Objekt 23

Edita Dufková

Soubor povídek Objekt 23 nebyl dosud knižně publikován. Text této e-knihy vychází z rukopisu poskytnutého autorkou.

§

Text díla (Edita Dufková: Objekt 23), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 29. 5. 2026.

Objekt 23

První dostal zásah Jupiter. Miniaturní prachové zrníčko se v desetinové rychlosti světla zabořilo do svrchních vrstev vodíkové atmosféry a vybuchlo s odpovídající energií. Na Jupiter by i atomovka byla jen nepatrným zábleskem ve tmě, ale po prvním zrnku přišly další.

A další.

Miliardy a miliardy drobných zrníček zaútočily na plynného obra a noční strana planety se rozzářila fantastickým ohňostrojem. Jen neuvěřitelnou shodou náhod odvysílala před svým zničením celých osm vteřin této podívané sonda Juno, takže Země tušila, co se na ni řítí, a věděla, že to přichází z kosmu, ale nebylo jí to nic platné.

Kosmický mrak smetl její satelity, komunikační družice, solární observatoře, dalekohledy i obydlené stanice, a přestože se přes atmosféru nedostal až k povrchu, při pohledu na neustávající ohnivý déšť miliardy lidí uvěřily, že nastal konec světa.

Když všechno utichlo a sečetly se škody, mnozí jim dali za pravdu.

Příchod mraku ale neprovedl se světem nic v porovnání s okamžikem, kdy kdosi vytáhl z přepážky zničené stanice ISS jistý objekt a označil ho katalogovým číslem 23.

Objekt 23 je elipsoid o hlavních poloosách 1,39, 0,87 a 0,43 milimetrů a váze 475 miligramů. Skládá se z uhlíku a celé řady dalších prvků, které byly všechny atom po atomu nějakou strašlivě precizní nanotechnologií vyskládány do úchvatných tvarů a struktur. Objekt 23 nedělá nic a nereaguje na žádné dotazy, které mu vědci pokládají. Objekt 23 prostě je.

Objekt 23 znamená, že tam někde daleko jsou mimozemšťané. Kdesi v hlubinách Galaxie, v místech, kde gravitace černé díry rozemlela na prach menší měsíc a spolu s ním se jí dostal do spárů i tento předmět.

Ne všichni ale uvěřili vědeckému vysvětlení. V okamžiku, kdy byl objeven Objekt 23, vstoupilo do hry i slovo Bůh. Po Bohu přišla Církev Božího Objektu a s ní přišel oheň.

O sedmnáct let později zadrnčel brzy ráno u Jakuba Novotného zvonek. Žena s dětmi už odešla, on se chystal do práce a nikoho nečekal, takže otevíral se směsí strachu a podráždění.

Na chodníku stál muž, kterého neviděl rovných osm let. Vypadal přepadle a s nepřítomným úsměvem na rtech si prohlížel Jakubův domek.

„Petře? Co tu děláš?“ Návštěvník pokrčil rameny, jako by to jeho samotného překvapilo.

„Tak,“ řekl. „Náhodou jsem v Praze, tak jsem si řekl, že se zastavím za starými přáteli. Na skleničku.“ Naprosto bezstarostně zalovil v plátěné tašce, kterou měl přes rameno, a začal vytahovat láhev tvrdého alkoholu. Jakub nečekal, až se flaška na světle ranní ulice objeví celá, prudce popadl nezvaného hosta za rameno, smýkl s ním do bytu a zabouchl za ním dveře.

„Co blbneš, vole, co blbneš?!!“ vyjekl. Srdce se mu rozbušilo jako splašené. Silou vůle odolal pokušení opřít se o vchodové dveře zády, opatrně je znovu otevřel a vykoukl ven. Ulice byla dál prázdná. Záclonky v protějších oknech zůstaly nehybné. Snad to vážně nikdo neviděl.

„Promiň.“ Petr s maličko zmateným výrazem poplácal tašku s lahví. „Já myslel, že když jste tady v Čechách takoví ateisti…“

„Ateisti možná jsme, ale Církev a upalování hříšníků na náměstí máme taky. Kde ses tu vzal?“ Jakub bojoval se zoufalým nutkáním okamžitě dávného spolužáka vykopnout a zamknout za ním na tři západy, ale když si představil, kolika jiným lidem by mohl předvést tu scénku s lahví – ne, lepší bude mít ho tady, dokud se to nějak nevyřeší. Ale že zrovna on! Petr Strašek, molekulární fyzik s tituly před jménem i za jménem, jeden z největších odborníků na Objekt 23 a svého času taky pro Církev Terč číslo jedna. Nikdo horší mu do bytu snad ani vlézt nemohl.

