé z ghetta. V davu, který ho všude obklopoval, se snažil vidět. Hledal v obličejích lidí na korze na hlavní třídě L a Q známé, které už potkal včera a které neznal i znal. Život byl všude. Němci mohli zabíjet jednoho po druhém jako těch devatenáct nebo dvacet oběšených kluků. Nemohli zabít a zrušit život. Pokud chtěli, aby lidi pracovali ve stanu na náměstí, v truhlárně, ševcovně a krejčovnách, nemohli zakázat, aby dýchali. Uznal, že Jasmína je hezká, stejně jako Fendi, Frančeska Morgensternová. Ze všech nejlepší byla M. F., Markétka Fischerová, kterou mu přivál osud, kufry. Naučil se v Terezíně rozlišovat lidi podle pohledu, způsobů i místa, odkud přicházeli. Jiní byli židé z Podkarpatské Rusi, z Prahy, Berlína nebo Kodaně, z Polska, Itálie nebo Francie. Každá skupina si nesla v sobě rysy zemí, z nichž přicházeli. Němečtí židé se pokládali za lepší než židé z Polska, čeští židé se pyšnili demokratickou tradicí země, stejně jako francouzští židé se pokládali za ztělesnění volnosti, rovnosti a bratrství. Každá skupina zvlášť se pokládala za židovskou elitu. Zpívalo se o tom ve zdejších kabaretech. Bavili se o tom po práci na světnici kopáči na železnici, zahradníci nebo kuchaři, truhláři a ševci, zámečníci a elektrikáři.

Rád to poslouchal. Naučil se, co by se asi jinde nenaučil. Poznával lidi, které by asi nikdy nepotkal.

Tajemství, které mají holky. Dvanáct a čtrnáct.

Bavilo ho to. Co je život? Směšné otázky byly chvílemi vážné. Štěstí, osud, Bůh. Náhoda. Jako cihly, z nichž stavěli zedníci zeď. Brynda, kterou vydávali kuchaři za polévku. Vzduch, který dýchali, vlhký dešti, severním větrem.

Jeden večer se ho M. F. zeptala: „Kolik je hvězd?“

Smála se Kleopatře. Mozolům na jeho dlani, které měl od nošení kufrů. Ludvíčkovi přišly k smíchu i hrbolky na nose M. F.

„Co je čas?“ zeptal se jí Ludvíček.

S M. F. se zrychlil. Tady a teď, říkal si v duchu. Co pomíjí, rychle nebo pomalu. Zůstává v paměti. Touha, aby to tak neutíkalo.

Převyprávěla mu, co slyšela na slamnících v šeru. Tajemství, které měla M. F. pro něj a Ludvíček pro ni. Měla se stydět, že hltala každé slovo? Ludvíček se rozhodl, že u ní zůstane přes noc. Smí ležet na kraji jejího slamníku? Bude tiše, jako putička. Slovo.

Na střechu bubnoval déšť.

Ludvíček Adler vzpomínal na německou holčičku v mateřské školce v Praze. Nemohl usnout. Slyšel jako Markéta Fischerová na vedlejší matraci Fendi a jinocha Freda Korna. Zdálo se mu, že Frančesce Morgensternové svítí v šeru oči. Myslel na slepou, jejíž sestře se ztratila kabelka, a na stoletou, která viděla a slyšela, ale nedostala se z řádky na řádku. Kladl si otázku, jestli stařena dnes v noci umře. Cítil tělesné teplo M. F. Neodvážil se jí dotknout. Má ji vzít za ruku? Ano? Ne? Čekal, kdyby se náhodou dotkla ona jeho. Rodiče neměli o jeho přítomnosti potuchy. Ráno před úsvitem se zdekuje, jak se na tom dohodli.

Slyšel Fendi. Nespala ani vteřinu.

„Chceš mě?“ ptala se Frančeska Morgensternová.

„Nevím, co bych měl chtít,“ řekl jinoch Fred.

„Jsi protivný,“ řekla Fendi. „Jsi jiný. Proměnil ses.“

„Přestává pršet,“ řekl jinoch.

„Ano,“ řekla. „Už skoro neprší.“

Pak: „Vyčítám si a stydím se za to, že tě tolik potřebuju. Proč se musím doprošovat? Nejsem žebrák. Chci něco, co není?“

Bez deště byla půda tišší a stejně ztišený se zdál svět venku. Noc v ghettu. Fendi, Frančeska Morgensternová. Cítila to neviditelné a nehmatatelné, co plnilo smyslem její existenci? Na to myslela M. F.

Jinoch se k Fendi otočil zády. Rozplakala se, hlasitěji.

„Neplač,“ napomenul ji. „Budíš lidi.“

„Je to silnější než já,“ šeptala. „Připadám si zmrzačená.“

„Jsi zdravá a silná,“ řekl jinoch, Fred Korn.

„Přemáhá mě to,“ řekla.

„Nemůžem existovat jen od pasu dolů,“ řekl.

„Jsem jako zvíře, když umírá,“ řekla.

Cítila prázdno. Tonula.

„Dobrou noc, Fendi,“ řekl jinoch. „Spi. Musíš spát. Byla bys ráno jako moucha. Já taky.“

Zase se rozplakala. Dala si kapesník k ústům.

„Jsi ke mně zády,“ řekla.

„Spi, prosím tě,“ otočil se k ní čelem.

„Pojď ke mně,“ řekla.

„Nechci být zvíře,“ šeptal.

„Jsi zvíře,“ řekla Fendi, Frančeska Morgensternová.

„Jsem člověk,“ řekl jinoch.

„Ne, zvíře,“ trvala na svém.

Markéta Fischerová už skoro usínala. Mohla si jen domýšlet, co usuzoval o vztahu někdejších milenců Ludvíček. Byla ráda, že už neprší. Půdou se rozlévalo ticho. Dech spáčů. Vzal ji za ruku? Ne, jen se jí to zdálo. Většina lidí na půdě už spala. Věděla, že Ludvíček nespí. Myslela na Jáju, Jarmilu Beldíkovou, a na Janu Musílkovou, na Vaška Majera a profesora Rennera, Blanku Červenkovou. Na svoje tělo. Na rodiče a bratra, na slamnících co nejblíž. Na požehnání tmy. Tajemství světa, které se nezastavilo před Terezínem.

Ludvíček na chvíli usnul. Před rozedněním se probudil, aby neuvedl M. F. do rozpaků před rodiči. Slyšel zase Fendi a Freda Korna. Za noc nezamhouřili oka.

Ani se nerozkoukal. Naslouchal se zavřenýma očima.

„Frede,“ řekla na úsvitu Fendi, Frančeska Morgensternová. „Už mě nemáš rád. Je ti jedno, že nemůžu spát a pláču.“

M. F. napadlo, že ho ženským způsobem vydírá.

„Miláčku,“ řekl jinoch. „Mám tě rád. Jinak.“

„Říkal jsi, že láska je věčná.“

„Budu s tebou. Jako kamarád. Nezradím tě ani neopustím.“

„Nechci žít bez lásky. Jsi můj první. Nehledám nikoho jiného. Ani nechci. Miluju tě. Co mám dělat? Potřebuju tě. Říkal jsi, že mě taky potřebuješ.“

Tichá, nesmělá výzva?

„Miláčku,“ řekl její bývalý milenec netrpělivěji. „Musíš spát. Nespala jsi už tři noci.“

„Nechci. Už se stejně dní. Za chvíli bude světlo.“

„Musíš si odpočinout.“

„Pro co, když mě nechceš?“

„Miláčku,“ řekl napomínavě.

„Chci, miláčku.“

„Řekneme si to ráno.“

V hlase měl ostych, netrpělivost a výčitky svědomí, záchvěv hněvu.

M. F. už nespala. Cítila vedle sebe tělo Ludvíčka. Nevzal ji za ruku. Nejsem jako Jája, Jarmila Beldíková, nebo Jana Musílková. K Fendi, Frančesce Morgensternové, mám daleko. Nejsem smutná jako dvakrát už krvácející Jasmína Thalová. Ludvíček se jen zul. Nesvlékl si ani ponožky. Markéta Fischerová se napůl styděla. Zastesklo se jí po postoji Ludvíčka, až se před ni postaví, dá si palce za opasek a zhoupne se v bocích, s pocitem, že vypadá mužněji. M. F. slyšela o lásce, samozřejmě, byl to námět, který se vynořil už ve škole, v mnoha podobách. Četla nebo slyšela o milostných aférách. O Napoleonovi a polské šlechtičně. Román Romea a Julie. Nespočet anonymních románků milenců, manželů, cizoložníků. Slévaly se jí v mysli. Moře, pro které neměla jméno ani zkušenost. Nezažila nic takhle zblízka, jako byla Fendi, Frančeska Morgensternová, a její někdejší milý Fred Korn. Jako by v jednom těle sídlily dvě cizí, odlišné bytosti. Neuteklo jí slovíčko. Byla svědkem rozchodu. Zástavy lásky. Ozvěn v podobě výčitek, ujišťování. Asi pravdy a lží. Překážek, které Fendi, Frančeska Morgensternová, nebyla v stavu překonat. Neviditelné zdi, za kterou se nemohla dostat. Nemohl její bývalý milenec ustoupit? Nebyla to snad ani v nejmenším věc dobré vůle? Soucitu? Jak asi funguje láska?

M. F. nebyla moudřejší. Nechtěla, aby ji rozbolela hlava. Muselo se to stát zrovna tady, v Terezíně, první dny deportace, už v karanténě?

Poslouchal i její malý bratr?

Všimla si, že lidi na půdě ztráceli stud. Neviditelné stěny mezi sebou. Zábrany, které jim za pár dní budou připadat ještě zbytečnější.

Fendi, Frančeska Morgensternová nedokázala zarazit pláč. Neunavilo ji proplakat už třetí noc? Nebyla schopna přijmout a uznat, co se dělo? Nevyvážila to její existence, jak vyrůstala, ve vatičce? Rodiče jí koupili dva koně, Rita a Rata, plnokrevníky z německého chovu u Černého lesa, teď byli sedmiletí, zabavení německou protižidovskou správou.

Při příštím setkání se M. F. zeptala Ludvíčka, neví-li, kolika let se dožívají koně. Pětatřicet, co jsem slyšel, odpověděl Ludvíček, kterého stáří koní zajímalo, když přivezli do ghetta oře z Lidic. Věděl, že před šedesáti tisíci roky, než vyrostli do dnešní mohutnosti, byli koně velcí asi jako ovčácký pes. (V kovárně, kde kovali koně z Lidic, otočil velké štípací kleště, které stačily i na nejpevnější visací zámky.)

„Můj Bože,“ naříkala Fendi. „Bože, Bože můj, proč mi to děláš?“ Znělo z toho nevyslovené: co jsem kdy komu udělala?

Slzy a vzlyky. Neúnavně.

Obviňovala Fendi, Frančeska Morgensternová, víc Boha než svého nestálého milence? Objímala ho v šerosvitu rozednívání oběma rukama, snad i nohama. Chtěla ho k sobě připoutat. Propletli se jako vánočka. Fendi přikryla milenci tělo a hlavu, že mu koukala jen patka černých vlasů. Nechal se před deportací ostříhat na krátko. Tulila se k němu. Byla zbrocena potem. Její poodkryté tělo se lesklo.

Neklid. Šustění pokrývky. Pak šepot. Fendi konečně přestala plakat. A její hlas: „Miláčku, miláčku, ach, miláčku. Chci tvoje dítě. Prosím. Udělej mi dítě.“

„Promiň,“ řekl její někdejší milenec tiše. „Nejde to.“

F. M. se dotkla zblízka odlivu lásky.

Ráno, už ve světle, vypadala Fendi, Frančeska Morgensternová unavená, s modrými kruhy pod očima.

„Je mi špatně od žaludku,“ šeptala.

Vypadala nemocná.

„Co je?“ ptal se její společník.

„Křeče.“

„V nohou?“

„V žaludku.“

„Nic jsi nejedla.“

„Tebe.“

Za chvíli jinoch, Fred Korn, její někdejší milý, řekl: „Budeme mít jiné starosti.“

„Mohla bych se starat o koně.“

„Uvidíme.“

„Co bude s tebou?“

„Zůstaneme kamarádi.“

„To se tak říká,“ vydechla. „Už teď jsi mi daleko.“

Pak šeptala: „Kéž bych měla tvoje dítě.“

„Dával jsem pozor.“

„Nemáš čas na lásku?“

„Bohužel ne,“ odpověděl.

Dívala se na něj. Oblékala se, beze studu, že ji z ostatních slamníků mohli vidět, do červeného cestovního kostýmku. Vzala si drahé prádlo s krajkami, střevíce s vysokým podpatkem z jemné červené telecí kůže. Nazítří se ukázalo, že měla v kufru týž vlněný kostým v sytě zelené, šitý drahým krejčím, s velkými kostěnými knoflíky. Markéta Fischerová si všimla prádla. Satén, hedvábí. Představila si její dva koně, Rito a Rato. Barevné deky. Sedla se třmeny.

„Nechci žít bez lásky,“ řekla Fendi, Frančeska Morgensternová. „Nic neumím.“

„Nejsem o moc před tebou,“ řekl jinoch. „Nedostudované právníky nikdo moc nečeká. Budu dělník. Zedník. Naučím se to. Uvidíš mě na stavbě. Nebo na železnici.“

„Šlo by to zařídit, abychom bydleli spolu?“

Musela vědět, že to nevěděl. Myslela si, že ji zradil? Selhal? Nebude s ním mít děti? Nebudou žít spolu? Bude sama? Kdoví, jak skončí? Zklamal při první zkoušce? Opustí ji? Proto o tom mluvil?

„Nebudeme spolu?“ zeptala se.

„Miláčku, musíš se obrnit trpělivostí. Nejsme svobodní. Snad zase budeme. Je válka. Všechno je jiné než včera.“

„Nechci, abys mě poučoval. Nesnáším tvou blahosklonnost.“

„Říkám, co si myslím. Na co ses ptala.“

Budou mít jiné starosti.

U čtvrtého trámu se kdosi rozčiloval, že tu nejsou sprchy. Křičel. Spokojil by se studenou vodou. Držel v dlani sáček na zip s toaletními potřebami.

V Kameradschaftsheimu nacvičovala hudba pochody. Straussův Pochod Radeckého. Hráli a zpívali. Vyvolávali dojem, že napříč ghettem, Evropou a světem, po silnicích, polních cestách, všude pochoduje německý wehrmacht, oddíly SS, řady, sbory. Trubači, pištci a zpěváci, bubeníci.

„Je tu plno pavučin,“ shledávala matka Fischerová.

„Jsou dobré,“ pravil pan Fischer. „Chytají mouchy.“

„I malý pavouček může sežrat velkého,“ řekl malý Ramon.

Jinoch na vedlejším slamníku, blíž schodům, Fred Korn, oslovil Frančesku Morgensternovou, Fendi.

„Na co čekáš?“ zeptala se.

„Uvažuju.“

„O čem?“

„Jak se překonat. Přijmout nevyhnutelné. Přizpůsobit se.“

„Myslíš na smrt?“

„Chvílemi.“

„V noci jsi mě hřál. Je to jiné teplo. Ne tak postelové.“

Přemýšlel, v čem ho odzbrojovala.

„Nemáš mě rád,“ řekla.

„Nemám rád situaci, v které jsme se ocitli.“

Přemýšlel o zlu, které je mimo něho, i o zlu v sobě, ve Fendi.

„Bojíš se?“ zeptala se.

„Nevím.“

„Mě?“

„O tebe.“

„Z ničeho jsem tě neobvinila,“ řekla.

Čišela z ní zarputilost. Snaha vymknout se pachu starého dřeva, přeplněné půdě, slamníkům na podlaze, vůni popraskaných rozeschlých trámů, které už hnily, potu cizích lidí, zatuchlého vzduchu. Nevětralo se, aby starcům nebyla zima.

„Chceš vrátit, co se už nedá vrátit,“ řekl Fred Korn.

Přál si, aby byla pokornější.

„Chtěla bych,“ řekla. „Škoda, že jsem se nenarodila jako muž.“

Vycítil opovržení. To velice ženské.

„Co myslíš?“ zeptala se. „Co uděláš se mnou?“

Nechápala nebo nechtěla anebo nemohla pochopit?

„Tak málo štěstí,“ posteskla si. „Myslela jsem, že láska, je-li upřímná a opravdová, je napořád. Proč si na začátku člověk myslí, že to tak zůstane? Chtěla bych tě sníst. Vzít do sebe jako třeba hadi. Nakonec se bojím, co bude za hodinu. Zůstanu sama jako kůl v plotě.“

„Fendi,“ řekl jinoch napomínavě. „Fendi,“ opakoval téměř bezmocně.

„Když ses o mě ucházel, dělal jsi všechno, abych se ti zaslíbila. A teď? Když jsi mě chtěl, nebyli živí ani mrtví, kdo by ti zabránili.“

„Myslím na střechu nad hlavou, miláčku. Abychom měli co jíst. Pít, když dostaneš žízeň.“

„Kde je tvůj vnitřní zákon?“

V odpovědi zněl dotaz, jestli se ho drží i ona. Nepsaného zákona, zákona člověka. Zamlouval se i jí. Zákon, který dodržuje nebo nedodržuje každý za sebe.

Změnil se v černou díru, propadliště, roztržené nebe?

Život se pro ni proměnil v síto, kterým propadala její přání, představy o lásce, vlídnosti a vstřícnosti člověka, s kterým chtěla spojit svůj život. Přestalo to ve chvíli, kdy dostali povolání, každý zvlášť, do společného transportu a odjeli? Měla pocit, že se jí neslyšně hroutí svět. Nebudou spolu? Nebudou na sebe čekat každý den? Nebudou uléhat do společného lůžka vedle sebe? Nebudou mít dítě, slitinu obou? Hledala, co se změnilo. Nenacházela nic, čeho by se mohla chytit. Selhal už neodvolatelně?

Dívala se do tváře milence. Vysoký, hezký, se souměrným podlouhlým obličejem, patkou upravených vlasů na krátko, svalnaté tělo vypěstované sportem, oblečený vkusně a pečlivě, čistý. Byla pyšná na jeho urostlé tělo, příjemnou tvář, hluboké hnědé oči. Eleganci, s kterou se oblékal a pohyboval. Nemusela se za něj před nikým stydět. Dala na svůj první dojem a nezmýlila se. Kolikrát jí řekl, že je krásná? Její tvář, čelo a vlasy, nos, rty a brada, a pak dál, snad až k nehtům u nohou.

„Neobviňuj se, miláčku,“ řekl. „Na ničem neneseš vinu. Ale nejsme už nevinní, jestliže se nebudeme umět smířit. Nejsme sami.“

„Nechci být zbabělá,“ řekla.

Díval se na ni. Padala na kolena, do prachu, jedna z davu? Nebyla vždycky ta první? Ta nejlepší? Nemohla za to, že se matce přírodě povedla. Vlasy, tělo a tvář, oči, ruce a nohy, boky, pas. Ale nyní už nebyla tou, jíž byla předtím. Ztěžkla jí víčka. Měla pod očima stíny. Růžové tváře jí zbledly. Slzy v očích postrádaly nádech vznešenosti, který na ní obdivoval. Překvapoval ho její bezbarvý výraz. Nedůvěra v sebe, v okolí. I když neplakala, zůstávaly jí v očích slzy, odraz perleti a smutku. Viděl, že mu nevěřila. Choulila se na slamníku jako odložený raneček. Kde byla? Dívka, kterou nebylo lze přehlédnout?

Přechod ze světa výhod do říše bezmoci? Voněla spánkem. Šaty jí čpěly tři dny starým potem. Voňavka to nepřebila. Nebyla to svěžest, jíž ještě před třemi dny oplývala. Její bílá pleť zchřadla. Ztrácelo se z ní mládí.

Pro spolunocležníky byli krásný pár. Neodpovídali nacistickým plakátům o židovské ošklivosti, o otlemených, shrbených, prohnanosti ve tváři, se zlolajnýma očima jiskřícíma lstivostí.

„Nevěřím ti,“ řekla.

Připomínal si svůj zákon člověka, z něhož nechtěl slevit. Zavřel oči. Fendi, Frančesce Morgensternové, se zdálo, že se odvrátil do sebe.

Už ji nepřesvědčil o své účasti. Neuměla, a možná se ani nechtěla přizpůsobit. Měl by s ní mít více soucitu? Porozumění? Nebyla připravena na nic z toho, co přišlo. Málokdo byl.

Proč by se měla přizpůsobovat něčemu, o co si neřekla? Dovedl si ji představit za pár dní, zapařenou, lepkavou, jako v nejparnějším létě. Z očí se jí ztrácela jiskra. Síla. Řeč pro ni měla méně slov. Jen jdi, dělej, poraď. Sedni si, lehni si, pojď ke mně. Východ. Transport. Osud.

Současně ho napadlo, že by mohla jít do zdejší prádelny a dostat možnost starat se o špinavé prádlo ostatních. Třeba by ji tady za to nechali.

Zavírala oči.

„Nechci se podobat praseti,“ řekla.

„Kdo by chtěl?“ zeptal se.

„Ani kameni,“ dodala.

Měla v pohledu oheň. Biče. Křik.

„Ani Němcům,“ řekla ještě.

Nevěděla o plamenech na východě, o plynu, zvaném cyklon B, který vynalezl ještě před Hitlerem židovský chemik, aby ulehčil lidem od dotěrnosti hmyzu.

Viděl v jejích očích popel. Saze. Jiná slova pro smrt. Přál si, aby se zase smála, jako se smějí lidé, kteří nemají zbytečné starosti a je jim dobře. Aby se v nich nasbírala síla pro časy, kdy jim nebude tak dobře. Aby byli šťastní, že ještě dýchají, mají hlavu na krku, dvě ruce a nohy. Bystré oči.

Najednou se to v něm slilo.

„Smutek je zlo,“ řekl. „Zoufalství je zlo. Sklíčenost je zlo.“

„Ano,“ souhlasila. „Jsem zlá.“

Snažila se usmát. Pozvedla koutky úst.

„Mít někoho ráda, jako mám tebe, je zlo,“ řekla.

V očích měla ženskou pokoru.

„Takhle jsem si to s tebou nepředstavovala,“ řekla.

„Bude to lepší,“ řekl zbytečně.

„U toho už nebudu,“ odpověděla. Očima ho obvinila ze lži.

Potom řekla: „Co smím od života čekat?“

„Seber v sobě sílu.“

„K čemu?“

„Bránit se,“ řekl.

„Nechci se s tebou hádat.“

Vnímal, jak se stahovala do sebe. Pochopila, že její život se smrskl na tady a teď. Ani včera, jen zítra. Možná. Tušila, co bude a nebude. Zítra tonulo v oparu včera. Teď, dnes.

„Myslím na svou krev,“ řekla. „Co musím zapomenout. Co bylo. Hluboko nebo vysoko. Zabít paměť. Neobviňuju tě z ničeho cos nevěděl nebo neudělal. Nebyl bys na sebe pyšný. A nechci, aby ses na mě díval, jako bych tě chtěla spolknout.“

Nic neřekl.

„Proč bych s tebou chtěla mít děti?“ zeptala se, také bez odpovědi.

Potom řekla: „Třeba je smrt krásnější než život. A někde je určeno, kdo může žít. Nevidím rozdíl mezi máš a musíš. Postarají se o mě Němci.“

Ob tři slamníky, když šla Markéta Fischerová v noci na záchod, zaslechla rozhovor tří bratří, mlynářů, kterých si už všimla. Byli ramenatí, statní a drželi spolu.

Nejstarší mlynářský chasník řekl prostřednímu: „Máš dvacáté páté narozeniny. Co by sis přál?“

„Sežeňte a přiveďte mi kurvu, ať tu se mnou zůstane přes noc,“ řekl prostřední.

„Uděláme, co se dá,“ slíbil nejmladší. „Milosrdnou lež nám odpustíš, ne?“

Nemohla vědět, jak to dopadlo. Všímala si jich každý den. Byli urostlí, silní a drželi pohromadě. Myslela na to, co si prostřední bratr přál a jak to asi dopadlo. Nesešlo jí to z mysli.

Měla se s tím svěřit Ludvíčkovi?

Asi by věděl, co a jak.

Nejmladší řekl oslavenci: „Víš, co ti přeju a co přeju nám všem třem? Aby se na nás lepilo štěstí.“

„Díky,“ řekl nejstarší mlynář.

A prostřední taky poděkoval, pevným hlasem.

Později v noci přišel zřízenec z Zentralstelle pan Moric Taubeles. Přečetl u velkého trámu listinu lidí, zařazených do transportu. Polsko.

Šum se utišil. Byli vzhůru. Pan Taubeles četl. Postupoval podle abecedy. Abeles Jakub, Borenstein David. Berenbojm Ignác… až se dostal k písmenu K, L a M, Frančeska Morgensternová.

„Fendi,“ vydechl jinoch.

„Pomůžu ti pakovat.“

„Ty v tom nejsi.“

Pan Taubeles končil u rodiny Sigmunda Ziegenheima, manželky Jany, dcer Dity, Věry a Hany. Přečetl jména ještě jednou. Požádal jmenované, aby se hlásili, než je odškrtne. Měl věcný hlas. Zdráhal se vkládat do hlasu soucit. Nemohl sám vědět, kdy na něj přijde řada a jiný zřízenec přijde s jeho jménem.

Lidé nechali svítit. Zařazení pakovali. Většinu věcí beztoho ještě nevybalili. Ukládali se na slamníky, aby naspali pár hodin. Pan Taubeles určil hodinu nástupu se zavazadly dole na dvoře. Šest patnáct. Odeberou se k Hamburským kasárnám, východně kousek odtud, kde končí a začíná kolej. Vagony se postavují. Pojedou v dobytčácích. Před nástupem dostane každý číslo na lepenkovém papíře, s provázkem kolem krku. Vyhotovují je ženy v dřevěných barácích na Baště III. Budou pracovat celou noc. Vyfasují jídlo na tři dny.

Markétě Fischerové šel mráz po zádech. Otec plakal. Jejich rodina v tom není.

Nespali ani minutu. Lidé rozmlouvali. Nechávali po sobě vzkazy. Řešili, co měli za to, že ještě musí vyřešit.

Pro rodinu pana Fischera začal den. „Svět nás nemá rád,“ řekl.

Maminka Elza podotkla: „A měl nás snad někdy rád? Tak zvané vyvolené Bohem?“

Nemusela mluvit o zášti, nenávisti, řadě křivd, co opustili někdejší zemi po porážce Římem, nejmocnějším státu své doby a vydali se podél severních břehů Afriky do různých koutů světa.

„Miláčku,“ řekl tichounce jinoch, Fred Korn.

„Konec,“ řekl zřízenec.

„Přihlásím se s tebou,“ řekl Fred Korn.

Vyslovil to proti své vůli.

„Nechci, abys umřel,“ řekla Fendi.

Náhle se půda, Terezín zdály úlevným místem.

Zřízenec odcházel s aktovkou z popraskané štípenkové kůže pod paží.

„Neplač, miláčku,“ zmohl se Fred Korn. „Miluju tě, miláčku. Pojedu s tebou. Snad to nebude tak strašné, miláčku.“

„Jsem ještě mladá,“ řekla Fendi. „Bojím se.“

„Co mám dělat?“

„Nerozbalila jsem.“

Markéta Fischerová slyšela každé slovo. Ulevilo se jí, že jejich rodina v tom není. Kdy bude příště? Prostoupil jí smutek z úlevy a strachu, z účasti nad dívkou, která se bála. Přece nemohou zabít tolik lidí, kolik už odjelo, jede a ještě odjede? Cítila, že vstupuje do světa postižených a není odvolání. Pronikl jí strach z tajemného území v Polsku, kam přesídlovali, jak tvrdili Němci, povětrné židy. Nebylo to vědomí, které nabude člověk vzděláváním se, nýbrž instinktem, tušením.

Fendi si sedla na kufr. Složila si obličej do dlaní.

Nevypakovala skoro nic.

„Nemáš mě už rád,“ řekla.

„Odejdu na Radu starších se přihlásit.“

„Víš, že to neuděláš.“

„Nenechám tě odjet samotnou.“

„Nečekáš rodiče? Matku a otce?“

„Rozuměli by tomu.“

„Řekni, že na mě nezapomeneš.“

„Miluju tě, Fendi.“

„Řekni, že to není lež.“

„Není to lež.“

„Neměl bys na mě zapomenout. Jsi můj první muž.“

„Lásko,“ řekl jinoch, Fred Korn. Bylo mu lhostejné, kdo to slyší?

Měl pohnutí v hlase. Na konci možností. Co nevidět přijedou jeho matka a otec. Byl rád, že ho zřízenec nečetl. Cítil propast, kterou to vytvořilo. Rozpolcenost. Fendi, Frančeska Morgensternová, jeho milá. Kolik hodin jim společně zbývá?

Starší půdy byl obklopen lidmi. Některým nedošla zavazadla. Ukradli jim je? Nevěděl, co by odpověděl. Některá zavazadla se zdrží. Němci nejsou zloději. To snad nemyslel vážně. Liboval si v nadsázkách?

Ještě bylo slyšet vrzající schody. Zřízenec scházel dolů.

Starší půdy se nechtěl dotknout postižených.

Byli součástí plánu, jehož podrobnosti a jízdní řád neznali. Jedině na německé komandatuře věděli všechno. Bylo možná štěstí, že zařazení do transportu nevěděli nic jistě. Nevěděli o cyklonu B, krematoriích, o osvětimské kotlině. O komorách, do kterých je natlačí za německého dohledu vlastní lidé, kteří za šest neděl zahynou stejně jako hmyz, v komorách po dvou tisících, v pěti fázích, aby počet zabitých dosáhl nařízených deseti tisíc každý den, každou noc.

„Miláčku,“ řekla Fendi. „Řekni mi miláčku.“

„Ano, miláčku.“

Bylo to odlišné miláčku, než jaké si říkali ještě ráno, včera, před měsícem nebo před rokem.

„Alespoň vím, že jedu,“ řekla.

„Miláčku,“ řekl jinoch.

„Kdyby mě nevzali, přijedu za tebou,“ řekl ještě.

Neměla na to co říci.

„Ano, miláčku. Rozumím ti.“

„Ano, miláčku,“ opakoval po ní.

„Byla jsem s tebou šťastná.“

„Byli jsme oba šťastní,“ řekl.

„Kam se to ztrácí?“

„Neztrácí se to, miláčku.“

„Žijeme lží,“ řekla. „I lež už je pravda.“

„Je to pryč, miláčku.“

Půda se vrátila do svých kolejí. Prostor zaplnil šum, který postupně houstl.

Markéta Fischerová cítila, co ji mate. Dívala se kradmo na ty dva, co se milovali nemilovali. Patřili a zároveň už nepatřili k sobě. Rozdělil je nevyzpytatelný osud, Němci, půda, transport. Viděla v duchu neviditelnou zeď. Bránila lidem, aby zůstávali spolu. Měnila ji z dítěte v dospívající a z dospívající v dospělou.

Bylo jí už dvanáct. Šlo jí na třináctý.

Ludvíček na ni čekal u trámu.

„Je ti teprve dvanáct,“ řekl otec. „Nezapomeň, některé věci máš jen jednou. Na pletky máš dost času.“ Z očí mu hleděla jiná otázka. Obava. Varování. Láska. „Byl jsem taky kluk. Vím, o co mně šlo.“

Maminka chtěla vědět, jestli se cítí sama. Kamarádky doma. Měla strach. Němci vyhrožovali bílým židům, přítelíčkům židů, lidem, kterým se nechce s židy rozloučit. Zatopí jim. Na nárožích a reklamních sloupech lepili plakáty o popravených, čím se provinili. Varovaly židomilce. Maminku strašil slovník plakátů. Podpisy nacistických mocipánů. Opar popravčích čet. Co viděla v noci, místo aby spala.

Pro maminku byl Terezín žralok. Rval jí maso, hltal duši a naháněl hrůzu.

„Už jsi veliká,“ řekla matka.

„Ludvíček je můj nový známý,“ řekla matce. „Vyzná se tu. Bude odnášet lidem kufry na dvůr. Přijel před dvěma roky. Necítím se s ním izolovaná nebo odstrčená. Nosí kufry od vlaku jako nosiči u nástupiště v Bubenči, cestou sem a když jsme vystoupili v Bohušovicích. Je pro mě most. Mezi tím, co bylo, je a snad bude. Je zdejší. Přizpůsobil se. Je ostřílený ve zdejších poměrech. Otužilý. Nežil ani před Terezínem v přepychu. Přijel s kluky z pražského sirotčince.“

„Je sirotek?“

„Určitě.“

„Vypadá jako hodný kluk,“ řekla matka. „Záleží nám na tom, s kým se stýkáš. Neznáme to tu. Víme, že nebudeš věčně sama.“

Myslela na to, že by se mohl úhledněji oblékat. Asi toho moc nemá. Měl by se dát ostříhat. Jsou tu vůbec holiči?

„Kluci nemají starosti jako děvčata. Víš, co od holek chtějí.“

„Je to kamarád,“ opakovala M. F. Držela se toho slova.

Otec i matka viděli v každém klukovi nebezpečí, zvětšené jejich erotickými zkušenostmi.

Maminky jsou maminky, řekla si M. F. v duchu. Není to dávno, co byla matka v její kůži. Na něco maminky nezapomenou, na jiné záležitosti rychle. Nezahrnují paměť jen chválou, nejlepšími zkušenostmi.

Všechno špatné může být k něčemu dobré, myslela si matka.

Maminka by si měla připomínat šťastnější doby, myslela si M. F. Ne ty, kdy to začalo jít z kopce. Tatínek přišel o práci. Začal hledat v novinách, co se jich týkalo. Zákazy. Nařízení. Nové zákony, odvozené od norimberských rasových zákonů z roku 1935. Museli si na všechny šaty a obleky našít žlutou židovskou hvězdu černou nití ve výši srdce, označit se znamením méněcenných. Nesměli vycházet na ulici, do určitých míst jako Nekázanka, kde byla Národní banka, nyní Deutsche Reichsbank. Omezili seznam, co smějí nakupovat. Vyloučili maso, mouku. Zeleninu, ovoce, luštěniny. Denně je napadalo, nebude-li lepší, když je přesídlí.

Ztráceli se v bludišti lží. Odstrčení a vyřazení.

„Kam až půjdou?“ tázal se otec. Neměl zkušenosti, o něž by se opřel. Dějiny byly chatrná zeď.

Už to nebyl kapitán rodiny, který věděl co a jak. Užírala ho bezmoc. Co dělá z muže otce a z otce muže? Sebevědomí chlapa, který se dokáže postarat o rodinu.

Markéta Fischerová by ráda zastoupila některé z povinností rodičů. Být samostatnější, otužilejší, skromnější. Houževnatější.

Vybavovala si den, kdy Němci v Praze zakázali parky a taneční lokály i Čechům. Odvezou je do Polska a zabijou?

Mohla se vsadit, že matka myslí na smrt stejně jako otec. Už se nemusela stydět za to, že se ptá, co bude, až umřu. Proč? Nezáleží na tom, že umře mladá.

Bylo toho víc, co nezažila. Matce a otci se svět sesypal jako domeček z karet. Nepřáli jí, aby prožila to, co prožili oni.

Zažíral se do ní maminčin strach. Tušila druh obav. Co měl tatínek na jazyku, třebaže to nakonec neřekl? Nebo se bojí matka jen o to? Takhle varovali rodiče v Praze Jáju, Jarmilku Beldíkovou, a Janu Musílkovou, která si nevzala jejich rady k srdci a otěhotněla, první ze školy. Viděla v duchu boubelatou, pestře oblečenou Blanku Červenkovou. Měly dohromady kulmu. Jája si kulmou kudrnatila vlasy a Musílková si naopak kučery narovnávala.

Neříkala snad kartářka poblíž školy, že dvanáct je už věk, kdy dívka vykročuje do svého ženství?

Kartářka je varovala. Varování jako žebřík, po jehož příčkách děvče stoupá k ženskosti?

Může to Terezín změnit? Musely by si, jako ona, zvyknout. Kdyby ji někdo upozornil, že se jí čas krátí, odpověděla by mu, že o to rychleji je připravena vypomoci. Vezme si na starost bratra. Učit ho, co ještě nezapomněla.

Topilo se to v ní jako špinavou vodou napitá houba.

Ludvíček jí řekl: „Nemysli na smrt. Na to máme dost času. Věř, že ses narodila pod šťastnou hvězdou. Máš deset prstů. Na každém si spočítej, v čem jsi na tom líp než ostatní. Nemáš smrt ve hvězdách. Měla jsi u kolébky dobré sudičky.“

Denně připomínaná, nahlas i potichu, nabírala smrt na všednosti. Ztrácela své tajemno, neznámo, nekonečno.

Ludvíček si uvědomil, že jako ostatní myslí na smrt víc, než by chtěl. Tkvělo to v transportech. Buď odjely, nebo se chystaly. Trvalá hrozba. Damoklův meč, jemuž se podobal sbor Ludvíčkových madrichů, počínaje Petrem Eisenbergem a konče Leoškem Kleinem a doktory nemocných v Q 605.

Transporty.

Opona zatahovaná za životem.

„Němci a šílenství jsou bratři,“ soudil Ludvíček Adler, der vierteljude. „Nejoblíbenější milenka nebo nevěsta každého druhého Němce. Smrt.“

„Nebojíš se?“ zeptala se M. F.

Ludvíček se zašklebil. Smrti? Tajemné, nevyzpytatelné a blízké, druhé straně života? Říšské dráhy, Deutsche Reichsbahn, placené za každého deportovaného jako za počet vojáků, koní nebo hovězího dobytka v markách?

„Budu naživu do roku dva tisíce?“ zašklebila se Markéta Fischerová.

„Jsme na tom stejně,“ řekl Ludvíček.

„Dva tisíce? Nekonečno?“

„Bude už brzy po válce.“

„Podle táty do Vánoc. Možná do Velikonoc.“

Díky vzájemnosti byla smrt méně tajemná. Jako když někdo řekne v neděli, že je neděle. Němečtí, američtí a ruští a angličtí a ostatní vojáci to věděli z první ruky. Nebudou sami, kdo si oddechne.

„Je toho hodně, co nevím a čemu nerozumím,“ povzdechla si Markéta Fischerová. „Měla bych stárnout rychleji.“

Na chvíli se to podobalo normálnímu životu, jako si to uměl zařídit řezník Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden). Minulým kratochvílím. Zabíjení času, aby na to nebyl člověk sám. Nebe nad hlavou, jasno. Procházka beze spěchu. Někde tlačenice. Procházeli se po korzu, hlavní třídě L, podél budovy Rady starších v Magdeburských kasárnách s branou, nad kterou se zubily dvě koňské hlavy, znamení dávných dob, kdy tu sídlili dragouni. Podél Hamburských, ženských kasáren, bývalé jízdárny, nyní s truhlářskými dílnami a kovárnou, odkud vzal Ludvíček štípací kleště.

„Buď je Hitler ďábel, anebo mu to ďábelsky myslí,“ řekl Ludvíček v souvislosti s dosud přítomným oparem tragédie vyvražděné hornické vsi. A koní, jimž vyměňovali podkovy a kteří pocházeli odtamtud. „Smazat z povrchu země celou vesnici i s lidmi? To dokážou vážně snad jen Němci.“

Markéta Fischerová myslela na jitřní hovor milenců, které osud rozdělil i spojil transportem na východ.

„Teď už mouchy nejsou,“ řekla matka Fischerové.

„Ale doufám, že nebudou,“ podotkl otec.

Markétu Fischerovou napadlo, že jednou, až jí bude devatenáct, by ráda vypadala jako Frančeska Morgensternová, řečená Fendi. Vzedmutá, kulatá a sněhobílá ňadra, dlouhé hrdlo, pyšné oči. Prsa, pas a boky, dlouhé nohy. Pěkný zadeček. Nic paťatého. Vlasy v barvě podzimního listí. Jemnou bílou pleť bez jediné vyrážky, pihy nebo vrásky nebo mateřského znamení. Musela o sebe velice dbát, hezká už od přírody. Bohatá židovská dívka, s třemi prstýnky na prstech, náhrdelníkem z českých granátů, protože museli odevzdat všechno, co bylo ze zlata. Měla vysoké čelo a husté vlasy. Byla krásná. Držela v ruce kapesník. Chvílemi si otírala oči. Její bývalý milenec měl vysoké šněrovací boty do poloviny lýtek, kanady. Co chvíli si je nervózně šněroval nebo upevňoval už dobře uvázanou kličku tkaniček.

Nechtěl s ní mluvit?

Tři kuchaři přinesli na půdu sudy s hrachovou kaší z náhražek. Začali rozdělovat, každému sběračku.

„Přinesu ti to, Fendi,“ nabídl jinoch dívce.

Přestala plakat.

Nazítří se M. F. zeptala Ludvíčka: „Myslíš si opravdu, že člověk je jen špatně zkrocené zvíře? Jak to říkal ten tvůj pan řezník Josef Reinisch?“

„Jedno varle delší, odveden,“ citoval Ludvíček. Pohled na M. F. ho rozesmál.

„Proboha, to opravdu přidává ke svému jménu?“

„Bavili jsme se o tom. Málem mu ta jeho Gabriela vyškrábala oči. Nezůstal jí dlužen. Ta vypadala, samý stroupek, jako by žila s tygrem.“

„To je baví, denně se rvát?“

„Je to pro ně láska.“

„To mě podrž. Škrábance a krev a láska?“

M. F. se mu svěřila, co zaslechla na vedlejším slamníku. Ti dva, co ráno odjeli. Fendi a jinoch. Šla s prázdnýma rukama. Nechala ho vléct zavazadla. Co budou dělat v Polsku? Nebyl by div, kdyby ji opustil. Fendi, Frančeska Morgensternová. Někdejší majitelka dvou vycházkových koní, Rito a Rato, brazilské plemeno z německého chovu u Černého lesa, a Fred Korn, Holanďan. Maminka viděla, jak jí pakoval, kousek po kousku. Fendi to schvalovala a provázela poznámkami. Nevěřila mu, že s ní zůstane? Ujišťoval ji, unaven a v obavách, aby si sám stačil spakovat. Domlouvali se německy a anglicky. Pletl do toho šišlavá holandská slova.

Maminka slyšela o východě. Auschwitz-Birkenau má být nové sídliště. Mají stavět domy se zahradami a nákupními středisky, sportovní zařízení s tenisovými kurty a bazény, prádelny a herny, někdo dokonce zmínil nevěstinec. Továrny s válečnou i mírovou výrobou. Práce pro všechny. Obrovské prostory, kam se hladce vejdou miliony lidí. Místo konečného řešení, kdy se konečně zbaví židé nálepky Luftmenschen. Lidí do větru. Nomádů. Ze země do země. Ke spokojenosti všech se nadobro usadí. Skončí jim trápení trpěných.

Kdo by to nechtěl, tázal se Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen.

Odchodem transportu se půda uvolnila. Slamníky zůstaly prázdné. Čekali se noví příchozí? Němci myslí plánováním na všechno. Jsou vždycky o tah napřed.

Markéta Fischerová myslela na Fendi, Frančesku Morgensternovou, a Freda Korna, pro které se z lásky a smrti stala slitina.

Záhada člověka. Nevyzpytatelný zákon osudu. Zákon člověka. Jaký byl její zákon člověka? Co se na člověka řítí a čemu se nevyhne? Neměla by o sobě víc uvažovat?

M. F. si uvědomila, že si začala zvykat. Je už otužilejší? Jak to chtěl jinoch od Fendi? V duchu si vypočítávala, jaké vlastnosti jí chybí.

Ludvíček Adler, der vierteljude, soudil, že je toho málo, z čeho se mohou lidi jako Fendi v Terezíně těšit. Radost pro Ludvíčka byla rovnocenná kyslíku pro plíce.

„Němci jsou protivní,“ řekl. „Užírají lidem radost jako noc světlo.“

„Třídil jsi kufry?“

„Nosil.“

„Byly těžké?“

„Těžší, než když přišli.“

„Vážně?“

„Máme přitom spoustu legrace.“

„Něco z jiného konce,“ řekla M. F. „Když se ráno probudím dřív, jsem zároveň tady i doma. Dostávám se tam vodou. Plavu proti proudu, a tlačí mě to dopředu. Kdyby mně to někdo líčil, nebudu mu věřit. Jako by mně říkal, že se provrtal do žhavého středu zeměkoule a cítil, jak se otáčí, od východu k západu, stejnou rychlostí, a ani se mu nezatočila hlava. Nebo že je to cvok. Domů ještě nepřišli Němci. Probírám si v hlavě úkoly do školy. Co si na sebe vezmu. Co nosí holky a zároveň něco zvláštního. Maminčiny punčochy. Její podprsenku. Šátek. Mám oblíbenou sukýnku. Když se v ní rychleji otočím nebo tančím, rozvlní se, zvednutá až na kraj stehen. Nechci nic zapomenout. Mám ji už od čtyř let. Ráno se scházíme, rodina. Maminka nachystala chleby s máslem, pro otce kafe, pro Ramona a mě kakao nebo čokoládu, pro sebe sklenici mléka. Zdravíme se, protože jsme se přes noc neviděli. Večer se takhle sejdeme u večeře. A jsem zase tady, fasujeme německý vojenský komisárek, rozkrájený na pětiny. Slyším Fendi, Frančesku Morgensternovou, loudí na svém milenci dítě a obviňuje ho ze zrady, dezerce, nejhorších podlostí. Má starost, jak se Němci starají o její zabavené dva koně. Vyjmenovává, co za sebou nechala ve skříni. Cítím dřevo zdejších trámů, nahnilá místa. Fendi mu řekla, že se jí o něm zdálo. Vzala ho do pusy, řekla, ale už věděla, že to víckrát neudělá. Půda páchla víc než jindy. Ostatní znáš. Stojíš u trámu s vikýřem a čekáš na mě.“

„Mělas vždycky tak divoké sny?“

„Mám sny.“

„Pár dní už se mi nic nezdá. V duchu tě vidím a slyším.“

„A nic?“

„Nosíš mi štěstí.“

„Vážně?“

„Beru, co nemůžu změnit. Ujde to. S tebou. V noci jako ve dne. Kašlu na všechno. Záleží mi na tom, abychom se sešli.“

„Naučím se to brát jako ty.“

„Víš, jak to chodí. Přijde transport.“

„Přidají je k nám?“

„Spíš to tu vyprázdní.“

„Kam nás dají?“

„Proč myslíš, že se ti to zdá, cos říkala?“

„Vím, co jsem zmeškala. Co musím dohonit. Naučit se, udělat úkoly, jako do školy. Máš taky pocit, že musíš pořád spěchat? Jak se svět točí strašně rychle?“

„Ani ne. Někdy.“

„Kdoví, kam nás nastěhujou?“

„Nikdo není na chodníku.“

„Snad nás neroztrhnou. Aby byl každý jinde, od sebe. Naštěstí, jak říkáš, to tu není tak velké.“

„Vidělas.“

„Budeme muset vyprat. Neprali jsme už z domova. Kde vezmeme prací prášky?“

Současně s tím, jak byl Ludvíček rád, že je vedle ní a radí se jako staří známí, svírala ho úzkost, co všechno se může stát. Měl o ni strach i za ni.

„Všechno je prozatímní,“ řekl.

„Mohla bych pracovat v prádelně. Prát a věšet prádlo.“

„Do ničeho se nehrň.“

Myslel na to, jak je vše pomíjivé. Karanténa proběhla rychle. Pár dní. Okamžik tady, druhý na hony dál.

„Čas je blbec,“ řekl.

„Co je s tebou, Ludvíčku?“

„Jsem rád, že máš hodinky. Zatím je za nic neměň.“

„Máme všichni hodinky, i Ramon.“

Připadala si v proudu, o kterém mluvila v souvislosti se snem, kdy plavala proti a stejně ji to odnášelo dopředu, a byla současně tady i tam. Koryto s neznámými břehy.

Nikdo neví, co je na východě. Hodinky by se jí mohly hodit.

Místo toho řekl, že možná přijedou další hvězdy divadla a filmu. Evropského uměleckého světa.

Přišel zřízenec z rady, pan Moric Taubeles, bezvousý sefardský žid s olivovou pletí. Ludvíček ukazoval Markétě Fischerové, co naučil Kleopatru. Posadil si ji do vlasů. Zavrtala se a usadila, s korálkovýma očima. Pan Taubeles si stoupl doprostřed půdy. Požádal o klid. Oznámil, že se budou stěhovat za tři dny. Nový pražský transport se opozdil. Zvedl se šum. Měli už sbaleno. To budou muset zase rozbalovat?

„Proboha,“ řekla Markéta Fischerová k myši ve vlasech. „Budeš děsit lidi?“

Byla ráda, že se nemusí stěhovat? Byli už od prvního dne v karanténě jako na houpačce.

„Odložili vám to,“ plácl Ludvíček. Nebylo to dobře ani špatně.

Ludvíček to protahoval. Nechtělo se mu od ní. Měl dojem, že mu M. F. nosí štěstí. Ale sama nevypadala šťastná. Bavili se, co se smí a nesmí. Nechtěl ji unavovat seznamem zásad. Jak se k zákazům staví. Nesmí si připustit, že by byla horší. Nebo si na něco netroufne. Opatrnost může být matkou blbosti. Zítra je každý chytřejší, než když se láme chleba. Jestliže překoná strach, nebudou ještě o ní psát v bibli, ale počítá se to. Myslel na milence, kteří už odjeli. Byli už kdovíkde. Fendi, Frančeska Morgensternová, a Fred Korn, za nimiž se zavřela voda. Byli a nejsou. A co? Přijde nový pražský transport. Budou v něm zase milenci. Slyšel v duchu ozvěnu rozmluv, na jedno kopyto. Minulost s dvěma koňmi za závazek pro budoucnost? Znělo mu v uších, jak žadonila a vyhrožovala, že by s ním chtěla mít dítě. Touha jednoho, obruč pro druhého? Fred Korn měl starosti s ledvinami.

Erna Veselý pakoval kufr starci, který měl jen tři svršky. Stařec se mračil, duševně na dně. Erna Veselý se na něj usmál. „Pane,“ začal, „buďte rád, že jedete. Terezín není pro ostýchavé, pro nemocné, pro lidi nad osmdesát. Pro slušné, poctivé a šetrné, dobré a čestné.“

Stařec zachroptěl. Pro koho je Terezín, když ne pro něho? Je celý život šetrný, čestný a slušný. Plachý a poctivý? Erna Veselý opáčil: „Terezín je pro drzé, pro chrapouny s lokty, pro sobce, draufgengry. Pro bezohledné, mafiány a protekční děti. Terezín není pro židy jako vy a já. Terezín není vůbec pro židy, pane. Dělá to i z lidí, kteří sem nepřijeli, prasata.“

Erna Veselý mu zacvakl zámky prázdného kufru. Odnese mu ho dolů. Měl by radši odnést starce. Terezín, možná, byl pro mladé. Nezažili moc světa před válkou. Nedivili se, co s lidmi dělá válka.

Josef Reinisch hrál po práci nebo před spaním na kytaru. Opatřil si ji za tři kila masa na šest splátek po čtrnácti dnech a ledvinky, skoro novou. Gabriela měla ráda Reinischovy mladistvé serenády, české a americké šlágry. Hm, hm, ach ty jsi úžasná… Modravé dálky. Sám já chodívám rád. Opakoval často Praha je krásná… Věřím vám. Chat andré. Francouzský šlágr o čekání na návrat. Hráli ho opakovaně na východě esesáci v Auschwitz-Birkenau chyceným, kteří se pokusili o útěk, pod šibenicí, se smyčkou kolem krku, v německém překladu, který Reinisch znal.

Komm zurück… ich warte auf dich, denn du bist mein Glück… S potěšením to hulákali sborově. Nová Evropa podle kaprála Adolfa Hitlera, nyní vrchního velitele. Reinisch si to přebrnkával taky, pro Gabrielu Lágusovou a pro sebe. Příležitostně i pro Ludvíčka, který už to znal nazpaměť.

Jak řekl Gauleiter Vergessen komandantovi Rahmovi, kterého navštívil tady, je třeba zdůrazňovat vědomí nadřazenosti, příslušnosti k rasové elitě, jednat bezohledně a umět šířit kolem sebe strach. Stramme Haltung. Slepá víra. Pochybovat znamená zradit. Meine Ehre heisst Treue. Moje čest znamená věrnost. Schopnost v každém zlomku vteřiny chápat rozdíl mezi soukmenovcem a nepřítelem. Němec musí být nesmiřitelný! Nepochybovat.

Ludvíček si přál, aby Reinischovo brnkání slyšela Markétka Fischerová. Umět mluvit řečí hudby, trampských šlágrů. Jednou to zkusí.

Na severu chatu měl dřevěnou, říkal, že je život samý bluf, vinčestrovka byla jeho ženou, Žery vlčák jeho věrný druh. Žery, starý brachu, jsme tu stále sami, nikdo nechce snášet krutý osud s námi… až nás ruka tvrdá do propasti srazí, nikdo nezapláče, že tu někdo schází…

„Co postavit vodu na brambory,“ oslovil řezník Gabrielu.

„Hraj, ještě mám čas,“ odpověděla.

„Nechce se ti jíst?“

„Nechceš mě přestat cepovat?“

Schylovalo se k rvačce?

„Osobo, neviděla jste tudy jít děti?“ poštíval ji Reinisch.

„Myslím, že bych unesla dva muže,“ řekla.

„Tam už jsi byla, ne?“

„Zatím ne s tebou.“

„Jak to, že je každá holka trochu děvka? Nic ve zlém.“

Reinisch zpíval: Letí šíp savanou…

Ludvíček luštil v odpovědi Gabriely. Lidi si něco řeknou, něco jiného si myslí a ještě se jinak tváří. To čtvrté je skryté poselství, pro zasvěcené. Umět to nemůže škodit, myslel si. Měl se tu čemu přiučit. Upřímnost, přetvářka, pravda do očí. Na to nepotřeboval být kdovíjaký lidoznalec. Gabriela vycítila Ludvíčkův tázavý pohled.

„Máš všecko teprve před sebou,“ řekla. „Jsi mladý.“

„Ještě víc je být šťastný,“ řekl řezník. „Čistý.“

„Stačí klid duše. Svědomí,“ řekla Gabriela.

„Nejsi ráda, že jsem řezník?“

„V něčem.“

„I já jsem slavný,“ obrátil se řezník k Ludvíčkovi. „Můj otec říkal, že k penězům vedou tři cesty. Vydělat, zdědit nebo ukrást. Taky říkal: První získáš almužnu, zbytek musíš vydělat. Mám správnou průpravu.“

„Chtěla bych vědět, co je pravda,“ řekla Gabriela.

„Najednou?“ zeptal se Reinisch.

„Ne, najednou to není. Ze všech stran slyším, že Němci začínají prohrávat a ve skutečnosti pořád vyhrávají. Lidi doufají, že jakmile začnou prohrávat, omezí transporty na východ, zmírní zacházení s námi. Ptám se sebe samé: co je na tom pravdy?“

„Přání otcem myšlenky?“

„Myslíš, že jen to?“

„Lidi se nebojí ničeho víc než pravdy,“ řekl Josef Reinisch. „Bojí se přiznat si pravdu. Najít a vyslovit pravdu. Svěřit se s ní, i když ji znají.“

„Kdes na to přišel?“

„Pozorováním. Věkem. Pobytem v Terezíně.“

„Myslíš, že se bojím pravdy?“

„Na to si odpověz sama.“

„Bojím se víc lži, podlosti a zrady.“

„O sobě nevím,“ řekl Josef Reinisch. Uvažoval, kam mířila.

Vážil si jejího mínění. Pokládal ji za chytrou holku. Ale říkal to do země. Proč? Myslel si o ní to lepší, co ho naplňovalo pýchou, jaké si našel hezké a mazané děvče, ale nechtělo se mu to povědět rovnou, a sám nevěděl proč.

Jak vidí člověk sám sebe? Jako v zrcadle? Sotva. Spíš jako v mnoha zrcadlech, jako chodí děti do zrcadlového bludiště a vidí se s dvěma hlavami, delšíma nebo kratšíma nohama, nafouknutí do koule nebo střídavě jako Dlouhý, Široký a Bystrozraký z pohádky.

Takže se vidí a zároveň, protože vidí sebe i někoho jiného, musejí si svůj pohled poopravit po paměti.

„Nejsme děti,“ řekl Josef Reinisch, náhle sebevědoměji a pyšněji, než když mluvil o pravdě a strachu z ní.

„Odkud dostáváte maso?“ zeptala se.

„Proč to chceš vědět?“

„Jsem ráda, že nemusíte dobytek zabíjet.“

„Porážejí ho jinde,“ řekl Josef Reinisch. „Nám dodávají jen zmrzlé maso.“

„Nemám ráda jatka,“ řekla.

„Vím, že máš nejradši to moje,“ řekl.

„Než se dám k vegetariánům,“ řekla.

Ludvíček přemýšlel o tom, co bylo řečeno o pravdě. Jak to souviselo.

„Víš, co mám v úmyslu?“ zeptala se Gabriela. „Až přineseš maso, uvařit řidší guláš těm dvěma stařenkám v přízemí. Ta jedna umírá, má leukémii. Ta druhá zemře asi brzy po ní steskem. Není jí pomoci.“

„Jak říkají Japonci, úmysl ženy projde i skalou.“

„Mají také přísloví o proměnlivosti srdce muže?“

„Ženy vynechali?“

Gabriela měla v pohledu, co si myslela. Že je její řezník chytřejší. Tvářil se bohorovně. Tam už byli častěji, než aby to spočítala. O jeho dobrém srdci nepochybovala. Nesnášela blahosklonnost. Mužskou nadřazenost. Podceňování ženy. Současně s vyslovováním obdivu a uznání. Přehrál ještě pár šlágrů, než odstavil kytaru ke zdi. Všichni, po svém, se chytali někdejšího života, romantičtějších stránek, existence prosáknuté falešnou nadějí. Snů, které selhaly nebo zradily.

„Jsme amatéři existence,“ prohlásil Reinisch.

„Co tím chceš říct?“ ptala se Gabriela. „Taky vím, že Titanik postavili profesionálové. To už jsi mi laskavě sdělil.“

„Co už člověk někde nevyčte?“

„Něco si zase vymyslíš,“ řekla.

„Zopakuju si Noemovu archu. Vezmu si do lodi hada.“

„Užovku?“

Zahvízdal: Nikdo neloučil se se mnou… na nikoho nečekám… jedu nocí, se svým koněm sám…

„Mohlo to být horší,“ řekla.

Kouzelně se usmála. Na osmnáct byla velice ženská. Ludvíček uznal, že je krasavice.

Gauleitera Wilfreda Artura Vergessena pobouřilo, k čemu došlo v polském lese u Lublina. Pět tisíc židů, mužů, žen a starců a stařen a dětí si vykopalo hrob, než je zkosily strojní pušky, aby padali do jam už mrtví. Zraněný židovský řezník stáhl Sturmführera za nohu k sobě, zakousl se mu do hrdla a nepustil, ani už mrtvý.

„Nemáme to lehké,“ povzdechl si Gauleiter. „Bojujeme s deklasovanými živly.“

„Zpustli,“ řekl komandant.

„Mají, co si zaslouží.“

Gauleiter nahlížel jako před ním Reichsführer Heinrich Himmler okénkem z neprůstřelného skla v Auschwitz-Birkenau do plynové komory, jak působí cyklon B. Porovnal umírání otrávených s červy. Nezvracel jako Reichs-Heini, ani si nemusel sednout, aby neomdlel. Vězňové namačkaní v komoře se kroutili v křeči, nemohli dýchat, dloubali se do očí, tekla jim krev z nosu a uší, než jim pukly plíce.

Jako ošklivá bublina. Dospělí lezli po dětech a starcích a nemocných, aby se dostali nahoru k betonovému stropu, kam cyklon B vystoupil až naposled. Nehty v předsmrtném zápase drápali do betonu hieroglyfy podobné písmu hebrejských modliteb. Zvrhlému židovskému umění, Písni písní. Bylo slyšet utichající řev, než ztichli, mrtví. I Gauleiteru Vergessenovi se chtělo vrhnout. Dva dny nejedl.

„Dají se brambory připálit?“ zeptal se Reinisch. Včera připálila polévku. Vyhrožoval, že jí zakáže vařit.

Ludvíček soudil, že nebýt tu s nimi, už se prali.

Odporoučel se. Myslel na japonské přísloví o úmyslu, který projde skalou. O proměnlivosti srdce. Škoda, že se Japonci přidali k Hitlerovi.

Neslyšel, jak požádal Reinisch Gabrielu, aby se obrátila.

„Jak jsi na tom?“ ptala se. „Jsi muž v letech.“

„Nezdržuj,“ řekl.

Měla světle modré šaty, které za chvíli už neměla.

Ludvíček šel na směnu, zametat ulice. Myslel na akce odpoledne. Někdy se mu chtělo uprostřed akce na záchod. Nebo ho ke konci přemohla únava. Při otevírání kufrů, kdy záleželo na hbitosti, měl vzrušující pocit, už jen pro něj stálo za to riskovat. Nevyměnil by to za nic. Ale stále častěji se musel povzbuzovat svým heslem „Nebuď svrab, nebuď svrab“.

Hlavou mu šla kytarová melodie u Josefa Reinische. Neplačte pro mě, krásná paní… Tu zpíval už Reinischův otec. Ve chvíli, kdy přemohl Ludvíček zámek nebo dva zámečky, prohledal obsah zavazadla a skryl za košilí, co si vybral, ponožky a svetřík nebo termosku, cítil slastné opojení úspěchu, ačkoli zbývalo ještě kufr zavřít a odnést, kam patřil. Byla to záloha na pocit dosažení úspěchu, nového bezpečí. Mohl se toho vzdát jen pro Markétku Fischerovou? Proč? Váhal a vážil.

Byly to vteřiny, zlomky vteřin, v nichž bylo obsaženo nebezpečí, hanba, kterou znamenalo selhání, nemluvě o ostudě kolem, kterou si dovedl představit, znásobenou vězněním v ghetto-vězení. Předtím soud. Riskovat bylo krásné. Nemusel vědět proč, stačil stav. A pak dávat, stejně jako bral. Ludvíčkova soukromá rovnice. Kolem všeho kamarádka Markéta Fischerová.

„Měla jsem v noci sen o tobě,“ řekla. „Ptali se tě, jestli pojedeš ty, nebo já. Kdo pojede, umře. Dali ti na vybranou.“

„To se ti vážně zdálo?“ divil se Ludvíček. „Co jsem se rozhodl?“

„Jel jsi.“

„Proboha, proč pláčeš?“

„Nechtěl jsi, abych umřela.“

Myslel na skutečnost. Co by udělal? Jel by místo ní? Vedle slamníku, na němž spali Fendi Morgensternová a Fred Korn, zůstalo pár krámů. Zapomenutý svazeček dopisů. Markéta si přečetla první.

Nejmilejší, nejdražší Fredy. Ať jsi blízký nebo vzdálený, přítel nebo kamarád, milenec či jen kolemjdoucí, ať jsi kdokoli, miluji tě k zbláznění, je deštivý, uplakaný den. Chodím po bytě, ztracená, dělám různé domácí práce, v myšlenkách jsem stále s tebou. Uvažuju, jestli bych se s tebou raději milovala v den, jaký je dnes, nebo tě objímala a byla ve tvém náručí v teplém dni, prozářeném sluncem. Ryla bych ráda obojím. Jen doufám, že kolem tebe není mnoho žen, které odhazují tvoje i svoje svršky a hladí a mazlí se s hebkou pletí tvého těla. Radil jsi mi, co se mně nelíbí, abych si našla někoho na každý den. Myslíš, že by to šlo bez lásky? Bez citu? Znáš přece děvčata, ne? Mám srdce plné. Přetéká láskou. Bolí touhou po tobě. Teprve z toho prýští u mě touha. Můžeš si domyslet, co mi chybí, jak tě mám ráda. Bez toho to nejde. Fredy, miláčku. Chtěla bych se ti přiznat, a ani nevím, jak do toho. Jsi mi blízký, a přece se trochu stydím. Ráda tě cítím v sobě. Je to nádherný pocit. Ale to pravé místo u mě není docela uvnitř. Dřív mě to mrzelo, že to příroda u mě tak zařídila. Později jsem poznala, že nejsem sama. Přestala jsem to řešit. Protože jsi kamarád, Fredy, musím se ti svěřit, že když je moje touha po tobě silnější než já, musím si s myšlenkou na tebe pomoci sama.

Fredy, moje zlato, zlatíčko. Přijď. Vrať se ke mně. Jsem připravena tě přijmout. Svými ústy, svým tělem. Každou štěrbinou svého těla. Víš. Dopřej mi naše soukromé svaté přijímání. Líbám tě. Celého. Tvoje Aja.

Markéta rozuměla jen něčemu. Podle maminky bude brzy žena, schopna mít děti. Dodatek psaní byl o jiskření. Odpověděl Fred Korn? Mohl? Neodpověděl? Co si počal s jejími starostmi tady? Nechal tu její dopisy schválně? Opominutím?

Měla v paměti obrys těla Fendi, Frančesky Morgensternové. Viděla kluka, který na ni civěl, když se oblékala. Užaslý pohled. Pohyb pravé ruky.

Ludvíček jí vyprávěl o vedoucím mládeže, Fredy Hirschovi. Byl z Cách v Německu, schovával se pár let v Praze. Měl štíhlé svalnaté tělo. Cvičitel. Učil místní německé důstojníky tělesné obraně. Měl radši muže než ženy. Nechal se slyšet, že přežije-li válku, nevrátí se do Německa, zůstane v Praze. Markéta slyšela Frančesku Morgensternovou, jak vyzývala Freda Korna, že ji už dlouho neocumlal. To se na ni chce už jen dívat?

Skládala si to dohromady. Okolnosti tajemství kolem těla. Co příroda určila nebo nadělila každému jednotlivci různě. Jak je to s ní? Myslela na své spolužačky. Na jejich sklony, náruživosti, co si s tím počly. (Nebo nepočly.)

Mohla si domyslet, co dělal kluk, který pozoroval oblékající se Fendi, Frančesku Morgensternovou. Nacházela podobu s poznámkou v dopisu. Připomenula si Fendi, když se přiznala, že by chtěla od jinocha mít dítě.

„Po válce,“ odpověděl. „Musíš být trpělivá.“

„Hned,“ namítla.

„Ještě ne. Ne tentokrát,“ řekl Fred Korn.

„Obléknu ti ponožky a zaváži ti boty,“ řekla Fendi.

Jinoch si oblékl košili a natahoval kalhoty. Markéta se styděla, že se dívá.

Reinisch vyprávěl Gabriele o dobrodružstvích otce. Vystupovali s kamarády na Mont Blanc. Slezli a spočítali si, kolik mají, aby se najedli. Zašli do restaurace. Na každého vybylo čtyřicet franků. Na jídelníčku našli jediné, co bylo za takový obnos. Objednali si to. Vrchní přinesl cosi pod poklopem a zapálil. Modravý plamen obešel stříbrnou mísu. Oheň dohořel a vrchní se ptal, co budou jíst. Objednali si přece to za čtyřicet franků. To nebylo jídlo, nýbrž flambování, řekl vrchní. Měl je za bohaté americké turisty. Ostrouhali mrkvičku. Zaplatili a nejedli, až doma.

Starší Josef Reinisch už na to zapomněl. Otec tvrdil, že vzpomínky se nevejdou do slov. K stáru doma už jen počítal peníze. Od začátku do konce a znovu a znovu.

Reinisch Ludvíčka ujistil, že muže dělá dodržení slova. Ludvíček odpověděl, že se snaží. Věřil, že všechno, co se s ním děje, je dobré. Nebo že to nemohlo být jiné. Možná.

Řezník mu připadal zralý, rozvážný a šťastný, bez ohledu na to, kde je. Hodně pro něj znamenala Gabriela Lágusová. Reinischův svět se k Ludvíčkovi blížil a byl rád, že od něj řezník chtěl svazek spisovatele Franze Kafky a knihu jeho nejlepšího přítele, Maxe Broda. Kafka ho prosil, aby spálil jeho práce, které pokládal za nedokonalé. Přítel to neudělal. Tak zachoval světu vynikajícího autora. Gabriela se podivovala.

„Až si to přečteš, uznáš,“ přesvědčoval ji Reinisch. Ludvíček nechápal jejich fackování a líbánky, které do sebe zapadaly jako ozubená kolečka. Hádali se a smiřovali. A zůstávali spolu.

O čem hovořili Reinisch a Gabriela. Jak se dorozumívají zvířata? Čím se podobají lidem. Co zařídí u lidí pohled, dech, vůně?

„Máš-li někoho ráda, nepotřebuješ moc slov,“ soudil Reinisch.

Gabrielu zajímalo, je-li to lidem společné se psy, opicemi nebo rybami. Chrousty, vážkami nebo muškami.

Přál si zapříst o tom řeč s Markétkou.

„Jsou slova v lásce nadbytečná?“ tázala se Gabriela.

Špulila rty k polibku.

„Třeba to, čemu nerozumíme, vyjadřuje hudba,“ řekla.

V Ludvíčkovi to oživilo, co slyšel z řeči havranů. Domlouvali se spolu, přitakávali a věděl bezpečně, že jim rozumí. Velcí, silní, černí ptáci. Walter Feldstein, kluk na šestnáctce, zase tvrdil, že rozumí, co si říkají labutě. Napsal o tom báseň. Je to možné? Asi ano. Zažil to ráno v pět hodin, kdy se havraním dorozumíváním probudil. Spojil si to s tím, o čem se bavili Josef Reinisch a Gabriela Lágusová, plavovlasá krasavice s běloučkou pletí, dlouhýma nohama a škrábanci po poslední rvačce. Mohou mít s Markétkou něco společného s havrany, labutěmi, čemu rozumíme i nerozumíme a co vyslovuje hudba, s mlčením, v mlčení, v tichu? Co v tichu neumlká?

Určitě jde myšlenkou ohmatat pocit. Most mezi iluzí, nadějí a jistotou. Skutečnost.

V Ludvíčkovi bublal život. Slyšel, jak mu tluče srdce. Dralo se to z něj. Tiché, tajné, srozumitelné i nesrozumitelné. Ve společnosti Markéty Fischerové, nebo když na ni myslel, osnoval sněním hrdinské činy, kterých by se pro ni dopustil, jako v jejím hrůzostrašném snu, kdo z nich dvou umře. Stačily zlomky vteřiny.

Čelil pocitu, nepostihnutelnému slovy a jen přibližně myšlenkou. Díval se k obloze. Kde byli jitřní havrani? Labutě viděl naposled před deportací.

Pro Gabrielu Lágusovou měla hudba schopnost živit jako chleba, voda a maso. Připomenulo mu to ohradu, za kterou poslouchali s Markétkou Fischerovou německé polky, pochody a valčíky, tanga.

Gabriela Lágusová řekla: „Nemusíš říkat miluju tě, mám tě rád, jsi moje všechno, když to povíš hudbou.“

„Láska,“ řekl řezník Josef Reinisch. „Světlo v duši.“

Reinisch vykládal, že se v Terezíně cítí méně ztracen než naposled v Praze. Pokládal doma svět za bludiště, kde se všichni svlékali do naha, obnažovali charakter i tělo, jako se svléká lehká žena. Místo radosti zklamání. Místo lehkosti tíhu. Místo bezstarostnosti nesnesitelnost existence. Všichni si byli najednou cizí, jako by se neznali a nikdy nepotkali, i blízcí sousedé.

Připomenul si Gauleitera Wilfreda Arthura Vergessena. Jeho chválu koncentračních táborů a ghett, kde nomádi jako oni, Luftmenschen, ztrácejí pravidelnou stravou žaludeční vředy, učí se pravidelnému životu, chodí včas spát a pravidelně vstávají a ušetří si nákladnou medicínu, konečně usazeni.

Podobalo se to osudu strýčka Harryho, kterého porazilo auto při přecházení křižovatky u Národního divadla. Ještě na smrtelné posteli se dovolával práva, že měl přednost před náklaďákem.

„Co je ti platné dovolávat se přednosti a práva, když už umíráš?“ tázal se Gabriely. „Dejme tomu, že máš přednost a právo, ale umřeš?“

„Ano,“ souhlasila Gabriela Lágusová odevzdaně, sklíčeně a nešťastně. Spíš cítila, než rozuměla, o čem řezník hovořil.

Reinische zajímalo, proč muž snáší přiznání nebo zpověď ženy, s kým byla před ním, ta mu to ale vrátí jako bumerang, v hádce nebo mstou, pokud se zpovídá z minulých lásek ženě. Gabriela nesouhlasila. Muž nerozumí ženě, zatímco žena muži ano. V tom je zakopán pes.

Přiznal by se k nevěře, ne k minulým láskám? Nikdy, připustil Josef Reinisch. I kdyby ho přistihla v posteli s jinou, svedl by to na to, že mu byla zima, špatně od žaludku, potřeboval péči.

Gabriela Lágusová přišla do Terezína ze sirotčince. Tělo pro ni udělalo hodně už od patnácti. Bezchybná pleť. Dlouhé nohy. Výraz světice. Hezká tvář. Vyprávěla Reinischovi příběh kluka, který se do ní v Praze zamiloval. Pohledný mladík z dobré katolické rodiny. Pozvala ho do Belgické 25. Bydlela v pokoji se třemi děvčaty. Lotkou Kolbenovou, Hankou Klinenbergrovou a Frídou Kořenovou.

Divil se, že neměla zimní kabát. Stačil jí svetr? Kouřily. Měly zapalovač v podobě malého browningu. Stiskla se spoušť a vyšlehl plamínek. Když chlapec odešel, nemohly zapalovač najít. Nepřišel nazítří ani po dvou dnech. A Gabriela dostala úřední výzvu dostavit se na policejní komisařství v Bartolomějské. Nechápala proč. V úřední místnosti viděla na stole policisty jejich zapalovač. Chlapec šel do banky a zapalovačem vyhrožoval pokladní, aby mu vydala osm set korun. Tolik stál kabát. Navštívila ho na Pankráci. Věděla, že udělal chybu. Odpustila mu, něco mezi ano a ne. Láska ho přešla. Neměl to dělat. Tak se kabát pro holku shánět nemá.

Reinisch, který ji krmil masem, to pokládal za kavalírské. Ludvíček byl zastáncem morálky, ne dané Bohem, ani té určené společností v podobě zákonů, nýbrž svojí, situační, případ od případu. Měl svoje zákony a pravidla, kterých se držel nebo které sledoval.

Nutnost a uvážení záleží na okolnostech. Nepřipadal si jako zloděj. Brát si, co člověk nemá, nemůže být hřích. Nekradl pro sebe, co nepotřeboval. Tím si připadal ryzí a čistý. Poctivost sama. Bleskově probral obsah kufru, jako by ho předtím sám balil. Obsah i okolnosti a souvislosti. I na myšlenky platilo jeho „nebuď svrab, nebuď svrab“. To první, co mu v pochybách, nebezpečí nebo časové tísni naskočilo za kadlubem čela.

Měl výčitky svědomí? Občas. Poprvé byly výraznější než podruhé a po třetí ještě slabší. Zvykl si na odliv výčitek tak, jako přijímal, že louže vyschnou, když svítí slunce, a nakonec odvane vítr i prach, v nějž se promění bláto po dešti.

A Markétka Fischerová v něm hodně utlumila.

Nedělalo mu potíže jí své zákony svěřovat nebo je měnit, sám od sebe nebo na její pokyn.

Holky jsou jiné než kluci. A strach se projevuje u každého jinak. Jemu se – většinou – chce na velkou stranu. Ale je to jen pocit. Pár vteřin. Vzápětí je v pohodě.

Z výčitek se nestřílí. V stupnici jeho zákonů bylo nedat se chytit číslo jedna.

Uznával rovnováhu. Po výtkách stačilo sehnat lístky do kabaretu, aby to vyvážil, i ve svých očích. Povedlo se mu získat vstupenky na kabaret Karla Švenka, esa terezínských šaškáren. Ať žije život aneb Tanec kolem kostry. Markétka si přála, aby to viděl její tatínek. Ludvíček opatřil i program. Heda Grab-Kernmayerová, Vava Schönová, Hana Becková.

Hans Hofer, Otto Töpfer, Cajlajs Beck-Bejček, Kamila Rosenbaumová a Karel Berman, Steiner, Sušický, Zelenka. Probouzelo to chuť existovat. Bylo to blíž tomu, co bylo dobré. Příští kabaret, Poslední cyklista, zatrhli členové Rady starších, než to zakáže komandatura. O Němcích z ústavu choromyslných, kteří pronásledují židy.

Markétka si broukala s Ludvíčkem šlágr o bruslích nebo vstupu do kláštera. Neviděla Švenkův první kabaret Ztracená stravenka.

Ludvíček dostal Markétku i do Café Theresienstadt, na dvě hodiny u čaje s taneční hudbou dvojice Mayer Satler a Anne Freyovou, kde dveřník zdvořile oznamoval hostům, že cigarety už bohužel došly.

V Drážďanských kasárnách se odehrávala liga fotbalistů. Na dětských hřištích říkaly děti esesákům: Strýčku SS, jak to, že máme zase k večeři sardinky?

Na film o Terezíně verbovali starší světnic dobrovolníky. Zájem byl o děvčata a kluky, kterým stačilo se pro kameru jen smát. Markétin otec si to nepřál.

Do skladu se zakázanými knihami vzal zase Ludvíček Markétku s sebou.

„Rozjeď to,“ povzbuzoval ho Reinisch.

Markétka se dověděla o dalších zásadách Ludvíčka, pokud šlo o kufry. Člověk nesmí krást jen pro sebe, jinak je zloděj. Kdo nevidí druhé, jako by byl na světě sám a ostatní tu byli jen pro něj, je svině. Ludvíček si vedle Markétky připadal ryzí, a pokud snad byl už zkažený, pak jenom nepatrně. Toužil po dobru, jako by se dalo nahmatat nebo jako by ho viděl na dlani.

Dovedl volit mezi lepším a horším bez zaváhání. Přál si být dobrý. To patřilo k jeho denním snům. Dobro ho dojímalo, jako ho kdysi dojímaly pohádky.

O lidech si nedělal zbytečné iluze. Bylo málo lidí jako Josef Reinisch nebo někdejší vrchní berlínský rabín doktor Leo Baeck.

Srovnával Markétku Fischerovou s Gabrielou Lágusovou. Až na obrysy a znalost ještě měly málo společného, ale něco přece jen. To patřilo k tomu, co se nevyslovuje.

Zbytek žen mohl dát do jednoho chumlu.

Zatím neměl často blechy, vši ani svrab a nepotřeboval ichtyolovou mast jako holky Lea Hartmannová, Lenka Krulišová nebo Blanka Vesecká. A jestliže náhodou blechy měl, nevšímal si jich. Štěnice si taky na jeho krvi nepochutnaly. Jinak to lidi pěkně otravovalo.

„Tatínek nenávidí blechy a vši,“ řekla Markétka. „Bojí se, že roznášejí horší nemoci, než je svrab.“

„Někdo se bojí i stínu,“ odvětil na to Ludvíček. Nechtěl se jejího otce dotknout. Ani zbytečně přemýšlet, z čeho by měl mít strach. Byl to problém jejího tatínka, ne jeho.

Hodlal si zkrátit cestu k Markétce kolem ohrady u parku s altánem Kameradschaftsheimu. Viděl před sebou starce, kterému se náhle podlomila kolena a zachytil se ohrady oběma dlaněmi. Udělal pár skoků a podepřel ho. Cítil pachuť staroby. Měl blechy, vši? Nakažlivou nemoc?

„Pane,“ oslovil ho Ludvíček.

Měl zažloutlou zarostlou tvář, kalný pohled. Vrásky od čela po bradu a krk. Bylo zbytečné se ptát, co mu je. Nohy mu už neudržely tělo. Zbytek říkaly oči.

Proboha, snad tu neumře?

Patřil do vedlejšího starobince, kde vyhladovělým, zesláblým a sešlým nikdo nemohl pomoci. Starobince byly všude. Nikdy si na ně nezvykl. Skoro se jich bál. Jen bál. Styděl se jich štítit. Stejné to měl s mrtvými. Nutil se k účasti. Pár blech nebo vší by ho nezabilo. Nemoc? Zatím byl zdravý jako řípa, jak říkala babička Hana.

Zkoumal, jestli stařec umírá.

Přidržel starce kolem ramen a pod paží. Při nadechnutí odvracel hlavu. Bože, ten člověk děsně smrdí.

Slabost, nemoc a stáří jsou mrchy, myslel si. Měl štěstí, že byl téhle trojici daleko.

Měl stařec v očích slzy?

„Podržím vás,“ řekl Ludvíček.

Cítil vetchost starého těla. Dlouho neviděl takovou zíchu, ruinu a trosku. Kost a kůže.

„Neudržím tělo,“ řekl konečně stařec. „Je těžší než svaly.“

„Kde bydlíte?“

„Tady ob dům.“

Obličej starce zdětinštěl. Styděl se.

Napůl starce táhl a napůl ho přiměl k chůzi. Život je komplikovaná záležitost.

Na dvoře na dvou lavicích seděli podobní bezzubí starci a stařeny. Posadil starce mezi ně.

Starci nemluvili. Bylo na nich vidět, že je jim vlastní život na obtíž. Stařec usnul. Padla mu brada na prsa. Neměl vlasy. Měl všeho dost. Byl doma. Německá kapela za ohradou vyhrávala pochody. Bylo snadné si k tomu představit mašírující armádu, zdravé a silné vojáky. Hudba byla řízná, břink, veselé melodie.

Jedna stařena na lavici držela na klíně otevřenou knihu Johanna Wolfganga Goetha, Fausta. Snad prve předčítala ostatním. Nebo si četla sama. V ruce brýle. Měla třesavku. Prsty v neustálém pohybu.

Ludvíček slyšel v duchu Reinische. Pomáhat se musí, ale aby si člověk neublížil a neškodil. Bylo snadnější starat se, jak člověk vypadá. Přinejmenším mít vyleštěné botky. Důležité je držet se stranou mrzoutů. Něco z nich na člověku ulpí. Fuj, fuj, fuj. Ozvěna řezníka Reinische. Přestárlým nepomůže už nikdo a nic. Dostávají menší příděly, mladí mají víc, na úkor starých. Zkracují se jim žíly a šlachy, sotva chodí. Nemohou se bránit, jen namítat mezi sebou. Terezín je sráz. Nahoru se už nedostanou.

Ludvíček uměl ocenit, když mu věci vycházely. Vyhýbal se mrzutostem. Bál se nepříjemností. Starci byli, nerad si to přiznával, nepříjemní. Nemohl za to. Ani oni za to nemohli.

To nepatřilo k postřehům, které Ludvíčka těšily. Reinisch oceňoval, co bylo i tady krásné. Počasí. Hory v dálce. Dobré místo. Hezká Gabriela. Naděje, že nakonec Němci prohrají. Praha, jen dvaapadesát kilometrů daleko.

Reinisch dokázal nepřipouštět si z toho horšího to nejhorší. To ho zdobilo. Gabriela Lágusová mu to vyčítala.

Kufry, klíče, paklíče, převáděl si Ludvíček dojem ze starců na to svoje, lepší. Má to taky nahoru a dolů. Nepovede se mu, na co sáhne. Naučil se zkoušet to podruhé, potřetí, podesáté a šel by třeba do sta. Málokdy to má bez zádrhelů. Čistí jsou jen andělé v modlitbách rabínů. Neúspěch je ďábel. Mizerná nálada na den a noc. Pomáhá si šlágrem Karla Švenka. Stokrát padnout, stokrát povstat a neříci ach. Svým zaříkáním „Nebuď svrab, nebuď svrab“. Pohlédl ještě na svého starce a odporoučel se. Stařec ho už neviděl. Dřímal. Nechtělo se mu trpět rozpolceností, ztělesněnou všeobjímajícím ano i ne. Proradným možná. Kdyby.

Nezáleží na tom, že nevěděl, jak se stařec jmenuje. Nebo ti ostatní. Podobají se jeden druhému jako stébla trávy. Dokonce i muži ženám a opačně, jako děti. Kytky, ke kterým nezná jména. Podle Reinische se má brát Terezín lehce. Staří to mají horší. Brát věci lehce je nejtěžší. Terezín je už zdolal.

Snad pachem starce nenačichl. Potřeboval by se opláchnout? To by nešlo Markétce pod nos. Starci měli na dvoře latrínu.

Reinisch ho poučil, že střeva jsou v neustálém pohybu. Reinisch citoval talmud. Zůstat na záchodě, jak dlouho to potřebuje. Nespěchat. Nevynechávat.

Gabriele to nebylo k smíchu. Nepřipouštěla si sytost na pozadí většiny hladových. Reinisch nechápal, proč se občas zničehonic rozplakala. Opáčila: „Co víš o duši holky?“

Věřila v třináctku, číslo smůly a smrti. Na černou kočku, když přeběhne přes cestu. Byla ve stavu se vrátit a nevytáhnout paty. Mohla si to dovolit. Patřila k prominentům. Měla přítele řezníka, maso. Obávala se sebemenších příznaků stárnutí. Bylo jí osmnáct.

Reinisch byl pyšný na to, jak vypadal. Statné tělo, černé vlasy, hezká mužná tvář. Ludvíčkovi doporučoval na nikoho se dlouho nezlobit. Odpustit si nenávist. Nežrat se vlastní žlučí. Neodkládat, co se nemá odkládat, podruhé už by to nemusel stihnout. Mít holku, za kterou by skočil do ohně.

Jak se to pozná? První je chtít s ní mít dítě. Samozřejmě ne tady. Jednou.

Měl už takovou holku? Na to Ludvíček nedokázal a ani nechtěl odpovědět. Cítil, že i to je mimo slova. Jako řeč havranů a labutí. Oněmění, které je víc než slova.

Myslel na Markétku Fischerovou, na její nepřítomnost. Čím v něm byla přítomna i v nepřítomnosti. Kdyby chtěl, přepustil by mu Erna Veselý svou sličnou a ke všemu ochotnou krasojezdkyni. Za kůži z německého záboru by si mohl užít s vyčouhlou a placatou Káťou Ziehrerovou. Až někde na skoro nedohledném mlhavém konci byla Markétka Fischerová.

Mohla si jen domýšlet, co se stalo s otcem. Zklamaly ho sny, které měl, stejně jako tatínek zklamal své sny. Měl pocit, že ztratil všechno, co opustil. Jaká by byla na jeho místě? Byla ráda, že jsou spolu. Ráno viděla, že otec má modré kruhy pod očima, úzká očička. Poznala, že nezamhouřil oka.

„Tati,“ zeptala se. „Ty nechceš žít?“

Otcovy oči se naplnily slzami.

„Jen kvůli tobě a matce a Ramonovi můžu, musím,“ řekl.

„Tati,“ řekla a slyšela sama, jak úpěnlivě.

„Neboj se,“ řekl otec.

„Bojím se,“ řekla.

V otci byl strach, který byl ve všech. Němci. Východ. Čím hrozili. Obrovský trychtýř, kterým se mu vlévaly do mysli ještě obrovitější hrozby, jejich splnění. Myslela na poslední dny, ještě doma, z nichž bylo skoro osvobození odjet. Začaly odjíždět transporty do Lodže, Litzmanstadtu. Teprve pak se mířilo do Terezína. Nejprve odjely tři transporty chudých. Následovaly tři transporty bohatších a nejbohatších rodin. Najednou mezi nimi mizely rozdíly. Mohla si domyslet, že otcova hlava je naplněna strachem a hrůzou o rodinu, o vlastní život, k prasknutí. Stěžoval si na bolesti hlavy ve spáncích. Ale bolest, kromě slov, jimiž si stěžoval, nebyla vidět.

Každý člověk, myslela si, má neviditelnou část, o které se ti druzí mohou jen domýšlet. Svěřila se, pouze dílem, Ludvíčkovi. Potkali se, díval se na ni se zaujetím, které už znala, s radostí, že ji vidí, od paty až k hlavě.

„Jsem neviditelná,“ řekla.

„Ani se mi nezdá,“ spočíval na ní svým bezelstným obdivem. „Vidím tě odshora dolů a zdola nahoru. Existuješ. Můžu si na tebe sáhnout.“

„Mám strach, že tatínka netěší život. Nemá tvou povahu,“ řekla.

„Asi nikoho nemůže život těšit od rána do večera. Alespoň chviličku,“ slevil.

„Tatínek je jiný.“

„Škoda,“ řekl.

„Tak se narodil. S takovou povahou. Bere všechno vážně.“

„Tady by neměl,“ řekl Ludvíček.

„To bys musel být kouzelník, abys to změnil.“

Tím o tom přestali, ale Ludvíček nezapomněl a Markétka Fischerová se nepřestávala o otce bát. Smiřovala se, s čím musí člověk žít, přidávat k tomu neviditelnému, s čím si asi musí každý poradit sám. Měla ráda Ludvíčkovu povahu. Dovedl se radovat ze všeho, co si to zasloužilo. I kdyby to mělo být, že ráno se rozední, večer stmívá, na baštách že roste vysoká voňavá tráva, v dálce se rýsují hory, volnost, nekonečnost. Nebo že na tom nejsou tak špatně jako starci, nemocní nebo chovanci v ústavu choromyslných pod Baštou III. Anebo že zatím utekli transportu.

Co označila Markétka Fischerová za neviditelné. Určitě má každý cosi, co je neviditelné. Představil si na zlomek vteřiny Markétku, sebe a jejího tatínka, bratříčka a matku, každého, koho viděl a vidí, že obsahuje ještě nezbadatelný díl. V tom smyslu jsme všichni trochu utajeni. Viditelná je postava, tvář a oči, nos a uši a krk, dvě ruce a dvě nohy, vlasy. A co se dá v duchu přidat. Dokonce i myšlenky, úmysly, tajnosti. Vlastně je každý člověk, kým je, a ještě tím druhým nezřetelným. Zvykl si, že lidé, tak jako v sobě a mimo sebe nosí to neviditelné, se někdy i tak tváří, že se dá jen vytušit, co na nich lze poznat, náznak, záchvěv tváře, bledost a strach. Představil si, že každý člověk má neviditelného dvojníka. Jako by měl dvě těla, čtyři ruce a čtyři nohy, a kdyby se to neviditelné zviditelnilo, podobal by se kouli. Člověk jako viditelná i neviditelná koule. Každý vlastně dva. A zahrnul do té nepostřehnutelné části každého člověka radost, smutek a naději nebo bolest, aniž to přesně tak pojmenoval, jen to téměř hmatatelně a rozpoznatelně cítil. Určitě je to v tom, čím je v lidech spodní proud. Ostrůvek pod povrchem hladiny. Znal na šestnáctce kluka, Ferdu Schönfelda, který se dokázal člověku dívat přímo do očí a lhát, jako když tiskne, nebo ujišťovat, že nešidí, a šidit od začátku až do konce. Nebo snad jednou rukou hladit a druhou krást. O tom neměl iluze. Zapsal si ho do paměti, aby se u nikoho, kdo je Schönfeldovi podobný, nenapálil. Do čtrnácti nasbírá kluk dost zkušeností, aby nebyl včerejší. Dá se předpokládat, že s léty své zkušeností ještě obohatí. Ale párkrát se znovu napálil.

Jak asi vypadá ta jeho neviditelná část pro Markétku? A naopak, ta její pro něj?

„Asi musí být kapku každý kouzelník,“ prohlásil.

„Hm,“ řekla Markétka.

Ludvíček si vzpomněl, co řekl řezník Josef Reinisch Gabriele Lágusové, když měla sklon naříkat.

„Jednou budeme říkat o Terezíně: Nejlepší roky našeho života.“

Nemohl vědět, že něco podobného prořekl Gaueleiter Wilfred Arthur Vergessen komandantovi Rahmovi na své návštěvě, když komandant zmínil stížnosti představitelů Rady starších. Nejlepší dny jejich života. Ještě o tom nevědí. S úsměvem, jaký si osvojují vrazi, cynici a němečtí velitelé. Příkazem dne, můj milý příteli, dodal Gauleiter, je nesmiřitelnost. Zařídit to pro ně, aby ani už nechtěli žít. Také komandant Rahm, který nevěděl, že ho po válce na místě jeho působení oběsí, se mile usmál. „Aby nám byli vděčni, že je zbavíme přítěže života,“ podotkl Gauleiter Vergessen. „Cesta k tomu je nepřetržitě je ponižovat. Nechat hladovět. Mrznout. Nenechat vydechnout. Zakazovat, napomínat, trestat. Nešetřit bolestí.“

„Nešetřím,“ podotkl komandant Rahm.

„Správně,“ ukončil to Gauleiter Vergessen. „Byl jsem u vás se svou návštěvou spokojen. Gratuluju. Jen tak dál.“

„Nejdůležitější ze všeho,“ řekl Ludvíček, „je mít štěstí.“

To byla neviditelná součást každé bytosti. Neviditelná součást existence. Co řekne Markétce Fischerové o tatínkovi.

Včera zaučoval Ludvíčka do tajů lásky řezník. Tvrdil, že její nedílnou součástí je úzkost, strach a nepochopitelná bázeň o milovanou bytost. Nemá důvod, pokud sama láska není příčinou.

Ludvíček nepřemýšlel o lásce. Uvažoval o podstatě kamarádství. O přátelství mezi klukem a holkou. Jak to viděl Macek Macner.

Nevěděl, že jsou to nejbližší příbuzní, bez ohledu na to, co přijde dřív nebo později, láska nebo přátelství.

Spíš ho zajímaly zdroje strachu, které byly viditelné i neviditelné. Tušené a připomínané, citelné.

Terezín se stal jeho univerzitou bez školného, pokud se volnost, nesvoboda a časté beznaděje většiny nepočítají jako školné. Tak to viděl i řezník Josef Reinisch, jeho mentor, profesor, dalo by se říci starší kamarád.

Druhý dopis, který si přečetla Markéta Fischerová ze svazku pod matrací, byl zase podepsán Ajou. Můj nejdražší miláčku, začínal. Fredy Korne. Neslyšela jsem dlouho tvůj hlas. Opakuji si slova Starého zákona o marnosti nad marnost. O dobru v boji proti zlu, každou vteřinu naší vědomé existence. Jsi pryč. Nechápu zlo Němců, odsuzovat lidi za to, z jakých se narodili matek, jakým otcům. Zacpávám si uši, abych neslyšela, co se šeptá. Doufám, že k tomu nedojde, že tomu unikneš, že je to jen jedna paní povídala, bude tě chránit osud. Lásko. Máš takovou sílu, že ji cítím i na dálku. Magickou energii. Dokážeš roztoužit mé tělo, a dovolíš-li, mou kundičku. (Markétka se lekla.) Fredy. Nevíš, jaká je to touha a síla. Čím vším dokáže pohnout. Myslím na naše krásná odpoledne. Na svůj sen, kdy už nebudu slečna a budu kolébat naše děťátko. Jak ráda bych alespoň byla svobodná matka a počítala, kolik je naší dcerušce nebo synáčkovi dní, týdnů a měsíců. A jednou roků. Děkuju za to sobě i tobě. Všem zemským i nebeským silám. Osudu. Okolnostem, které nás svedly dohromady. Lásko, budu na tebe myslet, bude se mi stýskat, snad vydržím a dočkám se tě. Jak také jinak? Žij, jako jsi žil. Dělej, cos dělal. Buď milý, veselý a zdravý. Nepochybuj o mé lásce k tobě, Fredy. Líbám a hladím tě a hraju si s tvým tělem, naneštěstí zatím jen v představách. Aja.

Markétka Fischerová nahlédla do cizího života, který si také mohla jen doplnit představou. Domyslela si, co pisatelka vidí a cítí. Znamená láska otevřenost, skoro bezostyšnou? Znala paní v sousedství, ještě doma. Chodila na hřbitov zapalovat svíčky. Vracela se ke slovíčku, které se odvážila pisatelka vyslovit. Cítila, jak se zarazila. S takovou otevřeností se ještě nesetkala. (Byla, pravděpodobně, schopna jiné otevřenosti.)

Ludvíček myslel na ohradu. Na dřevo se škvírami a suky, skrz něž pronikaly do ghetta, pro ty, co byli za ohradou, německé pochody, valčíky a bubny, píšťaly a melodie Johanna Strausse mladšího, překrásné, mírné a idylické písně beze slov, krása, s jakou se ještě nesetkal. Představoval si, že tam stojí s Markétkou, drží se za ruce a poslouchají, melodii za melodií, než se nasytí a Němci přestanou hrát. Ani by nečekal, že vzdychne, jak je to krásné. A jaká je škoda, že to musí poslouchat pokoutně, za ohradou, jako by tu krásu kradli. Krása patří všem, myslel si Ludvíček. Asi jako dobro. Uvědomil si, že žijí v říši zla. Mimo hranice normálního světa. Vzít lidem svobodu je největší zlo ze všech zel. Hudba mu zněla jako andělské zpěvy, přinášející poselství z nedostupného území dobra. Všechno se mu slévalo a smrskávalo do uzlu, v němž se zauzlovalo a sráželo dobro a zlo. To jeho mozek chápal, ve zkratce, kterou se mu vše podstatné spojilo. Škoda, že dobro jsou pohádky pro děti a zlo krmí všechny, kterým je víc než šest. Dobro a zlo. Nedalo se tomu vyhnout. Musí se zeptat někdejšího vrchního rabína Baecka, až budou zametat ulice, co je o tom v talmudu. Nakonec si každý svůj talmud sestavuje sám, jak roste a stárne a sbírá zkušenosti. Ve čtrnácti už má slušnou zásobičku. A jak se ukazuje, skoro všechno málo. Neškodilo by, kdyby byl chytřejší. Moudřejší.

Rozhodně vezme Markétku k ohradě, aby si užili trochu krásy. To zvládne snadno. Ať se němečtí hudebníci činí. Kdyby věděli, pro koho také hrají, jistě by se čertili. Přemýšlel o tom, co je v jejich životě smíšeně krásné i horší a co je jen krásné, a přicházel k jednoduchému závěru, že stačí být naživu, aby měl člověk radost z toho, že se narodil. (Věděl samosebou, co tomu chybí.) Přemýšlel, mlhavě, o sudičkách, které dají každému novorozeněti povahu, se kterou musí vystačit od začátku do konce. Kdyby byl filozof školený v umění vyjádřit se přesně, ne jako by kráčel v mlhách, uznal by, že dostal dobrou povahu. Ze směsice událostí, v jednotlivostech i v celku, vybírala to lepší, aniž popírala to horší. Tak to šlo od hodiny k hodině, ze dne na den, noc za nocí, jako perpetuum mobile, o němž básnil Macek Macner. Hory, útěky do dálky, do denních snů, v nichž byl mořeplavcem a letcem, autozávodníkem i zcestovalým dobrodruhem, který teprve hledá po boku kamaráda nebo krásné a spolehlivé družky, kde se usadí. Zahrnovalo to hrdinské činy pro vysněné princezny bez šlechtických predikátů a shánění jídla, hezkého dárečku a jedna z nich, ta poslední a zároveň první, byla Markétka Fischerová s občasným účesem a rovnou pěšinkou. Měl by jí sehnat hřeben a kartáč na vlasy. Snít je krásné a snadné. Ulovit pro ni nejtlustší kočky, dostat odměnu za knihy ukradené ve skladu zakázaných spisů, pár porcí hovězího, čtyři tučné morkové kosti a jednu a půl šišky salámu.

Co je v jeho životě krásné, na rozdíl od kluků, kteří nemají tolik štěstí? Co si dokáže vzít, protože má odvahu si to vzít a štěstí? Nic víc. Co se dá vzít do ruky, zvážit, změřit, ocenit. Z věcí, které jsou ve vzduchu?

Rady někdejšího vrchního rabína hlavního města Německa Berlína doktora Leo Baecka. Známost s řezníkem Josefem Reinischem, jedno varle delší, odveden, a krasavicí Gabrielou Lágusovou, která svou ztepilostí strčí do kapsy většinu holek z Hagiboru, snad i včetně Zuzky Blechové, a to už byla nějaká kráska. Úplně slyšel, jak odpovídala na dotaz Reinische, co vidí žena na ženě. Čeho si všimne? Vlasů, tváře a očí, hrudi, pasu a boků, nohou. A čeho si všímá muž? Hlavy, tváře, očí, ňader a stejně tak pasů, boků a stehen, nohou. Obrysu, kde začínají?

Co v jeho životě tak krásné není? Malé a krátké vyhlídky do budoucnosti. Madriši, jejich nadřízení, a tvrdohlavost, sveřepost a arogance a její sestra blahosklonnost, bohorovnost, oč byli starší, a proto nadřazení a nadřízení. Hrozba Q 605 pro těžce vychovatelné. Možnost ztratit zaměstnání v Hundertschaftu. Strašák transportů na východ a nepříjemné zvěsti, před nimiž si nikdo nedokázal vodotěsně zacpat uši, ani kdyby si je snad vylil voskem.

Musel uznat, že toho bylo dost, navzdory jeho bezstarostné a lehkomyslné povaze.

Občas skočila na Ludvíčka Adlera úzkost, jako bytost stvořená a spředená ze stínů, smutku a strachu. Co asi opravdu bylo a dělo se na východě? Je pravda, že je všechny zabijou? Jak velké zabíjení by to muselo být?

Zprvu ho úzkost děsila. Asi jako kočka, která skočí na hruď batolete a brání mu, aby se nadechlo a vydechlo, než se děťátko udusí. Jako hustý stín, který ho obestře jako ocelová obruč. Minuty a někdy hodiny úzkosti, pro kterou nenacházel důvod. Prostupovala jeho hlavou, mozkem, každou cévkou, i kostmi a krví. Ale náhle odešla, s úsvitem, skrze únavu a ospalost, než znovu upadl do spánku. Naučil se žít se svou úzkostí jako zvíře, které ve strachu zaleze do kouta a leží bez hnutí, než se vzpamatuje a jde si zase svou cestou. Jeho úzkost se nespojovala s transporty na východ. Se zvěstmi, jak mučí a zabíjejí lidi na Malé pevnosti, vězení pražského gestapa, kousek odtud. S ničím, co mu mohlo hrozit v ghettu, za neuposlechnutí nebo kdyby ho chytili při otevírání kufrů. Úzkost se podobala samostatné, stínové bytosti, neviditelné, neprostupné, ale citelné, jako bolest, která je často rovněž neviditelná. Úzkost přicházela jako nezvaný host, neodbytná, tichá a pronikavá, třebaže nehmatatelná, neslyšná, neviditelná, citelná. Byla s ním, neoddělitelně, k nezahnání, k odbytí.

A najednou vyšuměla. Přešla. Zmizela. Bylo mu zase dobře. Mohl ještě chvíli spát nebo se dívat do stropu, do ztracena, a snít, třeba o tom, že bude letcem a bude létat, se zastávkami, třeba jako poštovní pilot, kolem světa, přes moře, oceány a velehory, do neznámých, přátelských měst. Někdy snil o tom, že je soudcem. Jeho předností byla spravedlnost. Každého soudil podle svých metrů spravedlnosti.

Byl se podívat na proces soudu s mladistvým Hermanem Pfefferem, který vykradl skladiště margarínu pro kojence. Řeč žalobce nacházela na Hermanovi to nejhorší. Bezohlednost, podlost a bezostyšnost. Drzost, sobectví a krutost. Byla to těžká obvinění a každé nařčení nebo pouhé podezření, náznak činu rozváděl žalobce do alelujá, než vykreslil Hermana Pfeffera jako nepolepšitelného padoucha, jak řekl doslova, kriminální případ non plus ultra, který je na svobodě nebezpečný všem svým sousedům. Pfeffer dostal šest neděl, ačkoli se margarín našel a vrátil do skladu kojencům. Úmysl žalobci stačil a soudce citoval zákony ghetta, které udělaly z Hermana Pfeffera odstrašující případ mladého člověka, z kterého roste nebezpečný zločinec. Soud jmenoval Pfefferovi advokáta, který Hermana hájil. Odvolával se k jeho předchozí bezúhonnosti. Soudce je nechal, aby si vylili srdce, zase do alelujá. Soud trval hodiny, než Hermana odvedli do vězení v Magdeburských kasárnách, do cely pro jediného vězně, se slamníkem plným vší a blech, aby si tu odpykal svých šest neděl.

To nebyla krása. Jistě v tom bylo zlo, ale kolik a na jaké adrese? Kde všude a kde se obě vlastnosti, dobro i zlo a s nimi spravedlnost dotýkaly? A kde se to dotýká ve mně, ptal se Ludvíček Adler. Shledával, že tak jako je na světě víc myší než pastí, vyvěrá ze všeho více otázek než odpovědí, aby dosáhl člověk rovnováhy. Má na všechno ještě spoustu času, usoudil. Nebuď svrab, nebuď svrab.

Byla to obvyklá optika čtrnáctiletých.

Nebo je víc pastí než myší?

Ne, je to obráceně, naštěstí. Nebo na neštěstí?

Uvidíme. Byl rád, že na to není sám.

Jako bublina nebo korek ve vodě, ze všeho vyplouvala na povrch hezounká Markétka Fischerová, jeho nejnovější a asi i nejlepší kamarádka. A hranice již mělo skoro všechno, co se snažil pokořit, jít dál, výš, líp. Nebýt svrab. Zvykl si, že co se povede jednou, zdaří se pravděpodobně i podruhé, potřetí a dál, musí se snažit. Bohužel je to tak i obráceně.

Pak tu byl jeho dobrovolný mentor, řezník Josef Reinisch, který žertoval, že když přežije, bude plukovník u tajné policie. Mezi jeho průpovídkami si pamatoval tu adresovanou Gabriele, která se tázala, není-li pro něho přespříliš mladá. Odpověděl, že mladá kobylka, starší hřebec, hříbě jisté. To měl od otce. Některá přísloví a rčení měla pravdu, jiná už natolik ne. Má každý, co si zaslouží? Bylo by prima, kdyby to tak doopravdy bylo.

Musí Reinischovi povědět své heslíčko, že je víc myší než pastí. Souhlasil by Reinisch, že všechno, co se s ním děje, co ho potkává, na co naráží, čemu čelí, co překonává, je prostě dáno? Tak to mělo a má být? Má to od sudiček. Nelámal si tím hlavu. Tak to s ním je, už odjakživa. Co ho ještě potká, ví jenom ďábel. V tom se vyzná pan rabín. Proč? Co všechno nemá proč? Jen to tak je.

Pozoroval své nohy. Má docela slušné fotbalové nožičky, myslel si. Hrál párkrát do týdne v brance za Baštu III. Jednou si vysloužil v lize mladistvých diplom coby nejlepší brankář, dohromady s Hermanem Pfefferem. Osud ho častěji než zřídka spojoval s Hermanem Pfefferem, míšencem, a ne jenom mezi židovskou maminkou a křesťanským tatínkem, ale českou matkou a německým otcem, příslušníkem Zbraní SS. Maminky se otec zbavil. Nechal ji odvléct jedním z prvních transportů ze severních Čech, z Chomutova, odkud Herman pocházel, do Lodže-Litzmanstadtu a pak pravděpodobně ještě dál. To nikdo nevěděl. Co byl v Terezíně, o otci neslyšel. Pokud jde o vidění, ani ho vidět nechtěl. Rád zpíval. Na severu chatu měl dřevěnou, říkal, že je život samý bluf, vinčestrovka byla jeho ženou, Žery vlčák jeho věrný druh. Žery, starý brachu, jsme tu stále sami, nikdo nechce snášet krutý osud s námi. Až nás ruka tvrdá do propasti srazí, nikdo nezapláče, že tu někdo schází.

Herman mluvil perfektně německy a česky, trochu ráčkoval. Taky se od něj naučil písničku Chceš píseň severu znát? Losos už táhne, pojď, za ním poplujem, a touhy dávné se změní v krásný sen… Hráli spolu karty. Herman sváděl každou prohru na to, že je hezčí a bude mít štěstí u děvčat. Moc o otci nemluvil, ale ležel mu za stěnou čela, to bylo vidět. Jednou se zmínil, že po válce tatínka najde a zbaví ho života, stejně jako to on udělal přímo nepřímo s jejich maminkou. Sourozence Herman Pfeffer neměl.

Rabín Ludvíčkovi řekl: „Všechno vyhraješ, když přijdeš na to, co je smysl života.“ Ludvíček přemýšlel o pojmu smysl. Přišel na to, že je to jako neviditelná ozubená kola, která mají smysl, jen když do sebe správně zapadají, a stroj, který na nich závisí, funguje. Dával si to dohromady s tím, co pro něj, v něm a mimo něho funguje, a to dohromady s tím, jak se cítil, co to dělalo s jeho hlavičkou, mozkem, aby si nemusel zbytečně lámat hlavu a aby se cítil v rovnováze, pohodově. To bylo ono. Dny a noci, kdy usínal klidně, jako tichá voda a nedělal si starosti, co bude ráno, ani nelitoval, jak mu proběhl předchozí den. Koho potkal, co si z toho odnesl, co se odehrálo. Co slyšel. Co by chtěl slyšet? Co viděl a co by si přál vidět? Rabín nečekal, že by mu okamžitě odpověděl. Nasadil mu to do hlavy, jako se červ dotkne a potom provrtá do jablíčka. Včetně červů, kteří začínají uvnitř jablka. Smysl a červivé ovoce?

Co si odnesl dneska z toho, co kolem sebe zaslechl? Evropa, oba břehy Atlantiku. Co to mělo společného s ním? Nic a možná všecko, protože lidi jsou pro sebe jednotlivě a zároveň dohromady, společně. Válka, kterou začalo Německo, aby ovládlo svět, a svět, který se dával do kupy, aby v tom Německu zabránil. To ho míjelo, třebaže se ho to bezprostředně dotýkalo. To i ono.

Začínal chápat, kde se bere smysl všeho. V tom, co se děje, a co si o tom všem človíček jako on myslí. Co chce a udělá. Čin. Myšlenka.

Smysl života je pro něho v kufrech. V kamarádství s Markétkou Fischerovou. V tom, co se naučí, než skončí válka, otevřou se brány lágrů a vyrazí ven, stokrát rychleji, než když sem vstupovali.

Co si odnese v hlavě. Byl by ve stavu někdejšímu berlínskému vrchnímu rabínovi odpovědět tady a teď bez váhání.

Přišli mu na mysl ti nejubožejší v Terezíně, staří i nemocní. Co je pro ně smysl života? Naděje, že se uzdraví, dožijí konce, ještě se dotknou toho, co bylo, čím byli? To se stejně týká dětí. Ještě ho napadlo, že o smyslu života nemusí uvažovat. Je to samopohyb. Obsah každého okamžiku, myšlenky, počinu. Pocitu.

Smysl jejich existence je v přesném opaku toho, v čem nacházejí smysl nacističtí a uniformovaní Němci.

Potkal dělníky vodní služby. Měli starosti se zásobováním města vodou. Je smysl jejich existence v tom, co se jim povede, čemu zabrání, že se všichni mohou umýt a napít?

Chystal se na odpověď rabínovi, pokud ji vůbec od něj bude chtít.

„Nevyhrál jsem možná všechno, ale něco určitě,“ chystal se povědět rabínovi. Cítil rovnováhu. Pohodu, že všechno, co dělá, je správné, a co se s ním děje, je oukej.

Půjdou si poslechnout s Markétkou Fischerovou Ghetto-swingers. To má taky smysl, rovnováhu a pohodu.