„Nechtěl jsem ti dělat problémy,“ řekl návštěvník. „Jenom jsem měl chuť na skleničku. Nedáš si? Když zatáhneš závěsy, tak tě přece nikdo nenabonzuje.“ Znovu zalovil v tašce a v bezpečí předsíně tu zrádnou láhev ukázal. Byl to velejemný kubánský rum.

Jakub kapituloval. Šok, který mu kamarád před chvilkou přivodil, volal po uklidnění.

„Pojď dál. Snad to v práci nějak vysvětlím.“

„Máš to tu pěkný,“ pochválil Petr byt, zatímco Jakub pečlivě zatahoval v obýváku závěsy a nakonec před ně postavil dva hrnky, do kterých Petr nalil rum.

„Marta už naštěstí kluky odvedla do školky, jinak nevím, jak bych jí tohle vysvětlil,“ řekl Jakub a napil se. Pití bylo vynikající.

„Máš děti?“

„Dva kluky, Honzu a Adama. Dvojčata, v srpnu jim bude šest.“

„To je pěkné,“ přikývl Petr. „Já nic. Ale ten rozvod se Susan byl stejně na spadnutí už fůru let.“ Nic víc nedodal a Jakub raději mlčel a čekal, jestli mu jeho ranní návštěvník nějak objasní svoji přítomnost. Možná před někým utíká, to by také vysvětlovalo, proč je tu sám, když na záběrech z Ameriky nebyl nikdy vidět bez ochranky a pancéřovaného teréňáku. Třeba se něco stalo. Třeba se ho mormonská „poslední bašta lidstva před zhoubným tmářstvím Církve“ rozhodla zbavit.

Petr upíjel rum, bloumal očima po pokoji a na chvíli se zastavil u obrazu nad pohovkou. Jakub už na něj skoro zapomněl, visel tam přes deset let a jeho barvy pomalu bledly. Makrofotografie Objektu 23 od Markovského, připomínka ze šťastnějších dob, kdy se fotky Objektu tiskly na šaty a hrnky a Církev byla jen jedním z mnoha neškodných pošuků.

„Jak vlastně pokračuje výzkum Objektu?“ zeptal se Jakub opatrně.

„Nijak. Do Objektu jsme už skoro měsíc ani nedloubli. Dá se říct, že se náš výzkumný tým rozpadl.“

„Co se proboha stalo?“

„Nic. Nestalo se vůbec nic.“

„Neblbni,“ rozhodl se Jakub vzít to jako žert. „Že vy jste tam udělali nějaký přelomový objev?“

„To ti můžu říct naprosto přesně,“ odsekl Petr. „Ne. Neobjevili jsme pravdu ani o tvůrcích Objektu, ani o Bohu, nenašli jsme lék na rakovinu ani návod na cestování vesmírem. Nepřišli jsme vůbec na nic.“

„Církev vám ho konečně ukradla,“ sondoval dál Jakub.

„Ne. I když bych jim to vlastně přál. Na všech těch projekcích a modelech vypadá tak obrovský, tak složitý…, a když jsem ho poprvé uviděl doopravdy, řekl jsem si: Tohle? S tímhle se celou tu dobu tak dřeme…? Ale ne, neukradli ho. Ani se o to nepokusili.“

Jakub se znovu zadíval na zarámovanou fotku Objektu. Mohlo to být tak deset let, co mu Petr vysvětloval, k čemu se dá výzkum mimozemského artefaktu přirovnat. Představ si, že bys Objekt 23 zvětšil na rozměry celé České republiky. Pak jeden vědec bude celý život zkoumat mraveniště u Českých Budějovic, druhý smrk v Brdech, třetí dlažbu v Dlouhé Lhotě a tak dál, a až všichni s tím výzkumem skončí, zkombinujeme jejich poznatky dohromady a budeme doufat, že pak Objektu porozumíme o trochu víc. A nejhorší na tom je, že o něm nejspíš pořád nebudeme tušit vůbec nic.