Večer od pěti do osmi byl sám a neměl co dělat, a v Elektrikářském domě tančili. Šel tam, protože Markétka Fischerová chtěla být s maminkou, aby se necítila sama, a tatínek měl zase den, kdy ani sebe a nikoho kolem sebe lepší náladou nepotěšil. Králem tance byl hezounek Béďa Korn, dlouhán se smyslem pro rytmus, a ve fotbalovém mužstvu Bašta III., za které chytal Ludvíček, hrál před ním v obraně. Uměl tančit skoro všechno. Ludvíček ho poprosil, aby ho zasvětil do tajemství kroků základních tanců jako foxtrot, valčík a polka nebo mazurka, což Korn celkem ochotně udělal. Jen si neodpustil: „Kdyby ses v době, kdy jsem chodil na Žofín u Národního divadla do tanečních, neflákal v Terezíně, ovládal bys to, jako když bičem mrská.“ O tom si myslel Ludvíček svoje. Korn se domluvil s muzikanty, Lentou Schleimem a Honzou Roudnickým, který válel na tahací harmoniku, půjčenou od Roberta Picka, tatínek kdysi barvy laky v Praze VIII. A tak se učil Ludvíček Adler rozpoznávat rytmy, mazurku, rumbu a čačača, slowfox, mambo bolero, tango a sambu, paso doble a charleston, bossa novu až po čardáš, kankán a chicken dance, jak podotkl Korn neboli Vogeltanz.

„To se nikdy nenaučím,“ postěžoval si Ludvíček.

„Musíš,“ odvětil Korn. „Bez toho jsi jako bez nohou a holky si o tobě nebudou moc myslet.“

Korn tančil s Grétou Feinerovou, tenkou a dlouhou jako věž na Petříně, k jeho čahounské postavě jako dělanou.

Tančila s přivřenýma očima, omámena rytmem a melodií, jako by vypila čarovný nektar. Tančili bossa novu, vypadali elegantně a Korn neudělal ani chybičku, stejně jako Gréta. Obdivoval lehkost dívčích nohou. V tu chvíli se mu nezdálo nic důležitějšího než rozeznat jednotlivé tance. Pamatovat si názvy písní. Zněly romanticky, bohatě a krásně, cizokrajně.

Byli tu všichni na černo. Nebýt to v Terezíně, se vším všudy, co Terezín obnášel se svými výhledy i bezvýhledností, zdálo by se, že tu mají nádherný život. Na chvíli, kterou si ukradli, ho taky měli, jak si myslel Ludvíček. Příště sem už vezme Markétku Fischerovou, zkusí ty jednodušší tanečky spolu. Má také lehounké nožičky. Hlavou mu připomínala dceru vodníka, nohama hříbě s velkými kolínky. Naučit se tančit.

Nemá smysl otálet, nikdo neví, co ho zítra potká. Teď tančil Korn s Grétou rumbu a potom sambu, Brasil, quickstep, rychlý krok, Lady be good. Názvy Korn perfektně ovládal, Andalusia, La comparsita, tango, Modravých dálek volání, Šaty dělaj člověka od V + W a Jaroslava Ježka, waltz a foxtrot. Na požádání Bédi Korna provedla na foxtrot Ludvíčka Gréta, o dvě hlavy vyšší, v červených šatech s výstřihem a sukní, která se ochotně zvedala při otáčkách. Zrudnul a zpotil se po celém těle. Vydržel do konce tance. Harmonikář, Honza Roudnický, se usmíval pod vousy, protože Ludvíček šlapal Grétě na nohy, ale hrál, vysloveně jen pro něj.

„Hezčí než sionismus, co?“ vyjádřil se Korn.

Schleim a Roudnický zrychlovali tance, až to vyvrcholilo kankánem, který předvedla nejodvážnější děvčata. Zvedaly sukně a vystrkovaly zadečky. Tohle ještě Ludvíček neviděl.

Při fotbale, nošení a otevírání kufrů, jak si Ludvíček pomyslel, se cítil víc ve své kůži. Uznal, že Korn má pravdu. Kdyby neuměl tančit, vypadal by jako nekňuba bez nohou, Terezín Neterezín. Věděl, co musí co nejdříve dohonit, naučit se. Připadal si tu starší, skoro už správně dospělý.

Po válce budou chodit s Markétkou tančit, třeba na Žofín, který coby místo tréninku a správné společenské výchovy zmínil krasavec Korn.

Přišel domů do Domova chlapců na L 218, svlékl se, umyl a lehl si do svého kavalce ve třetím poschodí u okna s výhledem do parku s Kameradschaftsheimem, kasinem a nově stavěným hotelem s protileteckými kryty, šerem oděnými kamennými sochami německých nahých žen a snil. O nádherném životě s Markétkou Fischerovou, společném bytě a lůžku, o tanečních zábavách, na kterých tančí všechny tance od císařského valčíku, přes Andalusiu a Brasil, foxtrot, bossa novu, čačača, stejně bravurně jako Béďa Korn, který se už jmenoval Fredy Korn a chystal se odjet do Kanady za svou krásnou Georgette. Melodie mu procházely myslí. St. Louis blues, mazurka Savojanka a Somebody loves me, swing. Život byl nádherný, protože byli svobodní, nikdo je neponižoval jednáním a chováním a slovy, židé byli jako všichni ostatní a byli rádi, že se narodili, bez ohledu na to, do jaké rasy, jakým maminkám a otcům. Všechno bylo, jak mělo být, správné, bezelstné a nadějné, že se to zítra zopakuje stejně jako dnes, včera až do daleké budoucnosti.

Usínal sladce s myšlenkou na kamarádku.

Půjde transport. Madrich Eisenberg to přišel oznámit s dobrým ránem. Pět tisíc lidí pod šedesát, pracovní transport, polovina nastoupí v úterý, druhá ve středu. Nikoho nic nechrání, ani strýček v Centrální evidenci (podíval se úkosem na Macka Macnera), leda infekční choroba, tuberkulóza anebo invalidita. (To se naštěstí nikoho z pokoje číslo šestnáct netýká.) Madrich byl vystrašenější než chlapci. Ne ze strachu o sebe, děsila ho odpovědnost, osud cizích, kteří mu tak cizí nakonec nebyli. (I invalidita chránila postižené pouze, pokud to bylo nad šedesát procent.)

Ukázalo se, že pojem pracovní transport byl přinejmenším nadnesený, ne-li přímo prolhaný. Byly zařazeny i ženy s nemluvňaty, práce neschopní, muži i ženy. Němci lhali, jako obvykle. Weinberg se pokusil o výmluvu, že má avitaminózu. Na to mu nikdo neskočil. Oppelt se vymlouval, že má skleněné oko a je podvyživený. Nástup je ve čtyři ráno. Gert Hubáček řekl, že je rád, když konečně jede. Věčné čekání a strachy mu už šly na nervy. Pfeffer se tázal, jestli se transport týká i lidí Arisch versippt, spřízněných s árijci. Jasně, odpověděl Eisenberg. Jede se bez výjimek. Registrace je hned. Míšenec nemíšenec. Weingeist se ptal Eisenberga, jestli by jel, i kdyby už měl děti. Některé lidi by asi nepřešel humor ani pod šibenicí.

Erna Veselý se ptal madricha Eisenberga, má-li zprávy z fronty. Jestli Němci pružně upravují frontu, jak říkali ústupu. Bylo jasné, že obrací list. Nechtělo se mu bavit se o transportu a co to znamená. Z věčného rozhraní mezi životem a smrtí na něj cenila zuby nuda. To byl Ernoušek Veselý. „Pro mě za mě,“ pravil „to tu můžou klidně vylidnit.“ Macner měl rezervní známost, holku na slídě. Loupaly slídu pro kabiny messerschmidtů a junkersů. Původně se hrnula do práce na slídě, protože se proslechlo, že je to válečná výroba a chrání od transportu na východ. Třesky plesky. Erna Veselý prohlásil, že z něho bude krásná mrtvolka.

Bylo jasné, že chce šestnáctku pobavit, uvést do rovnováhy, o kterou ji madrich Eisenberg svou zprávou připravil. Není nad dobrou náladu, soudil Erna Veselý, vyhlášený rošťák, což Eisenberg ochotně a na místě potvrdil. Prorokovat si nikdo netroufal. Brodecký začal brečet a schoval se za kavalcem, aby ho nikdo neviděl. Neuman mu podával kapesník. Epl začal balit. Stačil mu chlebník.

Oberholz slyšel od otce, že Němci ztratili při náletu v Essenu osmnáct tisíc lidí. Dobře jim tak. Jen houšť a větší kapky. Ať si zvykají. Oberholz byl stará drbna. Věděl první, co všechno jedna paní povídala. Němci pohřešují po náletech tisíce, až desetitisíce lidí. Kmotřička smrt si, naštěstí i naneštěstí, nevybírá. Ať si prosedí Němci zbytek války v krytech. Ať si ohřejí prdelky v žehu, který při nešetrnějším bombardování dosahuje i tisíc stupňů Celsia. To už je horko i chladnokrevným. Tasí denně nové zbraně, naštěstí jen na papíře, na první stránce Der Stürmer.

Oberholzův tatínek za poslední noc před transportem zešedivěl. Brodecký konečně přestal brečet.

„Finále bude naše,“ prohlásil Eisenberg.

Dalo se očekávat, že se malý Franz Stadler začne nahlas modlit. Jak sám připustil, chtěl se stát už v šesti rabínem. Rodiče proti tomu nic neměli. Žebral na Ludvíčkovi, jestli by mu nevyprosil schůzku s někdejším vrchním berlínským rabínem Leo Baeckem, až budou společně zametat ulice. Proč ne, přitakal Ludvíček. Proč by mu neudělal před cestou radost? Na východě mají nejspíš rabínů dost. Jak je to s rabínskými učedníky, neví. Zítra měl slavit šestnácté narozeniny. Stadler byl ješita. Za den se přičísl hřebínkem nebo dlaněmi alespoň stopadesátkrát.

Exner nahlas uvažoval, co si na cestu zabalí. Prádlo, košile a ponožky a spodky mu přicházela prát a žehlit a vzorně odevzdávat cizí paní, trochu cvok, která nikoho nepustila ke slovu a každému nabízela výpomoc, ať to bylo od rady k žádosti o radu cokoli. Říkal jí teto, nevěděl, jak se jmenuje. Věřila, že její syn si pro ni přijede z Kanady. Opakovala pokaždé, když přišla, aby odnesla nebo přinesla vyprané prádlo, že syn Martin pojede buď lodí, což stojí nekřesťanské peníze a trvá to deset dní, z New Yorku do Le Havru, nebo přiletí. Odletí z Toronta v pátek v sedm večer a přiletí do Prahy v sobotu v devět třicet. Teprve včera řekla, že se jmenuje Hana Reisová. Herbertek Exner oznámil šestnáctce, že si nevezme všecko. Něco tady nechá u známých, pokud nebudou v transportu. Kdyby o to měl přijít, po válce si v Praze koupí všecko znovu.

Exner miloval, co bylo ze dřeva. Dostal se v šestnácti do truhlárny v někdejší Reitschule, bývalé jízdárně, kde pracovali vysocí židovští důstojníci z německého Wehrmachtu, včetně dvou generálů. Vůně dřeva ho dostávala do podroušení, ne-li do extáze. Byl v dílně tři dny a přišel domů na L 218 úplně zdrchaný. Nikdo nevěděl proč. Esesáci v čele s esesmanem Sereem při práci oddílu mimo ghetto chytili árijskou ženu, u které našli tři dopisy mládenců z Terezína. Bergl nechal oddíl nastoupit. Slíbil, že přiznají-li se pisatelé dopisů, nic se jim nestane. Přihlásili se, z obavy, aby Bergl nepotrestal celý oddíl. Za hodinu pro ně přišli a odvedli je na komandaturu do bunkru. Měli být mezi deseti oběšenci, kteří, jak se vyjádřil Bergl, pohrdli nařízením říše nepsat dopisy. Herbertek Exner dostal na starost obrábět a sestavit horní část šibenice. Pomáhali mu oba generálové a někdejší plukovník, nositel železného kříže. Pracovali od čtyř od rána, aby dokončili do západu slunce, jak Bergl nařídil, nemohl při práci dýchat. Byl nanejvýš vzrušen. Vyráběl šibenici pro své lidi. Jeden z generálů ho nabádal k opatrnosti na pile, aby si neuřízl ruku. Ještě nikdy necítil takovou bezmoc, lítost a výčitky. V den, kdy se oběšení houpali na šibenici, kterou pomáhal dokončit, přišel Herbertek Exner z dílny a omdlel. Kdykoli zaslechl slovo Němci, zavřel oči, svraštil čelo a dělalo se mu špatně. Šibenice posloužila jednou k popravě deseti mládenců, podruhé, za pokus odeslat dopis nebo přistižení při kouření, devíti lidí. Už to měl za sebou. Snad opět neomdlí, jen co si sbalí svých pět švestek.

Vrchní berlínský rabín Ludvíčkovi při tlačení pohřebního vozu, na němž ráno s Hundertschaftem rozváželi uhlí, řekl: „Jste jako slepá štěňata. Chcete dovádět a zpívat. Nevidíte, co vidí každý nad osmnáct?“

„Pane rabíne,“ začal Erna Veselý. „Mně je patnáct. Vím na beton, že židi mají větší úctu před nežidy než před sebou samými.“

„Máš pravdu, chlapče,“ řekl Ernovi Veselému někdejší berlínský vrchní rabín.

„Proč to tak je?“ chtěl vědět Erna Veselý.

„To ví jen Bůh,“ odpověděl rabín.

Znělo to, jako by se Erna Veselý ptal doktora a lékař mu odpověděl. Rabín vyprávěl, jak jel z Berlína do Hamburku. Nemohl najít jízdenku. „Co mám dělat?“ „Jestli chcete dojet, musíte si koupit novou,“ řekl průvodčí.

Rabín Ludvíčkovi řekl: „Mít známosti se zkaženými lidmi tě zkazí. Je to jako vdechovat bacily. Neubráníš se. Dřív nebo později budeš taky zkažený.“

„Netlačím?“ zeptal se Ludvíček; s rabínem se opíral o zadní stěnu pohřebního vozu. Rozváželi do starobinců žaludovou kávu.

„Tlačíš, slyšel jsem, že máš známosti, za které bys neručil,“ řekl rabín.

„Hrajeme poker,“ připustil Ludvíček.

Ludvíček probíral nové mládence, s kterými hráli. Snažil se rozlišit jejich charakter. Rokot byl lakomý. Milánek Oppenhaimer nevinnější než lilie. Dostával balíčky od rodičů, kteří zůstali v Praze, smíšené křesťansko-židovské manželství. Buď se dělil, nebo jídlo z nich postupně prohrál. Rokotova lakota se projevovala v tom, že obchodoval, ale neslevoval, a sám vyžadoval slevu všeho, co hodlal zakoupit. Měl sklon k tloustnutí. Trpěl obezitou. Nosil břicho jako přepadající peřinu. V Praze se učil lakýrníkem. Sháněl se po alkoholu na zdejším černém trhu. Po válce si chtěl založit palírnu. Ludvíček mu obstaral svetr a Rokot nechtěl zaplatit, byl protivný. Milánka Oppenheimera obírali bezostyšně.

Rabín měl pravdu. Rokot připomínal bacil. Láďa Rokot, z jižní Moravy, od Hodonína.

Pohřební vůz, zbavený sloupových ozdob, tlačili čtyři kluci z každé strany, dva zezadu, Ludvíček a někdejší vrchní rabín, a čtyři u voje, kteří se střídali s dvojicí vzadu, takže buď Ludvíček nebo rabín řídili vůz, aby jel rovně nebo správně zatočil do postranní ulice. Čtrnáct lidí místo koní. Obvyklá podívaná na terezínských ulicích L a Q. Mohli zaparkovat, kde potřebovali. Prázdné sudy od kávy na sebe narážely a bubnovaly do ulice.

Ludvíček si nepřipadal zkažený. To rabín shledal na Ludvíčkově vzdorné tvářičce. Někteří kluci už se holili, Ludvíček ještě ne.

Zkaženost, jestliže to nebyla jako u Rokota lakota, nebyla jen na škodu, myslel si Ludvíček. Záleží na stupni. Dá se to měřit bezohledností. Nemilosrdností, jako u Rokota. Zabil by vlastní babičku. Mizerná byla závist. Nepřejícnost. Uvažoval, co se dá odpustit, vysvětlit, uznat. Lakomost nebo závist nikdy.

Rabín nevypadal špatně. Trochu jako profesor nebo advokát, notář, úředník. Z tlačení vozu mu narostly svaly. Byl spíš zavalitější. Jakým by byl asi zápasníkem v řecko-římském stylu? To by musel sundat brýle se zlatými obroučkami.

„Měl jste v Berlíně psa?“ zeptal se Ludvíček.

„Proč to chceš vědět?“

„Tak mě to napadlo,“ řekl Ludvíček.

Pro drzost nechodil daleko.

„K čemu se hodíš, až bude po válce?“ zeptal se rabín.

Myslel na kluky a děvčata, s nimiž chodil v Praze na hodiny náboženství. Holkám z dlouhé chvíle zalepovali vlasy žvýkačkou. Holky se zlobily. Klukům se nedalo pomstít stejným.

Náboženství Ludvíčka bavilo. Výklady místního rabína Krause. Vykládal židovské dějiny. Nikoho neušetřil. Říkal věci, jak byly, a nebyly všechny vzorné. Josef, bratři, Laban. Abraham, manželka Sára a služka, s kterou měl konečně dítě. Jakou úlohu v tom měl on? Jeho předkové mohli skončit v Africe, ve Španělsku, Německu, a pak dál na východ, až do Ruska. Praha nebyla nejhorší, myslel si Ludvíček. V tom by se s Markétkou Fischerovou shodli. Škoda, že ji nepoznal už v Praze. Na hodinách náboženství platil za jednoho z největších rošťáků. Rabín ho jednou označil za rovna rulíku zlomocnému nebo sršni.

Rabín vedle něho, opřený oběma rukama o zadní stěnu pohřebního vozu, tlačil. Nešvindloval. Měl na dlaních mozoly. Bez přestání se potil. Jeho hnědý plstěný klobouk toho do sebe moc nevsál. Ludvíček by se vedle rabína styděl nedat do toho všechno. Vůz si to šinul po dlažbě. S koňmi si nezadali.

Nebe se zatahovalo. Bude pršet. Zmoknou jako psi. Ludvíček se v duchu vracel do hodin náboženství. Rodiče zakazovali holkám se s ním kamarádit.

„Musíme se hlídat, aby se z nás nestala zvířata,“ řekl rabín.

„Rád bych byl lasička,“ namítl Ludvíček. „Liška, pes nebo lev.“

„To už trochu jsi,“ řekl rabín.

„Někdy muška na stěně,“ řekl Ludvíček.

„Král David si přál být lev. Liška a lev,“ řekl rabín. „Byl.“

Kluk u voje měl smaltovaný červený hrníček, a když zastavili, všichni se napili chladnoucí kávy z žaludů, hořké jako tráva, ale zahánějící žízeň. Rabín si s dovolením vzal dvakrát.

„Pospěšme si, než začne pršet,“ radil rabín. Pohlížel k nebi.

A zase vyjeli k příštímu starobinci na třídě L.

Ludvíček věděl, že všechno, co dělá, na co myslí, musí být správné. Správnost měřil slušností. Slušnost, v Ludvíčkově pojetí, byla nejvyšší ctnost.

Snažil se, aby i kdyby ho nikdo neviděl a neslyšel, mohlo být jeho chování a jednání pokládáno za slušné. Aby se říkalo Ludvíček, to je slušný kluk. Počíná si a dělá věci správně.

Lámal si hlavu, jak by opatřil pro Markétku Fischerovou zrcadlo. Mimochodem si postěžovala už na půdě Podmokelských kasáren v karanténě, že nikde ani na záchodě není zrcadlo. Prošel už Terezín jako pátrací pes, jakých měli na německé komandatuře celý psinec, šestnáct kójí. Nikde neměli zrcadlo, jedině u vysloužilých německých židovských důstojníků, kde bydleli oba generálové, zaměstnaní teď v truhlárně. A potom ve starobinci na Q 815 v přízemí. Zrcadlo bez rámu přes půl stěny. Kdovíkde ho vzali. Vidět ty lidské trosky, nemohl by je ošidit ani o špendlíkovou hlavičku. Zrcadlo ve starobinci bylo skoro slepé. Odráželo víc mlhu a škrábance, než kdo se před ním mihnul. Náhodou objevil zrcadlo v pracovně člena Rady starších Murmelsteina, jednoho ze tří Steinů, kteří postupně nebo střídavě vedli Radu. Murmelsteinovi by ho byl v stavu vzít, kdyby věděl, jak se dostat do místnosti po úředních hodinách. Murmelstein nebyl nejoblíbenější. Měl hezkou maďarskou manželku a sváděl holky z L 410 pod záminkou, že dokud budou s ním, nepojedou na východ. Nikdo neměl přehled, kolik holčiček se dalo nachytat.

Markétka Fischerová zrcadlo potřebovala, jako ho potřebují děvčata. Mučil se marně, jak se dostat k zrcadlu, aby jí udělal radost.

Nazítří číhal u ženského starobince na Q 815. Nedalo by mu práci tam vniknout, až se setmí. Budou muset po večerce zhasnout. Seděl v dřepu na bobku. Divil se, jak snadno ušel pozornosti stařen. Byly poloslepé. Už dávno se nesoustředily na to, co je jejich. Asi by se bez zrcadla na zdi obešly. Nebo by jim chybělo? Heslo „nebuď srab, nebuď srab“ mu nepomohlo.

Mám? Nemám? Viděl v duchu, jak vleče zrcadlo zšeřelým ghettem.

Risknul, že ho někdo zastaví po zákazu chodit do ulic. Věděl zhruba, jak by zrcadlo uchopil a nesl, aby ho nerozbil. Rozbít zrcadlo je sedm let smůly. Tolik si pamatoval ještě z domova.

Pohled na stařeny byl tristní. Měly ruce a nohy jako tyčky. Žvatlaly u svých postelí a slamníků, nerozuměl slovíčku. Nemohl povědět, jakým jazykem se dorozumívají, česky, německy, dánsky nebo holandsky. Z pokoje vanul pach staroby, nikdy dost dobře nevyvětrané. Jak asi k zrcadlu přišly? Kdo jim ho sem pověsil? Některé dítě, dospělý syn nebo dcera, neteře? Kde ho vůbec vzaly?

Zrcadlo odráželo tmu. Proboha, přece jim nemůže vzít jejich společný majetek. V Ludvíčkově hlase se otloukaly neustále ty dvě otázky, mám, nemám. Začínaly mu dřevěnět nohy. Postavil se. Stále ho nepostřehly. Sebral se a coural se tmavou chodbou, na ulici. Nikde nikdo. Přeběhl osm bloků na L 218.

Zase jednou selhal, myslel si. Selhat je snadné. Uspět? Za jakou cenu?

Napadlo ho, že jedna ze stařen mohla být jeho babička. Matka. Sestra. Neznámá příbuzná.

Nemohl usnout. Myslel na zrcadlo, kterého se nezmocnil.

Usnul a zdálo se mu o zrcadle. O zrcadlové síni, kde člověk nemůže najít sám sebe.

Zrcadlo pro Markétku. Nic.

„Porozhlídneme se spolu,“ řekl Ludvíček, der vierteljude, Markétce Fischerové. „V běžném životě bys tyhle lidi nepotkala. Operní zpěváci, operetní hvězdičky, manželé Hoferovi; střední útočník fotbalového mužstva Hakoah Wien, Ignác, řečený Náci Fischer, její jmenovec; Kurt Geron, německý herec, proslavený filmem Modrý anděl s Emilem Jannnigsem, pravověrným nacistou, a Marlene Dietrichovou, která odjela do Spojených států a zpívá na západní frontě americkým vojákům slavný šlágr Lili Marlen.“ To už jí říkal. „Členové Národního divadla, než se zbavilo židovských umělců, herců a zpěváků i kulisáků.“

Měla za to, že se na nový transport z vnitrozemí nebo některé okupované evropské země těšil.

Slavní, věhlasní a zoufalí. Proslulí a vyřízení. Budou tu vděčni za pár štěků a namlouvat si, že je to duchovní odpor.

Osobně jim dával jedničku. Pokud to nebyl odpor, bylo to nepopiratelné povzbuzení. Židovští umělci. Luftmenschen podle Gauleitera Wilfreda Arthura Vergessena. Naši chlapci a děvčata pro zbytek ghetta. Oblíbenci všech. Včetně Ludvíčka Adlera.

„V Elektrikářském domě se zítra tančí,“ oznámil Ludvíček M. F.

„Myslíš, že bych mohla?“

„Na dvanáct vypadáš fajn. Je ti skoro třináct. Správně se obleč, ať vypadáš starší. Máš brejle proti slunci? To bys vypadala víc než na svůj věk.“

Škoda, že už nemluvil o slavných, s nimiž tu budou žít v těsném sousedství. Zmínil se, že Fricek Weis, kapelmajstr Ghetto-swingers, spolupracuje dodnes, díky neznámému četníkovi, který mu to zprostředkovává, s pražskými orchestry Miroslava Ducháče, Emila Ludvíka a Karla Vlacha. Horší je, že Němci zakázali Čechům večerní podniky a tančírny. Hudebníci si připravují do foroty, co budou hrát, až bude po válce. Věděl to Macek, Ríša Macner z šestnáctky. Dostaly se mu do ruky noviny. Škoda, že tři měsíce staré.

„Kdo hraje v Elektrikářském domě?“

„Lenta Schleim na harmoniku. Honza Roudnický na klavír. Je tam piáno. Bezva kluci.“

„Zpívá se česky?“

„Česky, německy a holandsky. Francouzsky, anglicky a hebrejsky. Jidiš.“

„Je tu hodně umělců?“

„Nespočítala bys je. Němci je mají spočítané. Kdyby chtěli, nacpali by je do jednoho vagonu. Vagon transportu na východ, sto lidí.“

M. F. se šla podívat k matčinu slamníku. Za chvíli se vrátila, zakaboněná.

„Na matku něco leze, když to jde na otce. Přeskakuje to na ni.“

Ludvíček by rád její chmury rozehnal. Chtěl by jí nosit štěstí a radost jako ona jemu. Hledal v duchu, čím by ji rozesmál. Na anekdoty nebyla. Znal většinou neslušné. U kluků se to tak nebralo. Slovíčko sem, slovíčko tam.

„Vadí jí něco?“

Markétka mu připadala jako světlo. Maličko pohasínající hvězdička.

„Má strach, kam nás odstěhujou.“

„To bys jí snadno rozmluvila.“

„Prohrabaly jí kufr Berušky. Nic nemáme. Vzaly jí aspirin a voňavku.“

„Představ si, že by přišly Berušky a rozdávaly, místo aby braly. Jak říká madrich Petr Eisenberg: Na rozdávání je vždycky dost času. Musely si to vzít k srdci. Chtěli nám dát madricha ženskou. To by si asi užila, s tolika madrichy a kluky. Dali ji na L 417.“

„Má průpovídky?“

„Eisenberg? To se ví.“

„Jaké?“

„Slibem nezarmoutíš. Ryba nemá kosti. (Když si Oppelt zlomil palec.) S penězi to není tak dobré, jako bez peněz špatné.“

„A dál?“

„Omluva je horší než čin.“

Byl by ji rád povzbudil. Poslední dny to párkrát dokázal, než se rozešli, ale jemu pak bylo smutno. Nemohl vědět, že kamarádství a láska jsou porodní maminkou štěstí a stesku a jejich sourozenců radosti a strasti. Štěstí se napájí přítomností druhého, stesk jeho nepřítomností. Radost se mění v starost a strast hlodá jako krysa. Z těšení se na druhého je strach, a z toho, co minulo, obava, co může přijít. Kamarádství je radost z radosti druhého. Sdílení jeho starostí. Schopnost vcítit se do jeho kůže. Ulevit mu, kde se mu dá ulevit. Přát mu.

Soucitu a odpovědnosti se nikdo nenají. Pýchu vystřídá stud a stud prázdno. Ludvíček Adler se poprvé v životě setkával se zapletenci života. S bludištěm pocitů, srovnatelných s míchanými vajíčky. Bloumal ulicemi ghetta. Broukal si šlágry Ghetto-swingers.

Mít rád znamená starost. Starost znamená mít rád. To skládá Karel Švenk. Mohl se ztotožnit. Kdo neujídá radost? Kamarád.

Už neměl vztek na profesora z Kodaně, který v Hasičském domě, kam vzal Markétku Fischerovou, údajně na koncert tanečních písní, přednášel omylem pořadatelů o svobodě v nesvobodě a o nejistotě, maceše jistoty. Vzdělání není ve stejné rubrice jako moudrost. Potkal už pár učených blbečků, kteří by si nenašli ani kuličky mezi nohama. Řezník Reinisch (jedno varle delší, odveden) mu vyprávěl, co bylo u odvodu. Svlékl se do naha. Doktor se na něj podíval. Následovala věta, kterou si připojil k jménu, a než pronesl jakékoli prohlášení: „Jedno varle delší, odveden.“

Napadl ho šlágr Ghetto-swingers skladatele Karla Švenka.

Všechno jde, když se chce,
za ruce se vezmeme
a na troskách ghetta
budeme se smát…

Od řezníka Josefa Reinische se Ludvíček učil vyjadřovat se. Styl. Smysl Reinischových prohlášení. Mluvil věcně, proto možná tak přesvědčivě. Říkal, co opravdu cítil a co si myslel, ne co se předpokládalo, že by měl cítit nebo si myslet. Ludvíček měl dojem, že Reinisch (jedno varle delší, odveden) mluví, jako by měl zítra nebo vzápětí umřít, a chtěl se vyjádřit co nejtrefněji, nejpravdivěji, elegantně a přesvědčivě. Nezdržoval se kudrlinkami. Byl rozhodnut to od Reinische odkoukat, převzít a mluvit jako on. Jako by měl vzápětí umřít, ač se mu nechtělo a Reinischovi asi rovněž ne.

Kdyby to dělalo na Markétku Fischerovou týž dojem jako na něho, utěšilo by ho to. Reinisch nebyl jediný, kdo se vyjadřoval, jako by měl zítra umřít, a proto se nezdržoval oklikami, nýbrž šel přímo k věci. Neobtěžoval se kličkami a okrasami. Mluvil krátce, věcně. Dýchala z toho rozhodnost a nesmlouvavost. Sebevědomí. Tak se má mluvit, myslel si Ludvíček, der vierteljude. Reinisch, jedno varle delší, odveden.

Ludvíček, der vierteljude, věděl, že se musí učit, nejenom proto, že Němci zakázali židovským dětem školy. Učit se byla protizbraň proti složitostem a záludnostem světa, lidí. Byl to zápas mravence s krokodýlem nebo slonem, stádem slonů. Dalo se obstát. Kufry byly důkazem. Němci ho udržovali ve stavu nepřetržité pohotovosti. Stejně jako židé.

Místo učebnic měl živé lidi. Někdejšího vrchního rabína z Berlína, mimo jiné, kdysi velké zvíře, teď příjemného spolupracovníka při zametání ulic, tlačení pohřebáku na smetiště nebo při rozvážení melty z žaludů do starobinců. Lidé byli pro Ludvíčka, der vierteljude, nevyčerpatelný zdroj, i když se opakovali, protože, jak řekl pan rabín, opakováním se člověk učí.

Ludvíčka bavilo dělit si lidi. Na zajímavé a na nudníky. Typy. Náfukové, despoti, diktátoři, jehňata, hvězdy, psychopati. Puntičkáři, naivkové, sopky, kontroloři nebo loutky, vodiči loutek. Co schvaloval, vytýkal, chtěl napodobit. Od koho se mohl přiučit, koho by se napříště podle rysů povahy a chování vyvaroval. Udělal si nepsané seznamy, jimiž se řídil. Blbec, ujde. Připomenout si, zapomenout. Lidé jsou předmětem studia. Umělecké i odstrašující výtvory. Boha? Přírody? Podle rabína nebo podle Darwina.

Škola bez přestávek.

Josef Reinisch. Jedno varle delší, odveden.

Jednou měl tu drzost ptát se rabína, od koho a z čeho se učí on. Rabín mu docela vážně odpověděl. Ze života. Od lidí. Ze Starého zákona. Z talmudu. Talmud byly životopisy a výroky význačných rabínů, těch nejchytřejších z moudrých. Pan doktor Baeck chodil přednášet na půdy starobinců a do ubikací. Řekne mu, kde má mluvit příště.

Je to návod, jak žít, žádná černá magie, tajemství, náboženský suchopár. Uvidí, že talmud je zábava. Učení jako zábava je terno. Lepší než tlačit pohřebák nebo zametat ulice, pravil pan rabín nejméně tak chytrý a zkušený jako Josef Reinisch, jedno varle delší, odveden. Ludvíček byl rozhodnut nevyhýbat se žádné lekci.

Markétka Fischerová to ocenila: Jestliže je podle talmudu nejdůležitější vlastnost člověka spravedlnost, přívětivost a pokora, neměla by námitek. Když se moudrost předává po čtyři tisíce roků, něco na tom asi bude.

Toseví, ústupek nebude to nejhorší, čeho se může holka dopustit. Je život kompromis? Ludvíčkův učitel a vzor byl Josef Reinisch, řezník, jedno varle delší, odveden, a jeho milá Gabriela Lágusová, krasavice s dlouhýma nohama a vyšpulenou pusinkou. Rozkol a smíření. Hněv a pohlazení. Škrábance a vyhojení. Láska.

Aby se člověk zamiloval, nemusí být rabín.

Vymáhat, nebo prominout? Tvrdošíjnost, nebo shovívavost? Riziko, nebo tradice? Stavba, nebo rozvaliny? Co prodlužuje život, nebo ho zkracuje? Zuřivost, nebo pokání?

Darovat, nebo uplatit? Vyžadovat, nebo slevit? Jít, nebo stát? Koupit, nebo si půjčit? Všimnout si, nebo pominout?

„Starožitnostmi neopovrhuju,“ pravil Ludvíček, der vierteljude, Markétce Fischerové.

Bloudil sám v sobě. Chápal. Život byl most mezi smíchem a pláčem? Nadějí a obavou? Svět ani Terezín přece nejsou mrskající se ryba, kterou chytají hladoví a žízniví a ustrašení do dlaní a diví se, že jim uniká.

Myslel na Markétku Fischerovou, kamarádku, kterou čekalo stěhování. Byl rozhodnut jí pomoct. Vymění si pár směn s Ernou Veselým. Nahradí mu je, až bude potřebovat Erna Veselý. Ideální by bylo, kdyby jim pomáhal.

M. F. byla sama. Byla ráda, že našla kamaráda. Pevnější bod uprostřed zmatku. Měla pocit, že na ni myslí a leží mu na srdci její prospěch, ať to mělo jakoukoli podobu. Přinesl jí barevné podkolenky, čtvrtky čerstvého chleba, kelímek sádla. Zároveň se cítila spoluzodpovědná za jeho vykrádání kufrů. Byl to – na její straně – zvláštní druh viny. Ne docela vina, jen spoluvina. Také vina. Sádlo dala mamince, která byla bez sebe překvapením a radostí. Byla by ráda, kdyby toho Ludvíček nechal. Jestliže se dovedl vcítit do její situace, neměl by také myslet na ty okradené, co jim chybí? Představovala si, že by jí někdo neznámý vzal, co si přivezla a bez čeho by byla chudší. Nechtěl by asi slyšet, co si o něm myslí. Cítila by se nespravedlivě ošizená. O kelímek karamelu. Trochu sádla, do kterého potopila maminka husí játra. Chleba, který si přivezli. Nůžtičky na nehty. Budíček. Co se nehodilo ani německým Beruškám. Měla by s tím něco udělat, myslela si. Šikovně to Ludvíčkovi rozmluvit. Nepodílet se na jeho kořisti. O co by přišla, dokud bude Ludvíček vykrádat kufry? Cítila, čím je vina i bez viny nebo ne docela bez viny. Hledala v duchu řešení, alespoň kompromis.

Napadaly ji myšlenky o tom, co je potkalo. Němci říkali, že si to zavinili sami. Nomádi, kteří mají nejvyšší čas se usadit. Šidiči. Nikdo jim nevěří. Tatínkovi německý obchodník obilím řekl, že i v míru nerad obchodoval s židovskými překupníky. Měl dojem, že už když s ním začali jednat, přemítali o tom, jak ho podvedou. Nemohla to být pravda u všech. Určitě to nebyla pravda o jejím tatínkovi. Jsou opravdu všichni židovští obchodníci agresivní? Mají na mysli, jak podvést, ještě než padne první slovo?

Čím byla méněcennější než Jája, Blanka, Vašek Majer? Učitelka? Ředitel školy, pan učitel Renner. Došla k tomu, že nespravedliví, podvádějící a švindlující a prolhaní jsou Němci. Snad ne všichni, ale ti, s nimiž přicházela její rodina do styku.

Našla by se někde holka, jako byla M. F., dvanáctiletá, které jde na třináct a leží jí na srdci vina Němců? Vžívá se někdo do její kůže? Bylo štěstí, nebo smůla, že se nenarodila jako Němka?

Mstil se Ludvíček na nesprávných adresách?

Krást a lhát je špatné, usoudila nakonec. Tečka, jak říká Ludvíček. Tečka, tečka, tečka. Jak ho poučil rabín.

Jestliže Ludvíček věří, že spravedlnost je jako pták, který letí přes moře a musí mávat křídly, aby nespadl do vody a neutopil se, vztahuje se to i na něho a na kufry, které má na chvíli na starost.

Vnímala svou tečku. To správné, čeho se chtěla držet. Nebyl jako ti špatní. Je pravda, že jsme obklopeni špatností, špatnými lidmi, ale to neznamená, že musíme být také špatní.

M. F. si zvykala, že svět není, jaký si přála. Byl, jaký byl. Musí si zvykat. Podobalo se to kalnému moři. Bylo snadné se utopit, pokud se neudrží nahoře a nenaučí plavat v kalné vodě. Bála se spodních proudů a vírů. Ztrácelo se tolik lidí. Dostávalo se to zase k letícímu ptáčku, jemuž hrozí utopení. Terezín. Nový svět. Do jiného se už snad ani nedostane. Uvědomila si, že by byla ráda, kdyby se Ludvíček ukázal na konci schodů na půdu, u tlustého praskajícího trámu s vikýřem a výhledem na dvůr s kufry.

Odpouštěla mu? Ano i ne.

Další den se Ludvíček na půdu Podmokelských kasáren nedostal. Přišel do karantény až večer, dvacet minut před osmou. Dal si pět minut na cestu do L 218. To stihne. Už se odstěhovali? Našel Markétu Fischerovou už na slamníku, připravenou na noc. Měli sbaleno. Čtyři kufry na čtyři lidi. Proplétal se mezi slamníky, aby na nikoho nešlápl. Byla rozpačitá, že ji našel už nachystanou k spánku.

„Ještě nespím,“ řekla.

Sedl si k ní na bobek. Zazpíval jí trampskou Ukolébavku. Hajej, dítě moje, hajej, táta musel odjet lodí do dáli. Život je samý klam, poznáš to jednou sám. Až bude velký, stane se námořníkem. Odjede jí, velkou lodí v dál. Život se změní, jí zbude snění, jak za tátou s ní na loď chodíval. Ludvíček věděl, že za pár minut návštěva skončí. Nechá ji spát.

„Nestěhovali jsme se. Asi až zítra.“

„Zítra bych přišel.“

„Jdi. Budeš mít malér,“ řekla.

Pro ni by ho podstoupil, říkal pohledem. Byla ráda, že jí zpíval. Třeba by se to líbilo i Fendi, Frančesce Morgensternové, kdyby jí její jinoch Fred Korn zpíval. Dívala se na svoje malé stříbrné náramkové hodinky. Její rodiče i bratr přijímali jeho návštěvu s nevšímavým porozuměním. Slíbil, že se zítra pokusí přijít. Chtěla by?

Topil se v představách. Ve všech třech fázích.

„Co ti vrtá hlavou?“ zeptala se Markéta Fischerová.

„Uvažuju,“ odpověděl.

Lhal. Půjdou s Ernou Veselým nosit a krást z kufrů?

Neřekl jí o otevřeném kufru kluka v kožené bundě ze žlutohnědé teletiny. Měl navrch dvoje brusle. Džeksny a kanady. Čeká snad v Terezíně kluziště? Hokejové týmy? Tribuny, arénu a bufet? Potlesk arény? Kdyby si složil místo bruslí v kufru bundu, už ji neměl. Erna Veselý za jeho skloněnou hlavou a hbitýma rukama přehlédl bleskurychle obsah kufru a obohatil se modrým sportovním tričkem s límcem ke krku.

„Další pán na holení,“ pravil Erna Veselý.

„Tady to odnosím sám,“ řekl Ludvíček.

„Bohatý transport,“ prohlásil Erna Veselý.

„Stačí ti triko.“

„Prodávám, co koupím,“ řekl Erna Veselý. „Beru, co přijde. Nevybírám si jako ty.“

Dvorem procházela dvojice Ghetto-Wache s dřevěnými obušky a černými čapkami jako francouzská policie. Pořízkové. Věděli to o sobě. Nesli se jako pávi.

„Otec se pořád něčeho bojí,“ řekla. „Proč se obviňuje pro něco, co nezavinil?“

Nebyli na tom tak všichni? To němečtí profesoři psychologie zaměstnaní nacistickou NSDAP vymysleli znamenitě. Takový profesor nemusí být hned ďábel, aby vynalezl ďábelské systémy, triky a pasti, do kterých mu židáčci lezli jak švábi na pivo. Na komandatuře si museli mnout prsty, aby blbost židy nepřešla. Zaříkat se, aby to nepřestalo fungovat a židé, nedej pánbu, se nevzbudili a nevzbouřili.

„Bojí se pořád smrti?“ zeptal se Ludvíček.

Otázka obsahovala odpověď. Nechtěl ji trápit. Ludvíček vědomě i podvědomě vnímal strach. Smrt byla ve vzduchu. Kde byl pojem nesmrtelnosti, o níž bájili zdejší učenci v penzi, a navazovali na římská a řecká božstva a hebrejské popírání, a novodobé teorie o rasovém motivu všeho, co je židovské, slovanské, tudíž primitivní, a anglosaské, proto zkreslené, pokrytecké a koneckonců, prověřeno německými vědci, nevědecké a ubohé, snadno vyvratitelné?

„Co bys udělal, narodit se jako Němec?“

„Jak jsi na to přišla?“

„Napadlo mě to.“

Jak řekl Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen, je konec židovských podvodů. Němečtí učenci vyloupli pravdu z nánosu špíny a švindlů. S malostí, do níž uvrhli Němce židé a jiné méněcenné rasy, je konec. Nastává znovuzrození německé velikosti. Heil Hitler. Heil, heil, heil. Hitler, Hitler, Hitler. Na obzoru, jako ráno slunce, se objevuje zapomenutá německá velikost, všem na očích ve vroucích německých srdcích. Zásluha NSDAP o německou vědu, německé školství a německou moudrost, v souhrnu německou pravdu. Potvrzují to současní filozofové. Jmenoval rektora jedné z prestižních německých univerzit od H. Německá velikost. Ztracený poklad. Zanesený nánosem takzvané demokracie. Světem dekadence. S tím má požidovštělý svět šlus. Dohráno. Ausgespielt.

Gauleiter Vergessen se nechával slyšet častěji.

Podobné žvásty šly Ludvíčkovi Adlerovi jedním uchem dovnitř, druhým ven. Madriši, v jeho očích, neměli do pitominek gauleiterů daleko. Bez ohledu, k jakým -ismům se hlásili. Velikost? A co její opak? Ludvíček se spoléhal na instinkt. Přenášel ho přes pojmy, jimž nerozuměl, ani se nenamáhal. Rub nesmrtelnosti byla smrt. Rub naděje beznaděj. Rub moci, nebo druhá strana moci, bezmocnost. Jedna a jedna dvě. Dvě a dvě čtyři.

Neuznával smrt. Na kluky, co odjeli, nevzpomínal jako na mrtvé. I kdyby byli. Myslel na ně jako na živé. Jací byli, dokud tu žili spolu. Slyšel je mluvit, viděl je, stejně oblečené, jak se odívali, uvažoval o jejich myšlenkách a nápadech, o jejich činech. Tím v něm ožívali. Popírali, že se už neobjeví.

„Kde je smrt a kde jsme my?“ tázal se v duchu řečnicky, aniž očekával od sebe nebo jiných odpověď.

Nebylo to tak dávno, co nařídili Němci na komandatuře židům postavit krematorium. U břehu Ohře zařídila Rada starších kolumbárium. Šteláže na krabice s popelem, jejichž obsah vybraní židé házeli v noci do řeky Ohře.

Ludvíček klepal na dveře mansardy Josefa Reinische na L 612. Slyšel.

„Ty můj zuřivej, milovanej hezoune,“ řekla Gabriela Lágusová.

„Ty moje výstavní prdelko,“ oplatil jí to Josef Reinisch.

„Myslíš, že na mně není nic než tohle?“

„Tohle a zbytek.“

„Co duše?“

„Co to je?“

„Pro tebe běžný jidiše byznys,“ řekla.

„A pro tebe?“

„To, čemu ty nikdy neporozumíš, protože tě zajímá jen moje maso.“

„Masíčko,“ opravil ji.

„Netvař se na mě jako náčelník čarodějnic,“ řekla.

„Co mně zbývá, když se bez čarodějničky neobejdu?“

„Jen čekám, až kvůli mně oplešatíš.“

Ludvíček vešel, pozdravil a shledával, že ve výměně názorů nebudou pokračovat. Prohrabávala se Reinischovou hustou černou kšticí, právě když Ludvíček vstupoval. Hledal správné výrazy s omluvou, že by nerad rušil, ale přichází na Reinischovu žádost. Řezník byl rád, že ho vidí. Hezky ho oslovil.

Reinisch, jedno varle delší, odveden, se svěřoval Ludvíčkovi, kterého Gabriela hostila čajem s kostkou cukru, což v duchu ocenil více, než zdvořilým děkuju, se svými milostnými úspěchy. Mělo to asi důvod, proč si tak počínal před Gabrielou.

„Manýry,“ napomenula ho. Pokyn nepokračovat v hádce.

„Je to už dávná minulost. Jak říkala moje babička, už to ani není pravda.“

Na to, že Josefu Reinischovi nebylo víc než dvacet šest, to tak dávno být nemohlo. Za nej ze všech milostných dobrodružství pokládal návštěvu u přítele Guiseppeho v Bologni v Itálii. Byl jako svědek na jeho svatbě s Eufrosinou Garettiovou. Směl jí už odpoledne říkat Rosino. Na svatbu se sjeli příbuzní z Florencie, Benátek a Verony. Jen z Bologně jich přišlo tucet. Pilo se, jedlo a tancovalo. Pozdě v noci hosté odjížděli. Nemohoucí odchodu se rozmístili po domě. Na Josefa Reinische nezbyla postel. Ženich Guiseppe zavedl Josefa Reinische do ložnice. Architektura přenocování ve třech byla jednoduchá. Josef Reinisch zleva zkraje. Eufrosina uprostřed. Zprava Guiseppe. Předpokládal, že najedeni a napiti, znaveni k zemdlení, usnou, jen se položí. Svítalo kolem páté. Josef Reinisch se probudil chrápáním oddechujícího ženicha. Úsvit ho neprobouzel. Záclony byly staženy. Eufrosina se vrtěla. Hledala nejlepší polohu mezi nimi. Došlo k tomu, čím se Josef Reinisch pyšnil a chlubil, ačkoli se za to i kapku styděl, ne moc.

Ludvíček chápal jen dílem, třebaže svého mentora bral vážně. Co se odehrálo a bylo hodno pera Giacoma Casanovy, který propojil diplomacii, strategii a důmysl, vynalézavost s milostným dobýváním. Josef Reinisch to měl po vyčerpávajícím začátku noci snadné. Ženich tvrdě spal. Eufrosina byla teploučká. Nevěstinka o svatební noci v lehké krajkové košilce, která se jí vyhrnula až pod hrdlo. V polospánku slyšel Guiseppeho. Vydechoval likérové páry a Josef Reinisch, jedno varle delší, odveden, také ještě pod vlivem likéru, se podělil bratrsky na svatebním obřadu přítele.

K snídani přišla Eufrosina s lehkým ruměncem, který si hosté vysvětlovali okolnostmi. Byla svěží, s bělostnou pletí bez vrásek, velkýma hnědýma očima, v nichž svítily hvězdy.

Vyměňovaly si poznámky s maminkou Věrou a tchyní Helgou, které ji pozorovaly s dobrosrdečnou závistí zkušených žen, jež si odbyly svatební noc už dávno, dávno.

„Josefe,“ pravila Gabriela Lágusová, která Josefovo italské dobrodružství už znala. „Co mu to vyprávíš? Není mu ještě čtrnáct. Nestydíš se?“

„Se studem to nemá nic společného,“ odvětil Josef Reinisch. „Rozmanitosti milostných výpadů? Mravnost zde neexistuje. Pouze sdělená a pochopená zkušenost. Nemůžeš vyčítat nemravnost paměti.“

Shrnulo to jeho náhled na mrav a nemravnost v milostných záležitostech. Z těchto záležitostí mravnost vyloučil.

„Nejde si každý po svém?“ pokračoval. „Nedělá příležitost zloděje? Nemusí být na každé tango dva?“

A do třetice: „V něčem jsme kolegové, Ludvíčku, není-liž pravda?“

Gabriela Lágusová si myslela svoje. Nebyl ještě tak daleko, aby ocenil, kromě odvahy, hraničící s drzostí, ne-li s neomaleností, co Josef Reinisch riskoval.

„Ludvíčku,“ obrátila Gabriela Lágusová hovor jinam. „Chtěla jsem tě požádat. Mohl bys mi přinést ze zapečetěné knihovny knížku Karla Marxe a Friedricha Engelse? Komunistický manifest?“

Ludvíček si to zapsal na papírek, který mu Gabriela podala.

„Samo.“

„Ukaž, co v tobě je,“ řekla lichotivě, velice žensky.

Nazítří by to měla mít. Josef Reinisch jí začal říkat Marxová. Rudá slečno. Ludvíček splnil úkol. Vzal s sebou Markétku. Otevřel paklíčem zámek. Nechal uvnitř Markétku držet zapálenou svíčku. Dávala pozor, aby se nepokapala voskem. Šli po svazcích podle abecedy. Zdvihala svíčku, jak potřeboval. Našli to už pod písmenem E.

Vyplížili se v noci. Rodiče spali. Zpočátku jí přidržoval ruku. Třásla se, pokud ne strachy, vzrušením. První společné dobrodružství. Výprava za odměnu, o niž se s ní rovným dílem rozdělil, čtvrt kilogramu předního hovězího s morkovou kostí do polívky. Kost jí přenechal Ludvíček celou. Vařit si neuměl. Slyšel ještě ozvěnu, jak ji povzbuzoval. Neboj se. Chránil holku, kamarádku. Připadalo jí krkolomné plížit se z Podmokelských kasáren, ve tmě, ghettem. Překvapila ji Ludvíčkova zručnost. Snadno se dostali do skladiště. Ludvíček už to tu znal. Mohl by být knihovníkem. Držela za chvíli svíčku pevnýma rukama. Znala píseň o vůdci loupežníků a jeho milé. Zpíval ji, v dobré náladě, doma tatínek. Skladiště knih jí přišlo tajemné. Vdechovala pach starého papíru, knižních červů, žloutnoucích a vlhnoucích spisů.

Ludvíček, dmoucí se dosud neznámou pýchou, že kradou spolu, ji šeptem zasvěcoval. Rychle se přizpůsobila. Zvykla si na tmu i pach.

Vraceli se zšeřelým ghettem. Nesmějí se dát chytit. Markétka odhadovala, kolik kroků, poloběhem, ještě musí ujít. Nechala se táhnout za ruku.

„Jsi jako liška i kočka,“ šeptala.

„Tiše, potom,“ odpověděl.

„Máš drobnou ruku,“ řekl v Podmokelských kasárnách.

Ludvíček zůstal spát zbytek noci na slamníku vedle ní. Měl v paměti dobrodružství Josefa Reinische v Itálii. Ráno vstane s úsvitem. Odejde, zase jako liška a kočka. Rodiče Markétky spali. Pokud by jim to neřekla, nedoví se to.

Odevzdal knihu Gabriele Lágusové, když vytýkala Josefu Reinischovi, že ji odlákal dřívějšímu milenci, hazardnímu hráči Heršovi Kohenovi z PKR, Podkarpatské Rusi, pod záminkou, že ji miluje víc než Herš Kohen. A zůstala radši s ním, v jeho heraklitové mansardě.

„Pro holku není nejlehčí mít dva manžely,“ řekla.

„Kdo tě nutí?“

„Nikdo. Já sama.“

Pak si vzdychla. „Nemysli: Je to šichta. Ustavičné lhaní. I když jen sobě samé.“

„Cos dělala k jídlu, když Herš Kohen nevyhrával?“

„To víš, že jsem nešla vydělávat na ulici.“

„Nemusí to někdy každá holka?“

„Chceš mě ztratit?“

„Najít.“

„Nejsi kradením masa daleko od hazardu. Mohli jste být s Heršem bratři. Partneři. Jste oba dobrodruzi. Vím, co riskuješ. Alespoň jsi mi to párkrát opakoval. Jako bych sama nevěděla.“

„Mám pro strach uděláno.“

„Nech toho,“ řekla Gabriela, i na svou adresu.

Ludvíček polovině z toho nerozuměl. Musel si domýšlet. Dovedl si představit, co znamenala slova, tón, jak se Gabriela nebo Josef Reinisch tvářili. Obsáhlo to výtky na obě strany. Hněvivost mimo slova. Podíval se na Reinischovu postel. Skotskou deku. Vysoký polštář, naplněný husím peřím. Měl styky s Kleidekammer. Maso, zlato anebo peníze. Josef Reinisch, černovlasý, do svorky vykrojené čelo, pravidelné tváře, nos, ústa a bradu. Postava s širokými rameny, velkýma rukama a elegantními pohyby. Nemusel se stydět ukázat se na ulici. Podívat do zrcadla. Hodili se s Gabrielou k sobě. Dva hrášky v lusku.

Příště si Ludvíčkův dvorní řezník objednal dějiny Rakousko-uherské říše, od počátků k rozpadu.

„Proč?“ chtěla vědět Gabriela.

Naslouchali břeskné německé hudbě z kasina Kameradschaftsheimu.

„Neslyšíš?“ zeptal se řečnicky. „Břesk, břink, triumf. Vítězství, za námi, vedle nás, před námi. Německá Evropa. Německý dům. Německý pořádek. Podívej se na Vídeň na začátku století. Johann Strauss mladší nestačil skládat valčíky pro císařskou rodinu. Všichni a všechno vyžehlené, vyleštěné, sladší než med. Jedna slavnost za druhou. Vídeňáci se nosili jako pávové. Grinzing, Prátr byly samá slavnost. Veselice. Parky plné krasaviček. Rohy hojnosti. I žebráci ve fraku. Víno, ženy a zpěv. Můj život je láska a veselí. A podívej se na osmnáctý rok. Trpasličí Rakousko. Malá republička. Nebo se podívej na Spojené státy americké. New York, Kansas City a Chicago, San Francisko. Dvacátá léta. Jimmy a Tommy Dorseyové, Benny Goodman. Dosud neslyšené šlágry. Zelené oči. Tak vzácné. Tangerina. Besame mucho. Brasil. A kolem roku devatenáct set dvacet devět skákali burziáni a milionáři z oken mrakodrapů. Začátky a konce. Jestli si Němci myslí, že jsou výjimka, jsou na omylu. V Rusku se jim boty topí v blátě. Zapomněli na Generála Zimu. Na mužiky z dřevěných chalup s podlahami z udusané hlíny, kterým stačí k obědu i večeři zelná polévka, obohacená slámou. Co zbyde, bude Čardášová princezna, Hraběnka Marica a Noc v Benátkách nebo Paganini, Fledermaus a Carevič. Veselá vdova, Cikánský baron. Všechno, nebo nic. Rozumím. John Silver. A zkroušené Rakušanky a skoky z výškových budov. Dlažba. Ať si Němci vyhrávají. Zbyde po nich možná In eine kleine Konditorei, Peter Kreuder s jeho taktovkou.“

„Vidím, že tě dějiny nenudí,“ řekla Gabriela.

„Poučují.“

Hvízdal si Maria Elena. Amapola. Hvězdné oči. Kontrast. Šlágry Jimmy Dorseyho.

„Ty si čti Komunistický manifest…“ pravil Josef Reinisch.

Schylovalo se ke škrábancům a fackám?

„Vzpomínám, Pepíku. Bylo nám spolu jen dobře. Byli jsme zdraví, silní, trpělivější.“

Josef Reinisch k ní přistoupil, objal ji a políbil na rty. Gabriela, uznával, byla krasavice.

Vyrovnala se Zuzce Blechové. Byla starší. Zralejší.

„Josefe,“ řekla. „Můžeš mi vysvětlit, co je to živočišný druh?“

„Kurva,“ pravil.

„Jiné vysvětlení nemáš?“

„Příště. Jsi krásnější, když mlčíš. Nebo se nerveš.“

„Kdybys nezačal.“

„Jsi taky živočišný druh.“

„Kdo ještě?“

„Orangutan,“ odpověděl Josef Reinisch.

„Tvoji bohorovnost a blahosklonnost nesnáším,“ řekla Gabriela.

Udělala na něj pravičkou dlouhý nos. Vyhrnula si blůzku, pod kterou nic neměla. Odhalila mladá růžová ňadra. Počínala si se samozřejmostí, jako by si nazouvala nebo zouvala botky. Ludvíčkovi přišlo na mysl, že takhle bude jednou vypadat Markétka. Reinisch nebyl zvlášť překvapen. Takhle už ji viděl nesčetněkrát. Vrazil jí facku. Vrátila mu ji.

„Bože, s kým žiju. S kým jsem se spolčil?“

Otřel si dlaní tvář.

„Byl bys s to žít i s kurvou.“

„Mám strach, že nelžeš.“

Klid do příštích facek, myslel si Ludvíček. Kroužily ve vzduchu. Gabriela nechala spadnout okraj blůzy k pasu. Za chvíli půjde, myslel si Ludvíček. Viděl mír, válku a zase mír mezi nimi. Nestačila jim německo-židovská válka?

Reinisch se pochlubil, že maso pronáší na zadku, takže ho někdy trochu prosedí a ohřeje, jako tatarští jezdci. Proto se syrovému masu coby pochoutce říká po nájezdnících, kteří je měli jako sedlo a ujeli na něm stovky, ne-li tisíce kilometrů, tatarský biftek. O tom Ludvíček neslyšel. O tatarských válečnících ano. Josef Reinisch mínil, že čas se podobá předchůdci nebo potomku latríny, splachovacímu záchodu. Ztrácí se do svého tajemného všedního odnikud nikam. Co tomu dává smysl, soudil Josef Reinisch, jedno varle delší, odveden, je, udělá-li člověk něco smysluplného. Dobrý skutek. Asi se měří tím jediným opravdovým, nepochybným a nezvratným metrem, když udělá něco dobrého. Jistě lze měřit člověka i zlem, neomaleností, bezohledností, ale také dobrem. Dobro dělá ze zvířete, z něhož se vyvinul člověk, člověka. Člověk se polidšťuje dobrem. S tím se docela chtělo Ludvíčkovi Adlerovi souhlasit.

„Jsme všichni studenty charakterů,“ pravil Josef Reinisch. Byl ochoten to doložit.

Znal jistou Martu, která měla v oblibě nenosit prádlo a na sebe navléknout průsvitné šaty a procházet se na hlavní volným krokem, aby si jí všiml i dopravní strážník. Milovala být středem pozornosti, za každou cenu, i kdyby měla chodit po rukou. Založila dokonce spolek, který pak opustila. Byla menší, už po sezoně. Ješitná. Nelitovala dát za šaty, za co by pořídila jiná šatník. Reinisch se s ní seznámil na večírku pro nájemce pokojů pro svobodné pány, i na hodinu. Říkalo se jí ocelová. Ověřil si, že téhle Martičce neudělalo nic větší radost než lhát, někoho pomluvit a očernit, nařknout. Byla závistivá a lakomá. Něco darovala, aby to všichni viděli, a pak to chtěla zpátky. Lhala, že by se pýřil i baron Prášil. Špinila lidi. Snila o vilce ve Francii. Dušovala se, že toho dosáhne. Vdala se dvakrát. První manžel se jen divil, když pozvala v přítomnosti souhlasícího manžela do manželské postele náhodného milence, který rád přišel. Žádal ráno manžela o zaměstnání, jež na její přímluvu dostal. Reinisch pro její charakter měl krátkou přezdívku. Chtěla přestoupit na židovství, bůhví proč. Rabín jí to rozmluvil. Musela by si osvojit obsah svatých knih. Trvalo by to přinejmenším rok. Tak si to Martička, přibírající ve všech partiích, rozmyslela. Zůstala s evangelíky. Byla ctižádostivá, nemilosrdná a bezohledná už od kolébky. Podle Reinische vychutnávala chuť zla. Chutnalo po žluči? Ve svém charakteru nepolevila. Reinisch se jí vyhýbal. Občas se potkali. Neměl radost. Patřila k lidem, u kterých člověk lituje, že se s nimi seznámil. Jako charakter byla nulová. Mohla si otevřít živnost s pomluvami, lžemi a podobným artiklem. Slibovala, že napíše svůj životopis a najde nakladatele. Dovedla by si to obšlápnout.

Gabriela o téhle ocelové (a proradné, že by ji mohli dát na plakáty) už věděla. Dobro? Zlo? Záleží na tom, co kdo za dobro pokládá. Zlo bylo snadno rozlišitelné, i když často nepochopitelné. Charakter? To jediné, co člověk má, i kdyby ztratil svoje průsvitné šaty nebo zapomněl mluvit.

Každého prozradí charakter, dodával Josef Reinisch, řezník a příležitostný filozof. Gabriela řadila Reinische mezi to lepší, co v životě měla. Krmit se v Terezíně masem, třebaže ne denně, to už se počítá. Marta jí mohla být ukradená. Měla všechny záporné charakterové vlastnosti najednou?

Bavili se o četnících, řadových německých strážnících, českých dělnících zvenku. Josef Reinisch přemýšlel, než řekl:

„Mudrcové všech dob se shodli: Peníze jsou účinná zbraň.“

Dodal: „Maso v Terezíně, cigarety, protekce taky.“

„Co ženskost?“ zeptala se Gabriela. „To není účinná zbraň?“

„Ženskost je nejúčinnější zbraň,“ souhlasil Josef Reinisch. „Pokud jsi hezká.“ Nezdálo se, že by Gabriela nesouhlasila.

Ludvíček poslouchal. Co šikovnost? Štěstí? Osud? Povaha? Šestnáctka byla školní tabule s příklady, které si psali sami. Kluci, které sžírala závist. Co jim to přineslo? Nic, kromě toho, že požírali vlastní žluč. O penězích toho moc nevěděl. Neměl s penězi zkušenosti. (To dohoní po válce.)

Víc toho byla zbraň. Němci byli v přesile. Se spravedlností to nemělo nic co dělat.

Docela rád by na tom byl jednou jako Reinisch. Reinisch měl za ušima. Vyznal se v tlačenici. Stal se v Terezíně řezníkem.

„Lidi venku si pořád myslí, že máme každý pod podlahou zlato, stříbro, drahé kamení. Cizí peníze a věci, na které se nezmůžou.“

„Předsudky jsou hlubší než nejhlubší studna,“ řekla Gabriela Lágusová. Bylo toho hodně, co znamenalo ano i ne.

„Mají za to, že i ti, co odjíždějí na východ, mají plné kapsy zlata. Nebo si to ukryli za trámem, zakopali a po válce si to přijdou vyzvednout.“

Ludvíčkovi to potvrzovalo, že většina lidí myslí v časových dimenzích tady a teď, včera a co teprve přijde. Trojí rozdělení času. Neplyne pro všechny stejně. Starci a děti na tom byli jinak. Co je srovnalo, a ani to ne spravedlivě, byly transporty.

Někteří kluci na šestnáctce nebo svatouškové na L 410 básnili, že jednou na tom budou lidé stejně. Nebudou peníze. Chleba bude zadarmo. Každý bude pracovat podle svého nadání a schopností a dostávat prostředky podle své potřeby. Fried, Hartman nebo Genugman. Měli to z knížek. Od komunistických učitelů. Zvláště Rabinovič a Fricek Bergman.

Ludvíček se skláněl nad kufrem, který jen tak tak otevřel. Byl to kufr na první pohled bohatého člověka. Tady si bude muset ten pán zvykat na skromnější poměry. Ludvíček držel čelem víko, oběma rukama prohrabával obsah kufru, aby věci nerozházel a mohl snadno zase kufr zavřít, ale aby viděl, co by stálo za to. Cítil vzrušení. Vnímal, jak se mu roztlouklo srdce. Bylo mu vždycky takhle horko. Pocit, jako by běžel, i když se nepohnul z místa. Rozrušení, stejně povědomé jako kufry, jejich zámky, obsah. Nemusel si připomínat, že obsah kufru je všechno, co jeho majitel má. Vciťoval se podle obsahu do kůže neznámého člověka, aby si později nemusel moc vyčítat, což se mu občas stalo. Už pouhý kufr svědčil o přepychu. Víko bylo vystlané polštářovaným hedvábím, věci v kufru sepjaty dvěma pevnými látkovými pásy s kostěnou přezkou. Byly tu tři kašmírové svetry, hedvábné košile, kravaty a hedvábné ponožky, krátké a podkolenky. Tři páry bot se stříbrnou přezkou, anglická značka. Na dně ležely dva budíčky v kůži, modrý a rudý, mohl se podívat, kolik je hodin a jeden si strčil do kapsy. Pro Markétku jako dělaný. Víko se opíralo o jeho čelo.

Věděl, že co dělá, dělá dobře. Rychle. Neviděn. Byl rád, že se může sám na sebe spolehnout. Sebral ještě jeden ze svetrů, s myšlenkou, že si ho okamžitě, jakmile pustí víko a zavře kufr, přetáhne přes hlavu. Vyrovná se tím eleganci řezníka Josefa Reinische. Kromě toho, že svetřík hřeje, je to přepychový kus oblečení. Dobře, dobře, dobře. Zbytek zanechá velkoryse tomu, komu kufr patří. Jen letmo myslel na věk majitele. Patrně mezi padesáti a sedmdesáti. Jistě kdysi zajištěná existence. Když už je člověk zloděj, musí se snažit, aby byl v první kategorii. Jinak by byl břídil, sám sobě nebezpečný. Vzrušení opadalo jen velice zvolna. Věděl, že neodešlo, protože cítil tlak v břiše. To přicházelo skoro pravidelně. Patřilo to k tomu. Strach převlečený za odvahu a odvaha, za kterou se krčila drzost. Někdy se to nedalo vydržet, a tak nechal zavazadlo zavazadlem a skrčil se za prvním rohem. Nemá tolik kuráže, aby si ušetřil rychlé dřepnutí.

Rozloučil se s přepychovým kufrem rychlým pohledem.

Věděl, že si podobu zavazadla odnese v paměti. Vzpomene si, kdykoli si oblékne krásný oranžový kašmírový svetr. Neměl by si vzít ke svetru ještě modrou popelínovou košili? Ne, vracet se přináší smůlu. Kufr zavřel, sbohem. Otevře si ještě pár dalších.

Myslí, jako obvykle, mu proběhly možnosti, kdyby ho někdo viděl a chytil. To bylo jeho riziko. Musel spoléhat na štěstí.

A štěstí, jak říkal Josef Reinisch, jedno varle delší, odveden, je laciná kurvička.

Laciná, drahá, jen dokud se ho drží, řekl si pro sebe. Zatím si nemohl stěžovat. Budíček v rudé dá Markétce. V duchu zaslechl díky i její námitky, nebo obráceně.

Ačkoli je měl Ludvíček na očích a slyšel každé slovo, povzdech nebo tišší zaklení, pohledy, které ho mátly, protože chvíli se na ni Josef Reinisch díval jako na královnu ze Sáby a podruhé ji provrtával pohledem hodným domovnice nebo hajzlbáby. Vrhal se na ni jako na fackovacího panáka. Většinou, dalo by se říci, v sebeobraně. Gabriela nešetřila ranami. Její výpady byly slepé, zuřivé a neustávaly.

Zároveň, jako by si byli coby zápasníci rovni, ve stejné váze, volným stylem. Nešetřili se. Byli hezcí, každý svým způsobem, Reinisch velice mužsky, Gabriela velmi žensky. Okamžik Popelka, chvíli dračice a zlomyslné sestry. Reinisch jí uštědřoval facky, zatímco Gabriela ho navíc ještě škrábala. Odtahoval jí ruce od sebe, za zápěstí, ale nedržel ji, hned ji pustil, takže válka pokračovala, jako by je oba, kromě jiných záměrů, ještě bavila. Tomu Ludvíček nerozuměl.

A ustali stejně náhle, jako začali.

„Strach z tebe nemám ani náhodou,“ řekla.

„Měla bys ho mít ze sebe,“ řekl.

A pak se obrátil na Ludvíčka: „Uč se.“

„Přinejmenším jsem čistá,“ řekla.

„Myslíš ruce, nohy, nebo duši?“

„Rušíš lidi na ubikaci vedle. Už si dvakrát stěžovali vedoucímu bloku.“

„Na tebe? Nemusíš přece tak ječet.“

„Kdo mi slíbil zrcadlovku?“ opakovala. Vymyslela si fotoaparát.

Bylo po rvačce. Před další. Snad ne ještě, co tu budu, myslel si Ludvíček.

„Kdybys věděla, jak jsi škaredá, když se pereš, mírnila by ses.“

„Smiř se s tím.“

„Ani mě nehne.“

Gabriela si upravovala vlasy.

„Na pohled náhodou ujdeš,“ slevil Reinisch.

Byli smíření. Ne na dlouho.

„Myslíš, že existuje nesmrtelnost?“ zeptala se M. F.

„A ty?“

„Smrt je smrt,“ řekla Markéta Fischerová, s rozhodností svých dvanácti roků.

„Jako si lidi namlouvají dítě do břicha,“ shodil to Ludvíček.

„Jsi a už nejsi,“ řekla M. F. „Je to nesmrtelnost, když člověk je a najednou není?“

Nesmrtelnost je obrana starších, zkušených a zkroušených, soudil Ludvíček, der vierteljude. Pohádka. Fata morgana. Aby unesli nesnesitelné, bolestné a neodvratné. Chatrná stavba. Gesto zoufalství a bezmoci, která se tváří elegantně. Jediné, co lidi mají, jsou vzpomínky. Hrobem pohřešovaných je paměť. Rub nesmrtelnosti je iluze. Maska naděje. Jedna z falší, která se tváří jako pravda. Na dně vypadá i naděje jako chudá příbuzná.

„Říkals něco?“ zeptala se M. F.

„Nemám co říct,“ prohlásil.

Dospělí a starší popírali smrt, které se zároveň báli, aby unesli, na co si nedokázali zvyknout a co jim servírovali Němci bez stříbrného tácu. Buď odkládali smíření se smrtí blízkých i neznámých, aby ji unesli a omlouvali, a zdůvodňovali to tím, že si ti mrtví smrt nezasloužili.

Nutná a zdůvodnitelná obrana dospělých je současně směšná, soudil Ludvíček, der vierteljude. Na to stačí člověku, aby mu bylo čtrnáct.

Žil ve světě, do jakého se narodil. Nedivil se zbytečně. To by si přál, aby s ním sdílela Markétka. Nic jiného neznal. To si myslel. Tečka. Nemusel nikoho přesvědčovat.

„Cos mi chtěl říct?“

„Takovou blbost.“

„Myslíš, že už nevím, kolik je jedna a jedna?“

Dneska není včera a včera není dnes, myslel si Ludvíček. Vzpomínky jsou napůl pravda a napůl už lež, jako je nahnilé jablíčko napůl ještě jedlé a pořád jablíčko. Co to má s nesmrtelností společného, ať si Markétka Fischerová spočítá. Viděla to jinak? Přišla o tety, strýce a babičky a dědy. Tatínek se už nemusel ohlížet a hledat v duchu výmluvy, že odjíždí a nechává je za sebou, bez opory, kterou, jak se domníval, jim poskytoval. Odjeli postupně, někteří společně, neznámo kam. Zmizeli na východě. Sem přijeli čtyři, tatínek, maminka, bratr Ramon a Markétka. Vzpomínala na ně. Vsugerovala si nesmrtelnost a nebylo v silách Ludvíčka, aby jí to vymluvil nebo dokonce vyvrátil. Potkávala v Praze i tady na ulicích lidi, kteří jí připomínali ztracené příbuzné. Míjeli ji beze slova. Neměli tušení, koho jí připomínají. Rysem, tváří a bradou, nosem, očima.

Podvědomě vnímala, že se brání jejich nepřítomnosti. Prodlužuje jejich bývalý život.

Ještě nechápala, že pro Němce, kteří vědí, jsou i ještě živí židé už mrtví. Tak s nimi Němci zacházeli. Jako s mrtvými, třebaže ještě žili.

Ludvíčka víc zajímalo, s kým bude mít zítra směnu. S Ernou Veselým, nebo židovským knížátkem, za kterého se vydával kluk s šlechtickým predikátem? Ludvíček nesnášel chlubily, náfuky. Prominenty. Ještě tak Macka, Ríšu Macnera. (Ten se o informace dělil, třebaže se jimi zároveň vytahoval.)

„Kdybych byla Bůh, nedovolila bych, aby se úplně ztratili,“ řekla M. F.

Opakovalo se jí to s neznámými lidmi. Podoba, kterou si nemohla ověřit. Aby si lidé nemysleli, že jí přeskočilo. Co by s nimi bylo? Stárli by a umírali zde?

To by jim přála?

Odmítala připustit, asi stejně jako Ludvíček, který by bez ní o tom nepřemýšlel, aby zmizeli v říši zapomenutí. Jen proto, že je nemůže oslovit? Pozdravit dobré ráno, babičko, ahoj, strýčku. Od strýce Emanuela Munka dostávala pěti a desetikoruny. Hezky zvonily. Neměla srdce je utratit ani dát matce. Cítila, že obývá společnou říši živých a mrtvých. A stejně jako Ludvíček to nebyla schopna vyslovit.

„Jakou blbost?“ zeptala se znovu.

Nebýt strachu otce, nemyslela by tolik na mrtvé. Na nesmrtelnost. Shledávala, že vzpomínka zahrnovala úctu, poněkud opožděnou pozornost. Nebyly to jen stříbrné pěti a desetikoruny strýčka Munka. Co přijela do Terezína, cítila úzkost z existence, konečnost lidských záležitostí.

„Kdo na mě bude vzpomínat, až umřu?“

„Napadlo tě, že kdyby ses narodila na venkově, a ne jako židovka, byla bys možná husopaska?“

„Proč zrovna husopaska?“

„Jasně, buď ráda, že nemáš s husami nic společného.“

„Jedině, když mrznu a naskáče mi husí kůže.“

Škoda, že nemůže povzbudit svými pitominkami jejího tatínka, myslel si.

„Byly tu zase Berušky,“ řekla Markéta Fischerová Ludvíčkovi. „Prošmátraly kufry ženských, kterým namátkou ukradly, co se jim líbilo.“

Berušky byly ženy německých důstojníků. Chodily dobrovolně na prohlídky do ženských ubikací. Zabrousily pravidelně i do Podmokelských. Předháněly se v horlivosti. Štítily se židovek, ne jejich věcí. Na peníze byly jako divé. V Podmokelských kasárnách, v karanténě, měly bohatší zdroje. Lidi teprve přišli. Prohlížely ženám zavazadla pod záminkou, že hledají nedovolené věci. Kradly suché salámy, sklenice a kelímky se sádlem a škvarky, většinou husí, přeškvařené sádlo, propašované šperky, žluté zlaté židovské hvězdičky s řetízkem, lepší prádlo, šaty a boty. Zabavovaly marky, koruny, cizí bankovky. Mohly si beztrestně odnést, co se jim namanulo. Občas s sebou braly psy, německé ovčáky.

M. F. se ptala, co Ludvíček dělal.

„Potkal jsem závozníka, vlastnil špeditérskou firmu. Pana Alojse Wintersteina. Ze známosti dostal hned místo v pekárně. Shání cigarety. Nabídl mně chleba za doutník.“

„Jak by ses dostal k cigaretám?“

„Kufry,“ odvětil Ludvíček.

Znělo to jako slábnoucí ozvěna.

„Nezačínej s tím zas.“

Ludvíček s tím ani pořádně neskončil.

„Rodiče mají strach. Než přijede vlak s těmi novými, roztřídí nás, aby se vagony využily. Někdo říkal, že se má jet do Kladska, kopat zákopy.“

„Hebrejsky se řekne život chajim.“

„Víš taky, jak se řekne smrt?“

„Mavet.“

Nemyslel si, že by mohl hebrejštinu potřebovat. Nepotkat bývalého berlínského rabína, neznal by ani těch pár slov. Škodit mu nemohla. Kdo se pilně učil, byli sionisti. Oživovali mrtvou řeč. Petr Eisenberg, Leošek Klein, Rudýnek Freudenfeld. Pan Čapek.

Užuž se viděli na písečných pláních. Vítr vane pouští. Pro Eisenberga před sebou mohl místo klobouku klidně vát čepici. Ludvíček taky slyšel, že transport, s nímž odjela Fendi, Frančeska Morgensternová, má postavit tábor pro ty, co budou následovat. Komandant sdělil předsedovi Rady starších, že komu odjeli příbuzní, může se dobrovolně přihlásit. Následující transporty na východ budou pracovní. Příležitost pro každého.

„Bylas někdy, ještě doma, v cirkuse na ekvilibristech osm Brelous? Takový ekvilibrista je pan předseda Rady starších Edelstein.“

„A lidi se dobrovolně hlásí?“

Usmál se na ni. Samí Steinové. Edelstein, Murmelstein, Finkelstein. Mohl říci, že měla strach. Když se nestěhují, nahání jí to strach stejně, jako kdyby se už stěhovali.

Čekal, že se také pousměje. Není to směšné, že před holkou chce kluk vypadat lepší? Četl na jejím kufru číslo jejich pražského transportu.

„Nepoddávej se tomu.“

„Jsem zmatená. Nejdřív se říká, že se stěhujeme, pak to odloží. Co když večer řeknou, že pojedem do Polska?“

„Nic se neblíží,“ namítl Ludvíček. „Neviděl jsem na kolejích vagony.“

„Ty Němcům věříš?“

„Když tě nezabijou, chtějí alespoň, abys měla v kalhotech.“

Ludvíček si vzdychl, jako si nad ním povzdechla pražská babička Hana, když si s ním nevěděla rady. Druhá babička, Francka, umřela, než se narodil. Napadlo ho, že smrt si už v jeho rodině zařádila. Kromě toho, že měl volnost o sobě rozhodovat a skoro nikdo mu do toho nemluvil, to žádná výhoda nebyla.

„Máte tři dny zpoždění, než se odstěhujete do ghetta. To je všecko. Nemusíš se tvářit jako váš táta.“

„Ty holky na L 410 mají průjem?“

„Pár kluků je tam pečených vařených.“

Odkašlal si.

Nebyl bez obav. To nebyl nikdo. Určitě Němci nedonutili židy, aby Terezín přestavěli na ghetto a žili si tu bezstarostně. Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen si posteskl, že jsou tu za větrem, zatímco na Německo prší bomby. A kdo je shazuje, tázal se řečnicky, jejich židovští bratranci. Co jsou Angličani a Američani nebo Novozélanďani jiného, než odrodilí židé?

Zopakoval jí svoje zásady.

„Jakmile se jednou v Terezíně vyznáš, nepřijde ti to.“

Vyprávěl Markétce, jak splnil úkol pro řezníka Josefa Reinische, jedno varle delší, odveden. Jeho liga. Pár knížek, aniž to od něj chtěli, přinesl svatouškům do L 417. Gorkij, Melville a Fitzgerald, Ernest Hemingway. Byli bez sebe nadšením. Básně od jisté řecké dámy, která z nešťastné lásky k milenci skočila ze skály, ačkoli se tvrdilo, že je na ženské. Dantovo Peklo.

Pozorně naslouchala. Nemyslela na stěhování.

Na každou knížku ukradenou ze zapečetěné knihovny na L 312 se našel naivka, z Prahy, Brna nebo Kodaně, Amsterodamu nebo Janova anebo z ostrova Korfu, který ji vyměnil za deset deka cukru nebo dvě deka margarínu. Honorář, jaký brala od Macka, Ríši Macnera, místní kurvička Soňa Inge.

Ludvíček si přilepšoval literaturou dříve, než si přečetl první knížky. Také Dostojevského a amerického autora o Novém Yorku, Abena Kandela. Dvě deka margarínu, ne cukru, když se nemohl dostat větrákem do pekárny, protože se točil jako vrtule rychloletounu. Nebo to nevyšlo s fašírkou, hlídanou esesákem zmlsaným, ale neukolébaným do sladkého spánku. Ludvíček bral knihy namátkou. Věděl, kdo je William Shakespeare díky řezníku Josefu Reinischovi (jedno varle delší, odveden), s kterým se chtěl kdekdo kamarádit, a nejen kvůli masu, třebaže maso nelze vynechat.

U Melvilla, Gorkého a Hemingwaye mu stačila jména. Co zaslechl o jejich proslulosti. Sláva zpěváků, herců a malířů se podobala slávě literátů. Udivilo ho, že pán, který napsal knihu o větrných mlýnech, přežíval staletí. Cervantes, ano. Staré židy zajímala historie, nejlépe zase židovská. Z Čechů byla sháňka po Karlu Čapkovi, Jiřím Wolkerovi a Vladislavu Vančurovi. Ty mohl brát naslepo. Jinak mu bylo šumafuk, jestli Ivan Turgeněv prodával kšandy nebo písmenka. Jména autorů se naučil nazpaměť, aby se nezdržoval na místě. I tady platilo, že rychlost rovná se bezpečnost. Stejně si pamatoval jména a adresy zájemců, pokud už neodjeli. Ludvíček, der vierteljude, mohl doplnit Shakespearovo „Být, či nebýt“ novým obsahem, doplňky starého. Byly to jednoduché rovnice. Zloděj, chytrák, blbeček. Poctivec, pracant, oběť. Terezín není pro naivní. A za zkušenost se platí. Dobrák, padouch, padlý na hlavu. Až po krajní možnost, kterou si lítostiví doprovodili dopisem na rozloučenou, učení vyšperkovali vzkazem s poučením a důvodem a vyřízení jen udělali příslušné uzle a smyčku na provaze, který si sehnali. Ani tady nebylo moc neznámých. Provaz, cyankáli, nůž na zápěstí, ostřím dolů, rozhodný pohyb.

Občas se Ludvíček podíval zběžně na knížku, kterou si u něj někdo objednal.

Nevěřila by, o čem všem se lidi rozepíšou.

Nad některým spiskem by zčervenala. Jiný by ji spolehlivě uspal.

Kdyby chtěla, mohl by se postarat o četbu pro ni, rodiče a bratříčka. Pro jistotu jí řekl, proč by se měla, alespoň prozatím, vyhýbat Dostojevskému. Knize Zločin a trest. Měl tři dny a noci horečku a zimnici. Hrůza. Má radši veselejší pravdu, ale nemůže nikomu radit, o čem a jak psát. Mohl by jí zajistit Andersena, pohádky. O holčičce, která se chtěla ohřát u zapálené sirky a zmrzla.

O zápase dobra a zla. To by mohli psát sami.

Tady to zhoustlo. M. F. zajímalo, jak dalece zná místní, nechtělo se jí to říct na plnou pusu. Kurvičku, za kterou tu chodili kluci z šestnáctky, Ríša Macner.

Přiznala se ke své dětské lásce, Jendovi Valouškovi, ve druhé třídě a Valoušek v páté.

Soňa Grossová, Inge, holka pro Macka, Ríšu Macnera, přezdívaná Tanga, se narodila v Hamburku. Měla už v osmnácti popotahování s gestapem. Tady jí pánové z Rady starších vyhrožovali, že ji odešlou do Polska. Díky některým neodjížděla. Vyjádřila se o nich. I kdyby tisíckrát opakovali, oč důležitější je ženská krása zevnitř, věděla svoje. Pomáhalo jí, jak vypadala. Husté černé vlasy, bílá pleť, velké černé oči. Zbytek, proč o ni měli nepřetržitý zájem kluci, muži i starci. Místopředseda Zentralstelle se vyjádřil: Nádherná sliznice. Ochotná pusinka. Zadeček jako od Rodina. Mohla být pyšná. Plnost, kde se očekávalo, že bude plná. Oblost, kde měla být oblá. K tomu šikovné ruce a dlouhé nohy. Krásná ústa. Zmíněná sliznice. Zadeček k nakousnutí. Míšenka. Jako Ludvíček. Mischling des ersten Grades.

Zbytek nechal Ludvíček na Markétiných představách. Krasojezdkyně v cirkuse Odeon v Hamburku, než se zarizoval.

Markéta Fischerová se ostýchala zeptat, jestli u ní už také byl, jako Ríša Macner, Erna Veselý a další.

Ernovi Veselému říkala Inge Tanga Sonička Grossová: „Nedostanou nás. Tělo je naše, až do uškrcení, udávení nebo otrávení.“ Ptala se ho, proč za ní přišel.

„Líbila ses mi. Už na první dojem.“

Erna Veselý s ní souhlasil. Byli pyšní na tělo. A první dojem je rozhodující. „Máš skvělé tělíčko,“ ujistil ji Erna Veselý.

Soňa Grossová, Inge Soňa Tanga a cukr a margarín. Ernouškovi Veselému zazpívala árii z Lehárovy operety Giuditta, Meine Lippen, sie kissen so heiss. Zpívala vážně a s chutí, jako také Lehárovu O Mädchen, mein Mädchen.

S Markétkou Fischerovou to chtěl všechno Ludvíček jinak, aniž jí to pověděl. Snad nevěděl sám, co a jak s ní chtěl. Párkrát snil o tom, že jsou na jejím slamníku spolu. Tak jak chtěl být s holčičkou v mateřské školce. Jako dvě k sobě stulená zvířátka.

Fáze číslo jedna, seznámení. Náhoda. Byl rád. Fáze číslo dvě. Scházení, kamarádění, výměna názorů. Dovídání se o jejím dětství, rodině. Fáze tři, ještě neznámá. Na dosah ruky i nedosažitelná.

Vzrušovalo ho, co se dovídal o ní a o jejích spolužákyních. Jáje, Jarmile Beldíkové, Blance Červenkové a Janě Musílkové. Dokázal se vžít do jejich dobrodružství. Chtěl o ní vědět co nejvíc. Všechno. O nevyslyšené lásce. Jendovi Valouškovi z páté třídy. O Vaškovi Majerovi, který líbal holky jazykem dovnitř. Byl by se Soňou Inge Tangou tady jedna ruka.

„Věci jsou silnější než já,“ řekla. „Nejsem rebel jako ty.“

„Mám se nechat sežrat po obědě?“ vznesl řečnickou otázku.

Muž, který žádal Morice Taubelese o lepší slamník, oslovil ze strany Ludvíčka. „Nejsi jeden z těch grázlů, co nechají mizet kufry nebo jejich obsah, ty kouzelníku?“

Musel ustoupit stranou, aby se lidi dostali ke schodům. Mezi slamníky se prodírali dva muži s bílými holemi. Měli povolání do příštího transportu na východ. Stěhování z karantény se jich netýkalo. Muž, jenž ho napadl, zmizel. Viděl ho snad při něčem? Roztlouklo se mu divoce srdce. Stahují se nad ním mraky. Nebuď svrab, nebuď svrab. Neví, že by ho někdo někdy viděl. Odkud by to měl?

Přistoupila k nim paní Elza Fischerová.

„Pane,“ oslovila Morice Taubelese. „Je to pravda, že se budeme stěhovat na čtyřikrát, každý jinam?“

„Je to možné,“ odpověděl pan Taubeles. „Nemáte nikoho, kdo by vám pomohl s kufrem a orientoval vás, kde budete bydlet?“

Ludvíček myslel na Ernu Veselého.

„Díky,“ řekla paní Elza Fischerová. „Snad to najdu sama,“ řekla. „Pomůže mi dcera a její přítel.“

Co řekla paní Elza Fischerová, mu zahřálo srdce. Cítil, jak mu poskočilo. Skončí na dobré straně.

„Máte ještě tři dny času,“ řekl Ludvíček.

Pan Moric Taubeles vyňal listiny a četl znovu, kam se kdo bude stěhovat. U každého jména nebo rodiny si udělal znamení, aby nikoho nevynechal. Odpovídal Radě starších a Rada odpovídala komandatuře. Tady přestávaly legrace.

V Kameradschaftsheimu burácel sbor. Deutschland erwache. (Německo, procitni.) Hlasy. Drsné, mohutné, nezadržitelné. Zjemněly vánoční hymnou Ó Tannenbaum, ó Tannenbaum, wie schön sind deine Blätter. Následovala píseň SA, Die Fahne hoch, die Reihen fest geschlossen. A Deutschland maschiert. Německo na pochodu. Tím vždycky končili.

Odešel. Zdálo se jí, že je na lodi v Ukolébavce a všechno odplouvá do dálky. Do nedohledna. Kam nedokázala dosáhnout. Vedle sebe měla rodiče, bratra. Neznámé lidi, milence, manželské páry, rodiny, jednotlivce. Už z Prahy nebo až odtud. Lidé si dávali dobrou noc. Trámy splývaly s šerem. Půda ztemněla. Usínala brzy, s myšlenkou na Ludvíčkovu myš Kleopatru s korálkovýma očima. Ghetto obklopovala tma. S obrazem Ludvíčka a co zpíval. Podmokelskými kasárnami končilo ghetto. Cítila ještě jeho dech, slyšela jeho hlas. Odnášela si ho do snu.

V tu chvíli měl Ludvíček, der vierteljude, pocit přátelství. Cítil opojnou vlnu, ještě větší horko, rozlévající se mu tělem, a bušení srdce. To neznámé, krásné, přátelské. Větší, silnější, vším pronikající, vše zastiňující. Co předtím a ani teď nedovedl pojmenovat. Nevěděl, že se v něm projevil instinkt starý tisíce let, kdy muž lovil zvěř, sháněl jídlo a žena se starala o oheň a děti. Muž divoch, ale už člověk, lovil ženu jako zvěř, s tím rozdílem, že ji nezabil, ale sblížil se s ní v jednu bytost. Tak jako ona cítila jeho přítomnost, Ludvíček vnímal přítomnost Markéty Fischerové i v její nepřítomnosti. Měl před sebou a v sobě představu drobné tváře, nosánku s hrbolkem uprostřed, trochu už sluncem vyšisovaných vlasů a bílého krku, noční košile a těla pod ní. Rodilo se v něm to neznámé, už povědomé, nezralé, ale citelné. Neznámá síla. Nepoznané sebevědomí. Odvaha tomu vyjít vstříc a zároveň úzkost, že se to dokonale nepovede.

Hudba v Kameradschaftsheimu hřměla. Hrála déle než obvykle. Nápěvy se nesly nad a do ghetta. Reproduktor na okamžik utichl. Spojař přepojil na německý rozhlas. Zazněla znělka. Das Oberkommando der Wehrmacht gibt bekannt. Zprávy o německých vítězstvích. Co udržely německé jednotky na ruské frontě, v urputných bojích, jak Němci čelí ruskému útoku. Na západní frontě se armády držely. O skvělé strategii německých tankových vojsk. Pracovních úspěších německého zbrojního průmyslu. (Znovu zmínili zázračnou zbraň, která je už na obzoru.) Vynálezech nových náhražek uhlí, medu a másla. Ersatzy. Komentář, který začínal a končil slovy: Die Juden sind unserem Unglück. (Židé jsou naše neštěstí.)

Výsledkem byl dojem, že německá vojska ustupují na východě, na západě, a že se přesune fronta na německá území. Ludvíček jako všichni předpokládal, že konec války se blíží. Německá porážka je za rohem. Do Vánoc?

Někdo křikl: „Co je to hlad? Převlečená žízeň.“ Hrál se svým soupeřem šachy. Američané a Britové mají těžké ztráty. Mají se čeho bát. Už brzy jim německá armáda předvede zázračnou zbraň, proti níž Anglosasové neznají obranu.

Měl chuť se vrátit na půdu Podmokelských kasáren.

Míjel před L 218 plakát v českém a německém jazyku.

Vor dem Essen, nach dem Essen und nach jedem closet benützung, nicht vergessen die Hände waschen.

(Před a po jídle a po každém použití záchodu nezapomenout si umýt ruce.) O židovskou čistotu dbali Němci, aby se nenakazili.

Byl jí plný i tady a teď. Mazlil se s myší. Vidíš, Kleopatro, oslovoval ji. Máš novou kamarádku. Doufám.

Nejdřív si neuvědomil, později ano, že vyhledává její společnost častěji. Bylo příjemné povídat si nebo se procházet po „L“ a „Q“ třídách ghetta. Cítil, co předtím neznal, i když to nebylo poprvé, co se vodil s děvčaty. Pociťoval vedle Markéty Fischerové výsadu, jako když vrchní rabín Leo Baeck vysvětloval, co znamená být vyvolený, národ nebo jednotlivec. Nikoli odlišnost nebo povyšování, výlučnost, nýbrž nevinnost. Čistota těla i duše. Schopnost vnímat beze lsti svou totožnost, opravdovou vyvolenost dostupnou pozorným. Výsada, smíšená s hrdostí. Vedle nikoho jiného to neznal. Byl na ni i na sebe vedle ní a s ní pyšný. Tušil, co to je nebo co to může být. Vychutnával to. Vykračoval si s ní jako kohoutek. Měl pocit, že by ji v případě ohrožení chránil. Popouštěl si fantazii. Všechny tři fáze. Předtím, při tom, potom.

Večer, když byl sám, si osnoval příběhy spojené s ní. Vymýšlel. Snil. Věděl, že se odehrávají jen v jeho mysli. V některé z částí mozku, kde se rodí sny. Zároveň s přesvědčením, že by se mohly stát a, pokud by se staly, byly by krásné. Představy, v nichž se choval jako rytíř, muž schopný chránit své děvče. A děvče mu to dávalo znát dívčí zdrženlivostí, čím jsou holky jiné než kluci, nebo jinak chlubivé, pyšné a zároveň oddané.

„Baví tě to, takhle se courat?“ zeptala se ho.

„Je to příjemné,“ odpověděl po pravdě.

Potkávali lidi. Odhadovali, co kdo dělá. Zedníci, zámečníci, kováři. Co dělali předtím. Někteří bohatí, slavní, proslulí. Vynálezci, lékaři nebo učenci. Myslitelé. Malíři, hudebníci a spisovatelé. Herci, zpěváci. Všichni si rovni.

Ludvíček si všiml, že když někoho potkali na korzu, na cestě na hlavní třídě L, tam a zpátky dvakrát, nabyl dojmu, že je to člověk, kterého zná. Byla to družnost neznámých. Nositelé společného osudu. Tolikrát, kolik tu bylo lidí. Počet nepřetržitě kontrolovali. Mínus tři sta mrtvých denně. Plus příchozí novými transporty. Město, kde byly závrať a přecpání doma. Potkali pár známých, kteří ho viděli s Markétkou poprvé. Za pár dní se to dostalo na šestnáctku. A co? Zaříkal se, nebuď svrab, nebuď svrab. Představil si, co bude, co kdo řekne a co odpoví. A co?

„Mám dojem, že jsem tu strávila život,“ řekla.

„Rychle si zvykáš,“ podotkl. „Jsi na tom dobře.“

Míjeli schody před katolickým kostelem na třídě L, kde seděli, pololeželi anebo se rozvalovali kluci z L 218 a z Domova pro těžko vychovatelné Q 605. Hráli kostky nebo mazali karty. Někteří s dlaněmi jako kornouty nebo krytí kouřili cigarety z papíru.

Před L 415 na okraji parku byl altán Ghetto-swingers. Slyšeli, co hráli. George Gershwin, Američan v Paříži. Skladbu připomínající New York, Paříž, vzdálený svět volných lidí, s nimiž se, prostřednictvím hudby, cítili spřízněni.

„Swing,“ řekl Ludvíček.

„Mám to ráda,“ řekla Markéta Fischerová.

„Za pár dní si budeš myslet, že jsi poslední židovka.“

Sblížili se. Udělali okruh kolem náměstí ke Ghetto-swingers. Zrychlili, bezděčně, aby slyšeli. Zastavili se a poslouchali. Smutná rapsodie, Rhapsody in blue. Zněla bujaře, skoro divoce. Rytmem kladiva bouchajícího na kovadlinu, jemněji než v kovárně. Kluci a holky, kteří postávali kolem altánu. Ještě, ještě, ještě. Hudebníci se dali pobízet. Pár kluků z šestnáctky se už dívalo, jestli drží Markétku za ruku. Nebo se Markétka drží nebo nedrží jeho.

Někteří chodci Ghetto-swingers míjeli. Spěchali. Buď do práce, nebo do ubikací. Unavené, opotřebované, pohublé tváře. A Ghetto-swingers vyhrávali, trubky, bubínek, saxofony.

Americká hudba. Zněla antinacismem. Kamarádsky.

Člověk je stroj na naději. Lidé a naděje jsou příbuzní. Hodí do sebe myšlenku, slovíčko jako do hracího automatu na peníze nebo cigarety anebo pánskou ochranu a vypadne naděje. Nic. Myslel na vynález z tenounké gumy, aby lidi neměli děti. Němci. Nevadilo by mu, kdyby všichni, v uniformách i bez, s výjimkou těch, co nesouhlasili s nacismem, pomřeli černým morem. Dělal by opak toho, co doporučoval dvojjazyčný plakát. Dovedl si představit mrtvé Němce, jeden vedle druhého na Bohušovické louce, kde sčítali obyvatele ghetta, aby jim počet souhlasil do posledního. Kolik jich asi vydechne naposled na frontách. Nehledě na ty bez rukou, nohou a očí. Německá děvčata bez milenců, snoubenců a ženichů. Namočili se do hezkého svrabu. Až to nakonec spočítají, moc do smíchu jim nebude. To by potom chtěl slyšet hlášení Das Oberkommando der Wehrmacht gibt bekannt.

Karanténa. V zátočině teče Dunaj nížinou… Hlad je převlečená žízeň.

Zněla v něm ozvěna toho, co souviselo s Markétou Fischerovou. Život je krásný, i v Terezíně.

V Kameradschaftsheimu nelenili. Ó Tannenbaum, ó Tannenbaum, wie schön sind deine Blätter. Nemají tam něco říznějšího?

Dočkal se na kavalci v L 218. Pár vteřin po osmé. Deutschland maschiert se vléval na šestnáctku do L 218 pootevřeným oknem.

Brzy bude umět německy. To nemůže být na škodu.

Kleopatra pištěla hlady. Co neudělá jeden děravý pytel? Má zásobu pro Kleopatru na týden.

Deutschland erwache.

Madrich Freudenfeld křičel, aby nerozhazovali odpadky a papíry na schodech a chodbách, dobytek nebo… Patolízal? Nový madrich Ervin Ehrlich, zvaný EE, obcházel pokoje a dával klukům dobrou noc. Ozýval se hluk otevíraných a zavíraných dveří. Bum, prásk. Pár kluků si dávalo záležet. Plný provoz ve sprchách. Šestnáctka kompletní, připravena ke spánku.

Pár kluků kšeftovalo. Vyjednávali o knížky, cigarety, záskok na práci. Letmo přelétl kavalce. Hráli karty, dámu nebo šachy. Na horních kavalcích, po nichž šlehl pohledem, se k sobě kluci tulili. Jiní četli potrhané kovbojky a detektivky.

Vnímal s Markétkou, když přicházel nebo od ní odcházel, nepojmenovatelný stav, po kterém se mu vzápětí, kdy ho něco rozptýlilo, stýskalo. Chtěla vědět, co je Terezín? Zvláštní město. Hrnec, do kterého kape odevšad voda, která se dá pít jen se sebezapřením, přetéká, mísí se pod nohama a kolem s prachem, až se z ní stane bahno. Obnošené šaty, v kterých každou chvíli člověk objeví díru, rozpáraný šev, vyžrané otvory od molů. Podivná melodie, kterou nesvedou zahrát ani Ghetto-swingers. Dávno obnošené šaty, nevhodné na jaře, když ještě trvá zima, a v zimě, kdy se lidi těší na teplo, oblékané každý den někým jiným a jednoho dne nepoužitelné. Anebo zmizí, i s lidmi, kteří nic jiného neměli. Byla v jeho myšlenkách, pocitech, jako krůpěj, která stačí, aby uhasila, ale neuhasí, žízeň. Kapička, která chybí, ale někde, nedosažitelně, je. Uvědomil si, oč je mu lépe, je-li jí nablízku nebo na ni alespoň může myslet. Snít o ní. Ocenil, že byla, čím byla, aniž by to dokázal pojmout do slov. Stýskalo se mu po jejím hlasu, slovech, podání ruky, tváři. Tělíčku. Nechtěl ji srovnávat s Kleopatrou. Obě ztělesňovaly něhu. Mlhavou myšlenku podobnou rodící se hvězdě. Byl v její přítomnosti schopen věřit, že se nemá krást, lhát a podvádět. Švindlovat. I když ho nikdo nechytí. Odděloval ji od jejího otce, který se bál. Pro něhož byly neúnosné všechny stupně Terezína, protože se nemohl oprostit od ponižování, zneuctění a bídy. Neměl víčka, neuměl zavřít oči? Nosila matčinu šarlatově červenou halenku. Poznával ji podle ní na dálku. Rozeznal ji podle nohou a bot, chůze.

„Jsi kamarádka,“ řekl.

„To je všechno?“

„Jako kytka.“

„Ty jako voda k ní,“ smála se.

„Padá listí,“ řekl.

„Je mi to líto.“

„Proč? Napřesrok naroste nové.“

„Stačí, aby zafoukal vítr.“

„Máš krásné vážné oči.“

„Ale to máš ty taky.“

Vzpomněla si na Jáju, Jarmilu Beldíkovou, ze čtvrté třídy. Měla největší prsa ze školy. Dělala jí dobře pozornost kluků, kteří ji upřednostňovali před ostatními. O velké přestávce, která na rozdíl od krátkých trvala dvacet minut, jedly u oken svačinu a viděli remízku. Jája Beldíková jim vyprávěla, co kluky láká. Prsa. Tělo. Záhadný magnet. Lehali si na ni. Zápasili na oko, za jediným cílem, cítit její prsa. Klín. Markéta Fischerová měla ráda její vyprávění. Málokdy si je dala ujít.

Ludvíček si vzpomínal na Milana Bezděka v poslední třídě, kam směl. Kluci a holky. Nejhezčí se jmenovala Dana Michalová. Bezděk se o ni ucházel. Přebral mu ji Luděk Kalaš, hezounek s pečlivě učesanými lesklými vlasy. Chyběly mu už jenom copy. Bezděk na Kalaše žárlil. Od námluv Dany Michalové neustoupil. Psal jí dopisy. Zapřísahal se, že ji miluje. Je kapitánem lodi na Slapech (měli tam jeho otec a strýc motorový člun). Drží s otcem a strýčkem noční hlídky. Čirá hladina u vody se leskne jako zrcadlo, odráží měsíc nebo noční oblohu a hvězdy. Vyzařuje jedinečným kouzlem. Pokud by nevyslyšela jeho prosby, chtěl by ji ujistit, že se upije, rumem a horšími lihovinami, které skladuje otec a jeho bratr, Milanův strýc Michal v kajutě ve skříňce vedle rybářských potřeb.

„Myslím na stromy,“ řekla. „Jak rostou. Na kořeny. Co je tak hluboko, že vytrvá.“

„Neblbni,“ řekl.

„Mám to v povaze. Když jsem byla malá, neudržela jsem rovnováhu. Pořád jsem padala. Stačilo se ťuknout do hlavy. Omdlévala jsem. Volali doktora. Dostala jsem se z toho, když mi byly čtyři. Začala jsem mluvit už ve dvou. Pořád se mě na něco ptali. Kde bydlíš? Doma, odpovídala jsem. Kde je to doma? Tam, ukázala jsem prstem vedle. Smáli se. Věděla jsem jistě, kde je to tam. Rodičům a tetám to přišlo směšné.“

Opakovala: „Doma jsem tam…“ Ukázala před sebe, za bašty a hranice ghetta. Najednou tu bylo vědomí domova. Měla před sebou ulici, domy, jejích byt, kde se narodila. Stůl, židle, postel. Obrázky. Odřízli ji.

„Víš, co je nejdůležitější?“

„Proč se ptáš?“

„Myslela jsem, že víra. Spolehlivost. Spravedlnost. Když přijdeš. Ukradneš pro mě chleba. Jak jsme se potkali.“

„Není to kumšt někoho potkat. Nepotřebuješ na to zvláštní fištrón.“

Vlévalo se to do toho nepojmenovatelného stavu. Vrazilo se mu to do úsměvu. Neviditelné, neslyšitelné a nehmatatelné. Cítil to. Přál si, aby to vnímala.

„Taky ti říkají, že jsi dospělejší, než kolik ti je?“

„Už jsem si zvyknul,“ odpověděl.

„Je toho hodně.“

Šestnáctka byla dobrý pokoj. Příslušníci Hundertschaftu, sehraná parta. Šikovní zlodějíčci. Pokládal se za lepšího. Jeho, jako Ernu Veselého, když se na šestnáctce něco ztratilo, také neprohlíželi. To byla legitimace. Málo – nic, co znamenalo hodně. Původní z těch nehmatatelných věcí, jimiž se člověk měří. Bohatý nebo chudinka. Nejen jak daleko má z kapsy k srdci. Jak dlouho ho něco nebo někdo rozčiluje. Čím je člověk spravedlivý a všichni ho uznávají. Nic to neváží. A je to hodně. Všechno.

Připravil si z kufru na zítra čistou košili, ponožky. Vyčistí si boty. Věděl málo o středověkých rytířích nebo anglických elegánech kromě toho, že byli. Cítil se jako jeden z nich, i bez dvouřadového obleku a brnění, kopí a koně.

Ludvíček, der vierteljude. Kamarád báječné, i když trochu smutné kamarádky. Zahlédl deky, které se pravidelně zvedaly a klesaly, než se to zrychlilo a přestalo. Myslel na Markétku Fischerovou.

Kleopatro, oslovoval myš. Je ti dobře? Jako mně? Měla útulek v pilinami vystlané krabici od žárovek.

Vedle na kavalci, také ve třetím poschodí, u okna s výhledem do parku s altánem Kameradschaftsheimu a bílými mramorovými sochami z první republiky a novými, dovezenými z říše, nahými krasavicemi a vojevůdci, ležel Macner, který měl strýčka v Centrální evidenci Zentralstelle. Klekl si na kavalci. Měl novinky k oznámení. Na Radobýlu mají Němci podzemní fabriku na letecké motory. V Podmokelských kasárnách už nebude karanténa. Nastěhují tam zíchy. Nemocné, staré a nemohoucí. Menahelovi (vedoucímu) hospodářského oddělení, panu Alfonsu Friedemanovi se za minulý měsíc opět povedlo ušetřit na nich vagon chlebové mouky. (Pilin je v truhlárně pořád víc než dost.) Macner měl pisklavý hlas, jako operní pěvec z Amsterodamu Hanibal Hambo, který sváděl kluky, hladil je po zadku, líbal je všude a odměňoval je ovesnými vločkami. Aby se oddělil Macner od Hanibala Hamba, občas dal šestnáctce vědět, že ho ani nenapadne, nechat si natrhnout zadek. Hlasy měli stejné, hvízdavé, jako by měli v hrdle píšťalku.

Macek Macner věděl od strýčka z Centrální evidence, co dělá nejstarší prostitutka v ghettu. Pokročilý věk začal odrazovat i chtivější zákazníky. Nabízela ústa. Čím méně zubů, tím lepší, tvrdila, nemá nádherné dásně? Hlásila se o práci na poště. Zavřeli dvě zlodějky potravinových balíčků do ghetto-vězení v Magdeburských kasárnách. Dostaly šest neděl na ostro. Jistá Ruth Bondy-Hagengruberová, vyhlášená sionistka, protestovala ve společné cele, že je tam zkažený vzduch. Za dvanáct ukradených balíčků si mohla spočítat, co taková odhalená krádež vynese. O neodhalených se mohlo pomlčet. Chtěla snad, aby vzduch v cele pro dvacet čtyři vězeňkyň byl jako na horách? Občas starou zlodějku a prostitutku Bondy-Hagengruberovou potkávali. Pocházela z Vídně a řemeslo se naučila v Prátru. Mluvila gemütlich rakouštinou. Měla prý syna a dceru. Nadbytek plynů. Motala se kolem L 218 a L 417. Hledala mladé a nezkušené. Nosila staré francouzské šaty, v křiklavých barvách, na hlavě slamák s širokým okrajem a červenou stuhou. Macner zase nosil křiklavě červenou košili, jako španělský toreador.

„Nevypadám taky jako vysloužilá stará kurva?“

Macnerův pisklavý hlásek byl protivný. Je hlas jako povaha? Člověk se s tím narodí. Kdyby se roztrhal, nezmění to. Přes uličku mezi kavalci to měl z první ruky. Ve srovnání s ním měla Kleopatra hlásek jako Hanibal Hambo.

Ludvíček se svlékl. Vynechal studenou sprchu. Ulehl. Měl víčka zavřená. Snil. Tři fáze. Měl pocit, že má víc než kluci na šestnáctce. Nedalo se to vzít do ruky, ale nedalo se ani označit to za nic. Prožíval a vnímal to, jak se myšlenky, vzpomínky a snění měnily v radost. Aniž to pochopil, postřehl protiklad mezi pocitem a neschopností ho vyjádřit. Víc. Tajemné vnímání toho nejtajnějšího. Vnímal, co je krása. Co má smysl. Čím se napájí jeho sebevědomí. Porozumět mu a vědět, na čem je, ačkoli věděl, na čem je. Vrcholy a srázy lásky, v jeho případě čtrnáctileté, ani to ne. (Do čtrnácti mu pár dnů chybělo.) Oddělil se od ostatních. Přišlo to. Výsada smrtelníků. Soustředil se na sebe tím zvláštním druhem sobectví, které nešidí. Byl ve šťastné fázi, kdy jeho láska byla radostná, bohatá a krásná, inspirující a uspokojivá, kterou si neuvědomoval, ale tušil. Neznal strasti. Byl na začátku. Nemohl vědět, co si prožije každý, kdo se zamiloval. (Pojem by sotva použil.) Zatím probouzela jeho lásku, účast a soucit a oddanost pouze Kleopatra. Neřekl by, že má dvě. Ostýchal by se používat takové výrazy. Myslel na Markétu Fischerovou, M. F. Vytlačila ostatní. Probouzela v něm energii. Odvahu. Pocit slavnosti. Radost ze života. Dosažitelná předsevzetí, související s pekárnou a chlebem, fašírkou z kuchyně SS, se vším, co udělal, kde se ocitl, pod prahem všeho, co říkal. S náhodně chycenou německou kočkou, která se dala upravit jako králík. Možná jiný kabát, než měla, a jupku jantarové barvy, ne tak obnošenou. V lepším případě koženou bundu z jemnější hověziny nebo teletiny. (Nejsvětlejší byly z vepřovice.)

Na cestě do Podmokelských kasáren potkal Ludvíček Adler někdejšího ředitele pražského sirotčince v Belgické 25. Na první pohled pan Freudenfeld zhubl o polovinu. Kůže na obličeji mu visela, na krku mu vystupoval ohryzek, měl propadlé oči. Procházel zrovna kolem bývalé školy, na jejímž průčelí stálo ještě z dob, kdy tu žili čeští obyvatelé, které Němci vystěhovali, velikými černými písmeny škola. Na řediteli plandaly šaty. Když přecházel kolem vchodu do školy pod nápisem, sklonil hlavu. Jistě mu procházelo myslí, že kdysi byl také odpovědný za školu. Všechno, čím zdejší lidé byli, náleželo do minulosti, toho, co bylo, už není a asi už nikdy nebude. Jako penzisté, kteří vzpomínají na doby, kdy pracovali naplno, a ledacos jim připomíná zašlé časy, mohli vzpomínat obyvatelé Terezína na to, co bylo, čím byli, čeho dosáhli, co naplňovalo jejich dny smyslem, prací, k níž se dopracovali snahou, nadáním a pílí, příležitostí. Paměť se jim proměnila v duševní nemoc, bolest. V jejich mysli zůstávalo mnohonásobné bylo, byli jsme, jehož ozvěna utichala v protikladném smyslu, bylo, bylo, nebude, není. Ludvíček litoval všechny ty bývalé trosky a ozvěny minulosti. Myslel na starce, pro které už všechno jen bylo. A na změnu, která měnila lidi v plném rozkvětu v penzisty, ve vzpomínku, čím a kde a proč byli. Ředitel Freudenfeld už přešel podél průčelí školy. Kráčel dál se skloněnou hlavou. Ponížený, pokořený člověk, který už nikdy nebude mít, co měl, být, čím byl. Kdoví, jaké obrazy a zvuky mu šly hlavou.