Musí to být frustrující, usoudil Jakub, celý život se párat s nějakým mrňavým cizáckým nesmyslem a stále ani v nejmenším nechápat, co to vlastně je. Možná mám před sebou jen prachobyčejný syndrom vyhoření.

„Nechceš mi říct, co se ti vlastně stalo?“ zeptal se mírně, ale Petr se stále k odpovědi neměl, místo toho vytáhl láhev rumu a oběma dolil.

„Tak sakra,“ naštval se Jakub, „vtrhneš mi do bytu v sedm ráno, máváš flaškou, kterou pod trestem smrti nikde na tomhle kontinentu nemůžeš koupit, a nechceš mi ani prozradit, co se to kurva děje? Nemyslíš, že mi dlužíš nějaké vysvětlení?“

„Nemusíš to vědět,“ řekl tiše Petr. „Nijak šťastnější potom nebudeš.“

„Ale já to chci vědět, tak mi to koukej říct a nevymlouvej se, že se vůbec nic nestalo.“

„Jenže ono se vážně nic nestalo. Jenom jsme tak trochu chlastali.“

„A?“

Petr si povzdychl: „Prostě jsme jednou po práci chlastali a jako už po miliontý přemýšleli o Objektu. Odkud se tu vzal.“

„Vyplivla ho černá díra někde u Gamy Orla, ne?“

„Anebo ho seslal Bůh. Kdepak, nametený vědci vymýšlejí daleko horší věci. A tak někdo přišel s touhle teorií: Představ si, že postavíš kosmickou loď. Velkou dokonalou kosmickou loď. Dokážeš ji urychlit na desetinu rychlosti světla, jenže i při téhle pekelné rychlosti jí cesta bude trvat tisíce let. Nemůže mít celou tu dobu zapnuté štíty a laserová děla a všichni víme, jakou energii má v tomhle fofru prachové zrníčko. Takže co uděláš? Jak tu svoji drahou a dlouhou expedici ochráníš před kosmickým prachem? Nějakou levnou, účinnou obranu, která bude fungovat i za tisíc let?

No a tohle jsme vymysleli. Vezmeš tu loď, urychlíš ji se zapnutými štíty na desetinu světla a pak štíty vypneš a před příď lodi rozhodíš hrst štěrku.“

„Hrst štěrku,“ zopakoval Jakub.

„Nebo spíš velmi jemného prachu. Navedeš tu loď na správnou dráhu, vylezeš za letu ven a před příď jí rozsypeš pár náklaďáků prachu. Prach letí stejnou rychlostí jako ty, po stejné dráze jako ty a všechno, s čím by se loď mohla srazit, narazí do některého z těch prachových zrníček a vypaří se. Po pár staletích se ten oblak samozřejmě trochu rozředí, ale pokud jsi ho na začátku nasypal dobře, pořád funguje. Levné, spolehlivé štěrkové štíty.“

„Ale proč by do toho přidávali něco jako Objekt 23?“

Petr se zasmál: „Ty si myslíš, že když někde v lomu hrabali písek na svoje štíty, že se starali o jeho čistotu? Jestli jim do toho náhodou nenapadaly nějaké odpadky?“

„Chceš říct, že Objekt…?“

„Objekt 23 není nic,“ odsekl Petr tvrdě. „Je to svinstvo z pláže. Vajgl, hračka z Kindervajíčka. Použitej emzáckej kondom.“

Takovéhle věci by se neměly říkat. Ani když jste doma ve vlastním obýváku a máte zatažené závěsy. Bylo to rouhání, ať už jste si o Církvi mysleli, co chtěli. Říct, že Objekt je svinstvo, Objekt, kolem kterého se sedmnáct let točil svět, který miliony vědců analyzovaly a kterému se miliony pitomců klaněly… ne, to se nesmělo říkat.

Vzápětí Jakubovi došlo, co tím chce Petr říct. Tady vůbec nešlo o Objekt 23.