Pro Ludvíčka to bylo jiné. Neměl toho moc za sebou. Jeho život byl před ním. Někdejší berlínský rabín Leo Baeck nebyl daleko od pravdy, když mu prorokoval, že na něho všechno teprve čeká. To se týkalo i Markétky Fischerové, všech mladých, kterým, jen pro jejich mládí, Rada starších přiřkla větší příděly jídla, třebaže to muselo jít na úkor starších a nejstarších. Velice podivný je běh světa, říkal si.

Hlad nerozlišoval věk, myslel si Ludvíček. Nemoci také ne. Věk je neslevující řeka. Nekompromisní zrcadlo. Naopak, o starce se choroby pokoušely dřív a s větším úspěchem. Ludvíčkovi se nezdálo rozhodnutí Rady starších přilepšit mladým a nejmladším na úkor starších a starců spravedlivé. Jak to mohou dělat? Nakonec se vše smrsklo do pojmu spravedlnost. Nehmatatelná, ale citelná spravedlnost mu kladla hádanky, na něž dokázal sám sobě odpovědět jen částečně. Ve své malé hlavě soudil neviditelné, nepřítomné, palčivé.

Ředitel Freudenfeld se loudal. Za chvíli ho Ludvíček dohnal a předehnal. Otočil se, aby ho pozdravil. Ředitel zašel, Terezín se na něm podepsal, jako se podepisoval na starých, nemocných a bezmocných lidech, kteří si nedovedli pomoci, neměli strýčka na Radě nebo v Zentralstelle, děti, vnuky nebo známé v kuchyni.

Byl by mu rád přilepšil, mít něco navíc, ale to by musel přilepšit šedesáti tisícům lidí.

Kdoví, kde byla ředitelova ubikace. V kasárnách? Na některé půdě? Ve sklepě?

Dlouho ho to netrápilo. Měl dobrou povahu. Rychle na to zapomněl. Bylo, byli. Je. Zeměkoule se točí dál.

Ve vulkánfíbrovém kufru rakouského transportu našel Ludvíček krabici čokoládových kuliček velkých skoro jako pingpongový míček s marcipánem uprostřed. Odsypal z krabice třetinu. Měl dárek pro Markétku Fischerovou.

Gabriela Lágusová soudila, že experimentovat v kuchyni se nevyplácí. V životě a v lásce je to něco jiného.

„Určitě ano,“ pravila.

Gabriela jednou souhlasila se svým řezníkem, že odjezdem do Terezína si skoro oddechla. Vnímala věci, svět, život, naruby. Vadila jí protižidovská nařízení. Nedovedla se s nimi smířit jako někteří lidé, kteří je, pokud mohli, ignorovali. Deptalo ji to. Urážky, posměšky, zpochybňování všeho, co bylo židovské, údajně škodlivé pro okolí, propadala pocitům méněcennosti, navzdory ujišťování, jak je pěkná. Ztrácela poslední zbytky sebevědomí. To měl být zbytek jejího života? V Terezíně byla, přinejmenším, mezi svými. Mezi lidmi, které Němci trestali, ačkoli nic neudělali. S přijatelnými lidmi, kteří brali chod událostí za společný. Neměla tu výčitky svědomí, jak pasivně přijímá pomluvy, nadávky a ústrky, urážky a ponižování, souhrn všech německých nespravedlností a křivd. Nemusela se bát, že ji kdejaký pobuda osloví, napadne a shodí, podupe, pošpiní. Tady nebyla židovská hvězda na kabátě nebo na šatech tak ponižující. Nikdo jí nevyčítal původ, až na choromyslné židovské antisemity, kteří by, kdyby je nacisté přijali, ochotně a nepříčetně vstoupili do jejich řad. Naštěstí byli jen protivní, nepochopitelní a neškodní.

V Terezíně o sobě nemusela tolik pochybovat. Tady měla jen strach z transportu na východ, do hluboké neznámé, odkud se ještě nikdo nevrátil ani nepodal zprávu, co se tam děje.

Mohla se spoléhat, do stejné míry jako ostatní, na sebe. Nemusela se v sobě šťourat jako doma, aby hledala, nejen jaké má chyby, ale do jaké míry může být na všeobecném obviňování a špinění a ponižování pravda. Jak říkal německý ministr propagandy, stokrát opakovaná i malá lež se promění v nezvratnou a všeplatnou pravdu.

Zdejší okolí v ní nevzbuzovalo pocity méněcennosti. Nepotkávala lidi, kteří by jí ubírali na sebevědomí. Nemusela se tu cítit jako chudinka, zatím byla zdravá a silná, schopná se rozhodnout co a jak. Byla ještě mladá. To bylo nesporné. Měla dvě ruce, nohy a hlavu na krku. Nikdo z jejich lidí se neměl, až na starce a děti, kteří na tom nebyli moc dobře, nejhůř.

Markétka si v duchu propojila, co ničilo jejího tatínka doma. Co se na něm zapsalo tak hluboko, aby to měl neustále na paměti. Německá protižidovská nařízení. Začalo to zákazem hostinců a kaváren. Zdržovat se na veřejných místech, od září 1939 zákaz vycházet po dvacáté hodině, potom odevzdat rozhlasové přijímače, zapovězení návštěv sportovních utkání, kin, divadel a koncertů, a to vše jen jako předehra k deportaci do Terezína, samozřejmě s opuštěním bytu a zanecháním všeho majetku, až na padesát kilo, pokud se vejdou do jednoho kufru, v německých rukou. Čemu Ludvíček říkal německá a protektorátní buzerace.

Když myslel na M. F., byla to dorozumívání, která se nedala dát do slov. Podobalo se to ránu, kdy se probudil před pátou a slyšel, jak se mezi sebou domlouvají havrani. Vzpomněl si na to, když kluk, který psal verše, recitoval báseň, jak rozumí labutím. Ostatní se pošklebovali, jestli mu náhodou nepřeskočilo. Ví, co si říkají labutě? Nemohl by říct jak, ale bylo to možné. Měl ještě v paměti havrany, delší než jeho loket. Jsou asi ještě jiné záležitosti, které se nedají vyjádřit slovy. Věděl, že jim rozumí. Ačkoli se to neopakovalo, zůstalo to v něm nesmazatelně. Myslel na to v souvislosti s tím, jak rozmlouvali Josef Reinisch a Gabriela Lágusová o paměti a zapomnění.

Jaká síla je pro člověka paměť a ještě větší síla zapomenutí. To přišlo na přetřes, čím se dorozumívání zvířat a lidí podobá. Mluvili o své vzájemné lásce, která, jako dorozumívání zvířat, nepotřebuje slova, a Reinisch řekl: „Když máš někoho ráda, nepotřebuješ moc slov.“

„To, myslíš, máme společné se zvířaty, ptáky, možná s hmyzem, jako chrousti, vážky, mouchy?“

„Slova v lásce jsou nadbytečná.“

„Ne vždycky. Neulehčuj si to. Neodpouštěj si, co nemusíš.“ Špulila rty k polibku. Ještě řekla: „Nemyslíš, že to, co vyjadřují ptáci, a čemu rozumíme i nerozumíme, vyjadřuje hudba? Asi i proto má takovou kouzelnou moc.“

V Ludvíčkovi zůstala ozvěna. Dobře si to pamatoval. Řeči o lásce. Věci, o nichž ještě neuvažoval.

Život v něm bublal, jako by nebyl rozdíl mezi být nebo nebýt v ghettu. Byl a v něčem nebyl, za to dal ruku do ohně. Díval se k obloze, jestli náhodou neuvidí havrany. Nebo třeba i labutě. Ptáky, kteří nelétají.

Měla pravdu Gabriela Lágusová, že hudba má schopnost nás živit jako chleba a maso? Za to by ruku do ohně nedal. Připomenula se mu zároveň ohrada, za kterou poslouchali s Markétkou německé šlágry, polky, valčíky a mazurky, na co důstojníci tančili se svými dámami.

Neslyšel už, co říkala Gabriela Lágusová Josefu Reinischovi, že ani slova miluju tě, mám tě rád, jsi pro mě všechno, nemohou vyjádřit, co vyjádří hudba beze slov. Ten den tenkrát viděl havrany přes den. A pak je brzy ráno slyšel. Takže je, když si to dal dohromady, viděl i slyšel, a pak jim rozuměl. Na tom nic záhadného nebylo.

Josef Reinisch byl pyšný na svého otce, z něhož si bral vzor, třebaže občas jeho tatínkovi přeskočilo a musel jít na čas, podle dobrozdání lékařů, do ústavu. Terezín nevyjímaje. Otec byl statný, široký v ramenou a se stále ještě hustými vlasy, bez jediného šedivého pramínku. Podobali se jeden druhému, ve dvou věkových vydáních. Papínek měl v životě štěstí s ženami stejně jako mladší odnož. Otec učil hudbu na gymnáziu. Navštívila ho studentka. „Vítejte, slečno Modráčková. Co máte na srdci?“ „Přišla jsem k vám, pane profesore, protože vás miluju,“ řekla, trochu bezostyšně. V tu ránu, než mohl cokoli říci, se svlékla. Hezká, dozrávající dívka, skoro už žena. Byl začátek léta, moc na sobě neměla. Stála uprostřed místnosti jako víla. „Slečno, proboha,“ zmohl se otec. „Kolik vám je?“ „Šestnáct a den,“ odpověděla. „Vím, že to musí být diskrétní, pane profesore.“ Věra Modráčková. Nejhorší ve třídě, bez nejmenšího hudebního nadání. „Oblečte se a odejděte,“ řekl profesor. „Jděte domů.“ Viděl zklamání na tváři dívky. „Přijďte za rok,“ vylétlo z něj. Měl hluboký, podmanivý a asi i eroticky podbarvený hlas. Žasl.

Josef Reinisch věděl, že na den, ne-li na hodinu, dívka zase přišla. Vyčíhala si, kdy matka nebude doma. Otec se mu svěřil. Co s ní udělal? Josef Reinisch se usmíval. „Byla přesná,“ řekl. „Před rokem jsem vám vyznala lásku, pane profesore. Nezdál jste se mi udiven. Poslal jste mě domů. Stejně se mi podlomila kolena. Řekl jste ve třídě, že věříte v náhody. Rok jsem si líčila, jak vás zase potkám. Včera pršelo, déšť mi bubnoval na střechu, a těšila jsem se, že mě vezmete tentokrát jako dospělou a za sebe už naprosto odpovědnou. Každou chvilku, kterou jsem na vás myslela, jsem prožila krásně. Mám vás ráda.“ Potkal ji těsně před transportem do Terezína. Byla o šest let starší. S dvojčátky v kočárku, skoro matrona, kojící matka. Zdvořilá, s manželem, Angličanem, který pobýval v Praze. Manžel se nezdál udiven jejich setkáním. Snad mu o profesorovi hudební výchovy vyprávěla. Nerozuměl jen něco. Stáli spolu chvilku. Nebylo příjemné, protože nebezpečné, postávat na chodníku s neárijcem se žlutou hvězdou na kabátě.

Tělesná láska, tělo a milování se všemi možnostmi byly pro Josefa Reinische počátkem, koncem a středem všeho. Víc než země, nebe, přitažlivost.

„Řekni mi, proč vždycky natrefím a uvážu se na kurevníka, jako ty?“ otázala se Gabriela.

„Tvůj ex Herš nebyl?“

„Právě že byl. Máte dokonce podobné praktiky.“

„Jen jak se ti to líbí, Gabrielo. Jak to máš ráda.“

Prakticky ji její minulý milenec Herš prohrál v kartách a ani příliš neprotestoval. Pronesl poznámku, že všechno někdy někde musí skončit.

Gabriela si povzdechla.

„Miláčku, dýcháš, nebo vzdycháš?“ zeptal se.

Josef Reinisch byl pro Ludvíčka Adlera přípravkou na vstup do života dospělých. Naslouchal každému slovu, zvuku, naléhavosti slov. Mohl si představit postelovou scénu v Itálii. Byl by na takovou záležitost pyšný, jako řezník Reinisch? Co nevěsta? Zůstávalo to ve vzduchu, nedořešené. Tak daleko ještě nebyl.

Otevřeně poradil Josef Reinisch Ludvíčkovi, jak by si měl počínat s dámským pohlavím. V každém případě je lepší vyhledávat si vdané ženy. V případě, že se ze setkání narodí děťátko, bude mít nemluvně otce a bude o něj postaráno. A Ludvíček si ušetří bolení hlavy. Nemluvte o financích. Zabředl do říše ptáků, aby se mohl zmínit o kukačce. Byl rozhodnut přispět do období Ludvíčkových erotických objevů.

Zároveň řekl, že nelze změřit, kolik vděčnosti si zaslouží naše matky. Zapomněl, že Ludvíček Adler neměl maminku? A je to i s ohledem na případnou nemravnost mravné? Správný přístup?

Podle Reinische je pouze jediná žena, která si kromě matky zaslouží nehynoucí vděčnost. „Milenka. Objeví nám, co je to láska.“

Slíbil, že mu prozradí, co závidí žena ženě. Řekne-li stehna, přihořívá. Gabriela mu vytkla výrok, že všichni jeho kamarádi jsou na tom dobře, jen on se skoro oženil. Co je optimista? Člověk, který se drží špatných informací. A: Kde je česnek, tam nechodí doktor. Kde je cibule, nechodí nikdo. Nebo obráceně? Gabriela pokyvovala svou hezkou hlavičkou. Bože, Bože… To si po Heršovi tolik nepohoršila.

Ludvíček nastoupil na směnu do Hundertschaftu. Šli s někdejším vrchním berlínským rabínem na okraj třídy L, oba s koštětem na rameni.

„Jsi, jak vidím, pyšný na svou čtvrtinu árijské krve,“ povídá rabín. „Já zase na sto procent své židovské. Není to dneska velká sláva být žid, ale hanba to taky není. Jsme starší než Římané, Řekové, Arabové. Přežili jsme pár prastarých národů. Víš proč? Uměli jsme číst a psát. Drželi jsme se tradice. Dokázali jsme se přizpůsobit. Němci nás srovnávají s kdejakou verbeží z živočišné říše. Zapomínají na nejdůležitější i nejkrásnější vlastnost člověka, paměť. Vši, blechy a štěnice jsou jen malé ukázky. Osobně bych nás přirovnal k mravencům. Jdeš lesem a zakopneš a rozkopeš mraveniště. Zničíš jim, co stavěly rody, dlouho. Vrať se tam nazítří. Mají sídliště postavené znovu. Jako celek jsou nezničitelní. Bohužel, o lidech to nemůžeš prohlásit.“

„Číst ani psát jsem ještě nezapomněl, doufám,“ řekl Ludvíček. Židé jako mravenci? Nedá se to říct o všech národech, o každém člověku?

Rád rozprávěl s někdejším vrchním berlínským rabínem. Rabín ho bral za sobě rovného. Zametali ulice a odváželi v pohřebních vozech a dvoukolových kárách odpadky. Rozváželi cihly, někdy uhlí. Měli čas při tom tlachat, o čem chtěli. Rabín nebyl jediné eso, které tu mohl Ludvíček každodenně potkávat. Bývalý spolumajitel pražské Kolben-Daněk pan Kolben pracoval v truhlárně s pestrou směsicí někdejších bankéřů, vysokých státních úředníků a vyučených truhlářů a tesařů. Teď fabrika pracovala pro Němce. K sortimentu přibyly tanky, lokomotivy a podvozky k transportérům.

„Dva tři roky není žádná doba,“ pravil rabín.

Nebyl si jist, jak je na tom Ludvíček s kufry. Zmínil se o talmudu. Neptej se nikoho, jak se mu daří. Jak vypadá. Podívej se mu do tváře. Vyprávěl o své matce a co říká o matkách talmud. Kdykoli chtěla matka jistého učence vylézt z postele, poklekl, ona stoupla na něj a slezla.

Ludvíček trochu talmudem opovrhoval. Byl opatrný, aby jej nepřecenil. Držel se vlastních zkušeností. Nechtělo se mu couvat tisíce let nazpátek.

Zároveň byl rabín jeho univerzita. Rabín a Josef Reinisch. Zbytek byl: jedna paní povídala. Reinisch soudil: Nikdy si nemysli, že jsi nejlepší. Vždycky se najde někdo, kdo je lepší než ty. Nepodceňovat ani nepřeceňovat.

Ludvíčka udivovala rabínova pokora, stejně jako Reinischova pýcha. Zároveň s tím jistá, neurčitá úcta k lidem. Podle rabína byla úcta dobro. Ne samoúčel. Napájela se úcta Josefa Reinische k lidem strachem, že by mohl přijít o své místo ve Fleischerei?

Za sebe stačilo Ludvíčkovi nevytahovat se, obstát. Uznání, aniž by se o ně prosil. Svezlo se mu to na Markétku Fischerovou. Kde by si mohla udělat čárky, že byl spíš dobrý než horší nebo neutrální. Jak říkal Reinisch: Je dobré být chytrý, ne přechytralý. Skromný, ne pitomý.

Snadno se řekne, Josífku Reinischi.

Měl v duchu před sebou obličej a postavu Markétky Fischerové. Karel Zimmerman z šestnáctky chtěl vyměnit za deset brambor červenou vestičku po sestře Růžence, která umřela. Vesta by se mohla Markétce hodit. Neřekl by, že je po mrtvé. Zimmerman byl z lepších kluků na šestnáctce. Uměl kouzla a kejkle, jimiž je večer bavil. Vysmíval se madrichům. Párkrát je napálil.

Usoudil, že je Markétka ve srovnání s děvčaty z L 410 hezčí. Obličej, velké oči, lesklé kaštanové vlasy, učesané tak trochu jako vodník. Ramínka, boky. Všechno holčičí. Dlouhé nožky, jako závodní hříbě, s velkými koleny. Kdyby se dostal do skladů Kleidekammer, což hodlal, oblékl by ji nejen do vesty po sestře Karla Zimmermana, ale jako monackou princeznu.

Jak se vyjadřuje Reinisch: Ještě není všem dnům konec.

A někdejší vrchní rabín hlavního města Německa, pan doktor Leo Baeck: Dva tři roky není žádná doba.

Míjel ohradu. Z kasina v Kameradschaftsheimu se linul koncert, valčíky. Zastavil se, na chvíli. Konferenciér oznamoval rakouským manželkám důstojníků názvy skladeb. Hráli Mozarta, Carla Mariu von Webera a Johanna Strausse mladšího, krále valčíků. Byla to protiváha čerstvých zákazů v ghettu. (Zároveň předmět neškodné závisti.)

Valčíkové melodie byly ladné, vznosné a příjemné. Vnášely do povětří něco, co se podobalo pocukrování buchty.

Trochu to zpříjemnilo nebo zmírnilo zákazy posledního týdne. Chodit po ulicích. Svítit. Šetřit vodou. Pravidla jak používat latríny na dvorech.

Bylo by hezčí, kdyby tu mohl stát a naslouchat s Markétkou. Hráli Císařský valčík Strausse syna. Mohl si představit pestrý a veselý život rakouských důstojníků v době slávy Vídně, nyní v přestávkách mezi válčením a hlídáním v koncentračních táborech, kterých mělo být na území říše a dobytých teritoriích dvanáct tisíc. Ludvíček si představil dvanáct tisíc Terezínů a Malých pevností. S melodiemi valčíků se vznášela ve vzduchu ušlechtilost. Mírnost. Na tohle ve Vídni tančili, a asi tančí i tady, v altánu v parku.

Pohyby tanečníků. Tělo na tělo. Sukno a hedvábí. Tance v Elektrikářském domě jsou jejich verze. Hráli teď směs valčíků Josepha Lannera, praotce valčíků. Koncert pokračoval, Ludvíček se odlepil od ohrady.

Markétka si to poslechne příště. To bylo slibné slovíčko.

Na kavalci na šestnáctce v L 218 se Ludvíček Adler vracel k tomu, co viděli na baště, ty dva, muže na zádech a ženu obličejem v jeho klíně.

Vybavil si pár vět v knížce o Casanovovi, kterou opatřil pro řezníka Josefa Reinische, jedno varle delší, odveden, a jeho milenku Gabrielu Lágusovou, prdelku k nakousnutí, výjev, který mu nescházel z mysli. „Na to jsem jí prokázal jisté milostné služby a prosil ji, aby mi stejným způsobem oplatila… Když to učinila, požádal jsem ji…“ a řádky o odpovědi ženy poté: „Odpouštím vám. Ale příště pojedu vždy jen se svým mužem…“ Také mu utkvěly v paměti Casanovovy věty: „Šťasten je člověk, jenž si dovede opatřit rozkoš, aniž tím škodí druhým…“ A: „Kdybych byl bohatý, cítil bych se provinile…“

Napadlo ho, jak by se četlo, kdyby jednou, až bude starší, sepsal bez skrupulí, jak to bylo s nošením a vykrádáním kufrů, o lidech, které si snažil vysvětlit, o terezínské protekci, štěstí a smůle, nemocech dětí a starých, o dobrém a zlém v každém, i v sobě. Jak by asi popsal kamarádství s kluky na šestnáctce, Ernou Veselým a Edou Friedem a hlavně s Markétkou Fischerovou, a všechno kolem. (I uvnitř.)

Co je na životě dobré, i když jsou v terezínském ghettu.

Než usnul, šly mu hlavou myšlenky, které souvisely s náhodou. Komu se člověk narodí, kdy, kde, a jaké to má důsledky. Dovedl si představit, že by se sturmführeři doktor Seidl, komandant ghetta, a Heindl, jeho zástupce, narodili v rodině, jako se narodil Ludvíček, a nesli si důsledky narození: kdo byli jejich rodiče, jaké víry, rasy a na jakém místě. Stejně, jako by se narodil Ludvíček v německé rodině někde v Hamburku nebo Stuttgartu, a nosil krátké manšestrové kalhoty a dýku Hitlerjugend, nebo jako kurvička Soňa Inge Grossová, zvaná Tanga, krásná dvacetiletá krasojezdkyně, dříve na koni, teď na svém kavalci ve třetím poschodí v Hamburských kasárnách na pokoji číslo 38. To byl námět, o kterém by si mohli promluvit s Markétkou Fischerovou. To by ji zajímalo, jako všecko, co se člověka týká, co má pod kůží. Původ. Komu, kdy a kde se narodí. Co si dovolí z hecu. Co si kvůli tomu vypije nebo nevypije. Mohl si představit, jaké milostné služby poskytovala svým zákazníkům, zájemcům o svoje tělo. Propojil si to, v duchu ostýchavě, na Markétku Fischerovou a sebe. Zatím to byly jen představy. Měla podobné myšlenky o něm i ona?

Trvalo chvíli, než si vyjasnil, kde a na čem a s kým bude jeho oddíl Hundertschaftu zítra pracovat, protože na tom záviselo, jak a kdy se uvolní a bude moci být s Markétkou Fischerovou.

Zaplnila celý jeho duševní obzor. Svět, život a všechno bylo moře a Markétka malá lodička, skoro už z obzoru. Čekala v nepřehledné vodní pláni, až někdo přijede s vodou a chlebem, veslovat s ní k přístavu a cestou prohodit pár slov, aby se necítila sama. Život. S někým. Sladce usínal. Bude spát. Než se ráno objeví madriši a řevem zahájí nový den.

Připadala mu nevinná, cudná, jako květinka. Spal zprvu neklidně, pak tvrdě, a probudil se včas, než začali vstávat ostatní a odešel. V noci slyšeli milostný šepot.

„Udělám ti, co jsi vždycky chtěl,“ řekl dívčí hlas.

„Já tobě,“ řekl jinoch.

Mohli si domyslet mnohem později, o jaké milostné služby šlo.

Kvůli Markétě Fischerové vykrádal méně kufrů. Naučil se odhadovat, co bylo nutné a možné. Lepší a horší. Vznešenější a nízké. Srovnal si to. Měl štěstí. Spoléhal na štěstí a na náhodu, sestřičky. Nedal se odradit, když štěstí vystřídala smůla. Takový je život, jak říkali francouzští vězni. C’est la vie. Existence. Přál si, aby až ho Markéta Fischerová bude posuzovat, aby vypadal lepší.

Kamarádka, družka. (Ne úplně, na cestě k tomu.) Nebýt v Terezíně, nepotkal ji. (Byl ve stavu na chvíli Němcům Terezín odpustit.) Zaznamenal, že příliš nenaříkala ani si nestěžovala. Lámala si hlavu jako všichni, co teprve přišli. Byla zvědavá. Přála si vědět, co ji čeká. Kdo ne? Ludvíček, der vierteljude, jí to už samo o sobě přičetl ke kladům. Trpitelky a trpitelé? Protivní. Omlouval to nejstarším. Rozmazleným dětem.

Ludvíček měl volno a Markéta Fischerová neměla co dělat; rozhodl se vzít ji na procházku.

U altánu Ghetto-swingers potkali Ludvíčkův známý pár, řezníka Josefa Reinische (jedno varle delší, odveden) a jeho milenku Gabrielu Lágusovou. Bylo na nich vidět, že se v noci dosyta zfackovali. Vypadali jako modely pro Leonarda da Vinciho nebo Tiziana. Markéta Fischerová viděla reprodukci malby Albrechta Dürera Adam a Eva: dva nahé lidi, muže a ženu; představila si, že modelem byli ti dva, ačkoli Dürer namaloval sám sebe a někoho, kdo mohla být, ale prý nebyla jeho žena. Naslouchali Ghetto-swingers. Hráli zase oblíbeného George a Iru Gershwinovy.

Josef Reinisch prohodil, že deportace v Terezíně se podobá emigraci. Člověk musí začít zgruntu znovu, jako by nic v jeho životě profesionálně ani osobně nepředcházelo. Nebo to nebylo podstatné, a hodně se toho v novém životě naučí. Jinak neobstojí. Neobstát znamená nepřežít.

Ludvíček ho uznával, asi jako (podle místních učenců) Platón Sókrata a naopak. Pamatoval si, jak se minule, když skončili polorodinnou rvačku, vyjádřil Josef Reinisch: Láska si vybere nás, ne my lásku. Pohlédl láskyplně na v noci ztřískanou pannu Gabrielu.

Ludvíček byl nechtěným svědkem toho, jak si vyměňovali facky. Rovněž viděl, že začala Gabriela. Znenadání ho praštila, jen jí to vracel. Řekla mu, že je s ním nuda a nečistí si zuby. Nemohl by náhodou opatřit zubní pastu? Neměl by se spíš snažit se s ní dohodnout, než jí jen stroze oznámit co a jak podle jeho záměrů, plánů, jeho rozvrhu hodin?

Informoval o tom Markétku. Dokud byl Josef Reinisch majitelem a dárcem masa, nacházel si vlivné lidi na Zentralstelle, kde byly kartotéky se jmény a adresami, aby ani Gabriela Lágusová, ani on sám nebyli v transportu na východ. Aby jejich kartičky v kritickou dobu, dva dny, dvě noci, nebyly v krabici. Aby zmizely. Stačilo je vrátit, když transport odešel. Samozřejmě se nepídil po tom, kdo jel místo nich. Ležérně přecházel, co by mu zatížilo svědomí. (Jedno varle delší, odveden.) A nikdo z jeho důležitých známých nespěchal, aby mu to řekl.

To byla druhá strana mentora, vzoru a idolu Ludvíčka Adlera, Josef Reinisch, řezník, elegán a vtipálek, člověk, který neměl daleko od srdce do kapsy. A – pokud šlo o Gabrielu Lágusovou, jedno z nejhezčích děvčat v Terezíně – nikdy se dlouho nehněval. Objednával si u Ludvíčka další zakázané knihy. Historii židů od Goetze, což Ludvíček hravě našel, protože svazky v zapečetěné knihovně byly podle abecedy.

„Všechno má, jak já to vidím, dvě strany,“ vyjádřila se Markétka o protekci Josefa Reinische a jeho milostenky. Odhadla ho podle tváře, jak stál. Musel věděl, že si láska vybírá nás, ne my lásku. A čím se podobá Terezín emigraci. To svoje uměl a kdo umí, umí.

Přinejmenším jak se krade maso, jak si zachovat své místo. Což vyvolávalo nejen Ludvíčkův obdiv. Gabriela Lágusová se oblékala skromně, elegantně. Věděla co a jak. Nebylo znát na první pohled, jak pádnou má svou dívčí, půvabnou ručičku. Stejně zdrženlivě a elegantně se odíval Josef Reinisch. Kdyby se měřila sličnost mužů, umístil by se v každé soutěži. Urostlý, silný, s příjemnou tváří, černými vlasy a upřímnýma zelenýma očima, o nichž se Gabriela Lágusová vyjádřila, že jsou hadí, jen bez jedu. Měla stejně krásné zelené oči.

„Američan v Paříži,“ poznal skladbu Josef Reinisch.

„Jako obvykle,“ opáčila Gabriela.

„Tos mi ani neřekl, že jsi sháněl novou knížku,“ řekla Markéta.

„Nechci tě se vším otravovat,“ odpověděl Ludvíček.

„Upřímnost,“ řekl minule Josef Reinisch, „je slabost dobrých.“

Už se bavili, co to znamená osud. Něco jako Bůh. Náhoda. Štěstí, smůla, neštěstí. Neviditelné sudičky. Tesknější tvář existence. Stín, který jde za každým, ať chce, nebo nechce. Pro co – nebo něco z toho – jsme se narodili. Než zemřeme. „Žít znamená vědět, že na konci zemřem,“ řekl Reinisch. „Co můžeme ovlivnit, není start, ale cíl.“

To Ludvíček uznával, ale spíš cítil, než věděl.

Vzal Markétu večer, na černo, za souhlasu jejích rodičů, do Hasičského domu. Doufal, že tam uslyší taneční hudbu, koncert narychlo, jazz, swing, terezínské šlágry. (Popletl to, až příští týden.) Stařeček z amsterodamské akademie, devadesátiletý učenec, který se sotva držel na nohou, vykládal, že zvířata se dělí na ta, která mají oči bez víček, a jejich pohled je tvrdý a suchý, a zvířata, která mají víčka. Mohou se oddělit od světa, jako lidé. Být sami sebou. A jako lidé snít. Snad. Tázala se, jestli Kleopatra, Ludvíčkova myš, sní. Dověděla se naopak, jak to dokáže Ludvíček, i ve dne. Jeho tři fáze všeho. Když se fláká po Terezíně nebo rozváží kafe nebo kufry. (Dovedla si představit, jak sní o kožené bundě, když kouká na lepší kufr.) Zvířata bez víček ustavičně vidí. I když spí. Stařeček to sváděl na starověkého učence Aristotela. Ztrácejí lidi víčka, i když jim zůstávají? Zavřela na chvíli oči. Neviděla, a zároveň viděla zevnitř. Ludvíček myslel na svou chorobnou představivost. Tři fáze. Odešli před koncem. Zajdou sem za týden.

Z Kameradschaftsheimu zaslechl povědomou píseň Wehrmachtu, Das Hakenkreuz im weissen Feld. Opakoval se výraz Vaterland, Vaterland, Vaterland. Ať jdou Němci se svou otčinou někam. Jako by ji druzí neměli mít.

Vzpomněla si na Jáju Beldíkovou. Jednou přišla do školy, ostříhaná dohola. Všichni žasli. Vypadala jako tibetská mniška, jestli jsou i mnišky. Měla náhodou hezkou hlavu, hladkou, pravidelnou, jako vajíčko. Proč to udělala? Tak ji to napadlo. Doma se taky notně divili. Ale co s ní měli dělat? Jen čekat, až jí zas narostou vlasy. Její tatínek luštil. V pondělí přijela z výletu s dívčím oddílem skautek, rozcuchaná jako rorejs. V úterý vlasy zkrotila do přijatelného účesu. Ve středu si přebarvila vlasy do křiklavé zrzavé. A ve čtvrtek se dala ostříhat dohola. Začíná s rozmary ženy brzy, myslel si otec.

„Ženskost jsou sklony, vlastnosti a záhady, které nikdy nikdo nevyluští, ani ženy,“ řekl Josef Reinisch. Protože byl impulsivní, řešil tajemství a nevyzpytatelnost Gabriely Lágusové rychlými fackami. Stejně rychle mu je vracela. A pak jako děti na cestě, když překonali překážku, šli dál, k dalším překážkám. „Nás nerozdělí nic,“ zavazoval se Reinisch. „Věrnost je útočiště vyčerpaných,“ pravil.

Markéta Fischerová v Hasičském domě zamrkala. „Budu asi potřebovat brýle,“ řekla. „Ráda se občas od světa oddělím.“ „Ne od tebe,“ dodala. „Ne od rodičů a bratra.“ To mu stačilo. Spletli si o týden hudbu a stařečka, který se slíbené přednášky o trojici Sókrates, Platón a Aristotelés nedočkal. Jeho popel vysypali kluci Feigl, Stočes a Hampl z šestnáctky, sedmnáctky a devatenáctky do řeky Ohře.

Bavili se o štěstí. V čem si Ludvíček, der vierteljude, lhal. Tvrdil, že co není možné pro něj, není žádoucí. Proč válka brzy skončí. Copak neslyšel, že zatím Němci vítězí a postupují na všech frontách? Vládnou, i když ustupují.

Uvažoval o štěstí jako každý druhý obyvatel ghetta Terezín, stejně jako v táborech, kam je deportovali, uvažovali o smrti. Štěstí a smrt byli bratři. Zaměstnávaly mysl, od vesnického idiota po univerzitní profesory a mezi tím. Blízko, jako stín, který po většinu dne všechno kolem vrhá. Stejně blízko se zdál vzdálený bratr štěstí, neštěstí. V pozadí, ve stínu, byla jejich sestra, lítost. Většina lidí se za lítost se sebou samým stydí. Je to nespravedlivý stud. Vyžaduje čest svědomí a odvahu. Stud je ctnost, ne nectnost. Nikoli zapírání, přiznání.

„Stud je většinou pravda,“ soudil Reinisch.

Ale zároveň hanba dělá z lidí cizince i před jimi samými.

Ludvíček, der vierteljude, řekl Markétě Fischerové: „Kdyby štěstí byla osoba, byl bych k ní radši zdvořilý, aby se to nedalo splést se zbabělostí, podlézavostí nebo s patolízalstvím, než bych ji urážel. Pochybnostmi, nedůvěrou, dotíráním. A kdyby byl osud člověk s pronikavýma očima, jak se někdy díváš, ušima, co se snaží zaslechnout i neslyšitelné, hlavou a rozumem, dvěma rukama a nohama, nečekal bych, že mě nechá v bryndě. Rabíni říkají, že život je změna. Někdejší vrchní berlínský rabín Leo Baeck, s kterým zametám v Hundertschaftu ulice, ujišťuje nás, a asi i sebe, že jako se dobré může změnit ve špatné, se zase špatné, i to nejhorší, vrátí k tomu dobrému a lepšímu. (Řekl to a rozplakal se.) Přivezl si z Berlína macesy, aby je měl na svátky. Vidíš, že i rabíni jsou cáknutí.“

„Proč mi to říkáš?“ zeptala se.

„Protože budu spokojenější, když mě budeš mít radši, než kdyby sis mě ošklivila, nebo kdybych ti byl šumafuk.“

Neotázala se víc. Domyslila se, proč kluci ve čtvrté třídě osahávali Jájinku, Jarmilu Beldíkovou.

„Ludvíčku,“ povzdechla si. „Proč si myslíš, že bych si tě ošklivila? Ani ve snu.“ Znělo to, jak si myslela, nadneseně. Se slovem pateticky se seznámila, když k obyvatelům ghetta promluvil německý komandant, povzbuzený na shromáždění Gauleiterem.

„Jsme kamarádi,“ vyslovil.

„Věříš, že se zachráníme?“

„Jako že tě vidím a ty mě.“

„Němci vyhrávají.“

„Nakonec prohrajou. Jak říkal vrchní berlínský rabín Baeck. Válčí proti celému světu. To se nedá vyhrát. Na to vsaď krk. Svůj červený kufr. Se vším, co v něm máš.“

„Taky doufám. Nechci být jako maminka. Hádáme se. Věří v to nejhorší. Slunce zakryje mráček a straší koncem světa. Tatínek jakbysmet. Přerůstá mu to přes hlavu. Bráška tomu nerozumí. Nevidí, co by mu hrozilo. Chtěla bych být jako on. Vrací se mi, jaká jsem byla, malá holka. S čím jsem si nevěděla rady. Snažím se ovládat. Nenechat se sklíčit. V noci poslouchám, co si lidi říkají. Napomínám se. Abych nechtěla, co nemůžu dostat. A dokázala čekat.“

„Jsme na tom stejně. Jsi citlivá.“

„Mám být okoralejší?“

„Jsi hlávka zelí? Kapusta? Cukrová řípa?“

Věděl, co měla na mysli. Co to dělá, když okorá chleba. Někdo si šetří krajíček, a než se k němu dostane, o to hladovější, shledá, co a jak.

„Můžeš okorat na duši,“ řekla. „Kdybych kradla a lhala.“

Setkal se s jejíma pronikavýma, trochu vyčítavýma očima.

Posteskla si, že člověk, vedle kterého má slamník, si přisunul svůj k jejímu. Byl blízko hraně trámu. Nemohl spát. Nedal si říct, že z druhé strany už je slamník maminky.

„Chce mě snad vytlačit!“

Slyšela jeho dech, jak byl blízko, když se převalil z jedné strany slamníku na druhou. „Chrápe. Má nakyslý dech. A vůbec.“ Chrápal, jako by přilítli a zpívali chrousti.

Ludvíček si to dokreslil. Dovoluje si na malou holku. Nazítří přivedl tři kluky z Hundertschaftu, pořízky posílené tlačením pohřebáku. Glasera, Fikejse a Ernu Veselého, jediného hubeného, za to schopného uhodit. Přistoupili beze slova, poučeni Ludvíčkem, k slamníku. Odsunuli ho nazpět k hraně trámu.

„Příště to bude k záchodům,“ řekl první pořízek Míra Glaser. „A mohli bychom vás pokropit,“ pravil Erna Veselý. „Přímo z rozkroku hadičkou! Nechte tu holku na pokoji.“

Mumlal, že jí nic nedělá. Zvlčili? Jsou jako Hitlerjugend?

„Jsem na tebe pyšná,“ chválila ho Markétka. „Nebáli jste se?“

„Ani čerta.“

„Z hodně lidí jsou za pár dní zvířata.“

„Alespoň se naučíme jako zvířata se bránit. Nenechat si nic líbit.“

Vytáhl na vzduch Kleopatru.

„Pořád ji líbáš,“ řekla Markéta Fischerová.

„Nemusíš žárlit.“

„Čerta bych se bála,“ řekla. „Myší asi taky.“

Vzal ji k ohradě, oddělující ghetto od hlavní silnice na Prahu. Bylo to přes prkennou zábranu do světa, kam se nikdy nedostali, blízko Kameradschaftsheimu německých důstojníků. Slyšeli z kamenného altánu kapelu. Chvíli se tiskli z židovské strany k ohradě vonící čerstvým dřevem. Poslouchali. In eine kleine Konditorei…

„Líbí se mi i nacistické písničky,“ řekl Ludvíček. „Mají rádi muziku. Naučil jsem se to rozlišovat až tady. Není to americká hudba, jakou hrajou Ghetto-swingers. Mají podobné polky a valčíky, jak jsi zvyklá z domova. Je lepší nesnažit se rozumět slovům. Těm jejich kravinám o vítězství, pochodu do širého světa, proti všem. Máloco by ti lichotilo. Tenhle šlágr je asi z dob jejich začátků. To ještě o velikosti snili. S válkou k tomu přidali zabíjení, dobývání cizího území, krev a fanfáry.“

„Do Anglie se nedostali,“ řekla Markéta Fischerová. „Doufám, že to nestihnou ani k mým třináctým narozeninám. Kolik už je tobě?“

„Skoro čtrnáct,“ odpověděl Ludvíček. „Přes moře jim to nejde. Snad kdyby jako staří židé překročili průplav suchou nohou. To zvládnul Mojžíš. Ukázal holí a moře se rozestoupilo.“

„Pomáhal mu Bůh,“ řekla. „Tak jsem to slyšela na náboženství, dokud jsem chodila do školy.“

„Za chvíli uslyšíš Denn wir fahren gegen England.“

„Urputně válčí.“

„Chtějí mít Německo větší, a ještě větší, největší. Od Biskajského zálivu až po Ural. Pět set milionů Němců.“

„Slyším i z jejich tanečních písní okované boty,“ řekla. „Jako když přichází bouřka.“

„Máš hudební sluch?“

„Nic moc. Seznámila jsem se na půdě s holkou, která chtěla zpívat v opeře. Jasmína Thauová. Myslí na ženskou krev. Ne na tu neúprosnou, o které zpívají za ohradou.“

„Za ohradou jsme my. Ty a já. Oni jsou před. Mají tam ubytovny, park a kamenný altán pro kapelu. Viděla bys to, kdybys bydlela na L 218 jako já, v Jugendheimu pro kluky. Na kavalci ve vyšším poschodí.“

Ostýchala se otázat, jestli ví, o jaké krvi Jasmína Thauová mluvila. Měla to za sebou třikrát.

„V Kameradschaftsheimu mají taneční sály, tělocvičnu a bazén,“ řekl Ludvíček. „Jídelnu. To si představuju, na čem si pochutnávají. Jinak jim nezávidím.“

Myslel na vůli, která mu umožní, co si vyposlechne, co ne. Kdykoli slyšel hudbu, myslel na to, jak důstojníci zpívají, tančí a hodují, maso, dorty a ovoce, pečivo. Jinak jim opravdu nezáviděl.

„Je těžké zároveň závidět a pohrdat,“ soudil Josef Reinisch.

Probouzeli v něm opovržení. Němci si rozdělili svět na rasově čisté a méněcenné. Někomu život, někomu rubáš. Co by dělal, narodit se jako Němec? Oblékal by se do uniformy Hitlerjugend? To bylo lepší být čtvrtinový žid, der vierteljude, čtvrteční míšenec, křesťanská matka a tatínek poloviční míšenec, Mischling des ersten Grades. Škoda, že ani jeden z nich není naživu. Bavilo ho poslouchat německé písničky. Polky, pochody. Píseň německých pilotů. Námořníků. Posádky z ponorek. Dělostřelců. Pěšáků. Slyšel o ženské krvi. Kdo by o ní neslyšel? Připadalo mu to spíš nepříjemné, zbytečné než ošklivé. Co nebylo nebezpečné, ho nezatěžovalo.

Hráli pochod. Bismarck, Hitler, vítězství. Trubky, bubny, trumpety. Fanfáry. Hudba se napírala zvenku do ohrady, div se nechvělo dřevo. Mohli se dívat suky na kapelu. Vyšňoření muzikanti v uniformách, sytě červené obličeje, vyleštěné boty, zelené sukno se zlatými knoflíky. Opakovali píseň třikrát. Zněla v tom neúprosnost. Zuřivost. Údernost a důslednost. To německé, pro co ani nejsou slova. Panská rasa. Břink. Říz. Kapela končila hymnou SA maschiert… Die Fahne hoch, die Reihen fest geschlossen. Sbor burácel.

„Zase si sem dojdeme,“ soudil Ludvíček.

Markéta Fischerová se dívala skrz suky. Myslela na to, jaký by mohla mít ze zeleného sukna zimní kabát.

„Nezadři si třísku,“ radil Ludvíček.

„Do oka?“ opáčila.

„Pojď, už skončili.“

Podal jí ruku, aby ji odvedl. Odtáhl jí dlaně, jimiž se opírala o dřevo. Cítil její živočišné teplo. Napadlo ho, že by se o ni v noci ohřál. Jako o vlněnou deku. Víc, líp, dodal v duchu. To je na holkách zvláštní. Vyvolávají v člověku touhu přilísat se k nim a hřát se. Zaráželo ho to. Chvíli mlčel. Dál podél ohrady viděl, že neposlouchali sami.

„Kdo by si nechal ujít muziku,“ soudil Ludvíček polohlasem.

„Hrát, to umí.“

Jednou poslouchal a stařík z Zentralstelle mu řekl, že by se měl stydět. Pak se zastavil a sám poslouchal. Nemohl se odtrhnout od prken ohrady.

„Končí vždycky SA maschiert,“ řekl Ludvíček.

„Těším se, až budu stará, jestli se toho dožiju,“ řekla Markéta Fischerová. „Není to blbost říkat si, už aby to bylo.“ „Jako by se člověk těšil, kdy už natáhne bačkory.“

„Je to jako běh přes překážkovou dráhu. Co blbost překážka, co překážka volovina.“ Markétka mlčky souhlasila.

„Doufám, že nebudeš strašit děti, jako ten stařík z Zentralstelle.“

„Abych si připadala zlá?“

„Taky narážíš na věci, které si nedovedeš vysvětlit?“

Mluvil s ní, jak se s nikým nebavil. Vyvolávala to v něm. Vysílala tajné signály, na které se mu dobře odpovídalo?

„Myslíš ženskou krev?“

Mlčel. Nenašel rychlou odpověď. „Už jsem to měla třikrát. Jako Jasmína. Dělá mě to dospělou.“

Trochu jí přeskakoval hlas. Dívala se, jak se na to tváří.

Nutila se do dospělejšího tónu, částečně se styděla. Ještě se s tím nikomu kromě maminky nesvěřila.

„Myslíš, že ti nosím štěstí?“

„Určitě.“

Náhodou o tom párkrát přemýšlel. Dospěl ke kladné odpovědi. Mohl se vsadit, že mu nosila štěstí. Při žádném kufru ho nechytili.

„Rychle rostu,“ řekla.

„Nejsi malá,“ uznal. Nechtěl se jí dívat na prsa, ačkoli se neudržel.

Navázal na to, o čem mluvili prve a nač se ptala. Myslel na to, kde byly a jsou nejhezčí židovské holky. Na hřišti Hagiboru. Zuzka Blechová, Gábina Maislová. Děvčata v Elektrikářském domě. Na tanec se vyšňoří, jak nejlépe umí. Gabriela Lágusová, milostenka řezníka Reinische, jedno varle delší, odveden.

„Vzkázal mně, abych se u něj stavil,“ řekl Ludvíček. „To zavání masíčkem. V tomhle bezmasém městě.“

M. F. to přešla mlčícím údivem.

„Myslím na to, co se i těžko vysloví,“ řekl Ludvíček. „Co se týká lidí i se jich netýká. Slunce. Měsíc a hvězdy. Noc. Vítr. Hudba. Zvířata. Koně, psi, kočky. Stromy. Skály. Vlaky. Východ. Nebe. Pach bažin. Zlí lidé. Nejenom Němci. I naši. Proč je noc studenější než den. Proč je starým lidem víc a rychleji zima než mně nebo tobě.“

„Spíš si dovedu představit továrnu na umělý benzin,“ řekla. Myslela na smrt.

„Taky se mně nechce umřít,“ dodala. „Ráda bych se dožila roku dva tisíce.“

„Umřít je blbost. Kravina. Jako polívka z Ersatzu, náhražky. To si snad Němci myslí, že mně může chutnat umělý med z uhlí?“ (Ve skutečnosti by si olízl všech deset.) „Komandant, v čele průvodu Rady starších, měl řeč k lidem, ještě než jsi přijela. Ani Němci nemají nejbohatší jídelní lístek. Aby si snad židáčci nestěžovali. Zástupce předsedy Rady starších se mu hlásil: David Izrael Loevenstein, smradlavý žid. Saujude. Komandant mu zasalutoval. Křičel, že po válce se zásobovací situace zlepší. Chrčel. Snad se při lhaní dávil.“

„Jedla jsem doma včelí med,“ řekla. „Na chlebu s máslem. Ersatz jsme ani neznali.“

„Dělají z uhlí i margarín,“ řekl Ludvíček, der vierteljude.

„Co se nedá vyrobit, jsou jarní brambory. Nebo lesní jahody. Třešně. Na to jsou krátcí.“

„Asi ne,“ potvrdila.

„Ošklivost.“

Vedl ji cestou, kterou se vcházelo na hlavní třídu ghetta, L, Lange Strasse.

Odpověděla otázkou, které se Ludvíček maličko lekl. „Co je pro tebe ošklivé?“

„Ptal jsem se tebe,“ vymluvil se.

„Když se máma s tátou hádají.“

„Naštěstí u toho nejsi,“ řekl.

„Myslíš, že dobro je krása? A obráceně?“

„Jsi blázen, že se mě ptáš?“

„Lámeš si někdy hlavu, co je to štěstí?“

„Vím, co je neštěstí. To stačí.“

„Myslíš si, že jsem blázen?“

„Nejsme všichni? Když šaškuju, myslí si to všichni.“

„Myslíš, že se tě drží štěstí?“

„A tebe?“

„Když natrefím na kufr boháče a najdu v něm, co potřebuju,“ odpověděl. (To, že jsem tě potkal, myslel si.)

„Jak to víš, že je to boháč?“

„Má v kufru složený vyžehlený saténový župan, s vnitřkem jak třecí ručník. Všechno sněhobílé.“

„Nechtěla bych, aby tě chytili.“

„Taky nechci.“ Podíval se na ni jako na lidi, kterým přeskočilo.

Vykročil rázněji, jako člověk, kterého při vybírání kufrů nechytili. Vycítil, čím si lámala hlavu. Snad ne tím, že vykrádal kufry jako ostatní nosiči? Byli tu déle než nově příchozí. Už jí říkal. Spali na betoně a kapalo jim na hlavu. Zítra budou ti noví vykrádat kufry těm ještě novějším. Něco se tím vyrovnalo.

„Spravedlnost je královna všeho,“ tvrdil Josef Reinisch.

„Nejdu moc rychle?“

„Nejsem taková padavka.“

„Jsi holka do nepohody.“

„Spíš, nerada.“

Nechtěla by být holka pro parádu. Záleželo jí na spolehlivosti, nezištnosti, kamarádství. Srovnávala se s Fendi, Frančeskou Morgensternovou, a s Gabrielou Lágusovou.

„Na co myslíš?“

„Tak.“

„Docela rád bych se taky dožil roku dva tisíce.“

„Měli bychom si domluvit schůzku u koně. Nahoře u sochy na Václavském náměstí. Na co myslíš ty?“

„Na co bych mohla – podle tebe – myslet?“

„Cos někomu provedla nebo co provedli tobě. Cos mohla udělat a neudělala. Proč. Co si vyčítáš. Čím tě hryže svědomí.“

„Většinou pozdě. Jsou to jen myšlenky.“

„Tyhle potíže mám taky. Radši je nemám. Svědomí je mrcha,“ řekl.

„Je těžké tě o něčem přesvědčit?“

„Vidím svoje,“ potvrdil.

„Co je ze všeho nejvíc to tvoje?“

„Myslet si, co chci. Jít si, kam chci. Dělat si, co chci. To se ví, že to nejde. Občas.“

„Víš už, čím budeš po válce?“

„Kdyby to šlo, byl bych rád letec. Pilot. A ty?“

„Zvířecí doktorka. Měli jsme kočku. Minu. Psa Reka. Oba si vzali Němci. Kočce už bylo dvanáct.“

„Máš ráda tmu?“

„Východ slunce. Západ. Poslední paprsky. Zimu. Vločky. Co je poslední. Z ptáků orly. Z ryb štiky.“

„Máš utkvělé představy?“

„A ty?“

„Žiju tím. Co si představuješ?“

„Jak Němci povandrujou nazpět, odkud přišli. Kolik rakví si povezou. Jak se zesměšní, protože se jim nic z toho, co chtěli, nepovedlo, kromě toho, jak nás sešněrovali. Doufám, že to zaplatí.“

Vyložila mu, že zvířata v porovnání s lidmi umírají poměrně rychle.

Vyložil jí na oplátku, že je tu dost lidí, kteří vidí svět svýma očima. Posuzují druhé podle sebe. Vědí už dopředu, co si kdo může myslet. Toseví, že se mýlí. Nikdo do nikoho nevidí. A každý je jiný, i v tom, v čem jsme všichni stejní.

„Pochybuju, že jde číst myšlenky. Snad oči, pohled a škleb, nebo jak se kdo kroutí.“

„Co ti dělá radost?“

„Když den hezky začne,“ řekla. „Svítí slunce. Nikdo mě neotravuje. Nenařizuje. Nebo nemusím do školy.“

„To už nemusíš.“

„To ne. Ale taky už to tak dobře a výhodně nevypadá.“

„Rozděluju lidi na ty, co jsou se mnou, nebo proti mně.“

„To občas schytáš,“ řekla.

„Na bezpečné a nebezpečné.“

Mlčela.

„Snesu rány, porážky i zesměšnění,“ pokračoval. „Otřesu se a je to. Příště je to lepší.“

„Všichni chtějí jít svou cestou,“ řekla.

„Proč by nechtěli?“ zeptal se, aniž čekal odpověď. „Něco si nesmíš nechat vyvrátit.“

„Víš, co se mi na tobě nelíbí? Co děláš s kufry,“ řekla.

„Zásadně neokrádám svoje lidi,“ namítl.

„Kdo to posuzuje?“

„To ti můžu říct. Když se na pokoji něco ztratí, a je nás dvaatřicet kluků, všechny až na mě a Ernu Veselého prohlídnou od hlavy až k patě. Kufry, krabice, bedýnky. Mně věří. Ví, že bych nekradl kamarádům.“

„Tím se měříš?“

„Nic přísnějšího neexistuje.“

„Stejně,“ řekla.

„Jako bych ti radil, abys nedýchala.“

„Krást není dýchat.“

„Jsem svým soudcem. Vím, co je svědomí. Mám zásady.“

„No jo,“ řekla. Nevěřila mu ani slovo.

„Myslíš, že kecám?“

„To by se ještě ukázalo.“

Potom se zeptal: „Jak bereš cizí lidi?“

„Je mi jich líto,“ řekla po chvilce přemýšlení.

„Proč? Jsi pro ně stejně cizí jako oni pro tebe. To bys měla víc litovat stařeny, co žebrají o polívku u kuchyně. Nebo lidi, co vozí, na kolečkách, protože nemůžou chodit a kdovíco ještě navíc. Myslím si, že s lítostí se musí šetřit, aby ji člověk neupřel těm, kterým patří.“

Pak řekl: „S tebou si nepřipadám cizí.“ (Udivilo ho, jak se trefil.) „Jsi výjimka.“ (I tentokrát mu výraz sedl.) „Přicházíš ke mně ve snu. Vidím za tebou schody a trámy. Známe se. Jsem ti blízko, kdyby něco. Mám dojem, že jsem tě viděl ještě dřív, než jsem tě doopravdy potkal. To mně vysvětli. Vidím tě i během noci jako za denního světla, jen si na tebe vzpomenu. Proč se mi o tobě zdá? Svět s tebou a vaší rodinou. Připadáš mi jako trychtýř, kterým se do mě všecko sype. Nevím, jestli sním, nebo jsem vzhůru. Tak se mi do všeho zamotáváš.“

„Jsi tvrdohlavý?“

„Madriši si to myslí. Kdoví, jestli je to tvrdohlavost a ne obrana, když tě někdo nařkne. Tvrdohlavý rovná se pro ně nepolepšitelný. A honem s tebou do Q 605, Domova pro těžce vychovatelné.“

Porovnával ji s čtrnáctiletými kráskami v Elektrikářském domě, když se tančilo, a v Hasičském domě, na kabaretech. Obstála. Ujišťoval ji v duchu. Přinejmenším jako ty nejhezčí holky tady. Líbily se mu její oči, nos s hrbolkem uprostřed. Když byla malá, lezla dutou lípou do větví a se spolužačkou z druhé třídy, Blankou Červenkovou kouřily zorky. Pamatoval si, co mu kdy řekla. Maloval si z toho její obraz. Přál si podílet se na tom, co prožije tady, jako si v duchu představoval její holčičí život doma.

Vedle M. F. mu Terezín nepřipadal tak strašný. Cítil z ní magii, jako když Ríša Macner vykládal o lidech, co šňupali kokain nebo opium a viděli svět jako rozjitřená rána, kdyby měla oči. Dívali se na měsíc a neviděli kruh, ale kouli, jako z bílé slonoviny u biliáru. Ludvíček to tak taky viděl. Měl své tři fáze představ, o čem se mu zachtělo. Teď, předtím, potom. Paměť ho netrápila. Paměť je začátek jiného příběhu, pokračování starého. Představy neměly meze. Tři fáze. Svět, do něhož nikdo nezasahoval.

Přenášelo se to. Když mu někdo něco slíbil, nejdříve se těšil, pak to dostal a nakonec se radoval. Předpokládal, že tak je to i s ním. Pokud někomu něco slíbil, například M. F. pro maminku kulmu na vlasy. Zajímalo ji Q 605.

„Je to tam jako ve vězení?“

„Víc doktorů. Psychiatři. Zkoumají duši, jako kdyby se ti dívali do krku a chtěli, abys protahovala ááá…“

„S čím bys Terezín srovnal?“

„S plechovkou kondenzovaného mléka. Všechno zhuštěné. Zrychlené. Závod. Od života k smrti. Každý se snaží žít rychlostí tisíc kilometrů za hodinu. Jako bruslit na kraji propasti. Chtít lítat bez křídel. Jako čápi, spíš krůty. Nejsme všichni blázni? Už se to tak nebere.“

„Jenom Ramonovi nic, kromě hladovění, nevadí.“

„Bylo by fajn, přibrat tě k nošení kufrů. Nosil bych je za tebe. Pomohla bys mně je otevírat a prohlížet.“

„Na to mě neužiješ.“

„Škoda,“ řekl. Ještě není všem dnům konec, myslel si. „Aby sis neolizovala jednou všech deset.“

„To tedy nebudu.“

Bylo by krásné prohlížet a vybírat kufry spolu. Bydlet spolu. Být ve dne v noci spolu.

Zapřáhl fantazii. Tři fáze. Byl rád i nerad, že mu nemohla číst myšlenky. Ano i ne. Díval se na ni. Myslel na to, co dovolila Jája, Jarmila Beldíková, klukům, jako její spolužák ve čtvrté třídě Majer.

Co se přihodilo Janě Musílkové.

Jak líbal Majer holky po francouzském způsobu, jazykem hluboko dovnitř. Co mu dovolila za ukradenou růži ze zahrady v bílé vile Heindla Káťa Ziehrerová. Co by si společně užili. Jak Káťa Ziehrerová nedělala vědu z ničeho, co znamenalo dívčí tělo.

Nadechl se. Život. Krása. Vzhlédl k obloze. Sytě modrá. Nebyla zima. Vál větřík.

„Dokážeš popřít, co je nabíledni?“

„Jako že něco neuznám?“

„Neuznáš něco, co neexistuje, nedá se vzít do ruky, vidět nebo chápat?“

Chtělo se mu povědět jí, že má dlaň hladkou a teplou jako letní vítr. A příjemnou kůži. Hezky voní. Mýdlem?

„Ztrácíš se tu někdy?“ zeptala se.

„Proč? Kde?“

„Tak mě to napadlo. Co bych si myslela, kdyby ses mi ztratil.“

„Napadá tě, co se stalo od doby, co ses narodila nebo začala rozum brát? Chvíli za chvílí, rok za rokem, dvanáct roků? Co se ti z toho ztratilo? Co mělo nebo nemělo cenu? Lidi, věci, události. Lesk ledu, sníh, voda v létě. Domy s okny a květináči. Okapové roury. Chaloupky, paláce, co jsme viděli cestou vlakem sem. Ptáci na nebi, mířící k severu nebo na západ, volní. Poslední slunce vpodvečer. První hvězda. Srpek měsíce. Nebo celé kolo. Zkus se upřeně dívat na měsíc a uvidíš za chvíli kouli jako jablko nebo tenisák. Kachny na rybníce nebo řece. Vteřinu, kdy jsi byla naposled doma. Cos měla před očima? Hlasy? Dopisní papír? Co víš jako dřív, jen líp?“

„Spíš mě udivuje život, který nezná večer, dokud je ráno, a ráno, když přijde večer.“

„Když tě vidím při probuzení, mám dojem, že jsi zrovna odešla a rozmyslela sis to a zase přicházíš.“

„Takže si taky myslíš, že se můžu ztratit?“

„Hledal bych, dokud bych tě znovu nenašel.“

„Asi se ti neztratím,“ řekla. „Leda by odeslali rodinu na východ. Nebo nás rozdělili. Jako lidi na půdě, co najednou začnou mluvit šeptem. Večer někdo na někoho hlasitě křičel. Nechceš mluvit? Jsi najednou němá? Co jsem ti udělal? Nechtěla bys být spravedlivá?“

Mluvila o stužkách tmy. O světle na noční obloze. Co slyšela, jak se lidi baví. Nebo jak se o nich vyjádřil Gauleiter Vergessen, že židi jsou psi chlupatí.

„Je lepší, když jsi blízko,“ řekl. „Jako nejdelší den.“

„Třeba i noc,“ dořekla. „To si přeju. Volnost. Letní krajinu. V zimě. Než zčerná sníh. Všechno kolem voní. Hvězdy a tma jako zrcadla. Krásné, zároveň tajemné. Co nepotřebuje vysvětlení. Na co nevzpomínáš ani nezapomeneš.“

Neřekla, co ji straší a znechucuje. Chtěla něco říct a neřekla? Cítil v ní něhu a úzkost. Strach a bezpečí. Co vynechala. Příliv a odliv. Úlevu, kterou vedle ní vnímal. Záchvěvy u srdce. V hrdle. Okamžik. Očistu.

„Proč myslíš, že lidi lžou?“ zeptala se.

„Asi proto, že se to naučili,“ odpověděl Ludvíček. „Někdy se jim to vyplatí. Nebo je lež prospěšnější než pravda. Nebo dokonce milosrdnější.“

„Není lež vždycky jen lež?“

„Proč si tím lámeš hlavu?“

„Sama nevím.“

„Tak jak to mám vědět já?“

„Je radost rychlá, nebo pomalá?“

„Spíš malá a větší, nemyslíš?“

„Úzká, široká. Mělká, hluboká.“

„Co si asi myslí nemluvně, když se narodí a obestře ho světlo? Co by řeklo, kdyby umělo mluvit?“

„Přál bych si, aby se hodně z toho, co si přeješ, vyplnilo,“ řekl najednou.

Trvalo chvíli, než se vzpamatoval.

Držel Markétu Fischerovou za ruku. Cítil, jak do něj proniká její živočišné teplo. Nemohl říci, ale cítil, jak je něžná. Zhustilo se to do okamžiku, kroku nebo dechu. Vtékalo to do něj, jako vlažná voda ve sprše obtéká tělo. Trochu se mu točila hlava.

Vnímal závrať, která neměla následky, jen pohled a podobu jejích zelených očí, z nichž stékala stříbrná záře, měsíční svit, zlaté paprsky slunce. Neznámé, nepovědomé pocity, které ho vyplňovaly a vyprazdňovaly. Síla. Druh cizí a blízké energie. Nevěděl, co si s tím počít, co udělat. Zrychlil. Tím se poněkud vzpamatoval.

„Mám pocit, jako bych tě znal odedávna,“ řekl.

„Jak to?“

„Jsou to záhady,“ řekl. „Síla.“ (Neznámého živlu, jako je voda, oheň nebo bouřka.) „To nerozluštěné, co mi leží v hlavě. Co jenom tušíš. Z čeho mají tvoji rodiče strach. Na co se na rozdíl od nich těším.“

Odmlčel se.

Aby to rozrušil a navázal, o čem už mluvili: „Lidi lžou, ačkoli nemusí. Asi je to baví. Nebo je na lži něco, co jim dělá dobře. Líp, než když mluví pravdu. Je to sebeobrana. Anděl strážný. Lidi se s tím snadno sžijou. Ryby se taky nikdo neptá, proč plave. Ptáka, proč poletuje. Znám pár lidí, co nelžou. Stejně jim málokdo věří. Asi by si lidi, co jsou si nejblíž, neměli lhát.“

Přisvědčila. Držela se pravdy.

Snad je to jen sen. Mám radši pravdu. Nerad lžu. Jen když musím.

„Jsme všichni tak trochu kurvy,“ řekl Josef Reinisch. „Prodáváme, co by mělo být bezplatné. Lásku, maso, pravdu. Jdeme do pekla, jako bychom měli pár kroků od nebe.“

Řekla, že by chtěla, aby jí bylo alespoň sedmnáct.

„Proč?“

„Tak.“

„Pro některé lidi neplatí, co kdo řekne, ale co slyší.“

„Kam zařazuješ sebe?“

„Občas si zalžu, když musím.“

„Když vybíráš kufry?“

„Mám svoje zásady. Neberu si nic, co nepotřebuju,“ opakoval.

To bylo poslední, co si tentokráte řekli.

Slyšela ještě, jak si hvízdal, SA maschiert. Die Reihen fest geschlossen.

„Hele,“ řekl spíš k sobě. „To je ten stařík z Zentralstelle, co mně u ohrady říkal, že bych se měl stydět.“

Vypadal jako vrchní rabín.

Cítil neznámé opojení. Družnost. Rostla, jako kaše v pohádce Hrnečku, vař. Pýchu, jakou si našel kamarádku. Úžasný pocit. Zase se sejdou. Vezme ji k ohradě a budou čekat na šlágry, které německá kapela hraje s přestávkami až do večera. Trubky, píšťaly, bubínky. Řízné pochody, na které mašíruje německá armáda. Hudbu, která má břink. Rozptýlení, které mají v terezínském ghettu navíc. Zábavu zadarmo. Budou se bavit, o čem je napadne. O záhadách existence. Co je to krása. Štěstí.

„Když se loučíme, myslím na to, jak se zase sejdeme,“ řekla Markéta Fischerová. Vykročili oba opačným směrem. Napadlo ji, že rozchod s Ludvíčkem, i když jen na noc, jí připadá, jako když se chtěla podrbat za krkem a roztrhly se jí korále. Už se jí nepodařilo všechny je posbírat.

„Do zítřka,“ otočil se Ludvíček, der vierteljude. „Rukulíbám.“

„Do zítřka,“ opakovala po něm. „Rukulíbám. Ponížená poklona.“

Oběma to znělo.

„Slyšela jsem, jak trápí koně, že se nemůže podrbat pod krkem,“ řekla.

Pak řekla: „I koně mají právo na světě žít.“

Ludvíček šel k Josefu Reinischovi do jeho mansardičky rád. Reinisch potřeboval knížku, kterou si měla přečíst jeho milka Gabriela Lágusová. Neprali se právě, nekřičeli, ale měli k tomu blízko. Díval se na ni a sršel hněvem.

„Nedívej se na mě, jako bys mě chtěl uštknout,“ řekla Gabriela.

„Ne, budu se na tebe dívat jako na královnu,“ řekl Josef Reinisch, jedno varle delší, odveden. „Bude mi jedno, že žiju s fúrií.“

„Nebo na fackovacího panáka.“

„Jsi víla. Popelko. Křehoučká, něžňoučká, štěstíčko. Vánek ve větru.“

Před chvílí ho drápala jako kočka. Měl dva škrábance po obou tvářích. Prve jí vyhrožoval, že jí ostříhá vlasy a ostříhá nehty. Leda na nohou, opáčila. Teď se otázala, jestli není moc hubená.

„Ani hubená, ani tlustá,“ řekl. „Dlouhá ani krátká. Rychlá ani pomalá. Pilná? Spíš, víš co. Oblá? Plochá?“

„Všude?“ zeptala se.

Přistoupila k němu a vrazila mu facku na pravou tvář, ze všech sil. Nebrala ohled na přítomnost Ludvíčka. Vrátil jí facku. A tak se vesele i nevesele fackovali. Budou se i kopat? Povalí se na podlahu jako posledně?

„Uznej, že jsem alespoň čistá,“ ječela Gabriela Lágusová, krásná jako obrázek a zfackovaná jako pouťový panák. Ječela nesrozumitelné nadávky. A opakovala slovo neuvěřitelné. Neuvěřitelné.

Muselo to rušit lidi v ubikacích kolem.

„Kdo mi slíbil, že mi sežene kabát s vysokým límcem, a co, nic? Neříkej, že za kilo masa už tu nemohl viset.“

Řezník Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden) se na ni díval. „Každé prase se vaří v horké vodě.“

„Tohle mi říkáš po všem?“

„Zlato.“

„Jo. Kočičí,“ řekla.

„Máš pravdu,“ řekl terezínský řezník Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden).

„Optimista je jen špatně informovaný pesimista,“ obrátil se k Ludvíčkovi.

Ludvíčkovi pak, když vyšla na dvůr, řekl Josef Reinisch, jako by se zrovna nefackovali, ale rozmlouvalo se o toleranci, osudu nebo jak to taky může dopadnout.

„Nejhorší je, že se bez nich neobejdeš.“

Chtěl by Josef Reinisch (jedno varle delší, odveden) z knihovny ještě něco? Co?

„K někomu připlujeme, od někoho odplujeme a u někoho zakotvíme,“ řekl. „Nebo to obrať. Někdo k nám připluje, někdo od nás odpluje a někdo u nás zakotví.“

Ludvíček z toho nebyl moudřejší. Rozváží si to později. Už Gabrielu Lágusovou nechtěl? Nebo nechtěla jeho? Nedalo se to posoudit ani ze rvaček.

Josef Reinisch potřeboval dějiny Ruska, dějiny Ameriky a dějiny Velké Británie. Dějiny anglosaského světa. Dá se to sehnat? „Půl kila hovězího od kosti, žebro.“

„Do kdy?“

„Včera by bylo pozdě.“

„Udělám, co se dá,“ řekl Ludvíček.

„Do toho!“ Reinisch se usmál jako v hlubokém míru s celým světem. Měl silné, bílé a zářivé zuby.

Ludvíček se rozhodl dát maso rodině Fischerových. Nejdřív se musí dostat se svíčkou nebo baterkou do zapečetěné knihovny.

Kladl si podprahově otázku, co je láska. Neměl odpověď. Nevěděl, že ji nikdo nemá. Jistě je to blízká příbuzná kamarádství. Nebo ne? Jak to, že dva tak krásní lidé, jako řezník Reinisch a osmnáctiletá Gabriela Lágusová, jsou na sebe jako oškliví psi? Láska, podobně jako jiné vlastnosti, například spravedlnost, neměla definici. Byla vždycky jen tím, čím byl člověk, v kterém se probudila. Kdo byl jeho protějškem. Mohl odpovědět bleskově, kolik je jedna a jedna. Zatěžoval ho protiklad mezi vědomím a slovy, jimiž by ho vyjádřil. Ztrácela se mu jasnost pojmů a věcí nebo vlastností. Je to tím, že nechodí do škol? Zatím mu to nebylo líto.

Dvě, říkal si v duchu, jako ve škole. Tři. On, ona a láska. Reinisch, Gabriela a to další.

Cítil, že na to nestačí. Měl důvod se kabonit. Místo toho se usmál.

Vzal M. F. na procházku ghettem. Procházeli kolem pekárny, kovárny a ústavu pro choromyslné v někdejší vojenské pekárně. Chovance mohli odlišit od lékařů a ošetřovatelek podle pár dní nepraných bílých plášťů.

„Mám víčka,“ řekla Markéta Fischerová. „Můžu se od nich oddělit.“

„A oni od tebe,“ rozuměl okamžitě Ludvíček.

Zamrkala. Ukázal jí bašty zarostlé travou. Končily strmou cihlovou zdí, která připomínala městu, že vzniklo jako pevnost. Byla příliš vysoká, aby se dalo skočit do vyschlého vodního příkopu a pustit se do volné krajiny. Příkop a hradby šly do kruhu, bez konce.

„Pár členů Rady starších skončilo v blázinci,“ sděloval jí Ludvíček. „Teď už víš, že jsou v Radě tři Steinové. Edelstein, Murmelstein a Epstein. Jako tři Markéty, které jsem znal v Praze na Hagiboru. Vždycky se za nimi táhnul průvod kluků.“

Do karantény přišel zřízenec, pan Moric Taubeles. Měl listiny s novými adresami? Postával u trámů a přehlížel půdu. Sefardský žid se snědou mastnou pletí a černými vousisky, uhlově černými vlasy, sčesanými na patku jako Adolf Hitler, přehlížel půdu. Jeho předkové pocházeli ze Španělska. Zlatníci v několika pokoleních. Původně se ve Španělsku jmenovali Tor de Silies. Dodávali šperky královské rodině. Prsten od nich měla královna Isabela, proslulá židobijka. Vyloučila v roce 1492, kdy byla objevena Amerika, židy ze Španělska, leda by se pokatoličtili. Vzdálený strýc pana Morice Taubelese, jak se dali přejmenovat ve střední Evropě, zasadil do Napoleonova meče démant. Myslí si o sobě, že je tím slavnější než Ježíš Kristus, o němž mu i sebemenší zmínka šla na nervy.

Pan Taubeles zastihl časné spáče. Uléhali na slamníky. Markéta Fischerová slyšela pana Taubelese: „Ve Španělsku jsme měli zlaté časy. Než se královna zbláznila. Určitě jste slyšeli o Zlatém věku španělského židovstva.“ Do roku 1492, objevení Ameriky.

Morice Taubelese oslovil muž. „Pane,“ začal. „Jsem tu omylem. Jmenuji se Harald Marion Dresler Šenhof-Kohen. Navíc Edgar René.“ Vysvětlil bez ptaní, proč má dvě křestní jména; narodil se rodičům na cestě otce z Francie do Británie. S ohledem na Francii se jmenuje Harald Marion, na počest příjezdu do Anglie René Edgar. V kombinaci francouzského a britského živlu. „Žádám o audienci u pana Oberkomandanta doktora Seidla.“

„Lituji, pane,“ řekl zřízenec Moric Taubeles, potomek španělských zlatníků původním jménem Tor de Silies. „Budete se muset obrátit na někoho z Rady starších. Mají styky s komandaturou, panem doktorem Seidlem. Co ode mne žádáte, není v mé kompetenci.“

„Mohl bych alespoň dostat lepší slamník?“ zeptal se muž.

„Jak se jmenujete krátce, pane?“

„Šenhof-Kohen. Nemyslíte, pane… pane Taubeles, že by se slušelo, abych dostal lepší slamník? Jste za nás zodpovědný?“

„Pane…“ začal a nedokončil pan Taubeles.

Nespokojenec se ještě zeptal: „Pane, myslíte si, že jsem blázen? Ještě než mi odpovíte. I kdybych byl. Nemyslíte si, že i blázen se chce mít líp? Mít radost, že žije?“

Pan Moric Taubeles vykročil. Neřekl už slovo. Dresler Šenhof-Kohen se obrátil k někdejšímu panu Tor de Silies zády a zamířil k dřevěným schodům.

Jako včera zval Ludvíček včas před uzavírací hodinou Markétku Fischerovou na bašty. Ráda se dívala do krajiny. Na vzdálené domečky, zahrady a pole, kde žili lidé v okupované zemi volněji než oni. Přinejmenším ve svých příbytcích, u svých stolů na svých židlích, spali ve svých postelích a věděli, kam sáhnout, když chtěli hrnek, čepici nebo boty. Nebylo vidět daleko. Večer vytvářel nezbadatelnou, houstnoucí pavučinu, šero. Někde povlékla krajinu mlha. Většina lidí už šance opustila, aby se dostali včas do ubikací. Strach z Němců neustupoval. Všichni měli v dobré paměti těch devět a jedenáct oběšených za to, že na práci mimo ghetto chtěli odeslat domů pohlednici nebo kouřili. Němci vládli strachem, bičem a hladem, zákazy. Hrůzou.

Ludvíček se nebál. Chtěl to ukázat M. F. Šli vysokou měkkou trávou. Míjeli červené cihlové komínky, dočerna ošlehané stářím a počasím. Ústily do výše kolen v navršené ztvrdlé hlíně. Kráčeli se sklopenými pohledy, aby nezakopli nebo nenarazili do opozdilců, protahujících pobyt na baště.

Za příštím z komínků viděli matně dvojici, kterou převyšovala tráva. Ludvíček vzal Markétku Fischerovou za ruku. Zastavili. Byli to milenci. Dívka měla povytaženou blůzku, odhalená prsa. Opírala se temenem hlavy o stěnu komínku. Ňadra, jako koule z bílé slonoviny, prosvítala šerem. Chlapec měl tvář na jejím bříšku.

„Je skoro nahá,“ šeptala Markétka Fischerová.

Ludvíček jí dal prst na ústa.

„Co tu dělají?“ zeptala se Markétka Fischerová.

„Děti,“ odpověděl Ludvíček.

Slyšeli dívku, jak polohlasně řekla: „Jsem ráda, že ti mám co dát.“

„Je pozdě,“ zašeptala zas M. F., tišeji.

Zůstali tu ještě asi půl minuty. Už neslyšeli, co si ti dva vyšeptávali. Když odcházeli, vysoká tráva tlumila jejich kroky.

„Blázni,“ řekla dole Markétka Fischerová. „Nejsem taková.“

Byla ráda, když ulehla na svůj slamník v karanténě. Měla by odvahu udělat, co ta dívka? Představovala si svou obnaženost. Co to pro holku znamená. Cítila chvění, které si nedovedla vysvětlit. Skoro ji bolelo u srdce. Nemohla usnout. Motalo se jí v hlavě, co o obnaženosti slyšela, četla, co si o tom myslela. Naslouchala zvukům slov, dřeva a trámů, podlahy a větru nad střechami. Hlas muže a ženy ve vyšším věku.

„Zvedni mě,“ žádal muž. „Chytnu se tě kolem krku. Potřebuju, abys mě podržela a mohl jsem vstát.“

„Nemůžu,“ řekla žena. „Mám kýlu.“

„Proboha, to mě necháš ležet jako mrtvolu, protože máš kýlu? Nechala bys mě umřít.“

M. F. slyšela: „Jestliže pojedem, nevím, jak to uděláme,“ řekla žena. „Neřekls mně, že budu spát na smradlavém slamníku. Neměla jsem si tě brát. Kam jsem dala rozum? Nevěděla jsem, že jsi nemocný. Rozmyslela bych si své kroky. Proč jsi neřekl majorovi, se kterým jsi dělal obchody, aby nám pomohl?“

„Jestli se chceš se mnou rozejít, měla sis to rozmyslet dříve,“ řekl muž. „Na všechno je už pozdě, má milá.“

„To vím sama,“ řekla tiše žena.

„Ticho,“ okřikl je někdo. „Myslíte si, že jste tu sami?“

Maminka Markétky Fischerové Elza se převracela na slamníku. Byla to už třetí noc, co nemohla usnout.

„Ty nespíš, mami?“

„Přemýšlím,“ odpověděla matka.

„Elzo,“ ozval se otec. „Spi přece.“

Také nespal. Nechtěl, aby Markétka slyšela, co neměla slyšet.

V rádiovém trhu Veletržního paláce potkali příbuzné, kteří byli také v transportu. Gabriel Cabicar, který se rozvedl s árijskou ženou a jel s matkou, otcem a strýcem a tetou. Jeho čtyři děti si ponechala manželka, než dosáhnou čtrnácti, jsou německým rasovým zákonem chráněni a nemusejí díky árijské manželce do transportu. Nikdo se v tom dost dobře nevyznal. Němci neustále vynášeli nová pravidla, potvrzení nebo výjimku ze zákona. Rassenamt vynášel nová nařízení na plné obrátky. Už odjeli, jako Fendi, Frančeska Morgensternová, a její milý Fred Korn. M. F. si kladla otázku, jestli jí chybějí. Vyčetla si, že ne. Zvětšuje se sobectví a bezohlednost nebezpečím?

Povědomý hlas: „Tady se nedá spát. To už jste zapomněli na ohled člověka k člověku?“

Bylo slyšet, že matka pláče.

„Elzo,“ ozval se zase otec.

Jiný hlas: „Kdyby nám přivezli alespoň sud toho hrozného žaludového kafe.“

„Snažím se usnout,“ řekla matka.

„Elzo,“ řekl vyčítavě, zoufale a bezmocně otec Emil Fischer.

M. F. čekala, až maminka přestane vzlykat a usne. Sama usínala s představou Ludvíčka, jak prohlíží kufry. Mlžilo se jí před očima. Viděla dívku s obnaženými ňadry. Tvář muže na ženině břiše. Ludvíčka s pohledem lovce. Jak to, že jí nebylo Gabriela Cabicara a jeho lidí líto? Odjeli na východ vzápětí, co přijeli.

V tichu noci zesílily zvuky dřeva.

Potlačila v sobě účast s druhými? Zapomněla co a jak? Slušnost, dovnitř i ven? Okorala? Ztvrdla? Zesurověla?

Myšlenky se jí rozplývaly v usínání.

Na šestnáctce v L 218 Ludvíček, der vierteljude, zjistil, že se nedokáže oddělit od myšlenek na Markétu Fischerovou. Nebylo to jen snění, představy. Nevěděl, co to je. Naplňovala jeho mysl ozvěnou. O čem hovořili, kde byli, co viděla a co na to říkala. Litoval, že se nepotkali dřív, rozhodnut to dohonit, být s ní co nejtěsněji. S ničím podobným se nepotkal. Šla všude s ním, jako klokaní mládě. Přibližoval se jí, jako by tu byla. Cítil se myšlenkou na ni silnější, schopnější, sebevědomější. Přemýšlel o tom, že by spolu utekli, mít kam, ke komu. Stala se pro něj zdrojem štěstí, slavností, na které ji stačilo zahlédnout, prohodit pár slov. Vědět, že je. Pronikalo ho to v podobě bezejmenné, tichoučké, soukromé a tajné radosti. Cítil v sobě proudění, podobné vodě u mlýna na mostě do ghetta, jak pronikla propustí, zčeřená do běla, vesele, nezadržitelně a rozmarně a silně. Tajemným životem vody. Co nelze vyčerpat. Vyvolávala v něm pocit čistoty. Nejen vypranou jupkou jantarové barvy, se čtyřmi kapsami. Něčeho, co se nedá měřit nebo vážit, ale cítit, protože to existuje, výrazné, všeobjímající a napájí to i jeho existenci.

Nerozuměl tomu, ale mohl to vychutnávat. Nepoznané, úžasné a blízké, přátelské. Nové.

Hlásil se včas na nový turnus do Hundertschaftu, aby mohl nosit kufry do karantény. Zmeškat by ho už dopředu mrzelo. Na druhém konci myšlenky, jako na houpačce, byla obava, že ji ztratí. Ve vzduchu byla řada strachů. Mohli ji zařadit nečekaně, narychlo do transportu. Odstěhovat z karantény na nedostupnou adresu v ghettu. Strašila ho ztráta, k níž nedošlo, ale mohlo. Kdyby se dokázal modlit, neváhal by za ni prosit.

Macek Macner zůstával v Terezíně dva roky, beze strachu, že pojede do Polska, protože měl strýčka v Centrální evidenci. Když šly transporty, vytáhl strýc jejich evidenční kartičku a vrátil ji, až vlak odjel. Ti šťastnější se dostávali ven z transportů, na úkor neznámých nebo nešťastných známých, pro které to nikdo neudělal. Počet deportovaných musel souhlasit. Komandanti z Osvětimi Brezinky si okamžitě stěžovali do Berlína, že do určených čísel pár jednotlivců chybí. V počtech byli komandanti neúprosní. Jestliže mělo přijet, jak říkaly papíry, pět tisíc mužů a dva tisíce žen, vyžadoval velitel lágru, aby čísla souhlasila. Pořádek musí být. Ordnung muss sein. Nezáleželo na jménu. Každý dostal číslo, které mu zůstalo, později v obměně, vytetované na levém předloktí. Nikdo ještě nevěděl, že žije proto, že Němci zabili místo něj někoho jiného. Samozřejmě to Macner nikomu neříkal. Stálo by to strýčka Malou pevnost a Macnera bezpečí v Terezíně. Co všichni věděli, zůstávalo nevyslovené.

„Věci, které nemusí nikdo nikomu říkat,“ řekl Ludvíček Markétě Fischerové. „Nemusíš na to být přechytralá ani vychodit univerzitu.“

Chodila ráda na baštu nad blázincem. Přitahovali ji choromyslní? Vycházeli z katakomb na vycházku ve dvojstupech. Hodinu obcházeli dvůr. Dívala se na to z ptačí perspektivy. Co to v ní vyvolávalo? Neptal se. Bašty kryl nános hlíny, zarostlé vysokou hustou travou nad kasárnami a katakombami dole.

„Mohou se myši zbláznit?“ otázala se M. F.

„Kleopatra je normální,“ řekl Ludvíček.

„Mám myš v hlavě,“ řekla. Jedna bláznivá zpívala, ječícím hlasem: Zradila tě, láska má.

Odváděl ji z bašty nad blázincem. Mohli si odpočinout ve vysoké trávě u dvou komínků. Nebylo je vidět. Vybavil si, co tady viděli. Dívku s obnaženým bříškem a ňadry. A později na svahu u komínku ležel padesátiletý muž v tmavém obleku na zádech, s hlavou mírně zvrácenou. Do klína muže hroužila obličej žena. Brala si tělo muže do úst. Muž měl skelné oči, ve tváři blažený výraz.

„Miláčku,“ šeptal.

„Lásko,“ řekla žena.

„Nekřičel jsem?“ tázal se muž.

„Neslyšela bych,“ odpověděla žena.

Zahlédli ho. Ludvíček držel M. F. kolem ramen. Ludvíček vyčetl z tváří ležících, že by měli co nejrychleji zmizet.

Vrátilo se mu to. Polkl naprázdno. Obnovily se mu výrazy miláčku a lásko.

Aniž by o tom cekl, myslel na tajemství těla a muže a ženy. Bavili se o tom na šestnáctce. Ríša Macner měl knihu Van de Veldeho Dokonalé manželství, o způsobech lásky, tělesnosti a důvěrnosti. O ovoci ze stromu poznání, vyhnání Adama a Evy. Snažili se do ráje se vrátit, soudil Macner. Rozluštit nerozluštěné. Ludvíček žil pár dní touhou, jíž nerozuměl. Neodešel z něj obraz ženy, která bere do úst mužovo tělo. Sešklebená tvář a zakalené oči muže.

Vysoká tráva zvlhla. Znamenalo takové spojení blízkost, o jaké snil s Markétou Fischerovou? O chvíli, kdy dva lidé jsou jedinou bytostí? S dvěma hlavami, čtyřma rukama a nohama, těly jako jediná koule a jedněmi ústy? Za hranicí družnosti? Chápal to jako vzájemnou blízkost, teplo nebo vánek a sladkost a přátelství. Píseň, která ještě nemá slova.

Zbýval poslední večer karantény rodiny Fischerových v Podmokelských kasárnách. Zítra se budou stěhovat. Neodjeli do Polska.

Zařídil si, aby jim mohl pomoct stěhovat kufry. Pomůže mu Erna Veselý i Eda Fried. Ponese její červený kufr s bílými, umazanými popruhy a zavazadlo paní Elzy Fischerové.

Z Kameradschaftsheimu hráli opět Das Hakenkreuz im weissen Feld. A Vaterland, Vaterland, Vaterland. Pak oznámil kapelník do mikrofonu, že budou hrát klasické německé písně, směs, a ohlásil první. Rosamunde. Bylo to české Vyvalte sudy. Přivlastňovali si už i šlágry? Následovala Heidi, pak Sněžný valčík, Schneewalzer, a Die Lustige Holzhackerbaum, Hohe Tannen a Himmel a Der freue Husar, Die kleine Kneipe a Mein Vater Worein Wandersmann. Kdyby člověk Němce neznal, zdála by se mu směs šlágrů obrazem mírumilovné země, která je vlídná a příjemná jako její písně.

Ludvíček spěchal. Už se dost zdržel. Ještě padesát metrů, podél dřevěné ohrady u pražské silnice. Čvachtal ve včerejších loužích.

Kapela změnila výběr i tón. Vrátili se k písním, u kterých už byli. Das Hakenkreuz im weissen Feld.

Ještě dvacet kroků.

Tři. Běžel na maximum.

Udýchaně vyběhl po dřevěných schodech. Vyhlížel trám, za kterým spali. Pocit, že je v cíli. Ještě neodeslal dopis nalezený ve štěrbině trámu. Sejde se s Jindrou Lekešem z Transportleitung. Mohl by předat dopis železničáři, na kterého bylo spolehnutí. U koleje na nádraží v Bohušovicích, dva kilometry od Terezína. Lidé se udávali Němcům i kvůli maličkostem, za odměnu i ze strachu. Popíše Lekeše Markétě Fischerové. Už ji zahlédl. Jen letmo mu prolétl myslí obraz šibenice.

Do pozdravu a stisku malé ruky se vešly ozvěny, které v něm vyvolávala a jež bez ustání slyšel.

„Dobrý večer.“

„Dnes chceme jít brzy spát, zítra nám začíná nový život,“ řekla.

„Nezačal už?“

„Mohl bys přespat s námi.“

„Musím se hlásit na šestnáctce v L 218.“

„Jen mě to napadlo. Už je osm?“

„Ne,“ řekl.

„Stihneš to?“

„Jednu noc a jste venku.“

„Uvnitř,“ opravila ho.

Neřekl, co v něm vyvolávala. Pramen, z něhož se napájela radost. Zárodek něčeho, čemu nerozuměl. Pocit, že do čeho se pustí, nemůže prohrát. Vnímání radosti. Oč byl radši na světě.

„Co Kleopatra?“

„Mám ji v kapse.“

„Nehladoví?“

„Dostala zrní a napít.“

Vytáhl opatrně Kleopatru. Políbil ji na tlamičku. Mírně zapištěla. Měl v kapse plechovku kondenzovaného mléka. Podal jí ho.

„Kdes ji ukradl?“

„Měl jsem ji.“

„Nemusíš lhát. Jak ji otevřu?“

„Máš větší hřebík? Stačí udělat dvě dírky na kraji proti sobě. A z jedné pak sát.“

„Díky. Nechci, abys kvůli mně kradl.“

„Železná zásoba. Chceš, aby se nakonec zkazila?“

Věděli oba, že kondenzované mléko se nekazí.

„Už nekradu,“ řekl. „Když nemusím,“ dodal. Rudnul. Nevěděla, že je to kvůli ní? Mají se snad rozhádat kvůli nedorozumění?

Také zrudla.

„Rozděl se s bratrem,“ řekl.

„Jak chceš.“

Nevěděl, jak k plechovce přišel? Nezáleželo na tom už?

Bylo mu příjemné být jí blízko. Měla milou tvář. Nedovedl by říct jak. Stejně tak její hlas. Plechovka kondenzovaného mléka se dala vyvážit zlatem. Pohled na Markétu Fischerovou ho překvapil. Připadala mu svěží, silná, připravená na zítřek, zrůžovělá ve tváři, hezká. Víc než včera? Proč s výrazem rozmrzelosti? Poprvé, co ji znal, jí nerozuměl. Čím to je? Nic jí přece neudělal. Zdálo se mu to nespravedlivé. Měla ho už dost?

„Ludvíčku,“ řekla.

„Zítra zkusím odeslat to psaní.“

„Zbytečně neriskuj.“

„Bude to v pořádku. Už o tom ví. Napíše na obálku vzorek bez ceny.“

Mrzelo ji, že to ještě neudělal? Oddechl si.

Chtěl vědět, co dělá stařenka, které už je sto roků. Čte německy do omrzení větu So wird’s nie wieder sein? (Takové už to nikdy nebude.) Jako by se o tom přesvědčovala. Nikdo ji nenapomenul. Sto roků. Kolik asi ještě? Ne let, dnů. Čekali, že přestane číst. Vyvolávala představu hladiny Ohře odnášející její popel.

Hledal náměty, o kterých mohli mluvit. Z Kameradschaftsheimu zaznívala přes dřevěnou ohradu taneční hudba. Jeden šlágr za druhým. Přes ohradu létali holubi.

Markétě Fischerové se líbil ženský hlas: Ich habe dich und du hast mich…

„Cos dělal po práci?“

„U kovárny kovali koně.“

Mužský hlas orchestru v Kameradschaftsheimu vystřídala zpěvačka: Wozu ist die Strasse da… zum maschieren…

„Ghetto-swingers hrajou nejmíň tak,“ řekl Ludvíček.

Díky místnímu orchestru znal pár šlágrů George Gershwina, původním jménem Gershovitze, amerického žida, jehož rodiče se přistěhovali do Ameriky z Ruska. Přetavil zkušenosti rodičů, svoje a bratra Iry, který mu k písním psal slova.

Ludvíček v duchu porovnával orchestry. Za Ghetto-swingers se nemuseli stydět.

„Než zakázali židům kina a divadla, byla jsem v biografu na německé veselohře. Quax, pilot bez bázně a hany. A na jiném filmu, v kterém hrál Theo Lingen. Má prý za ženu židovku.“

„Naši by nikoho nepověsili, že kouřil,“ řekl Ludvíček. „Hodit do kastlíku pohlednici, aby pozdravil maminku a tatínka. Jeden z oběšených zvedl na ulici špačka, kterého odhodil na nádraží v Bohušovicích výpravčí.“

„Tatínek měl až do deportace o Němcích dobré mínění. Kulturní národ. Vyspělá civilizace.“

„Členové Rady starších popravě přihlíželi. Musel tam přijít i náš menahel z Hundertschaftu a někdejší berlínský vrchní rabín Leo Baeck. Pak se to oznámilo obyvatelům, blok od bloku, světnici od světnice. Nemocným a ve starobincích.“

„Kolik jich pověsili?“

„Při první popravě devět, podruhé jedenáct. Nevím, jak bych to změřil,“ svíral Ludvíček v kapse Kleopatru. M. F. v něm vyvolávala pocity. Hltal její tvář očima.

V L 417 se Markéta Fischerová zabydlela. Slyšela, že se někdo v karanténě během noci před stěhováním oběsil. L 417 ji pohltilo. Počty, kreslení, skládaly básničky. Učitelka měla pověst. Gertruda Sekaninová. Chtěla od nich, aby skládaly bajky o životě v Pevnosti. Kreslily, co kolem sebe vidí. Bajky měly být o zvířatech, aby se v nich poznali lidé podle vlastností, charakteru a jednání. Poslední věta místo doušky, poučení. Příklad: Kdo jinému jámu a tak dál. Učitelka jim určovala náměty. Blecha. Mezek. Zvíře v kleci, pes s náhubkem. Markéta si vybrala pro první bajku hyenu, gorilu a laň. Chytily se do spleti v džungli, umíraly hlady a žízní. Hyena čekala. Uškrábaly ji k smrti opice. Poučení? Ani v džungli se všechno neodpouští.

Elza Fischerová šla pracovat do krejčovských dílen. Šily uniformy pro Wehrmacht. Kalhoty, kazajky a kabáty. Pro začátek matka skládala kabáty po tuctu na sebe. Kontrolovala knoflíky, opasky, kapsy a patky u kapes. Později přišívala na kabáty manžety. Kabáty šly na východní frontu. Vedoucí pracovního oddílu jí slíbil práci na slídě. Musí mít trpělivost. Asi za tři měsíce.

Krejčovnu vedl majitel někdejších pražských módních závodů pan Bárta. Praha-Paříž-Londýn. Terezín. Byl hlavním střihačem a vedoucím krejčovny. Poznával své ponky, střihačské stoly. Němci to přestěhovali do Terezína s ním.

Tatínka zařadili do obřího cirkusového stanu na náměstí. Montovali bedny a naftové motory do ponorek.

Ludvíček jí radil: „Když chceš každý den uspět, musíš vykročit pravou nohou.“

„Jak to víš?“

„Od babičky Hany. Už odjela. Škoda, že nikdy nenapsala. Asi nemá ani tužku, ani papír nebo známku.“

První dny ji Ludvíček neviděl. Mohl napsat: Trápím se tvou nepřítomností. Dal bych všechno za to, kdybych tě mohl vidět, jako když jsi byla v karanténě. Udělal se mu puchýř na nohou.

Těšil se na ni.

Chodili spolu v jejím volném čase. Prohlíželi si zvenku katolický kostel, z něhož zůstávaly v provozu věžní hodiny, natahované jednou týdně zřízencem z katolického kostela z Litoměřic, doprovázeného vojákem Waffen SS. Říkalo se, že oltář má tajné odsunovací zařízení, vedoucí do podzemních katakomb, ven z Terezína. Vyvolávalo to představu útěku, volnosti. Věcí, které jednou už byly a zůstaly ve vzduchu a snad zase budou.

Chodili na baštu nad kasárnami Kavalírka, kde byl blázinec. Dřív nebo později je zařadí do transportu na východ, i s doktory a personálem. Kdo měl záruku, že se nezblázní? Ludvíček ukazoval Markétě Fischerové vyhaslé pece pekárny. Kdysi se peklo pro rakousko-uherskou armádu, osm set bochníků denně. Viděli železné postele chovanců.

Doktorské ordinace byly v přízemí. Podzemní kotelna a sklady uhlí. Přinášel jí čtvrtku chleba. Krást z kufrů? Řekla, že by se cítila vinna i za něj.

Chválila učitelku na L 417. Viděl ji, vysokou, štíhlou ženu s přísným obličejem, pozornýma očima. S tou by se nechtěl dostat do sporu.

Nad Kavalírkou viděl tenkrát ty dva padesátileté, co dělali. Byla to ona? Vžíval se do role muže. Představoval si úlohu ženy. Pozoroval párkrát učitelčiny krásné rty.

Ukazoval blázinec Kleopatře. Líbal ji na tlamičku.

„Máš fousky.“ Otíral si ústa, kde ho šimraly Kleopatřiny fousky.

„Kouřila jsi už někdy?“ zeptal se M. F.

„Proč?“

„Tak. Ptám se.“

„Máš cigarety?“

„Doutník.“

„Ty kouříš?“

„Zkusil bych si to s tebou.“

„Kdes vzal doutník?“

Domýšlela se. Lekl se, aby ji nerozplakal. Vzal kubánské cigáro z kufru, který prozrazoval boháče. Svíral Kleopatru. Myš není člověk, může se rozběhnout, kam se jí zachce. Kde není kočka, doplnil v duchu.

„Bolí ji, když ji mačkáš,“ řekla.

„Snažím se ji nemačkat, ani nepustit.“

Myslela si asi svoje.

Podal jí doutník. Může ho dát otci.

„Maminka ti děkuje za chleba.“

Chtěla vědět, jak to bylo tenkrát s Marianou z Holandska, než odjela na východ. Dal jí nebo od ní dostal pusu? Jak ho políbila? Jak líbají třináctileté holky?

Nikdy předtím ho holka nepolíbila. Ani Ludvíček nepolíbil děvče. Odjela v září. Po transportu se slehla i ozvěna. Viděl odjíždět vagon. Byla a už nikdy nebyla. Malá holka z holandského Leeuwardenu.

„Snad ji uvidím po válce,“ řekl.

„Proč jsi ji políbil?“

„Na rozloučenou.“

„Jen tak?“

„Tak to přišlo. Naklonila se ke mně, já k ní.“

„Nic neřekla?“

„Vzpomínala na Leeuwarden. Na to, jak nad protějším domem za kanálem létali holubi. Pak mlčela. Stála u mě a byla zticha. Nakonec, než nastoupila do vagonu, mě políbila.“

„Sama od sebe?“

„Myslím.“

Vzpomínal na to, jak vedle něj stála, malá, hezká a smutná už neřekla ani slovo. Sbohem. Jedu. Nic.

„Přišlo to,“ řekl zas.

„Bylo ti to příjemné?“

„Zvláštní.“

„Hezké?“

Byl to okamžik.

Zdálo se mu, že postřehl, jak se otáčí Země kolem své osy, i s blázincem, Kavalírkou, zrezavělými pecemi na chleba.

M. F. se dívala na dvojstupy, jak se dole na dvoře srovnávaly. Ženy i muži v šatech, do kterých se oblékali ještě zdraví doma. Vše opotřebované, prodřené, umatlané. Žena zkraje roztahovala při chůzi ruce jako křídla. Jako ostatní našlapovala do bláta.

„Myslí, že je motýl?“ zeptala se Markéta Fischerová.

„V Hundertschaftu nám řekl bývalý berlínský vrchní rabín Leo Baeck, co pro starozákonní Židy v Judeji a Samarii byla mravnost. Bez přestávky rozeznávat dobré a zlé, správné a nesprávné a spravedlivé a nespravedlivé. Mravnost a slušnost si nemůžeš našetřit. Nestačí být slušná včera. A tak dál. Musíš se snažit znovu a znovu. Je jen teď. Pořád jen teď. Tady a teď.“

„Chtěla bych být motýl. Jako ta paní v blátě.“

„Otakárek fenyklový?“

„Třeba.“

„Mně by v pekárně, mezi větráky, stačilo být noční můra.“

„Jeho předchůdce, taky rabín, pan Gideon Siron, nás fackoval.“

„Myslela jsem, že rabíni nefackujou.“

„Fackoval rád. Mischling des ersten Grades. Poloviční žid. Blbec. Chtěli ho vyhodit. Kabát a košili samý mastný flek. Je těžké propustit rabína. Vyprávěl biblické historky. Nikdo nedutal. Když je žid blbej, je hodně blbej. Rabíny nevyjímaje.“

„Spadá do toho, když někdo krade a lže?“

Nespouštěla zrak z dvojstupů choromyslných. Měli zablácené boty, včetně doktorů a ošetřovatelek, po kotníky. Žena, která si myslela, že vzlétne, držela paže nahoře.

„Mám z ní závrať,“ řekla Markéta Fischerová.

„Nedívej se na ni.“

„Snadno se řekne.“

„Mám ti podržet ruku?“

„Můžeš.“

„To říkal berlínský rabín Baeck. Můžeš. Hebrejsky. Ata jachol. Můžeš. Úžasné slovíčko. Můžeš. V hebrejštině to říká všem všechno.“

„Můžeš?“

„Ata jachol.“

„Ata jachol,“ opakovala.

Pro choromyslné, šlapající do bláta, nedávala existence smysl. Nečekali na konec války do Vánoc. Jak říkal madrich Rudýnek Freudenfeld. Vše souvisí se vším. S douškou: To, chlapci, je marxismus. Marxismus, tolerance a demokracie a spravedlnost je svoboda. Bašty vroubily pevnost ze stran. Vytvářely kamennou hvězdu. Být pták a vzlétnout, viděla by Terezín na dlani. Navršené cihlové hradby ze speciálně pálených cihel podle císařského nařízení. Ohrazovaly příkopy bez vody. V příkopech v Ravelínu 1. a v Ravelínu 2. se pěstovala zelenina pro komandaturu. Pár esesáků bylo po vzoru vůdce Hitlera vegetariány. Holky pašovaly nazpět do ghetta tvaroh a vajíčka ve spodním prádle, v košíčcích podprsenek. Snadnější bylo pronášet tvaroh. Podle děr v trávě tu byli hraboši. Ludvíček svíral v dlani Kleopatru. Měla by tu společnost, nebo by ji sežrali? Uvažoval o tom, pustit Kleopatru, ale měl strach z krys. Z německých myší a potkanů. Z druhé tváře koček.

„Musí to tu být hezké v noci,“ řekla Markéta Fischerová.

„Proč?“

„Nevím.“

„Jen tak?“

„Jen tak.“

„Dostala by ses ven?“

„Kdybych moc chtěla.“

Maminka věděla, že Markéta Fischerová, pokud má z L 417 volno a nepřijde za ní do hamburských kasáren, je s Ludvíčkem. Vdávala se v osmnácti. V mládí byla maminka rošťák. Kdoví, jestli byla tatínkovi vždycky věrná. Nakonec určitě.

Markéta Fischerová si nechala znovu vykládat, jak se Ludvíček, Hadí muž, dostává větrákem do pekárny. Prolézá mezi ocelovými listy. Podobá se lodnímu šroubu. Lepší bylo, když vypnuli elektriku. Běda zapnout ji zrovna, když byl Ludvíček, Hadí muž, mezi listy.

„Byla ta holandská Mariane tlustá?“

„Vešly by se do ní tři holky jako ty. Měli v Holandsku auto. Osobního doktora. Maminka nevařila. Poslouchala od rána do večera hudbu. Pořádala domácí koncerty.“

Markétina maminka vzkazovala Ludvíčkovi, aby si častěji myl hlavu. Neřekla mu to. Pověděl by jí, že vši a blechy měl třikrát. Stačí říct sociální sestře, některému z madrichů o hrnec lyzolu. Madrich Eisenberg měl taky vši. Je jich několik druhů. Nemohl jí říct, že chytá kočky. Měli kocourka, černého jako uhel, Čertíka. Maminka dostala astma, museli ho dát tetě. Tatínek div nebrečel. Měl ho jako dítě.

Neřekl, jaká je to potíž sprovodit kočku ze světa. Nestačí skřípnout jí krk mezi dveřmi. Škrtit. Stokrát přibouchnout. Osvědčený kat koček byl Herman Pfeffer ze Sudet, tatínek u SS. Všichni už věděli, že poslal ženu, jeho matku, transportem na východ. Herman Pfeffer držel kočku za ocas a mlátil s ní o veřeje. Proměnila se v pochoutku, kalorie, bílkoviny.

Ludvíček, der vierteljude, nosil černý svetr s rolákem ještě z Belgické 25, už s děrami na loktech, prodřený. Svetr vyhrál v kartách. Shlédl se v Hitlerjugend, nosili dýku. Měl tajně norskou dýku v červeném koženém pouzdře. Tu by nerad prohrál. Nevzal ji nikomu. Vyměnil ji za čtvrt chleba.

Markéta Fischerová se podivovala, proč si místo Kleopatry nepořídil papouška.

Věděl, kolika roků se dožívají sloni. Tajemně umírají. Mají paměť. Želvy žijí tři sta let.

„Jsem ráda, že nejsem Němka,“ řekla M. F.

Nepřekvapilo ho to, že měla podobné myšlenky. Jako přicházely k němu.

Choromyslní na pokyn lékaře zastavili. Doktor k nim promluvil. Zacházeli postupně do katakomb.

„Taky půjdeme, ne?“ zeptala se M. F.

„Škoda,“ odpověděl Ludvíček.

„Dokázal bys někoho zabít?“

„Nezkoušel jsem to. A ty?“

„Ani mouchu.“

„Neměli bychom je taky zabíjet, když zabíjejí nás?“

„Myslíš?“

Markéta Fischerová myslela na pana Morice Taubelese původně, ještě ve Španělsku Tor de Silies, který se díval na lidi v karanténě, jak se hlásili, když vyslechli svou novou adresu. Opakoval, jako bělovlasá stoletá, dvě slova: Do počtu, do počtu, do počtu.

„Aby byl člověk obrchytrej.“

„Jsi vážný.“

„S tebou,“ podotkl.

„Chtěl jsi vyprávět o klukovi z vašeho pokoje, který utekl do Prahy a vrátil se.“

„Eda Fried. Ten, co mi pomáhal vás stěhovat. Dělal v kuchyni. Zařídil si, aby ho kluci vedli v evidenci. Chtěl vidět rodiče. Mischling des ersten Grades. Hodlal se přidat k podzemnímu hnutí, k partyzánům. Dostat se do Ruska nebo na západ. Povedlo se mu to. Byl doma, s rodiči. Někdo je udal. Z jejich bytu prý bylo cítit kafe. Rodiče se báli. Němci střílí rodiny. Měl na vybranou. Ze sklepa se nesměl odvážit na ulici. V noci se chodil nadýchat čerstvého vzduchu. V bytě rodičů nemohl spát pro udání, že pijou kafe. Začalo k nim chodit gestapo. V Terezíně to už znal. Od transportů na východ ho chránilo, že je Mischling des ersten Grades. Vrátil se. Jsme zase spolu.“

„Můžu ho potkat?“

Ke komu, kam by šla, kdyby se dostala mimo Terezín?

Ludvíček se nechal pronikat vlnami, jejichž zdrojem byla M. F. Pronikaly ho zevnitř, obeplouvaly zvenku. Cítil se bohatší, silnější a šťastnější.

„Pořád to cítím,“ řekla M. F.

Myslela na Ludvíčkovy zásady. Nikoho nepřeceňovat, nepodceňovat. Nedat se. Bránit se. Nemyslet si, že vlastní lidi jsou na jeho straně. Nenechat si nic líbit. Ani od vlastních lidí.

Ludvíček jí nabídl výlet. Mohla by si to zařídit na L 417 jako Eda Fried? Hundertschaft, vybraní kluci, vezou zítra mrtvoly do hromadného hrobu. Musela by se převléct za kluka. Půjčil by jí všechno potřebné.

„Chyběla bych na L 417 do počtu.“

„Nemáš tam kamarádky, kterým můžeš věřit? Zase se vrátíš.“

V karanténě už měli lidi spakováno, přichystáni strávit poslední noc. Ludvíček myslel na pojem poslední. Poslední den v zaměstnání, poslední den, co směl do kina, do parku, do divadla, do předního vozu v tramvaji, poslední, poslední, poslední. Došlo to k zákazu nakupovat cibuli a česnek. Každý žid si připadal poslední. Poslední den světa, poslední člověk.

Manželé na jejím bývalém slamníku měli spor. Leželi pod dekou. Muž říkal, že ne všecko, co se žena doma naučila a na co si zvykla, se bude hodit. Druhý pár: „Rodiče mě učili, že slušná dívka drží nohy u sebe, i když sedí, kolena blízko jedno druhému,“ řekla. „Ano, dívka,“ podotkl její protějšek. Zdvořilosti z domova.

„Jsi nevychovanec,“ řekla dívka.

Ludvíček, der vierteljude, snil. Kluci z Hundertschaftu, kterým už bylo šestnáct, obdivovali na holkách tělo. Část těla. Slyšel v duchu, jak M. F. říká: Líbíš se mi. Líbím se ti. Moje tvář, oči, tělo?

Cítil opojení, které vyvolává v klukovi holka. Směs pocitů, které se v něm slévaly. Nejkrásnější nic, jaké si kdy představil. Tvář, tělo, povaha. Touha po družnosti. Kamarádství. Markéto. Co? Nejsem tak hezká. Nejhezčí. Nej, nej, nej. Jsem ráda, že se ti to tak zdá. Idealizuješ si mě. Mohl bych ti to říkat od rána do večera.

Myslel na to, čím kluky z Hundertschaftu fascinuje dívčí tělo.

Hádanka sladká a palčivá. Jako cestovatel, který objevuje neznámou pevninu, jezero nebo moře anebo horstvo, vrchy a propasti, aniž se pohnul z místa.

Radost. Jak se na M. F. těšil, aniž by dokázal odhadnout, jak se těšila ona na něho. Snažit se o to nejlepší v sobě. K tomu patří, jak krade. Copak to nechápala? Nechtěla? Nedocházelo jí to?

Tušení. Zdroj nepoznané radosti. Za co bude odpovědný sám sobě. Co teprve přichází.

Mohl být sám sebou.

Přišel časně ráno. Zařídil si to. Vzal za něj směnu v Hundertschaftu Eda Fried, který se chystal, jen mu otrnulo, znovu zkusit štěstí venku. Nabídl se mu i Erna Veselý. Na své kamarády nedal dopustit.

Ludvíčka nakomandovali ke skupině, která odveze v pohřebním kočáře v bednách mrtvoly do masového hrobu. Spodní voda rozrušila hřbitov. Rabíni nestačili pohřbívat. Někteří mrtví už hnili. Strašně to páchlo. Dostali plátěné masky přes nos a přes ústa, gumové rukavice.

„Babička taky nemá hrob,“ řekl Ludvíček.

M. F. by stačilo převléct se za kluka. Přinesl s sebou pár svršků. Placatou čepici. Vejdou se jí pod ni vlasy. Musela by čurat vestoje. Ne si dřepnout. Mrtvoly neuvidí. Jsou v bednách. Může zavřít oči. (Má víčka.)