„Ale to by znamenalo, že kolem nás proletěla kosmická loď! Hned za tím mrakem, a my ji neviděli, protože jsme přišli o satelity. Panebože, to je ale ironie!“

Jenže Petr se usmál, jako by ta historka ještě neměla mít konce, jako by mohl říct něco ještě víc šokujícího: „Nepřehlédli jsme ji. Pozemní teleskopy jsme měli a brejlili jsme do nebe jako diví. Žádná loď kolem nás neproletěla. Vlastně by to ani nedávalo smysl, naplánovat lodi dráhu, která povede napříč nějakou sluneční soustavou. Kdyby se jí do cesty připletl Jupiter, žádné štěrkové štíty ji neochrání. Ledaže by tohle byla její cílová zastávka. Loď brzdí a štítový mrak ji samo sebou původní rychlostí předletěl.“

„A do prdele,“ uklouzlo Jakubovi, ale pak se vzpamatoval. Petr je jenom opilý, blábolí a fantazíruje, protože ta jeho historka se dá vyvrátit směšně jednoduše: „To bychom ji museli vidět, ne?“

„Přesně,“ řekl jeho kamarád. „Naneštěstí byl s náma na tom večírku taky Gillmore z Palomaru. Stěžoval si, že všichni se furt koukají jen na Gamu Orla, pořádný výzkum stojí, a on jako operátor teleskopu nemá nic na práci, a když jsme do něj nalili další dva panáky, vzal počítač, udělal průser a pro naši potěchu ten dalekohled otočil.

A my jsme to uviděli. Něco obřího, snad padesát kilometrů v průměru, obklopené modravou září štítů a brzdících iontových motorů. Těžko říct, co nám budou chtít, protože když startovali, tady teprve slézaly opice ze stromů, ale to už se brzo dozvíme. Budou tu za pět měsíců.“

KONEC 21. 6. 2012

Obětiny

Osamělá chata v lesích. Rezavý sud s dešťovou vodou – taková hloupá, nanicovatá past. Jedna dětská bačkůrka plave na hladině, která je už dokonale klidná… a pak vlastní dítě, ve tváři modré a bílé, s očima doširoka rozevřenýma a s ústy, ze kterých vytéká proud vody… V takovém okamžiku byste udělali cokoliv. Nabídli cokoliv. Zaprodali cokoliv – nemůžete mě soudit. Udělali byste totéž.

Někdy si říkám, že jsem to nebyla já. Mám pocit, že to byla nějaká cizí žena, která tiskla mokré tělíčko svého mrtvého syna k prsům a křičela do korun starých borovic a do tmy za nimi: „Dám cokoliv! Udělám cokoliv! Cokoliv!“… Ale dobře si pamatuji, že jsem to byla já, kdo pozdě v noci, když Jirka spal v postýlce a ze spánku si cucal palec, hleděl do těch temných borovic a ptal se hlasem tak sevřeným hrůzou, že stěží dokázal zašeptat: „Co za to budete chtít?“

A nikdy, ani na vteřinu jsem si nemyslela, že se mi to jen zdálo, že Jiřík spadl do sudu jen vteřinku před tím, než jsem se po něm šla podívat, že nikdy utopený nebyl – ne, tak to nikdy nebylo. Byl mrtvý a já nabídla cokoliv za jeho život a cosi, cosi tu nabídku přijalo.

Když bylo Jirkovi sedm, v chatě se už nedalo ani přespat. Střecha nevydržela tíhu napadaného jehličí a probořila se a v kuchyni z navátého listí rašila břízka. Právě kvůli tomu jsem se rozešla s Jirkovým třetím náhradním tatínkem – pořád do mě ryl, že bych ten barák měla prodat, a jestli ho nechci prodat, tak bych se o něj měla starat, abychom měli kam jezdit na víkendy. Neměla jsem v úmyslu ani jedno.

Jako každý rok jsme s Jiříkem přijeli, uklidili kuchyňský stůl a rozložili po něm nové talíře s jídlem a láhve s pitím. Staré jsme opláchli v sudu s hnijící dešťovou vodou. Sud jsem potom otočila na bok a vylila, poté ho postavila zpátky, aby se do příštího roku opět naplnil. Syna jsem přitom ani na okamžik nespustila z očí, nenechala jsem ho jít nikam samotného – jistě, byla jsem hysterická matka, ale na rozdíl od jiných hysterických matek, které se jen bojí, já věděla, co se může stát. Věděla jsem, jak snadno se to může stát.