„Bezva ses přizpůsobila,“ uznal.

Bála se mrtvých? Měla pořád strach, že umře? Měla v hlavě zmatek. Mohlo to být horší. Musela to mít v krvi. Strach, o kterém mluvil někdejší vrchní rabín z Berlína, doktor Leo Baeck. Nemusela to říkat. Proto ji chtěl v převleku za kluka propašovat na půl dne ven. Lpěl na ní stín, povaha otce?

„Nic na tom není.“

„Nebojíš se mrtvých?“

„Nekoušou. Nemají zuby.“

Jeho radost sdílela. Jeho rozhodnost ne. Nemůže rozhodovat za ni. Byl by se s ní rád rozdělil o potěšení. Jsou na tom lidi stejně, když je jim dobře? Strkal v pravé kapse Kleopatru do sametu na dně kapsy.

Myslel na Edu Frieda, jak utekl a vrátil se. Viděl matku a otce. Trávil dny ve sklepě. Maminka mu vařila a prala košile. Dala mu s sebou balík jídla. Bratrsky se rozdělil. Dala mu peníze. Ty si schoval, až uteče příště.

Chtěl by Eda Fried utéct ve dvou?

Nevzali ho nazpět do kuchyně. Kluk, který za něj zaskočil, si nechal jeho místo. Sketa. Porvali se. K místu už se Eda Fried nedostal. Jak říkala babička: Za dobrotu na žebrotu. Vedoucí kuchařů byl Eda Krása. Židovský obr. Samá ženská. Holky ho milovaly. Dával jim dvojité porce ani nemrkl. Nechybělo to někde? Ne. Krása to zařídil. Měl větší a menší sběračky a nadbytek hormonů.

Rozdělil se s Markétou Fischerovou o chleba. Nechtěla se převléct. Škoda. Bála se mrtvých. Bude půl dne sám.

Ludvíček uvažoval o tom, proč má řezníka Josefa Reinische rád, radši než spoustu jiných, i co ho na něm fascinuje; proč by se mu rád podobal. Jednak byl Reinisch od přírody povedený. Ramenatý, vlasatý a svalnatý, usměvavý. Proč ho měla ráda krásná Gabriela, která mohla mít na každém prstu deset nápadníků, ale nechtěla jiného, třebaže jí Reinisch denně uštědřil pár facek, stejně jako ona jemu? Proč si to dal líbit? Proč si to nechala líbit Gabriela?

Ludvíček se smiřoval s tím, že na většinu otázek nemá odpovědi. Nevadí. Objevoval kouzlo lidské osobnosti. I kdyby měla zvířecí rysy, pozůstatek divochů. Reinisch řekl, že před třiceti tisíci roky, když se ženská nelíbila partnerovi, strčil do ní, aby spadla do propasti, a ani nemrknul. Z Reinische vyzařovalo, co ostatní neměli. Síla a vlídnost. Schopnost i dar lenošit. Zubil se od ucha k uchu, když nemusel jít do práce, čtvrtit telata.

Který kluk by nechtěl být jako Reinisch (jedno varle delší, odveden)? Být obletován děvčaty? Držet se té nej nej nej krasavice jako Gabriela. Reinisch měl v očích klid, vyrovnanost a sebedůvěru, která neurážela a jíž získával převahu, třebaže byl skromný, neokázalý a nevytahoval se, že může jíst maso, když ti druzí mlsají slupky od brambor.

Líbil by se Reinisch Markétce? Byl samý sarkasmus, filozofie, vyjadřoval se lakonicky. Jistě, možná. Kdoví? Ano, ano, ne, ne. Nebyla to jen žárlivost, která vyvolala tuhle otázku. I zvědavost, obdiv a uznání.

Ludvíček uznával Josefa Reinische (jedno varle delší, odveden) a naplňovalo ho to nepojmenovatelným způsobem. Byl o Reinische (jedno varle delší, odveden) zkušenější. Byl rád v jeho společnosti, i kdyby to mělo být na otočku a hned na shledanou.

Ludvíček se krmil a opíjel přítomností lidí. Markétka Fischerová byla na prvním místě. Byl rád, že se narodila, třebaže by to asi takhle neřekl. Snad až bude starší.

Opíjel se i kufry. Byla to slabost? Přednost? Spíš to druhé, myslel si Ludvíček. Nerovnalo se to ještě Josefu Reinischovi, řezníku (jedno varle delší, odveden), ale bylo to blízko.

Vlévalo mu to sebevědomí. Měl Markétku Fischerovou, kamarádku. To se počítá, myslel si spokojeně, sebevědomě a pyšně.

Přál si jednou představit Josefu Reinischovi Markétku, jako ho řezník představil Gabriele. Ukrást pro něj knihu mezi svazky zakázaných knih a nic za to nechtít. Jen tak. Aby viděl.

Musel uznat, že náklonnost k některým lidem, jako jeho k Josefu Reinischovi (jedno varle delší, odveden), má také neviditelný, nehmatatelný důvod. Je to kouzlo osobnosti. Sídlí v očích, v koutcích rtů, někde uvnitř, neviditelně, ale působí. Dělá to z člověka někoho.

Bylo to vnější i vnitřní. Jistě v něm musí být něco dobrého, co z něj vyzařuje. Rozhodně by se mu jednou chtěl podobat. Už teď by se mu chtěl podobat, aby to nahlédla i Markétka Fischerová. Aby na ni působil jako Reinisch na něj. Jak vypadal. Hlasem. Svým kouzlem. Schopnostmi. Osobností.

Jednou se mu splnilo přání. Josef Reinisch mu vyprávěl lechtivý příběh, muž muži. Jeho drahá matinka si neustále něco půjčovala od sousedů. Největší obětí byla sousedka na patře, osmatřicetiletá paní Agáta Staňková. Veselá, s dobrosrdečnou povahou, už při těle, s velkými prsy. Laškovala s ním. Matka ho poslala vrátit dvě stě korun. Nejprve se paní Staňková zdráhala, že není oblečená, ale nakonec ho nechala vejít. Měla na sobě župan, sehnula se pro kabelku, kterou měla v ložnici, a jak se sehnula, župan se jí rozevřel, a tak ji uchopil za prsa. Překvapilo ho, jak byla tuhá a pevná. Smála se. Řekla mu, jaký je rošťák. Nepotřebujete podprsenku, řekl jí. To by mně Jaroušek dal, odpověděla. Smáli se tomu. Župan se jí docela rozevřel. Protestovala. Co to, Pepíčku, děláš? Zároveň se mírně rozkročila. Zakolísali a svezli se na postel. Josef Reinisch to proměnil v podobenství o kohoutovi, který se v něm probudil, a líčil, s jakým obdivem se na něho paní Staňková podívala. Nechala se hladit, všude. Držela ho kolem krku, přerývaně dýchala a šeptala, jak je to s ním pěkné. Začali si tykat. Pak zatajila dech a v podbřišku jí párkrát škublo. Lehli si na záda. Jsi borec, říkala. Dáváš pozor, viď? A pak se rozplakala. Hladil ji a konejšil. Co se stalo? Víš, řekla, je to dávno, co mě potkalo to, co s tebou. Jaroušek se mnou spí jednou, nejvýš dvakrát do měsíce. Nikdy na mě nepočká. Už jsem v nic nedoufala. Přijď zase zítra.

I nazítří šeptala, jak je to s ním pěkné. Trvalo to několik roků. Záleželo jí na tom, aby vypadl do devíti, kdy se vracel její manžel.

Vzpomínal na paní Staňkovou i vedle Gabriely, které o ní také řekl.

Ludvíček byl rád, že si to směl vyslechnout.

Tak daleko nebyl. V jeho obraze Josefa Reinische (jedno varle delší, odveden) to moc nepřidalo ani neubralo.

Než odešel, věnoval mu jedno varle delší, odveden, patnáct centimetrů suchého salámu. Na slova díků poznamenal: „Milosrdenství očišťuje od hříchu. Talmud.“ – Znal také „Pochválen budiž, kdo je moudrý v tajemstvích.“ – „Až budeš starší,“ řekl „pochopíš to s každou holkou nebo ženou, s kterou se spustíš.“ – Taky: „Měj v lásce lidi.“

„Jsou výjimky,“ řekl řezník Josef Reinisch. „Zejména v řeznictví. Narazíš-li na býka svého nepřítele nebo na jeho zatoulaného osla, musíš ho vrátit. – To na jatkách ani na řeznickém stole neplatí. Vidíš, že talmud není jednou provždy.“

„Co sám nenávidíš,“ řekl Gabriele, „nečiň svému bližnímu.“

A třel si tvář.

Nazítří dostala Markéta Fischerová žloutenku. Byl to mírnější druh ze dvou, jak jí vysvětlil doktor.

„Žloutenka je žloutenka.“

Ludvíček se odvážil navštívit paní Elzu Fischerovou v Hamburských kasárnách. Podezírala myš. Markéta Fischerová se Kleopatry nedotkla. Ludvíček se zdráhal vytáhnout z kapsy Kleopatru před paní Fischerovou, aby jí ukázal, jak je čistá: kožíšek, tlapky, tlamička. Dověděl se, kde M. F. leží. Objevil se tam odpoledne. Pacienti spali.

Přecházel pod okny nemocnice v Ústeckých kasárnách. Na oknech mříže, jako v ústavu choromyslných v Kavalírce nebo v Domově pro těžce vychovatelné na Q 605. Čekal trpělivě, jestli se ukáže nebo neukáže v okně. Dočkal se za tři hodiny.

„Nemůžem mluvit,“ ukazoval rukama, ústy a pantomimou.

Pochopila i bez znakové řeči. Mluvit mohli. Nemohli se slyšet.

Vytáhl Kleopatru. Posadil si ji do vlasů. Předváděl, jak by rád Markétu Fischerovou pohladil. Nabídl se (neslyšela to), že by rád přejmenoval Kleopatru na Markétu. Křičel. Neslyšela? Kleopatra by se teď mohla jmenovat Markéta Kleopatra. Královna z Nemanic.

Neodpovězení pokládal za souhlas. Nebo se dohodnou, až se Markéta Fischerová uzdraví.

Ze dvou možností si zvolil příznivější.

„Máš dobrou povahu,“ uznal někdejší vrchní berlínský rabín doktor Leo Baeck.

(Tak proč padám tak často na pusinku? Odpovídal v duchu Ludvíček, der vierteljude.)

Nemohl říct, nač myslela M. F. Gestikulovali. Rozuměli sotva desetině z toho, co si chtěli sdělit. Podobala se svému otci, který se cítil čím dál tím zmatenější? (Zapomínal, kolikátého je. Pondělí, nebo sobota? Dny mu přecházely odnikud nikam.)

Někdo Ludvíčka napomenul. Musí řvát jako na lesy? Jsou tu nemocní. I ti, které nevidí. Hladil myš ve vlasech. Lidé od něj odstupovali.

„Kdo řve jako na lesy?“ otázal se řečnicky. (Jsou mrzutí a mrzutost je vede, aby byli zlí? Sedí ve tvářích.) Jasně. Mají k radosti prachsakra málo důvodů. A co?

Myslel na M. F. Na nemoc. Žloutenka poškozuje játra. Vnímal pohledy lidí, kteří přišli pod okna a nepustili je dovnitř. Pozoroval mříže. Díval se zarputile. Mířil pohledem do země.

Přinášel M. F. chleba. Dal ho vrátnému, ale nebyl si jist, že je nikdo nesleduje.

Nechtěl by, aby se ho někdo ptal, odkud má víc chleba než třídenní příděl.

Margarínem a cukrem uplácel ošetřující sestry. Kradl a lhal si. Čekal, než se některá z ošetřovatelek vrátí a potvrdí mu, že to Markéta Fischerová dostala.

„Chci žít,“ řekl vrátný. Chlubil se, že nepatří k lidem, kteří kradou. „Nikdy jsem neviděl tolik zkažených jako tady. Nikdo by neřekl, kolik je mezi námi zkažených.“

Ludvíček dostával lístečky s díky. Dojímalo ho to. Mít někoho rád znamená mít ho rád jako sebe. Skoro.

Neslyšela ho. Viděla. Dosvědčovaly to lístečky.

Madrich Rudi Freudenfeld mu milostivě sdělil, že Markéta Fischerová je staré židovské jméno. Rybářová. Německy. Styděl se za to vznešené, co přitom cítil. Je to dobré. Ještě se tak dobře necítil. Skoro to zastínilo hlad. To ostatní. Míjel starce.

Opřel se mu zezadu o rameno třicetiletý pán. Promiňte, řekl. Ztrácím rovnováhu. Motám se. Musím se zachytit. Podržte se, řekl mu. Zdálo se mu to neochotné? Muž se usmál a šel dál.

„Radši než člověk bych se narodil jako lev,“ řekl vrátnému, jako kdysi vrchnímu berlínskému rabínovi.

„Nažral by ses dřív než ostatní?“ odpověděl vrátný.

Byl bledý jako stařena na půdě Podmokelských kasáren (V zátočině teče Dunaj nížinou, Pinien von Argentinien a So wird’s wie wieder sein).

Bez rovnováhy. Přidalo se to k žloutence Markéty Fischerové. Vratkost. Křehkost. To nevyslovené. Hrozba a úzkost.

Markéta Fischerová v poměrně blízké nemocnici se zdála daleko. Co se měnilo její nemoci? Ludvíček hladil v kapse Kleopatru. Nechtěl si přiznat, že se něco změnilo. Byl by si vzal půl její žloutenky na sebe.

„Tak to nefunguje,“ řekl doktor.

Vyhrál pocit výsady. Znají se. Markéta Fischerová byla klíč někam, kde ještě nebyl. K něčemu, co neměl.

V její nepřítomnosti se to znásobilo. Žloutenka to nemohla zmenšit. Výsada i úzkost. Mohlo by to s ní špatně dopadnout?

Niterně dával Markétě Fischerové přednost před sebou samým. Kdyby mohl, vyměnil by si to s ní. Škoda, že to tak nefungovalo. Potlačila, co bylo tísnivé? Děti, starce, nemocné? Hladové? Stařeny, které žebraly o polévku? Kočár, který tlačili s mrtvolami a potom do řeky Ohře vysypané krabice s popelem z kolumbária? Byl v stavu onemocnět žloutenkou. Sehnal pro ni mýdlo. Ukradl z kufru necesér s nůžtičkami na nehty. Vloupal se v noci do zapečetěné knihovny a vzal pro ni Dvacet tisíc mil pod mořem Julese Verna. (Dobrodružství kapitána Nema a jeho dcery, převlečené za kluka. Harpunáře, který si nade vše cenil svobody. O tajemné ponorce Nautilus.) Získal pro ni kelímek karamelu a vejce natvrdo. Připravil si už dopředu výmluvu. Neukradnou stejně většinu obsahu kufrů Berušky?

Osmý den nemoci. Markéta Fischerová už směla do zahrady. I tady byly mříže. Mohli spolu skrz ně mluvit.

„Nenos mi dárky,“ řekla. „Zase kradeš?“

Mohl jí povědět, že dárek je vidět ji za mřížemi. Moci s ní promluvit. Vidět její tvář, oči, vlasy, uši.

„Kdybys chtěla vědět, můžu ti říct, kde jsem to vzal,“ předešel její dotaz.

Mlčela výmluvně, bledá jak papír, trochu žlutá.

„Od starší paní z Berlína.“

„To ti dala? Sama od sebe? Vejce natvrdo a kalíšek karamelu?“

„Mám ti to odpřisáhnout?“ riskoval.

„Jak ti to dala?“

„Od cesty. Odnesl jsem jí kufr.“

Nedůvěřivý, tázavý pohled.

„Byla jako moucha. Už stará. Ruina.“

Markéta Fischerová zaslechla Kleopatřino zapištění.

„Byla tu chvíli před tebou maminka. Nenávidí myši.“

„Myslí, že jsem tě nakazil? Nebo Kleopatra?“

Neodpověděla. Mohl si domyslet. Bylo to jedno z těch ano, která si měnil na ne.

„Probudila se a na polštáři u hlavy jí seděla krysa.“

„Za to můžu? Nebo snad za to může Kleopatra?“

„Bylo to hnusné. Proplakala návštěvu.“

Snažil se jí odpovědět pohledem. Ví, co je dobře a špatně. Co se hodí a nehodí. Co se může stát. Co si smí dovolit nebo ne.

Snášelo se mezi ně rozladění.

Po tváři mu přeběhl stín. Pohledem se tázal, jestli jí záleží víc na stařeně, kterou stejně dřív nebo později oberou Berušky a zbytek se jí ztratí na cestě z karantény do starobince. Dlouhý život jí neprorokoval. Je zralá do papundeklové škatule v kolumbáriu, popel rybám do Ohře. Kdo si víc zaslouží vajíčko natvrdo a kelímek karamelu? Užila si už. Život, o kterém se tady lidem už jen může zdát. Začíná tu být víc starých, myslel si, kteří mají blíž k hrobu a do škatule s popelem než do konce války.

Odžila si svoje. Ludvíčka napadlo, jak dlouhý může mít život. Myslel na stařenu, její prvotřídní vulkánfíbrový kufr. Stáří neuteče nikdo. Může být ráda, že nemá bubliny v mozku, vodu v kolenou a nedají ji do Kavalírky. Jak by stařeně mohla Markéta Fischerová pomoct, jestliže ji ani nezná?

„Rada starších začala ubírat z porcí starých, aby přilepšila dětem,“ řekla. „Jak na to přišli?“

„Asi se poradili a dohodli.“

„Nezdá se mi to,“ řekla M. F.

„Nepotřebuješ snad přibrat?“

„Nejsem už žlutá jak kanárek.“

„Ta bába měla větší kufr, než sama vážila.“

„Co když to byla naše babička?“

„Je to husté.“

„Ludvíčku,“ řekla.

„Mluvila německy. Danke schön, bitte schön. Rozdělila se se mnou. Tvoje babička to nebyla. Moje taky ne. Taková růžovoučká tvářička. Kůže jak z hedvábí. Za pár týdnů by jí nepomohlo vajíčko natvrdo ani kelímek karamelu. (Možná, opravil se v duchu.) Rozdělila se s tebou. Můžeš dát polovinu mamince. Tvá máma se štítí myší. Je na omylu. Kleopatra je čistší než kuchyně v Magdeburských, kde vaří pro Radu starších i s Edou Krásou.“

Chtěl, aby v něm viděla kluka, na kterého se může spolehnout a jemuž se dá věřit.

Ludvíček, der vierteljude, se urážel. Hlídal si čest. Copak ho nechápala? Rozladila ho.

„Četlas mou knížku?“

„Mám ji skoro dočtenou. Díky. Mají tu ještě jiné. Francouzského básníka, který tvrdí, že ani sto rozkoší nestojí za výslednou trýzeň.“

„Jeho starosti…“

„Je to o lásce.“

„No a?“

„Líbilo se mi to.“

„Už to budeš mít brzo za sebou.“

„Žloutenka se vrací.“

„Tobě ne.“

„Nejsi doktor.“

„Znám kluka, co to měl. Evžen Porgess. Nic se mu nevrátilo.“ Bavili se, kolik velevýznamných lidí tu může člověk potkat. Nemocnici nevyjímaje. Všichni vzpomínají. Tady se srovnali. Nikdo není, čím byl kdysi. Včera vyhazoval Ludvíček hlínu s Celanem Cohenem. Narodil se v Rumunsku, žil ve Francii, deportovali ho z Prahy. Divadelní herec ve třech jazycích. Pan Francis Izák Löwy byl boháč z Amsterodamu. Měl brusírnu, obchodoval s diamanty. Zmínil se o amsterodamském domě se sluhy. (Kdoví, který gestapák se tam roztahuje.) Muž na výkopech pro německou nemocnici má na tajném kontu v bance v Ženevě hromadu peněz. Na číslo. Neznají je ani příbuzní. Užíval si. Všude, kde odpočívají boháči. Na ostrovech u Španělska. U afrických břehů. V Tichomoří. Jet na Maltu pro něj bylo jako nic. Hrál o majlant v kasinu v Monte Carlu. Výhru bral stejně lehce, jako když prohrál. Minulost. Obláček ve větru. Rozplyne se. Změnilo se. Z něčeho je nic. Z ničeho se už nic nenarodí. Stačilo by jí slyšet muže na výkopech mluvit o jídle. Nosí kšandy, aby mu nepadaly kalhoty. Hubne, jako ubývá měsíc od úplňku k srpku.

„Myslíš, že dopis té Máně už odešel?“

„Doufám.“

„Byl jsi v Hasičském domě mezitím? Nebo v Elektrikářském tančit?“

„Zastavili vodu. Bez vody to nefunguje.“

„Byl jsi na nějaké přednášce?“

„V Magdeburských. Je tam sametová záclona, z které bys mohla mít šaty.“

„O čem to bylo?“

„Světlo dorazí ze Slunce na Zem za sedm nebo osm minut. Zvuk z Měsíce za dvě minuty. Cestovatele Cooka sežrali na Kubě lidožrouti. Papež Julius v šestnáctém století vyloučil z církve Benátky. Pak že jsme za větrem.“

Chtěla se ho zeptat, co si ukradl k večeři? Proč si vejce natvrdo nenechal? Je pro něco důležité, že Portugalce Magellana zabili na Filipínách domorodci? Nasnídá se tím? Co z toho má, že pan žid ixypsilon dostal Nobelovu cenu? Nebyla už žlutá?

„Latinsky se žloutenka řekne hepatitis,“ řekl. „Tak mi to říkal doktor.“

Ludvíček vytáhl Kleopatru Markétu. Líbal ji. S holkou to není jednoduché. Trýzeň, jak tvrdil její francouzský veršotepec, to nebyla. Způsobila mu výčitky svědomí, že měla žloutenku sama, ne on. Musela jíst víc, než dostávala.

Byl připraven pro ni krást a lhát. Dvě a dvě jsou čtyři.

„Víš,“ řekl najednou Ludvíček, der vierteljude, „jsem docela pyšný na to, že jsem zloděj. Kradu Němcům. Chytám jejich kočky. Troufl bych si i na psa, kdybych věděl, jak na to. Víš, co by vydal masa vlčák? Dobrman nebo bernardýn? Ode mě by se mohly Berušky učit.“

Nechápala, jakou zkoušku a vysvědčení cti to znamená? Osvědčení poctivosti, o které se nepochybuje.

Krást a lhát nemusí být jen krást a lhát. Znamená to i postavit se zády ke zdi. Přesile. Okolnostem.

V tu chvíli se Ludvíčkovi, der vierteljude, rozzářily oči.

Zdálo se jí, že Ludvíček obrací věci z nohou na hlavu. Vracely se na hlavu.

Jeden z doktorů říkal, že jsou ještě horší lágry než Terezín.

Ludvíček zastrčil myš do kapsy.

„Co kdybys ji pustil na svobodu?“

Přehodila si vajíčko a kelímek z ruky do ruky.

„Není nic, co by tě jednou mohlo kvůli té staré paní mrzet?“

„I kdybych musel přísahat.“

„Tak přísahej.“

„Přísahám na život té báby.“

„Tos moc neodpřisáhl. Nehraj to na mě.“

„Mně to stačí.“

„Pojedou transporty?“

„Neví se. Asi.“

„Kdy a kdo?“

„Něco je ve vzduchu. Ríša Macner myslí, že ano. Když, tak prý pracovní.“

„Víc jsi neslyšel?“

„Nemám tak dlouhé uši. Ani strýčka v Zentralstelle jako Macek, Ríša Macner.“

„Myslím na rodiče. Aby to nedostali, zatím co jsem tady.“

Zmlkl. Vážil, co řekl. Nemluvil o úmyslu pro ni krást, co usoudí, že by potřebovala. O hroší kůži. Což neznamená, že se nedovede vcítit do její kůže. Vybíral si kufry.

„Na všechno je dvojí loket,“ řekla.

Proč? Včetně krysy na polštáři, vedle které se probudila maminka M. F.?

Nazítří dá vejce i kelímek bratrovi. Nechtěl o tom mluvit. Je lepší nemít daleko z kapsy k srdci. Souhlasil s rabínem.

Ráno Ludvíček přišel v době vizity. Ulil se z výkopu u německé nemocnice. Ponese následky? Klidně. Co mu můžou udělat? Odeslat ho? Stejně to bylo už od jara ve vzduchu. Viděl Markétu Fischerovou u mříží na zahradě.

„Myslím na babičku Hanu,“ řekl. „Když jí zvonilo v pravém uchu, stalo se něco. Zvonění v levém zvěstovalo štěstí. Voněla po mentolových bonbonech. Pořád je cucala.“

„Proč mi to říkáš?“

„Zvoní mi od včera v pravém uchu.“

„Nejsi vlastní babička. A nemáš mentolové bonbony. Co to znamená?“

„Dostal jsem to.“

Věděla bez ptaní. Povolání. Transport. Zbledla. Deportují ho. To nečekala.

„Nepostavím se přece na hlavu.“

Mlčela ohromena.

„Dostala to většina kluků na šestnáctce.“

Měla na sobě pod nemocničním pláštěm tepláky. Dívala se na jeho oblečení.

Od chvíle, co dostal povolání k deportaci, nosil vysoké šněrovací boty. Připravil se na cestu. Krucifix. Někam, říkal jeho výraz místo vysvětlování.

„Vypadáš jako kocour v botách,“ řekla.

„Vypadá to na déšť,“ řekl.

„Lepší než žloutenka,“ řekla.

Zdál se jí menší. Proč? Nebyl.

„Proboha,“ řekla. „Nechci se rouhat.“

„Babička Hana si přála umřít ve spánku,“ řekl Ludvíček.

„Víš o ní?“

„Zmizela na východě.“

„Opustilo nás štěstí?“

„To neříkej.“

„Říkat to nic nezmění.“

„Mám pořád štěstí.“

„Co je to nic?“

„To se ti spojuje s mou babičkou?“

„Nic je nic je nic,“ řekla. „Jako osud.“

„Až na to, že stejně nevíš nic.“

„Lepší než žloutenka,“ řekla. „Ráda bych si zas vyšla nad Kavalírku. Do vysoké trávy.“ Vzpomněla si na milence, o nichž Ludvíček řekl, že dělají děti.

„Jak vylezeš, jdeme,“ řekl Ludvíček.

„Už je ti čtrnáct?“

„Proč se ptáš?“

Napadlo ji, že míšenci pod čtrnáct, jak jí vysvětlil, podle německých zákonů neodjíždějí. Teď měli odjet?

„Kdy budeš mít narozeniny?“

„Řeknu ti. Máš pro mě dárek?“

Vysvětlil jí, že je podle židovského kalendáře slaví v předvečer data, až vyjde první hvězda. Jako se po židovsku počítají dny. Od západu slunce. Den začíná nocí. Přesněji řečeno, datum. Židé mají měsíční, ne sluneční kalendář. Zmátl ji?

Nemohla to spolknout. Budou ho deportovat.

„Ještě jsem nebyl v Polsku,“ řekl.

Chtěla vědět, kdy má narozeniny.

„Pozítří.“

„Odjedeš den před nimi? Chtěl bys, aby ti bylo víc? Nebo míň?“

„Nechám to tak.“

„Nemusel bys odjet. Když půjde transport zítra, stačil by den, abys nemusel. Držejí se pinktlich svých blbých zákonů.“

„Znáš Němce.“

„Náš otec na ně nedal ještě nedávno dopustit. Kulturní, civilizovaní, pokrokoví. Špička světa. Už slevil.“

„Pro jednou bych chtěl, aby mně bylo víc,“ řekl Ludvíček.

Nedořekl.

„Důvod?“

„Abych ti nabídnul manželství.“

„Ve čtrnácti?“

„Na co čekat?“

„Šílíš?“

„Myslíš, že bych tě neuživil?“

Zajíkala se.

„Můžu ti nabídnout zasnoubení,“ držel se. Slevil? Chápala, že spěchal.

Zrudla. Podržela se oběma rukama mříží.

„Přeskočilo ti Ludvíčku?“ Řekla to hezky. Tohle jí ještě nikdo nenabídl.

Bedlivě ji pozoroval.

„Ludvíčku,“ řekla napomínavě, dětským hlasem. „Provdat se nebo zasnoubit?“

Věděla od matky a kamarádek, že by už mohla mít děti.

Propustili ji. Šli na baštu nad Kavalírkou. Zastavili se na místě s udupanou trávou. Blázni ještě nevyšli z katakomb. Bylo poledne.

„Už sem nepřijdem?“

„Po válce,“ odpověděl Ludvíček.

„To budu možná mrtvá.“

Bála se svého strachu? Odpověděla, že neví.

„Nikdy jsem se tak nebála. Je to ve vzduchu.“

„Jedeme do Polska. A co? Budeme stavět továrny, orat pole, budovat domy. Zametat ulice. Hundertschaft. Němci posílají své muže na frontu. Potřebujou naše ruce. Slyšel jsem anekdotu, říkal nám ji četník. Vyprávěl ji Gauleiter Wilfred Arthur Vergessen. Kamarád svěřil příteli na čtrnáct dní kočku, aby se mu o ni staral, zatímco bude na služební cestě. Denně ji má krmit, dávat jí mléko. Udělat každý den, z čeho by měla radost. Vrátil se za čtrnáct dní. Kočka samý bolák. Zlomenou nohu, vyražené oko, utržené ucho. Zhrozil se. Co jsi s ní dělal? Slíbils, že se o ni budeš starat, každý den jí uděláš něco pro potěšení. To jsem ti splnil. Vylíčil, co s ní dělal. Vzal ji každý den za ocas, roztočil nad hlavou a ze tří metrů s ní praštil o zeď. To mělo být to zvláštní zacházení? Dovedeš si představit, jak ji to muselo bolet? Podívej, jak vypadá. No právě. Představ si, jak se jí ulevilo, když jsem s tím na den přestal. – Tak zacházejí Němci s židy, jako s tou kočkou. To neznamená, abys umírala už dopředu strachy.“

„To bych mohla napsat bajku pro naši učitelku na L 417. Nevím, jestli by se jí líbilo poučení.“

„Slyšelas o německém smyslu pro humor? Někdo sklouzne na ledovém chodníku a upadne. Tomu se pousmějí. Někdo jde, přehlédne ležícího a nakopne ho do nosu a upadne. Všichni se rozesmějí.“

Markétě Fischerové nemizela z mysli Ludvíčkova myšlenka zasnoubení nebo svatby.

„Mohli jsme se tu spolu v létě opalovat,“ řekla.

„Dohoníme to,“ odpověděl.

Slyšela, co navrhoval?

Ludvíček přehlédl travnatou baštu. Viděl pár polonahých těl. A v duchu scénu, nad níž se mu ještě zastavoval dech. Párek padesátiletých. Muž ve svátečním tmavém obleku. Tvář ženy v klíně muže. Závoj hustých černých vlasů. Chápal, že lidi se před transportem snaží dohonit, co od sebe chtějí a mohou dostat nejvíce. Odevzdat si, co pro sebe ještě mají.

Co chtěl? Nechtěl se opalovat. Chtěl se spojit s Markétou Fischerovou svazkem, který je převede po neviditelném mostě pro dva. Od osamění k družnosti. Od války k míru. Z Terezína domů. Mezitím si odjede na skok do Polska.

„Je mi líto, že jedeš,“ řekla.

„Markétko,“ odpověděl. „Párkrát se vyspíš a probudíš.“

„Jen aby.“

„Nesmíme fňukat.“

„Jedou i osminkoví a šestnáctinkoví?“

„Bál jsem se, aby v tom nebyla vaše rodina,“ řekl.

Nepřipadalo mu to od věci. Došlo jí to?

Za každého, kdo pojede, je někdo, kdo nejede. Jestliže jedu já, nepojedeš ty. Napadlo ho, co omílal při každé kontrole pan Moric Taubeles, potomek španělských zlatníků Tor de Silies, předek brusičů a obchodníků s diamanty, dodavatel dvoru císaře Napoleona, snědý sefardský žid, do počtu, do počtu. Do počtu.

„Jsem rád, že jedu.“

„To si lžeš?“

„Proč? Proč bych si lhal?“

„Proboha. Nevíš, co tě tam čeká?“

„Ještě jsem v Polsku nebyl.“

Moc to na ni nezapůsobilo.

„Nedá se to změnit?“

Jede-li on, říkal si v duchu, nepojede ona. Není to jako jedna a jedna? Všichni najednou neodjedou. Do počtu. Do počtu. Do počtu.

„Není ti ještě čtrnáct, Ludvíčku.“

„Bude mi. Na cestě.“

Věděl, kam mířila. Připravovala si to už chvíli v mysli.

„Nemusel bys jet, Ludvíčku,“ dodala.

Bylo to venku.

„Už jsem si zapakoval,“ řekl. Měl s sebou košili, svetr, ručník. Termosku. „Jedeme všichni z Hundertschaftu a z Belgické 25. Míšenci.“

„Kolik jede lidí?“

„Pět tisíc.“

To řekla, jen aby zakryla, co se jí honilo hlavou. Díval se na ni. Poprvé se mu nezdála tak hezká. Byla hezká. Měla ustaranou tvář, div ne jako stařena. Věděl, že ji to rozladilo.

„Mohl bys jít na Radu starších, aby tě vyreklamovali,“ řekla. Snažila se, aby to znělo věcně. „Není ti ještě čtrnáct.“

Ludvíček mlčel. Hledala v jeho obličeji.

Pohled, jako když šlehá. Dívala se mu zblízka do očí.

„Doufám, že ses nepřihlásil dobrovolně.“

Bylo to venku. Měla napětí ve tváři, pokleslé koutky úst. Sklíčenost, odevzdanost, zklamání.

Trefila hřebík na hlavičku?

„Nechci si myslet, že ses zbláznil,“ dořekla.

„Jedem všichni,“ opakoval Ludvíček.

Proč to udělal?

„Jen proto, že jedou kluci ze sirotčince?“

„Ty bys to neudělala?“

„Ne.“

Proboha, myslela si, určitě, stokrát ne. Opravdu ne, šlehla jí myslí ozvěna.

„Je to lepší než jet sám,“ řekl.

„A co já?“

„Nejedeš.“

„Lepší je nejet,“ řekla.

„Právě proto.“

Mlčela.

„Škarohlídko,“ řekl za chvíli. „Trochu si zacestuju a je to. Uvidím Polsko. Nedělej z toho katastrofu.“

„Co bych pro tebe mohla udělat, Ludvíčku? Šla bych k někomu z Rady s tebou. Můžu jít k panu Murmelsteinovi.“

„Je pozdě. A nevadí mi, že jedu.“

Do jaké míry lhal? Jí, sobě? Věděla, že nemá Murmelsteina v lásce.

„Udělám, co chceš, Ludvíčku.“

„Aby ses se mnou alespoň zasnoubila,“ opakoval Ludvíček, der vierteljude.

Měl oddané, nedůvěřivé a rozpačité, světlemodré oči. Připomněly se jí korálkové oči jeho myši Kleopatry. Huňatou, měsíce nestříhanou hřívu, kterou, což ani jeden nevěděli, mu na novém místě ostříhají, aby z jeho vlasů udělali pokrývky, látky na vojenské kabáty a provazové žebříky do ponorek. Byla v ní ozvěna. Souhrn všeho, jak ho vnímala, jako kamaráda. Musela uznat, že vypadal mužně. Nebo se tak tvářil. Připomenula si, jak ji poprvé oslovil u trámu s vikýřem. S kamarády ubránil místo pro její slamník. A viděla a slyšela v duchu oba bývalé milence. Viděla v jeho přítomnosti, jak provozuje Ludvíček nosič kufrů své řemeslo a jak kradou kufry jeho kamarádi. Co říkal o hroší kůži. Mohla se vsadit, že se přihlásil dobrovolně, s ostatními míšenci, Mischlings des ersten Grades a se čtvrtinovými a osminkovými. Byla v nich pochybná solidarita kasty, která se za kastu neprohlásila, ale pokládala se za ni. Pro jednoho družnost, pro druhého zrada? Nechtěli být tuctoví, plni tichého i ne tak tichého nebo nepostřehnutelného vzdoru, aby si urvali kousek svobody, když v ničem, alespoň v tom. Totožnost. Sebevědomí. Snaha cípkem se přidržet vnějšího, normálnějšího světa. Drželi pohromadě, podle hesla tří mušketýrů, všichni za jednoho, jeden za všechny. Nechápal, Ludvíček? Šel Němcům na ruku? Ne-li ve všem, v tomhle. Přihlásil se dobrovolně, s kamarády, aby se nikdo z nich necítil sám? Stačil jí zlomek vteřiny. Co ona? Ukládal si zkoušky, jako když šlapal na sudé kostky dlažby, nebo si uložil, že doběhne, kam si určil, v jakém čase, dřív než moucha doletí? Viděl se jako ptáče letící přes moře? Nesmí přestat mávat křídly, aby se neutopil? Bylo to v něm hluboko. Jeho osobní pojetí mravnosti. Udělat všechno správně. Podle situace. Chovat se a jednat správně, aby večer, až si půjde lehnout a spát, neměl výčitky svědomí. Znala jeho přednosti. Nedostatky. Neměl daleko od srdce do kapsy. Rád rozdával. Zvyšovalo mu to sebevědomí. Držel slovo. Udělal, co slíbil. Nebo se snažil. Byla to v jeho pojetí mužnost. Bylo mu bez jednoho dne čtrnáct. Čtrnáct mu bude, až vyjde zítra večer první hvězda. Byl spolehlivý. Ale stále ji hryzala otázka: Co ona?

V tu vteřinu si přála, aby byl starší. Nechtěla vyslovit slovo kradl. Nebylo mu ještě čtrnáct. To mu mohlo pomoci, aby nejel. Kdoví, co se s jejich transportem v Polsku stane? Na vagoně, který se z Polska vrátil, bylo napsáno zevnitř inkoustovou tužkou slovo smrt. Desetkrát vedle sebe. Smrt, smrt, smrt. To už vědělo hodně lidí. Jistě i Ludvíček, der vierteljude. Proč by svého vierteljude nevyužil, i kvůli ní? A aby nebylo sporu, co měl člověk, který to psal na vnitřní stěnu dobytčáku na mysli, bylo to napsáno i hebrejsky: Mavet. Mavet. Smrt. Desetkrát.

Zněla jí mezi spánky jeho poslední věta, co by chtěl; aby se s ním alespoň zasnoubila.

„Mám tě ráda, Ludvíčku. Chtěla bych, abys zůstal se mnou.“

Byla to láska? Nebyla by to zrada. Láska?

Neuměli to vyjádřit ve slovech. Neumět neznamená necítit. To zázračné, co obohacuje člověka, i kdyby měl umřít. Od večera do rána nebo od jitra k soumraku. Prožívali kamarádství, které přerůstá. To pomíjivé, z něhož vyrůstá věčné. To velké v nejmenším, to nejmenší, které pojme to největší.

Být Ludvíček o pár let starší, vyklouzlo by mu z hrdla to banální i neotřelé. A kdyby byla o pár let starší Markétka Fischerová, odpověděla by jazykem dospělých. Ludvíček by se jí vyznal, že je krásná, a Markétka Fischerová by řekla: Jsi také krásný. Mám tě ráda. Mám tě taky rád. Zdálo se jí, že je silný. Byl? K čemu? Mizely před ním meze. Svět díky ní pro něj zkrásněl. Nemohl povědět čím, jen že se to děje.

Neřekli to jeden druhému jako slepí, kteří bezpečně vědí, kam jdou. Hluší, kteří slyší v duchu. Šťastní, kteří mají pro vyjádření štěstí úsměv.

Dívali se na sebe vážně. Už se neusmívali bez důvodu. Nevěděli, že každé štěstí je krátké? Jak je pravdivé, že ti nejlepší umírají mladí?

V tu chvíli se jim navzdory všemu zdálo, že i jejich život je věčný. Neviděli, co by mohli prohrát. Kolovalo jim v žilách to vítězné, co má mládí. Naděje, zrozená z iluze, přerůstající ve falešnou jistotu. Naděje, že jejich vítězství je trvalé a může se jen opakovat.

Z očí jim sršelo nevyjádřené vyznání. Život, oni. Bezděčně se vzali za ruce.

„Nemám strach,“ řekla. „Stačí mně, že mě držíš.“

„Nemusíš se bát,“ odpověděl.

„Strach je nepříjemné zvíře,“ řekla.

Nic na světě nechtěl víc.

Pulzovalo jim v žilách mládí, které se nebojí smrti, nevěří jí, flirtuje s ní, vysmívá se jí.

Ludvíček se ohlédl směrem ke komínku, kde tenkrát leželi dva padesátiletí.

Představila si pět tisíc lidí, jak pakují na cestu na východ, co pokládají za nejdůležitější. Teplé prádlo, pevné boty, a pokud mají peníze v markách a cizí měně, dobře schované nebo zašité, zbytky jídla, které si ušetřili na cestu. Objetí.

Kdy musí nastoupit? Už usoudila, že ho nepřiměje, aby se snažil dostat se z transportu. Bylo už pozdě. Vedení vítalo dobrovolníky, měli své lidi, které chtěli dostat z transportu.

Nepokládala za štěstí, že jejich rodina, včetně jí, nedostala povolání k deportaci? Ano i ne.

Nepřeslechl, co řekla. Vyvolalo to v něm ozvěnu toho neznámého, co v souvislosti s Markétou Fischerovou cítil. Opojení, které neopadalo. Pocit sounáležitosti, která nemá slova. Družnost, která opíjí, posiluje. Nádherná, blízkost, která nemá meze.

„Ještě jsem se s nikým nikdy nezasnubovala, Ludvíčku. Co to znamená?“

Nemohla si to spočítat? Věděla od holek. Od spolužačky, která otěhotněla. Znovu v duchu viděla milence v karanténě v Podmokelských kasárnách na vedlejším slamníku. Co vypadalo, jako by zápasili.

„Věrnost,“ řekl Ludvíček. „Budeš na mě čekat. Děj se, co děj. Kdekoli budu. Kdekoli budeš.“

„Toseví, Ludvíčku. Budu na tebe čekat.“

„Musí se to zpečetit.“

„Jak, Ludvíčku?“

Obávala se, co řekne. Rudla. Vyrazilo jí to dech.

Pak řekla: „Nesmím se líbat, Ludvíčku. Víš sám, že ještě nesmím.“

„Třebaže jedu?“ zeptal se.

Nepolíbil čtrnáctiletou Mariane z Holandska, když odjížděla?

„Nemusel ses hlásit, Ludvíčku, když ti na mně tak záleží. Taky nechci zůstat sama. Mám se hlásit s tebou?“

„Máš tu rodinu, bratra. Nechci, aby ses hlásila. Zradila bys je.“

Chtěl, aby se nechala políbit. Aby mu nastavila pusu, jako když líbal Kleopatru na tlamičku s vousky. Tu čtrnáctiletou Mariane. Bezděčně povykročil. Byli si blízko.

Myslela si snad, že by to byl hřích?

„Máme ještě čas, Ludvíčku.“

„Právě že ne,“ odpověděl.

„Nechci s tebou vyjednávat, Ludvíčku. Pomoz mi. Buď na mě hodný.“

Podtrhovala to i její dobrá vůle v hlase. Měla podlouhlou tvářičku s výraznými lícními kostmi, sevřené rty, tázavý, udivený i mírně pobouřený pohled. Prozrazovala rozechvělými nozdrami rozrušení. Držela se zpátky. Musel to na ní vidět. Neříkala, že ho deportací odsuzují k smrti. Měla to v očích. V hlase. V celé bytosti.

„Kdy jedete?“

„V noci nebo ráno.“

„Kdy musíš nastoupit?“

„V noci.“

„Slyšela jsem pověsti. V Praze zřizujou Němci muzeum.“

„A co?“

„Muzeum vyhynulé rasy.“

Tvář Ludvíčka se ztrácela. Bezděčně poodstoupil. Čekal, až ho políbí na rty? Zasnoubení? Věrnost? Čekání na sebe navzájem? Chtělo se jí říct, že má malou hlavu. Trochu lišácký výraz. Chtěl pusu. Zasnoubit se.

Zvedl se vítr. Cuchal mu hřívu, jako vysokou trávu u komínku. Ani ji nenapadlo, že by mohl slzet.

„Proč to chceš?“ vylétlo z ní.

Přinese mu to štěstí, odvrátí smůlu. Chce odjíždět s pocitem, že má důležité věci v pořádku. Markéta Fischerová je jeho osud. Jako ruka s pěti prsty. Štěstí, šikovnost, odvaha. Páka. Políbení. Rozpustí to zlé, co znamená deportace. Velká neznámá. Políbit ho nebo se nechat políbit od něho. Vypustil z hlavy její informaci o muzeu vyhynulé rasy. Dvě a tři není pokaždé pět. To Němci nevěděli. Nebyli, nejsou a nebudou schopni to pochopit. Jedna a jedna nejsou vždycky dvě, také tři.

Dovede si představit, jaké povzbuzení to pro něj bude znamenat, když se vzájemně políbí, čímž se zasnoubí? Se vším, co to znamená?

Vybavila si varování maminky, občas opakované. Co maminka vysvětlovala. Co znamená první dívčí krev.

Co věděla i bez maminky.

Měla strach, že jsou na baště poslední. Koledují si o malér? Za chvíli je Strassensperre. Možná, že se netýká Ludvíčka. Jí ano. Chytit je tu Ghetto-Wache nebo esesák, mohli by ji, za trest, zařadit do transportu.

Probleskla jí myslí myšlenka o polibku jako vykoupení. Prožívala první volbu dívky a ženy. Dobré a horší? Horší a nejhorší? Nebezpečné?

Protiváhu toho, co od ní Ludvíček chtěl. Nebezpečí, že už neuvidí matku, otce a bratra. Bránila se podlehnout panice, malomyslnosti. Vidět to nejhorší. Ludvíčka nemůže postihnout nic horšího, než že pojede. Nikomu se nezodpovídá. Jak je vidět, ani jí. Nemusí se, kromě ní, s nikým loučit. Musí si pospíšit.

„Ludvíčku.“

„Ano.“

„Přijdu za tebou k vlečce.“

Divil se vteřinu.

„Jak se dostaneš z L 417?“

Nevěřil jí?

„Už jsem to udělala. Ve sklepě na L 417 chybí mříž. Dostanu se ven, i když je zamčeno. Nemusím být jako ty, hadí.“

„Neříkala jsi mi o tom.“

„Vycházím jen kvůli mamince.“

Dívala se na něj jako někdo, kdo si ho chce uložit do paměti, než se rozejdou, kdovíjak na dlouho, a jestli se vůbec ještě někdy uvidí. Měla v očích deportaci. Přála si ho, vědomě i podvědomě, uložit do paměti, aby se z něj neztratil ani milimetr jeho kůže, ani miligram slov, která jí řekl. Co jí vyprávěl, jak krade, když to pokládá za spravedlivé, třebaže neví komu. Přála si prohloubit svou paměť, je-li to jáma, do níž se ukládá, co člověk prožil, prožívá a ještě prožije. Pohledem, cítěním. Přála si, aby se z něj neztratilo nic. Ludvíček, der vierteljude. Trochu kasta a zároveň člen širší rodiny, do které se počítal. Bez ohledu na rozdílnost plemen. Viděla ho jako mapu velké terezínské pevnosti, světa, z něhož odešli a do něhož už se, jak se obávala, nevrátí. Měla rozum dítěte, které, aniž se o to snažilo, předčasně dospělo, ale tím si neulehčilo, spíš naopak.

„Vím, že mám pravdu, Ludvíčku.“ Nebyla si jista, zda se nemýlí. „Ludvíčku.“

Byla přesvědčena, že je to víc než svatba, zasnoubení, a v čem je viděl, vyznání, pravdivější než pravdivé. Na pomezí života a smrti.

Řekl jí minule, co si pamatoval z poznámek někdejšího berlínského rabína Leo Baecka, že každý z nich je svědek něčeho, co se nestalo nikdy před nimi. Aby nezapomněli ani vteřinu, ani člověka. Aby se neodnaučili umět rozeznat dobré od zlého, správné od nesprávného a spravedlivé od nespravedlivého. Zákon. Tajemství života. Každý z nich je citová mapa světa a člověka. Citová paměť.

Ludvíček mu odpouštěl. Rabín je rabín. Jen rabín, ale rabín, smál se v duchu.

„Bylo to s tebou fajn,“ řekl Ludvíček.

„I s tebou,“ odpověděla Markéta Fischerová.

Neřekla, že je rozčarovaná jeho odjezdem. Rozladěná. O to víc, pokud se přihlásil dobrovolně, aby nenechal odjet kamarády samotné (nebo aby nezůstal sám bez nich). Věděla, co je pro Ludvíčka důležité. Znala jeho pravidla, vyslovená i nevyslovená. Jeho správně a nesprávně. Nenechat se zaskočit. Nezradit. Co se dá od lidí očekávat. Co není jisté. Všechno je podmíněné, viditelným i neviditelným. Správné nebo nesprávné. Člověk je soudce i sám sobě. Nesejde na tom, že každý má svůj hlas, svět, svědomí.

Nechtěla mu to dělat těžší. Rozuměla a soucítila, aniž o tom uvažovala. Měnila se před jeho očima v ženu, která se brání a která si brání.

Už s ním nehne. Nebyla to jen tvrdohlavost, umanutost, co pokládal za zkoušku, v níž obstojí nebo neobstojí, každý den znovu a mnohokrát během dne, i v noci. Co od Ludvíčka převzala.

Viděl bezmoc v jejích pronikavých hnědých očích.

„Brzy se setmí,“ řekla.

„A co?“ odvětil Ludvíček.

Vkročit do tmy je stejné, jako z ní vykročit, myslel si. Připravoval se. Jako hazardní hráč. Čekala, že vytáhne pravičku z kapsy a v ní Kleopatru. Markétu Kleopatru. Už se jí to ani nezdálo směšné. Na nepřípadnosti si u Ludvíčka Adlera, der vierteljude, zvykla.

Měl v dlani mezi palcem a ukazováčkem prstýnek.

„To je pro tebe.“

Divila se vteřinu.

„Ludvíčku…“

A vzápětí: „Díky…“

Napadlo ji, že prstýnek někde ukradl.

„Čemu se směješ?“

„Pamatuješ, jak jsi mi vyprávěl o holce jako já, které rostou fousky pod nosem? Knírek. A vyčuhují jí chloupky z brady jako pichláky. Přišlo mně na mysl, jestli v takové stařeně, jako ve V zátočině teče Dunaj nížinou a Pinien von Argentinien nebo So wird’s wie wieder sein ještě žije holka, kterou byla, jako já, dvanáct, jde jí na třináctý. Někdo si i ji chce vzít nebo se s ní zasnoubit. A pak jí dá prstýnek.“

Ludvíček mlčel. Čekal, co ještě řekne. Už se smířila s tím, že jede? Už to nepokládá za zradu na sobě, ve prospěch kluků, s nimiž přijel?

„Spojuje se mi to s muzeem vyhynulé rasy, které v Praze staví Němci. Vymyslel si to generál, kterého zabili.“

Uvažovala, jestli prstýnek neukradl staré paní, které odnášel kufry a odlehčil jí je o vejce natvrdo a kelímek karamelu. Snad ne i s kufrem. Také se neptala, kde vzal nůžtičky na nehty.

Prstýnek měl zlatý kroužek s ametystem. Připomínal modrou oblohu. Průzračnou hladinu jezera nebo řeky, jak si je pamatovala, ve velikosti nehtu na malíčku.

„Nasaď si ho,“ řekl.

Seděl jí. Prohlížela si ho, jak si holky prohlížejí svůj první prstýnek od kluka.

„Už si ho nesmíš sundat. To mi snad můžeš slíbit. Přineslo by nám to smůlu. Mně desetkrát větší.“

Měl v hlase spěch. Bál se, že ji chce potěšit, ale zároveň ji rozladil. Vzal ji levičkou za pravé zápěstí. Nechala ho, aby ji držel. (To znamenalo, že se nehněvala.)

„Máme málo času,“ řekl Ludvíček.

Myslela na milence v karanténě. Jak Fendi, Frančeska Morgensternová, oslovovala Freda Korna na úsvitu nového dne, protože nemohla láskou spát.

Miláčku, mé vše, mé srdce. Je noc a měla bych spát, ale nespím. Bude ráno. Miláčku. Už nepláču. Škoda, že všechno pěkné s tebou bylo. Vzpomínám si – vedle tebe. Miláčku. Miláčku. Miláčku. Můj nejdražší. Dávno jsi mi neřekl, že mám krásný zadeček. Jak rád se koukáš na mou tvář. Potřebuju to slyšet. Proto tě budím. Jsi hluchý? Pohladíš mě po vlasech? Lásko. Kam jsi mi zmizel, vedle mě? Můj nejdražší. Mluvila tiše, aby nevzbudila nikoho, než jeho. Tvrdě spal. Nebo dělal, že spí. Chvěla se zimou a strachem. Vzbudila víc lidí kolem, než si dokázala připustit.

„Dej mi pusu a můžeme jít,“ řekl Ludvíček.

„Měj rozum Ludvíčku…“

Opatrně mu vyvlékla ruku.

„Měla jsem žloutenku. Nechci tě nakazit.“

Cítila, jak se chvěl.

„Měli bychom jít, Ludvíčku. Setmělo se.“

„Vidím tě.“

„Je už tma. Ludvíčku.“

„Mně žloutenka nevadí,“ řekl.

„Je to nepříjemná nemoc. Co když tam na východě nejsou doktoři?“

Nevěděl kudy kam. Napadlo ho, že si v duchu tucetkrát odpřisáhnul, že jí opatří zrcadlo, ale nikdy to nedokázal. Třeba opatřit jí zrcadlo, dopadlo by všechno jinak. Pociťoval nesmyslnou, ale citelnou vinu za to, že si tolikrát předsevzal opatřit pro ni zrcadlo, a stejně se mu to nikdy nepovedlo. Měl ho vzít Murmelsteinovi, tlouštíkovi a ješitovi a všemocnému pánu, kromě esesmanů na komandatuře, před nimiž se klaněl, div se neplazil jako poslední patolízal a nezalykal se poníženou služebností. Jak se viděl pan Murmelstein v zrcadle, které mu ke kráse nepomohlo? Odulý obličej, lstivá očka s ďábelskou chutí po holkách, které mohly být jeho dcerami. Nemá smysl obviňovat zrcadlo za to, jakého má majitele. Nemohl ho vzít stařenám ve starobinci. To věděl určitě. Mohl, ale nepodlehl pokušení. Viděl, co je správné a slušné, a co ne. Jisté je, že by si Markétka Fischerová buď Murmelsteinovo, nebo zrcadlo stařen zasloužila. Co má být, má být, myslel si. Ani jedno nešlo.

Dočasně vypůjčit a pak vrátit. Ze zrcadla měl dlouho hlavolam. Díval se na hlavičku Markéty Fischerové, připomínající účesem a rozcuchanými vlasy vodníka.

„Chtěl jsem ti opatřit zrcadlo, ale nepovedlo se mi to. Promiň.“

„Proboha. Co bych si počala se zrcadlem?“

„Nástěnné zrcadlo.“

„Jako u kadeřníka?“

„V rámu. Viděl jsem dvě. Jedno ve zlatém rámu v pracovně pana Murmelsteina a druhé ve starobinci u chudinek, že bys jim radši něco darovala, než vzala.“

„Přece bys nekradl zrcadla?“

„Myslel jsem, že bys ho měla ráda.“

„Stačí mi vidět se v okně. Když svítí slunce.“

Nedělá z toho vědu, pomyslel si.

„Až se vrátíme, najdeme možná naše zrcadlo v našem bytě,“ řekla. „Lidi přece stojí o jiné věci než o zrcadlo.“

„Nikdo tě neuvidí,“ řekl.

„Říkám ti. Měla jsem žloutenku.“

„A co?“

„Pojď už, Ludvíčku.“

„Dobře,“ urazil se.

Po několika hodinách vyklouzla M. F. mříží sklepa Domova dívek na 417. Našla si dvůr kasáren, odkud odjížděl transport. Proplétala se davem se zavazadly. Kromě hvězd na obloze nebylo světlo. Jen část dvora s bránou byla slabě osvětlena. Hledala Ludvíčka Adlera, der vierteljude. Ve tmě ji sotva kdo poznal. Protlačovala se. S úsvitem už budou na cestě na východ. Muzeum vyhynulé rasy. Měla na sobě tepláky a jupku v barvě jantaru, v které ji Ludvíček viděl poprvé. Neměla zavazadla. Cítila napětí. Vznášelo se nad lidmi. Prodírala se skupinami, rodinami. Hledala Ludvíčka Adlera. Párkrát si ho s někým spletla. Myslela si užuž, to je on. Uvolnění, odevzdanost. Měl podobu, váhu a míry. Neměl jméno. Nebyl to Ludvíček. Kde je? Co se dělo, bylo nevyslovitelné, nesdělitelné. Transport.

Nikdo ji nezastavil. Na nic se jí neptali. Slyšela útržky rozhovorů. Loučení už měli za sebou. Byli tu účastníci transportu, Ghetto-Wache, občas řadový esesák v uniformě, s rákoskou v ruce.

Vagony ještě nepřijely. Přišla skupina členů Rady starších v doprovodu vedoucího Ghetto-Wache. Byli nervózní. Lidé se jich dotazovali. Kam transport jede? Má smysl slovo smrt, hebrejsky mavet, napsané na vnitřní stěně vagonu, který přijel z východu nazpět? Jak to, že se nikdy nikdo nevrátil? Slyšela nervózní nevím. Nevím, nevíme. Nikdo nic nevěděl?

Co kdyby vagony nepřijely? Na to nemohli z Rady starších odpovědět. Nestalo se něco, s čím Němci nepočítali? Nejsou všemohoucí, řekl někdo. Ani na to nikdo z Rady neodpověděl. Byl snad všemohoucí někdo z nich? Ani my nejsme všemohoucí, bránil se předseda Rady starších. Proplétali se jako M. F. tlačenicí příslušníků transportu, z jednoho konce dvora na druhý, neosvětlený. Vrátili se pod světlo.

Myslela na transport. Napětí na ni přeskakovalo. Držela se členů Rady starších. Lidi se před nimi rozestupovali. Tlačili se kolem nich.

V transportu byl zařazen někdejší ministr sociální péče Meisner. Předseda Edelstein se s ním zastavil. Vyměnili si pár slov. Oba věděli. Cesta bude dlouhá. Cesta. Cíl. Selekce na místě určení. Pro všechny Sonderbehandlung, jak Němci říkali plynování lidí cyklonem B.

Ozvalo se německé Abfahrt, odjezd.

Karlíček Zimmerman si stěžoval, že ho něco tlačí v levé botě. Snad rozšlapaná tříska, jak pracoval do včerejška v truhlárně s terezínskými esy, z nichž většina byla v témže transportu jako oni. Řeže ho to do chodidla, ale už se nezuje, aby stačil vyběhnout, až vyvolají jeho číslo.

„Vzdám to. Horší by bylo šlápnout do…“ nemusel doříkávat.

Růžek ukazoval do šera. S matkou tam stála jeho poslední přítelkyně.

„Jede s námi panna,“ řekl. „Bezva. Mám program.“

„Vypadá mrtvá,“ řekl Zimmerman.

„Je pyšná,“ řekl Růžek. „Je po mámě.“

„Jsi zvíře,“ obvinil ho Zimmerman. „Chtěl bych tě vidět na jejím místě.“

Bavili se jako na šestnáctce. Zimmermanovi se vřezávala tříska nebo střep do masa skrz ponožku.

„Dneska hvězdy jen plápolají, nesvítí,“ prohlásil Many Freytag. „Můžeme si v nich číst. Svoboda a zkáza jedno jsou.“

„Kecáš,“ řekl Růžek.

„Už se nedá nic zkurvit,“ pravil Freitag. „Už se to zkurvilo.“

„Radši si čti ve hvězdách, blbče,“ dodal Růžek. „A nasyp si do krku sůl. To ti pomůže.“ Pokukoval po své nehybné panně.

„Kluci,“ řekl Zimmerman. „Docela rád tomu tady dám sbohem.“

„Nebylo to tu nejhorší,“ usoudil Many Freytag. Uznal, že kromě toho, čím to bylo pro všechny stejné, měl každý svůj Terezín. Blbé to bylo bez výjimky pro děti a pro staré.

„Co ty?“ obrátil se na Ludvíčka Růžek.

„Ještě žiju,“ řekl Ludvíček. „Je mi to fuk.“

„Dneska nedali k bráně závory,“ řekl Freitag.

„To je tedy gól, nemají už ani dříví,“ doplnil Růžek.

„Zívám,“ oznámil Freitag. „Kde to vázne. Máme zpoždění?“

„Tohle čekání ze mě udělá mrzáka,“ řekl Růžek.

„Co tam s ní budeš dělat?“ otázal se Karel Zimmerman Růžka.

„Budu ji nosit na rukou. Krást pro ni růže, tulipány nebo orchideje,“ odpověděl Růžek.

Někdo říkal: „Věci, na které nemohu zapomenout. Ale ani si vzpomenout. Terezín nevyjímaje. Jsou mi povědomé, ale na jména už nepřijdu. Snad někdy.“

„To znám,“ řekla jeho společnice. Měli tlumoky u nohou.

„Zapomněl jsem na záchodovou mísu,“ přiznal se první, největší z tří bratří mlynářských chasníků, Robert.

„Odkázal jsi to svoje budoucím,“ řekl prostřední bratr.

„Vidím víc tmy,“ řekl třetí bratr.

„Na východě to bude jednodušší,“ řekl první bratr.

A prostřední povzdechl: „Bratříčku, bratříčku…“

Zimmerman se zeptal Ludvíčka, jestli si tu nic nezapomněl.

„Duši,“ odpověděl Ludvíček.

„Necukej se,“ řekl Zimmerman.

„Kdo se cuká?“ zeptal se Ludvíček.

„Bude se ti stýskat po rabínovi?“

„Je v transportu. Pojede za námi.“

„Máš kliku na lidi.“

„Vypadá to tak.“ A myslel si: Jsem štěstím bez sebe. Zabíjeli čas tlacháním. Měli by přijít už na řadu.

„Mám řídkou krev, jak říkají doktoři,“ řekl Růžek. „Na mně si upíři nepochutnají. Mám zuby. Dokážu kousnout. A drápy jako tygr. Hroší kůži.“

„Musím se hned, jak přijedem, nechat ostříhat,“ řekl Zimmerman.

„Ta holka je věrná jak pes,“ řekl Růžek.

Děvče s maminkou už nebyly vidět.

„Už se to blíží, hoši,“ řekl Růžek.

„Jasan. Nesmí nám to utéct,“ řekl Zimmerman.

„Vsadím se, že to nakonec bude žůžo,“ řekl Růžek.

„Jasně, proč si myslíte, že se do toho hrnu,“ řekl Ludvíček.

„Špatné? Schlecht? Vysloveně dobré. Ausgesprochen gut,“ řekl Freitag. „Doufám, že tam bude teplo,“ řekl Freitag.

„Nějak se ohřejeme,“ řekl Zimmerman.

„Co bych nechtěl, je vlhko, nahořklý vzduch,“ řekl Růžek.

Začali být kapku netrpěliví? Už aby měli tohle prolhané městečko za sebou. Vstříc novým obzorům.

„Nechat se vyplašit.“

Bylo slyšet vagony. Bouchání litinových nárazníků. Přijely, pomyslela si M. F. Židovský zřízenec Rady starších začal vyvolávat podle listiny. Šlo to rychle. Byl u písmene G. Garfunkel. Museli nahlásit jméno a číslo. Grinfeld. 252. Grinfeld. 252. A dál. Podle abecedy. Ludvíček byl jeden z prvních. Ludvík Adler. 419.

Neviděla ho. Protlačila se na osvětlený konec dvora. Adler, Ludvík. 419. Adler, Ludvík. 419. Ludvík Adler. 419.

Jedidia Grinbaum. Jedidia Grinbaum. Leopoldine Grinbaum. 262.

Za chvíli četl zřízenec už lidi od O. František Otter. 313. František Otter. 313. Věděla z němčiny, že je to Vydra. Byl u S. Karel Švenk. 816. Toho znala. Komediální herec z Prahy z Osvobozeného divadla. Tady se proslavil skeči. Napadlo ji: veze si Ludvíček Adler na východ toaletní papír, po němž se v karanténě sháněla stařena V zátočině teče Dunaj nížinou? Pinien von Argentinien? So wird’s wie wieder sein? Slyšela, že v ghettu nesmějí chodit lidi po chodnících. Za jakýmsi filatelistou přišel člověk, aby převzal od příbuzného, filatelisty, album se známkami. Dav na dvoře prořídl. Vagonování šlo rychle. Pět tisíc lidí. Jména, čísla. Měla strach, aby Ludvíčka Adlera nezmeškala. Zřízenec zrychlil.

Viděla ve světlejším konci dvora procházet branou slavné. Oblékli se, jak nejlépe mohli. Hráli v Terezíně divadlo, zpívali nebo přednášeli. Viděla slečnu, která procházela branou ve vysokých podpatcích jako někde v Argentině. S dlouhýma nohama a tanečními šaty až ke kotníkům.

Ludvíček Adler, nosič a zloděj kufrů, anebo jak si v duchu někdy říkal, kontrolor, cítil, ještě než nastoupil do transportu, do něhož se přihlásil dobrovolně, cit silnější než svaly. Nebo přesvědčení, že něco je tak a ne jinak. Jako když otevřel kufr, pomocí šroubováku nebo kleští během vteřin, a prohlédl si také během vteřin obsah, odspodu navrch, co se mohlo hodit, nebo co by přinesl Markétce Fischerové. Chtěl, aby měla radost. Připadalo mu to jako dolévání vody, která vyschla nebo se vylila. Napravenou rovnováhu. Zarazil se mu dech a roztlouklo srdce a odvolával se k svému zaříkání „nebuď svrab, nebuď svrab“. Obsáhlo to i jeho schopnost udělat něco dobrého. Chovat se správně. Dobré, užitečné a krásné se v mysli Ludvíčka Adlera slévalo. Připadal si jako majitel jedné ponožky nebo boty, který – konečně – našel druhou.

Odhadoval, co by mohl majitel postrádat, pokud to měl dvakrát, ne-li vícekrát. Cítil k Markétce Fischerové náklonnost, až se přestal divit. Sahalo to mimo rozum. Větší než ke kamarádům z Hundertschaftu, z šestnáctky. Cítil se jí blíž než Kleopatře, své myší lásce. Pokud šlo o jeho přízeň, byla to kamarádka a neviděl, co by mohlo být víc.

Markétka Fischerová mu, podobně jako Kleopatra, myš, která jela na východ jako lidi, připadala bezbranná, bezmocná ve světě, který kradl, lhal a zabíjel. Její dívčí postavička, tvář, existence volaly o pomoc, aniž si řekla. Reinisch by určitě řekl, jako jeho dávný řecký předchůdce: Krása je dobro, láska je trýzeň.

Tak se Ludvíčkova náklonnost mísila se soucitem a soucit s odhodláním, jejichž výsledkem byly dárečky a s dárečky zase náklonnost. Neviditelný lidský kruh.

To jeho odjezdem končí. Nechápala, že tím dělal radost i sobě?

Uvědomoval si, že jeho city k ní jsou složitější. Nespěchal, aby to rozluštil. Odkazoval to času, instinktu. Bylo to dobré. A protože to bylo dobré, soudil Ludvíček Adler, bylo to správné. A protože to bylo dobré a správné, bylo to krásné.

Mělo to pár hrbolků jako její nos. Co je nemá? Pár rozladění, než se rozplynula.

Měl pocit, že je v ní, což ho vyvádělo z rovnováhy, na jakou byl zvyklý. Tajemství duše a těla. Nové v jeho existenci. Snad kdyby měl maminku, sestru.

Dotýkalo se to pojmů, které neznal nebo nepoužíval.

Nezištnosti. Velkorysosti. Oddanosti. Básni. Ušlechtilosti. Čelilo to okolnostem, které tomu nepřály. Všechno je podmíněné. Tohle ne.

Kamarádství. O stupínek výš. Co nemělo meze.

Bloumal v duchu. Přišlo mu na mysl slovo smrt. V patách slovíčku loučení. Na šestnáctce by to slovo málokdo vypustil z úst, ačkoli na ni mysleli. Neustále se připomínala. Transport. O smrti se žertovalo. Jakápak smrt, zkáza, zánik? Pojedou na východ, to je všechno. Jelo tolik ostatních před nimi a pojedou ještě další. S tím se Němci netajili. Neznali ještě hebrejské slovo šoa, zkáza.

Škoda, že se nikdo nevracel, aby řekl co a jak. Život je a zároveň není legrace. Důležité je vědět si rady.

Někdo na doslech se loučil s děvčetem. „Nejhorší je, že teď dlouho neuvidím tvoji prdelku.“

Asi nelhal. Znělo to přesvědčivě. Už neslyšel, co bude ještě milému děvčete chybět.

Na šestnáctce se loučili kraválem s Domovem mládeže L 218. Řvali, až madrichům Eisenbergovi, Čapkovi a Kleinovi i Freudenfeldovi praskaly bubínky. Macner navrhl, že bude-li vědět jistě, že je poslední, zazpívá labutí píseň. Židovstva. Evropy. Čert ví čí.

Jak pěje umírající labuť? To by mohla Markétka Fischerová vědět. Macner to neslyšel, ale zaslechl. Je to žalostné, ještě žalostnější než žalostné.

Ludvíček cítil kamarádství k dvanácti, skoro třináctileté Markétce Fischerové. Obsahovalo něhu, křehčí než pomalý a dlouhý stisk ruky. Smíšené pocity, které kamarádství přesahovaly. Bez ohledu na blízkost kasáren, Domova dívek L 417, blok za katolickým kostelem. Nebyl si jist, kdy dostane povolání do transportu její rodina. Mohl by na ně čekat tam. Překvapit je.

„Tak vidíte. Není to dlouho, co jsme se viděli naposled.“

Představoval si, že procedura bude podobná. Cesta, příjezd, třídění kufrů. Práce. Byl by rád, kdyby jeho odjezd odložil její. Nemohl si spočítat, jako nikdo kromě vedoucích, kteří už věděli, ale neřekli, že Terezín je předpeklí. Ti, co přežijí, budou dýchat, protože místo nich zabili jiné. Než se dostane na všechny. Leda by Německo, než zabijou posledního, prohrálo válku.

Nechtělo se mu představovat si, že bude stejně jako Markétka Fischerová hromádka popela v papundeklové krabici v kolumbáriu, na štelážích narychlo sbitých v truhlárně, než ji vysypou do Ohře.

Nehodlal spojovat si představu Markétky Fischerové a toho, co by nebylo správné, hezké a dobré, a bylo stejně všelijaké. Cítil nutkání ji chránit.

Někdo za jeho zády prohodil cosi o knize, ještě historií nenapsané, židovské knize mrtvých. Uznávají jen knihu živých? Chyba.

Oba debatující pokašlávali, jako by se smáli, ale smutně.

Ludvíček se poručil do vůle osudu. Při čekání se nudil. Soustředil se na přátelství Markéty Fischerové. Dlouho ji neuvidí. Odjezdem poznával, co jenom tušil.

Nemusel přemýšlet, co je přátelství. Propojení na někoho, kdo je mu bližší než ti nejbližší. Aniž si musel vysvětlovat proč. Touha být nápomocný ve všem, čím by chtěl, aby ti nejlepší byli nápomocni jemu. Myslet na toho druhého jako na sebe. Hledat, co kamarád nebo kamarádka potřebuje, a snažit se to opatřit. Kdyby byl čaroděj, rozřízl by si srdce a srdce Markétky Fischerové a vyměnil poloviny, aby měli každý půl svého a polovinu druhého srdce. Podobně by to provedl s krví v žilách, aby se promíchala, jako se mísí malinovka ve vodě. S mozkem nebo s rukama, nohama, vlasy. Kamarádi nemusejí přemýšlet, co je moje a tvoje, je to jejich. A kdyby měl jeden zemřít, šel by a zastoupil ho, protože totéž by pro něho udělal druhý. Kamarádství je nápoj, který posiluje a povzbuzuje dřív, než se vypije.

Až tady našlo místo rčení o kamarádství na život a na smrt. Ludvíček Adler, der vierteljude, věděl.

Kamarád umí dávat a bere si. Kamarád je usazen v mysli kamaráda, aby uhodl každou myšlenku, záměr nebo sen.

Přimíchala se mu k tomu holka. Něha.

Teplo, které nepřicházelo se sluncem nebo v pekárně od roztopených pecí. Zevnitř. Měl pocit sounáležitosti, jaký předtím k nikomu neměl. Co mu velí svědomí, čest, to lepší. Slyšel, poprvé ve svém životě, hlas srdce. Neznámý jazyk, jemuž rozuměl i nerozuměl, a jehož výsledkem bylo mlhavé, že není sám.

Přijímal to a zároveň se tomu bránil, třebaže to neodmítal. Náležel současně, jako k Markétce Fischerové, k partě kluků z Hundertschaftu, k nepsanému bratrství nejhorších nevychovanců z šestnáctky na L 218 a Q 605, předtím z Belgické 25.

Nemusel se hlasitě ptát, co znamená čest. Mezi pravdou a lží neuznával nic.

Souviselo to s touhou zachovat se správně a správné od nesprávného posuzoval sám. Záleželo mu na tom, aby kdokoli se kohokoli zeptá, kdo je Ludvíček Adler, der vierteljude, slyšel jednoznačnou odpověď: kamarád.

Vyhlížel branou vagony. Vlak už byl propojen. Nárazy litinových nárazníků ustaly.

„Pojízdné hroby,“ označil dobytčí vagony hlas, který mluvil prve o nenapsané židovské knize mrtvých.

Ludvíček vdechl s větrem dobytčí puch.

„Jatka,“ dodal povědomý hlas.

„Nesýčkuj,“ napomenul ho druhý.

Byli tu mlynářští bratři, hromotlukové.

Odvane to za jízdy vítr. Snad bude pršet. Dobytčáky mají střechu.

Až se docela setmí, neuvidí než slabé světlo osvětlující bránu, kterou musí proběhnout a nechat se odškrtnout.

Pár kluků z šestnáctky si vzalo na cestu černé košile. Pro italské fašisty pana Mussoliniho, jak je zpravil madrich Petr Eisenberg, to byl symbol pohrdání smrtí. Petr Eisenberg tu někde byl, jeho milá Evička Levitová odjížděla. Košile byly praktické. Vydržely déle čisté. Madrich Rudýnek Freudenfeld je doprovodil proslovem o zeleném břečťanu, který se pnul po zdech německých vil, plotů a stromů. Znamená nesmrtelnost. Měli by si připomenout leknín. Má kořeny v bahně a kamení. Krásný barevný květ. Jistě to Eisenberg někde četl.

Madrich Čapek se pyšnil, než odešli z L 218, jménem. Adam. První člověk, stvořený údajně k obrazu božímu. (Ale jen od pasu nahoru, od pasu dolů zůstal zvíře.) Po hříšném provinění (to je toho, stáhnout si fíkový list jako trenýrky!) polního pychu ze zakázaného stromu poznání následoval postih, vyhnání z ráje. Možná v jiném pořadí. Pokud se někomu chtělo věřit židovským pohádkám a jejich vypravěčům, měl být Adam králem stvoření a jako první představil sestřičku smrt. Madrich Adam Čapek se svou chudokrevnou manželkou Isabelou byl jako milá madricha Eisenberga, Evička Levitová, taky v transportu. Vzal si s sebou učitelské příručky?

Měla smrt vytlačit ostatní? Ludvíček neměl pocit, že je mu povědomá. Neměla spojení s jeho niterným bytím. S esencí všeho, co je člověk. Cítil, jak je mu cizí.

Madrich Freudenfeld se tím zabýval s posedlostí operního zpěváka, s kterým se přátelil. Esencemi člověka měly být vnímání, cítění a svědomí, tušení anebo instinkt. Myšlení. Kopa tajemství. Ludvíček Adler shledal, že vnímá, cítí a má svědomí (protože noc co noc tvrdě spal) a tušení a myšlenky, příslušné esence.

Taky Markétka Fischerová je člověk. Hezká, milá a příjemná. Chytrá, pozorná a bystrá. Jistě se dokáže přizpůsobit.

Nechtěla, aby kradl. Ještě se úplně nepřizpůsobila. Musí to dohonit.

Smrt. Saze. Kouř. Popel. S tím ho Německo za pár dní seznámí.

Nechápala, že krást znamená žít? Neměla by spíš ocenit, že nelhal? Ríša Macner slyšel, že v okamžiku smrti člověk ztratí jednadvacet gramů váhy. Má to být vědecky doloženo. Váží tolik svědomí? Vnímání? Tušení? Záhadná, beztížná a zároveň nejtěžší hromada, které se říká duše?

Může se tělo vrátit k sobě, když se, kromě kostí, rozpadne? Macnerovy starosti a koňskou hlavu.

Bylo příjemnější myslet na Markétku Fischerovou. Naplnila ho vrchovatě, jako se plní, ponořen do studny, hrnec vodou. Sjela mu myslí jako příjemný blesk středem těla, od hlavy k patám. Škoda, že se nemohli pořádně rozloučit. Bál se loučení. Točila se mu hlava. Uváděla ho do polohorečnatého stavu, smíšeného s polozimnicí, střídalo se to v něm. Propadal se a probíral, aniž se pohnul. Mohl si říct, že ji má rád, báječnou kamarádku. Navzdory všemu, všem. Měl pocit, že se narodil teprve ve chvíli, kdy ji poznal. Neměl to s čím srovnat. Kdyby chtěla, vykradl by pro ni celou pekárnu. Všechny kufry, jejichž držadel se kdy přidržel a jejichž zámky zničil. Obdaroval by ji, jako obdarovávají králové princezny, než si je vezmou na královské svatbě za manželku. Byl by rád, kdyby ho i v jeho nepřítomnosti viděla s hlavou vztyčenou, s šikovnýma rukama a bleskurychlými prsty, jak si ví rady s každým kufrem a zámkem. Kluka, který rád vyhrává, ale dovede i prohrát. Bez chlubení nebo pocitu hanby a sebechvály nebo nářků. Bude na ni myslet, i kdyby jel do prázdna.

Markétko, oslovoval ji v duchu. Jak se máš? Za chvíli to budeme mít za sebou. Škoda, že tě ráno neuvidím. A zítra?… Budeme spát každý jinde. Ale budeme spolu, na mou duši.

Napadlo ho, že Markétka Fischerová je pro něj ze všech ostatních nej, nej, nej…

Měl pocit, že je i v její nepřítomnosti pořád s ní. Viděl ji před sebou, v sobě. Sličnou dívenku, častěji rozcuchanou než učesanou, připomínající vodníka na suchu, navzdory tomu nebo právě proto roztomilou, chytroučkou a usměvavou, i když se jí ve skutečnosti chtělo víc brečet. S úsměvem, kterým kdyby se dovedly smát, by se usmívaly mušky, včelky nebo koťata.

Chystal se na odjezd. Viděl, kde jsou kluci z šestnáctky a z L 218. Přidá se za chvilku k nim, se svou škatulí svršků. Všiml si lidí vedle sebe. Smutné tváře. Nedokončené záležitosti. Náhlé loučení. Báli se neznámého. Co je čeká. Ludvíček, zloděj kufrů, ožíval. Nepřítomnou přítomností Markétky Fischerové. Někde teď byla. Kamarádka. Víc. A víc než vzpomínka, lítost nebo smutek.

Markétko… Prostupovala ho naděje, které dával jméno, místo, názvy.

Naděje byla první nekonečnost, kterou si Ludvíček Adler, zloděj kufrů, objevil. První dotek nesmrtelnosti. Kdyby měl na východě zemřít (jako že se to stalo, jako se to událo tolika lidem), byla by to nespravedlnost. S tím by Markéta Fischerová nesouhlasila.

Cítil v sobě zázrak stvoření. Silnější než cokoli, co předtím nebo do té doby cítil. Něhu, teplo a naději.

Madrich Rudýnek Freudenfeld, který nebyl v transportu, se dal slyšet, že se nemá zbytečně uvažovat nebo mluvit o smrti. Nejen proto, že to nedoporučují rabíni, kněží a duchovní hodnostáři. Má se hovořit o nevyhnutelnosti.

To se ví, myslel si Ludvíček. Výmluvy. Smrt, nevyhnutelnost, kecy. Židům se smrt protiví, to je všechno. Vyznávají život. Jen blbec by nevyznával život. Dával přednost bílé nebo barevné košili. Idioti můžou vyznávat heslo Waffen SS: Narodili jsme se, abychom zahynuli. Mussoliniho černí košiláči.

Někdo řekl ženě: „Opouštíme českou zemi.“ Žena odpověděla: „Dobrá, svatá země.“

Ludvíček kráčel ke skupině kluků ze šestnáctky a L 218. Myslel na Markétku Fischerovou. S nikým se mu nechtělo mluvit.

Objevoval si nejistotu zamilovaných, aniž o tom věděl. Cítil se bohatší. Protékalo jím to jako déšť, kterému se nebrání, protože osvěžuje. Něha, zjihlost, naděje. Teplo.

Celou dobu se, aniž si to uvědomil, díval do šera před sebe, aby nezakopnul, s mírně zdviženými koutky. Bezdůvodně se usmíval. Zároveň pociťoval maličké rozladění, někde docela vespod.

Za chvíli pojede vstříc smrti, na východ. Pochutná si na kousku chleba a salámu, který dostali na tři dny na cestu. Toseví, sní to najednou. Myslel na Josefa Reinische. Nejel.

Shromáždilo se tu pět tisíc lidí.

Shromaždištěm, jako před každým transportem, se nesly od úst k ústům zprávy o porážkách německých armád.

Rozšířilo se prohlášení Gauleitera Wilfreda Arthura Vergessena o údajné protiněmecké lži anglických a amerických židovských organizací, o povaze německých zařízení v bývalém Polsku. „Co si židé navařili, tím se teď zalykají. Ať svádějí vinu na sebe, ne na nás.“

Na šestnáctce se kluci rozloučili. Ríša Macner sehnal bábovku, kterou podaroval všechny, co odjížděli. Dal k lepšímu drb. Všichni malí Američánci jsou obřezaní. Stejně tak anglický královský dvůr. Obřezali krále Jiřího IV. a V. A po nich prince, kralevice a potomky královského dvora Velké Británie. Nikomu to neulevilo. Bylo to zajímavé.

Povolali i lidi z Kavalírky?

Konečně našla Markéta Fischerová skupinu kluků z L 218. Stáli pohromadě. Ludvíček Adler, der vierteljude. Míšenci, Mischlings des ersten Grades, připraveni jít pohromadě, bez ohledu na čísla, aby se dostali do jednoho vagonu. Der vierteljude Ludvíček Adler v černém vlněném roláku, s krabicí od margarínu, převázanou provazem a s poutkem, aby ji mohl nést přes rameno, transportní číslo 419 na lepenkovém papíru, na tkanici, jako ostatní. Měl odřené tepláky, pevné šněrovací boty až k holenním kostem.

Zastavilo se jí srdce. Kryly ho stíny. Byl menší než ostatní. Poznala ho podle uzounké, dozadu protáhlé hlavy. Byl prostovlasý, s placatou čepicí pod provazem krabice svrchu.

Ukradli dost kufrů, aby se oblékli do teplého.

Nebo nakonec tolik kufrů, jak se Ludvíček Adler chlubil, neukradli?

Přiblížila se ke skupině. Nečekal ji? Překvapila ho. Neřekla snad, že přijde?

„Ludvíčku…“

„Markéto…“

„Jsi tu s Kleopatrou?“

„S Kleopatrou.“

„Nejsem tak bázlivá.“

„Jak to, Markétko? Neblázni.“

„Nic neříkáš?“

„Už se nebojím.“

Podíval se na ni. Znala jeho pohled. Nepřipadala si moc hezká. V jeho pohledu to bylo lepší.

„Přestala jsem se bát,“ řekla.

Hlasitě dýchal. Špulil rty. Nevěděl o tom? Ano? Tlouklo mu srdce. Nebuď svrab, říkal si v duchu. Nebuď svrab. Přijímala jeho pohled. Věděla své. Nebyla si jistá, zda se přestala bát. Chtěla překrýt, co ji večer na baště u komínku rozladilo, čím rozladila Ludvíčka.

Proboha, říkal si Ludvíček Adler v duchu. Snad neumřu, ještě než odjedu? Tlouklo mu srdce. Svíralo se mu v hrudi. Chvěl se. Zřízenec se dostal k písmenu Z. Filip Zunterstein. Zunterstein. Transportleitung, 3218. Nevynechalo to ani prominenty.

„Nemusíš se o mě bát,“ řekla zase.

„Ty o mě taky ne.“

Chvíli mlčeli. Domysleli si, co v duchu říkají. Všechno v ní bylo plné strachu. Očima říkala, že by chtěla jít s ním, všude, kam půjde. Ví, jak to je.

„Máš prstýnek?“

„Sedí mi,“ odpověděla. Zvýšila hlas. „Od nikoho jsem ještě neměla prstýnek.“

„Ukaž.“

Předvedla mu, jak prstýnek sedí.

„Už ho nesundám.“

(Přišla o něj o měsíc později. Po příjezdu do Auschwitz-Birkenau. Ještě než se dověděla, že zářijový transport šel rovnou z rampy do plynu.)

Prstýnek zářil v matném světle do tmy, kam měl Ludvíček Adler, der vierteljude, odjet za pár hodin. Jak se ukázalo, do říše mrtvých.

Natáhla prsty na levé ruce.

„Malá hvězdička,“ řekla.

„Je modrý.“

Tyrkys připomínal řeku. Oblohu. Tajemství kamenů.

„Za chvíli vyběhnem,“ řekl Ludvíček Adler.

„Už tě vyvolávali.“

„Jdeme pohromadě. Spolu.“

„Jste kasta,“ řekla.

„Jsme dohromady,“ opravil ji. „Nikdo nejede sám.“

„Nevynadají vám, že jste nešli, když vás volali?“

„Nemůžou víc než nás odeslat. Pojedem v jednom vagoně.“

„Máš šťastné číslo,“ řekla.

Víc neřekla. Neznal bunkry na komandatuře? Malou pevnost? Vězení v Magdeburských kasárnách? Nedaleko stáli členové Rady starších. Radili se. Lidé je míjeli. Mlčky, s výtkami a nadávkami. Někdo je proklel. Jeden člověk na ně křičel: „Hladový tygr trhá nejhůř.“ A ještě jiný: „Prodali jste nás. Jsou vám milejší Němci než my.“ Radní neodpovídali. Shlukli se úžeji. Nebyla to pravda, ale nebyli bez viny. Jako všichni, chtěli žít, přežít. Museli poslouchat. Sloužit. Každý by na jejich místě dělal co oni. Nebo snad ne? Nedalo se už rozeznat, kdo je kdo, ani podle klobouků.

„Pojedete v jednom vagonu?“

„Budeme se snažit.“

„Jak dlouho?“

„Tři čtyři dny. To vydržím. Tak se to říká.“

„Pojedete i v noci?“

Neřekla, že doufá. Naučila se mlčet.

„Proč si nenasadíš čepici?“

„Nasadím si ji.“

„Na východě už sněží.“

Zřízence u brány vystřídal pan Moric Taubeles, Tor de Silies, potomek španělských židů, sefard. Měl účes jako Adolf Hitler. Esesák ho měl na mušce.

Vyvolával pisklavým hlasem poslední lidi od zet. Čísla 4989, 4990 a poslední číslo, 5000.

Ludvíček Adler jí ukázal čtverec s číslem.

„Přinese ti štěstí,“ opakovala, skoro bezhlasně.

Povedlo se jí vyvést ho z rovnováhy. V karanténě ji vyvedl z rovnováhy Ludvíček.

„Do příště, Ludvíčku.“

„Jasně.“

„Budu na tebe myslet.“

A za okamžik: „Máš Kleopatru? Jistě jsi jí dal nažrat, jak tě znám. Řekni jí, aby se nebála.“ Nechtěla říkat, že se bojí sama. Snažila se mluvit, jako by se bavili normálně.

„Chceš si ji tu nechat a starat se o ni?“

„Maminka by umřela hrůzou.“

„Stačí ji krmit. Dávat jí pít.“

Ludvíček Adler vytáhl Kleopatru z kapsy. Políbil jí fousky. Nejdříve jí zafoukal do tlamičky, pak se jí dotkl rty. Mávala drápky. Přidržel jí tlapky, aby ho nepoškrábala.

„Kluci, jedem,“ dal povel nejstarší z nich, Hanuš Kohn, syn z bohaté advokátské rodiny, tady už jen jedné z mnoha, bez protekce, Mischling des ersten Grades.

Vyběhl první. Za ním se rozběhli ostatní.

„Až se vrátíš,“ řekla rychle Markéta Fischerová, „nebo jestli pojedu za tebou, budem Kleopatru krmit spolu.“

Věděla, že za okamžik odběhne i Ludvíček Adler s Kleopatrou.

Podal jí do čtverečku složený papír ze školního sešitu.

„Přečti si to, až odjedu,“ řekl.

„Proč?“

„Budu radši.“

Zrudl. Z Kameradschaftsheimu sem doléhal zpěv sboru. Auf wiedersehen mein Schwesterlein. (Na shledanou, sestřičko.) Potom zpívali o nouzi a krvi.

Pronikalo mu tělem horko, které zároveň mrazilo. Cítil úzkost. Sevřelo se mu hrdlo.

Kluci z L 218 vybíhali jeden za druhým. Vypadalo to, že Ludvíček Adler bude poslední z Halbjuden, Vierteljuden a ostatních míšenců. Nikdo si ještě nenasadil čepici. Vlály jim vlasy, které po příjezdu na východ ostříhají klukům i děvčatům. Pan Moric Taubeles stál s blokem, který převzal od předešlého kolegy a odškrtával jména s čísly. Vedle dohlížel voják Waffen SS.

„Už by bylo blbý čekat,“ řekl Ludvíček Adler.

Předchozí kluk běžel rychle. Vytvořil mezeru mezi Ludvíčkem, Markétou Fischerovou a esesákem s otevřeným pouzdrem s pistolí. Sem vrhala lampa víc světla.

„Běž, Ludvíčku,“ řekla Markéta Fischerová. Zarazilo ji, že se ještě neodrazil. Snad ho nezastřelí. Nechtěla dát najevo strach.

„Měj se,“ řekl. „Nechci je zmeškat.“ Stále zůstával na místě. „Uvidíme se. Až skončí válka.“

„Oslavíme to,“ řekla. „Spolu.“

Viděl ji skoro už zdálky, ačkoli si byli ještě blízko. Skrze ni. Neviditelnou vodou, oba s pootevřenými rty a zvlhlýma očima.

Jedou, myslela si. Mischlings des ersten Grades, i ti se smíšenou řidší židovskou a árijskou krví. Už to nebyla výsada, pro kterou zůstávali v Terezíně. I Ludvíček Adler, kamarád.

Kasta. Výsady, skutečné i domnělé, se ztratily.

„Budu ti věrná,“ vyšeptla zřetelně.

Sevřelo se mu v krku. Poprvně v životě pocítil strach ze smrti a současně štěstí, pro které neměl míru a které ho zaplavilo, takže nemohl mluvit, jen zachraptěl: „Buď mi věrná. Díky.“ A v duchu: Nebuď svrab, nebuď svrab. Nadechl se.

Letmo mu prolétlo hlavou, že se vidí naposled.

A Markéta Fischerová ve dvanácti, když jí šlo na třináct, poprvé v životě pocítila cizí touhu jako svou vlastní. Políbila ho rychle, na pootevřené rty, doprostřed. Cítila nával krve. Stoupala jí odzdola nahoru do mozku. Horká, oslepující a zahlcující, takže neviděla. Téměř ztrácela vědomí, schopnost vnímat, co se dělo, co přicházelo.

Cítila rty Ludvíčka Adlera svými vlhkými rty. Horko. Přivřela oči. Už jí nevadilo, že by mohl dostat žloutenku? Nebo že se ještě před chvílí líbal s myší Markétou Kleopatrou? Cítila, že to bylo pro Ludvíčka Adlera, der vierteljude, čisté a nezměřitelné důležité. Opojení. Čím člověk procitá. Zasnoubení. Příslib. Závazek. Nesmrtelnost. Kamarádství na život a na smrt, v okamžiku, kdy přesahuje sebe samo a zároveň zachovává vše, co kamarádství obsahuje.

Nelíbal se takhle Ludvíček Adler se čtrnáctiletou Mariane z Leeuwardenu loni, když odjížděla, jako teď ona s ním?

Chápala, jakou mez překročila. Cítila jeho rty na svých. Nezapomenutelný, nepomíjející cit, jemuž dospělí říkají jinak.

Na zlomek vteřiny tma přestávala být tmou, Terezín Terezínem, svět světem. Byla svědkem stvoření světa, první den, první okamžik. Ale také poslední den světa. Zachvěla se pod ní země. Přijala, poprvé v životě, svět, jaký je.

Právě se narodila. Měla neznámý pocit. Vítr, který se zvedl a hnal před sebou smetí a špínu, z ní strhal šaty. Byla nahá.

„Neboj se,“ řekla. „Jsem s tebou.“

A ještě: „Jak to říkají Francouzi? Smrt je ti v patách. Musíš být rychlejší. Změň to. Štěstí je ti v patách. Zpomal.“

„Budu si to říkat,“ vydechl, omámen jejím polibkem. Pootočil se, zády k ní, s otočenou hlavou.

„Budu ti věrná, Ludvíčku,“ řekla Markéta Fischerová. „Láska je věčná.“ Nevěděla, kde se to v ní vzalo.

Sevřel rty, připraven vyběhnout. Zhluboka se nadechl, jako by pil ničím nehrozící potopu světa a přivřel oči.

Myslel si celou dobu, že je chytrá. Moudrá. Prozíravá a vidí dopředu. Už u trámu s vikýřem. Když si stěžovala na drobné myší cupitání, malé nožičky Markétky Kleopatry.

„Nemáš hodinky,“ řekla rychle. „Vem si ty moje. Po válce mi je vrátíš.“

Dávala mu je za prstýnek?

„Koupím si nové,“ vyhrkla. „Připni si je.“

„Nebreč,“ řekl.

Už to šlo rychle.

„Neboj se,“ řekla.

Už se nebála.

„Z Podmokelských kasáren vystěhovali zíchy,“ řekl.

„Co tam bude?“

„Zase skladiště kufrů.“

„Máš smutné oči.“

Cítil, že z ní do jeho bytosti proudí život, jaký neznal. Navzdory tomu, že vlak na východ znamenal smrt a všichni to věděli, jen v to nevěřili, protože člověk nevěří, že zahyne, dokud se ho smrt nedotkne ze vzdálenosti setiny milimetru. Pronikalo jím vědomí nádherného života, vyvolaného polibkem, vroucími slovy o věrnosti, jejichž pramen a zdroj vycházel z ní. Bylo to jejích dvanáct, skoro třináct a jeho, bez jednoho dne, naplněných čtrnáct.

Díval se na ni s výrazem loučení, nakrátko nebo navždy. Tušil, že shledání je nejisté. Zaplavovala ho vroucnost.

„Máš moje hodinky,“ řekla. „Dívej se na ně ve vlaku.“

Ludvíček Adler, der vierteljude, vyběhl s krabicí se svršky v podpaží, s číslem 419 na krku, šťastný, že řekla, že je to šťastné číslo, protože je to jeho číslo. Do tmy zvedl levičku na pozdrav. Roztáhl prsty a mával paží. V pravičce držel v kapse myš Markétku Kleopatru, aby ji během moc nevytřásl. Za ním už nikdo neběžel. Byl poslední. V koutcích úst, bleděmodrých očích a zarputilé tvářičce zlomek vteřiny, kdy se z dítěte stane dospívající nebo z dospívajícího muž. Neotáčel se. Ve tmě by se už stejně neviděli. Usmíval se, když probíhal kolem pana Morice Taubelese a esesáka s otevřeným pouzdrem pistole a odškrtli jeho jméno. Esesák ho švihl rákoskou do zad, aby ho popohnal. Potrestal za prodlevu. Otřásl se. Nebuď svrab. Nebuď svrab. Nebál se. Nikoho, ničeho.

„Uvidíme, jak dlouho se budeš smát,“ mumlal si esesák pod vousy. „Mein Liebchen.“ Sefardský žid ze Španělska, z rodu Tor de Silies, pan Taubeles si odškrtl beze slova stránku. V pořádku. Transport H Ch na východ byl kompletní, cíl Auschwitz-Birkenau Abfahrtbereit. Nikdo nechyběl. A Ludvíček Adler, číslo 419, poslední adresa pokoj číslo 16, L 218. Šťastný jako nikdy předtím, odjížděl do plynové komory. Zezadu vypadal, jako by vyrážel vstříc nesmrtelnosti.

O měsíc později, už v Auschwitz-Birkenau, Markéta Fischerová Ludvíčka Adlera, der vierteljude, nenašla. Nikdo z těch, jež potkala, o něm nevěděl. Z jeho transportu míšenci i nemíšení pod čtrnáct šli rovnou z rampy do plynu. Mluvilo se o rodinném táboře českých židů, ale ty, když se nepovedl handl gestapa vyměnit s Američany pár tisíc židů za vojenská nákladní auta se zajatými Němci, stačili zavraždit za krátkou březnovou noc. Ludvíček Adler už nikde nebyl.

Dodatečně se Markéta Fischerová ptala, jestli tehdy na dvoře kasáren, než nastoupili do vagonu, plakal, nebo měl vodnaté oči z nevyspání. Tvářil se od první chvíle, co se potkali, dospěleji. Mohla mu vzkázat, že rozdíl mezi holkou a klukem je také v tom, že holka se nestydí plakat. Děvče je trpělivější. Potřebuje víc času na rozmyšlenou. Dokáže si také ledacos odříct. Kdyby k tomu došlo, a byli na Baště III. sami, mohla by se mu klidně ukázat nahá. Zatím. Nic víc. Bude mu věrná.

Asi je chyba počítat na dlouhé lokte. Myslet si, že na všechno je dost času. A Ludvíček Adler, der vierteljude, se nedoprošoval. Ani toho, na čem mu záleželo víc než na něm samém.

Cenil si důstojnost jako princ, i když jeho královstvím bylo vybírat kufry. Uznával, že jsme všelijací.

Neříká se, že král, kterého jeho poddaní neuznávají, není král? Když někdo někomu na šestnáctce něco ukradl, Ludvíčka Adlera neprohlíželi. Byl mimo podezření. Dovedl vážit, co se dá vyhrát nebo ne. Mezi nevyhrát a prohrát viděl rozdíl. To byla jeho přednost. Zbytečně, až na výjimky se nesvěřoval.

Nepřestal se ptát v duchu, co je štěstí. Zajímalo ho, co je nic. Nestačilo mu, že nic je nic je nic, i kdyby se tázal stokrát?

Svěřil se s tím své dívčí známosti, Markétce Fischerové. Uznala, že nic je nic je nic. Zdálo se jí to zajímavé? Přál si, aby mu rozuměla. Chtěl rozumět jí.

Netušil (nebo jen tušil), co znamená transport do kotliny Auschwitz-Birkenau, mezi Krakovem a Katovicemi v Polsku. Nepřipustil si, že je nižší třída než, dejme tomu, někdejší boháči v Terezíně. (Nejstarší z kluků, šestnáctiletý Hanuš Kohn.) Bral svět, jaký je. Nemohl se mu vytýkat nedostatek vůle. Té dobré nebo jen vůle k činu. Ludvíček Adler, der vierteljude, uznával, že smysl všeho je v činu. Činem je i myšlenka. Čin je měřítkem člověka. Jako Markéta Fischerová a šest nebo sedm milionů lidí s nimi nebyli připraveni na cyklon B.

To už byl Ludvíček Adler, der vierteljude, jedna ze sazí, vylétávajících do polského povětří z osvětimských komínů. Součást oblak, plujících napříč Polskem do moře.

Poslední dny pro ni podstupoval bitvičky, jejichž výsledek pro něho neznamenal víc než sesbírat zrní pro myš. Nepřeceňoval se ani nepodceňoval. Prolézal ocelovými listy větráku, aby jí přinesl chleba, který rozdělil mezi ni a kamarády a nezapomněl na sebe. Připustil si, že by ho mohli chytit? A co? To už by bylo, jako by ho chytili. Zloděj má svou čest. Pokud ho něco zpomalilo, musel zítra přidat. A když ho to oslabilo, nabral do večera nebo nejpozději do zítřka sílu, aby to dohonil.

Narodit se Ludvíček Adler jako holka, byl by možná také zdrženlivý, když šlo o první polibek, ještě k tomu po žloutence, jako Markétka Fischerová, jeho děvče. Udělal, co pokládal za nutné, nebo se o to pokusil. A v nejzazším pokušení udělal o něco víc.

„Kluci nepláčou,“ odpovídal Ludvíček Adler, der vierteljude, Markétě Fischerové v duchu. „Neboj se.“ Byl rád, když řekla, že už se nebojí.

Vezl si v kapse svou bílou myš, Markétu Kleopatru. Opakoval si, co jí říkal na baštách nad Kavalírkou, když se koukali na choromyslné v dvojstupech. Než jí dal prstýnek. Jak klesalo sluníčko za české hory a zapadlo nad Německem. Ujišťoval ji, že když člověk chce, vydrží všechno. Všechno jde, když se chce. Za ruce se vezmeme. A na troskách ghetta budeme se smát. Vyhlíželi z Terezína z Bašty III. sever, Německo, kde ustupovaly české lesy tmavě zelenou do tmy.

V tu chvíli se Ludvíčkovi Adlerovi, der vierteljude, stýskalo po kamarádce Markétě Fischerové. Vzkazoval jí, jako by jí psal dopis bez papíru a písmen: Už jedem asi sedm hodin. Navagonovali nás všech dvaatřicet do jednoho vozu. Nikdo mi neříká, že jsem se zbláznil, když si tě chci vzít za ženu nebo se alespoň zasnoubit. Jedou se mnou kamarádi. Všechno kolem je ve tmě, hluché a slepé. Nevidíme ven. Nevíme, jestli jedeme ještě českou krajinou nebo už jsme v Německu. Nechce se mi spát. Jsi daleko. Nechceš mi vylézt z kapsy u kalhot jako Markéta Kleopatra? Když se jí dotýkám, je mi, jako bych se dotýkal tebe. Všechno je daleko. Ty jsi daleko. Chtěl bych stát s tebou u trámu s vikýřem nebo na Baště III. nad Kavalírkou. Slyšet tě, vidět tě a cítit tě. Vědět, co si myslíš a co mi ani neříkáš. Cítím své i tvoje srdce. Mám tě málo. Ty víš, že nic je nic je nic. Kolem vlaku je ticho. Ráno snad něco uvidíme zamřížovaným okýnkem, jaké jsou v dobytčích vagonech, vypleteným ostnatými dráty. Kluci našli na stěně napsáno hebrejské slovo. Mavet. Vlak zatím nestál. Snad zastaví. I lokomotiva potřebuje vodu. Doufám, že nepláčeš.

Ludvíček Adler, der vierteljude.

Cítil v sobě nesrozumitelné, citelné, báječné opojení, jeho ozvěnu. Horko a chlad ve vteřinových návalech, vzniklých neznámo kde a ztrácejících se v bludišti těla a hlavy a znovu přicházejících. Náklonnost k druhé bytosti, tak blízké jako by byla vlastní. Ty a já v jednom. Ztotožnění pohledem, slovem, dotekem. Pohledem, který nezačíná a nekončí. Vnitřním zřením, které má hlas, mohutný jako nejhlasitější vodopády, jiný, než jak zpívají německé sbory, aniž se navenek ozve jediný zvuk. Bez bubnů, píšťal a fléten, fanfár, dechových nástrojů. Jako říční proud. Vlny horka, které přicházejí odnikud. Zaplavovaly ho, jako by se hroužil do horkého pramene. Bez návaznosti skrze sny, jimiž naplní člověka láska. Touha, která nemá ani nepotřebuje slova. Proč je člověk pro toho druhého připraven, schopen a ochoten udělat všechno, co nikdy předtím neudělal, i zemřít.

Ludvíček Adler, der vierteljude, miloval, aniž to věděl. Neschopen vyjádřit to, potichu nebo nahlas, pro sebe nebo jako se vyhlašují věci. Směs zmatku a dojetí, zjihlosti. Miloval, jak milují děti. Nezralý to pochopit, schopen to cítit. Miloval navzdory okolnostem, které ho zároveň plnily neblahým tušením. Blízko, víc a silněji, než to dokázal pochopit.

Odjížděl naplněn, čím život dojímal, oslňoval a ohlušoval, v objetí. Vykročil, už jenom na místě a v duchu, třetí den za sebou po ránu pravou nohou.

Celou dobu vzkazoval Markétě Fischerové, co k ní cítí. A očekával v její odpovědi totéž. V blahodárném opojení, smíšeném s hladem a žízní, polozapomínal, co nechtěl. Opakoval si její jméno. Markéta Fischerová, Markétka Fischerová, Markétka Fischerová. Kamarádka na život a na smrt. Vtělila se v to horko, v to opojení, v tu nádhernou vlnu tepla a vroucnosti. Kamarádka, s kterou se neloučil. S kým by se nechtěl nikdy loučit. Cítila vroucnost, jako ještě nikdy nepocítila. Cítila, jak tiše pláče. Vrať se mi, neumři.

Vdechoval a vydechoval její jméno. Poslední, co mu z ní zbylo. Než z ní bude pouhé číslo, a pak, v podobě saze ani to ne. Nic, nic, nic. V jejím jménu byla její podoba, hlas a dech. Než jí cyklon B znemožnil dýchat, jako všem dětem pod patnáct let. Viděl se v duchu, jak běží, aniž se otáčel. Udýchal se. Zpomalil, nezastavoval se. Nechtěl popudit vojáka Waffen SS s pistolí, který kontroloval vagonování vedle pana Morice Taubelese, předtím Tor de Silies, sefardského žida. Překonal první etapu. Vlétl po přistavených prknech do vagonu za ostatními Mischlings des ersten Grades. Už se jen čekalo, až židovští železničáři vagon zavřou na petlici, zajistí železnou závorou a nechají to přehlédnout vojáka SS, který vagon zaplomboval.

Rutina. Všichni ji znali. Židé i Němci. Čeští četníci. Byli pohromadě, kluci ze šestnáctky, z L 218. To se jim podařilo. Ve vagonu z něj odešla ta překrásná hřejivá vlna, ne na dlouho. Vrátila se k němu a Ludvíček se vrátil k ní. Vnímal ji, jako se vnímá voda, když hasí žízeň, sousto chleba, jestliže někomu kručí v žaludku. Co je a vzápětí není. Měnila se v neslyšnou píseň, kterou vnímal. Poddával se nejhezčímu nápěvu, který kdy slyšel.

Naslouchal klapotu, nárazům ocelových kol na spoje kolejnic. Mlčeli. Se svými myšlenkami, v duchu s těmi, s nimiž se rozloučili. Vlak jel směrem na východ a na sever a znovu na východ. Někdo znal hvězdy, aby to alespoň přibližně určil. Klap, klap, klap. Markéta Fischerová. Opět, znovu a zase.

Ludvíček Adler, zloděj kufrů, seděl, opřen o stěnu vagonu, s otevřenýma očima. Nespal. Neodděloval se přivřením víček od světa, z něhož odjížděl, do světa, který neznal. V dobytčím vagoně se vezli předtím koně, ovce, krávy. Zvířata, která nemají víčka. Tupé, suché a tvrdé pohledy. Svět, jemuž zvířata nerozumí, jako mu nerozumí lidé. Vagony čpěly dobytkem.

Podíval se na nové hodinky. Lesklou obrubu. Byly tenké. Slyšel je tikat. Natahovala je ještě Markéta Fischerová. Nezajímalo ho, kolik je hodin. Až se rozední, uvidí. Klapot kol. Snil za spuštěnými víčky. Jak dlouho se asi dívala za odjíždějícím vlakem? Nakolik slyšela hvizd lokomotivy? Vypouštění páry. Zavírání posledního vagonu. Nač myslela? Kdy přijede za ním? Bude věrná.

Kolik dní a nocí asi pojedou? Kdo našel to slovo na stěně vagonu? Onemocní někdo cestou? Dechem stovky lidí se vagon neohřál. Klap, klap, klap. Živočišné pachy. Ráno bude jako moucha.

Občas se ozvaly vagonem útržky rozhovorů, dorozumívání. Česky, německy, holandsky. Polsky, norsky, dánsky. Neposlouchal. Byl s ní v duchu.

Zasnoubili se polibkem. Bude mu věrná. Vracel se k tomu. Měl před sebou malou tvář s vystouplými lícními kostmi, nepatrným hrbolkem na nose, kaštanové vlasy, odrážející na Baště III. lesk slunce. Na chvíli usne.

V dobytčím vagoně, třicet dva mužů nebo dvanáct koní (namačkala se sem, Němci nařízená, stovka lidí), napůl seděl, napůl ležel Ludvíček Adler na zavazadlech, o nichž už nikdo nevěděl, komu které patří, opíral se o stěnu vozu a snil. Kola vlaku vydávala jednotvárný zvuk, šakali, šakali, šakali, hyeny, hyeny, hyeny. Nevěděli, jen tušili, kam jedou. Šakali, šakali, šakali, hyeny, hyeny, hyeny. Nebuď svrab, nebuď svrab. Ludvíček snil o nádherném životě, který na něho čeká po válce, až Němci prohrajou, prosyceném volností a nadějí, z které se nevyklube iluze ani lež. Bude letcem nebo autozávodníkem, anebo soudcem. Bude se starat o spravedlnost pro všechny. Snil o bezstarostném, lehkomyslném životě, který se bude podobat tanečním melodiím, valčíku, polce nebo čačača. Císařskému valčíku, waltzu Modravých dálek volání, v nichž na rozcestích čeká štěstí, Somebody loves me, ve swingovém rytmu, Vogeltanz a paso doble a bude u toho neoddělitelně jako Markétka Fischerová. Poslouchali spolu španělský cikánský tanec. Snil o životě, kdy je každou vědomou i zasněnou vteřinou své existence člověk šťasten. Ani už nemusí hledat, protože našel.

Na chvíli pro Ludvíčka Adlera kola a koleje zpívaly, je krásné žít. Současně se zvukem šakali, šakali, šakali, hyeny, hyeny, hyeny.

A na dně jeho duše leželo přání: už nikdy válku. Nebuď svrab, nebuď svrab.

Chyběl mu den do čtrnáctých narozenin. Markéta Fischerová se nedověděla, jestli věk chránil čtvrtinové míšence od transportu do Polska. Nemusel jet? To už nedokázala zjistit. Myslela na něj. Mohl jet až po oslavě čtrnáctých narozenin. Kdoví, co se může do zítřka stát?

Otevřela složenou osmerku papíru. Četla:

Mé oči jsou zrudlé,
v srdci mě zebe.
Budu-li milovat,
pak jenom Tebe…

Ediční poznámka

Román Zloděj kufrů přejímá tato e-kniha z jeho prvního a dosud jediného vydání, které připravilo nakladatelství Euromedia Group – Odeon v Praze v roce 2008.

Při přípravě našeho elektronického vydání jsme opravili zjevné překlepy, většinu pravopisných jevů zachováváme. Respektujeme autorovo užívání velkých/malých písmen u německých výrazů a u pojmů odrážejících též mimojazykový postoj k reáliím (Žid/žid, Wehrmacht/wehrmacht, der vierteljude apod.). Zároveň však nemáme jistotu, jestli v některých případech nedošlo v předloze k redakční úpravě. Provedli jsme též jednu faktickou opravu (oplakávala cara Mikuláše, zastřeleného revolucionáři m. cara Alexandra).

Redakce MKP

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová
Nadační fond Arnošta Lustiga,
www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig
Zloděj kufrů

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce Elya Vatel / Shutterstock.com

Korektura Stanislav Předota

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 24. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4989-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4990-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4991-0 (prc)