Jen si to zkuste: Nechte se ukolébat poklidným sobotním odpolednem, sedněte si na verandu a naslouchejte tichu, šťastní, že dítě neřve a tiše si hraje, zavřete na okamžik oči a nastavte tvář srpnovému slunci. Nechte se prostoupit jeho teplem, nechte ho proudit do všech svých údů, oddejte se na zlomek vteřiny dokonalé blaženosti… a teď: usnuli jste? Na jak dlouho to bylo? Vážně jste nespali? A slyšeli jste to vzdálené žblunknutí?

Tehdy se Jirka poprvé zeptal, proč to vlastně děláme. Už dřív jsem mu vysvětlila, že se jako malý tady v tom sudu málem utopil, varovala jsem ho, že si nesmí hrát bez dozoru, aby se mu něco nestalo, ale když se zeptal, neváhala jsem ani na okamžik a odvyprávěla mu tu historii celou. Ne, netopil se. Utopil se a byl mrtvý a cosi, něco cizího a mocného, mu život vrátilo a tohle jídlo a pití je jediná odměna, kterou jsem byla schopná vymyslet. Obětina, poděkování, dar.

Netuším, jak můžou vypadat. Klidně si je představujte jako roztomilé okřídlené víly. Jako mechové potvůrky se šiškami místo nosu. Jako cosi černého a hladového bez pevných obrysů, jako stíny v trávě, nebo jako něco prastarého s parožím obrostlým lišejníkem. Netuším. Nikdo to neví. I když celý život jenom vydávám balíky na poště, pokusila jsem se o bytostech, které za úplatu vykonají zázrak, ledacos přečíst – abych zjistila, že o nich nikdo neví nic. Existují. Jsou, lze je uctívat, prosit, bát se jich, krmit je a napájet… ale nikdo netuší, co jsou zač.

Jirka se mračil, když jsem mu dala jen neúplné odpovědi. Byl neústupný a neoblomný, chtěl vědět, jak ta stvoření vypadají, jak vím, že jim chutná zrovna to jídlo, co jsme donesli, a nakonec se zeptal: „A kdybych se topil znova, zase by mě oživili?“

Nevím. Netuším. Nechci to vědět.

„A kdybys jim dala čokoládový dort?“

Ne. Takhle nesmí uvažovat. Nesmí je pokoušet, nesmí vrtat do toho děsivého zázraku, který se tu odehrál.

„Ani za čokoládový dort se zmrzlinou? S malinovou?“

Jirka byl můj Malý princ. Nikdy nedal pokoj, dokud nedostal odpověď na svoji otázku. Zakázala jsem mu tyhle myšlenky, tyhle dotazy, zakázala jsem mu jakékoliv pokusy, jak z toho něčeho, co číhá v borovicích, nad sudem s dešťovou vodou, jak z té věci vymámit odpověď.

V září jsem ho přistihla, jak se krade na balkón, přestože to měl zakázané. V první chvíli jsem mu chtěla jen naplácat, znovu mu vysvětlit, jak snadno by mohl z balkónu spadnout a zabít se, ale pak mě nějaká předtucha přiměla jít se podívat, co tam má.

Byla to chcíplá vlaštovka obkroužená věncem jetelových kvítků a lentilek.

Neudržela jsem se a začala na Jirku ječet. Tohle nesmí. S tímhle si nesmí hrát. To jsou síly, se kterými si nesmí zahrávat. Zakázala jsem mu to. Pohrozila jsem mu.

Nejprve se snažil vymlouvat. Tvrdil, že to jenom chtěl zkusit, že ho zajímalo, jestli to bude fungovat. Za kolik lentilek vlaštovka obživne. Jestli se to dá provozovat na balkóně, nebo se ten mrtvý pták musí odnést do hlubokého lesa. Neustoupila jsem. Tohle nesmí! Pak už jenom vzdorně mlčel, tvářil se sveřepě a nakonec se rozbrečel.

Doufala jsem, že jsem mu to vysvětlila dost jasně. Že s těmi hloupostmi navždy přestane.

Za dva měsíce jsem v jeho pokojíčku našla krabičku od sirek. Byla pootevřená, vedly do ní schůdky ze skládaného papíru a uvnitř byla mrtvá kobylka a spousta čokolády. Taková malá obětina.

Vždycky jsem věděla, že Jiřík bude geniální. Ale jak moc, to jsem pochopila, až když mu bylo třináct a vyhrál nějakou fyzikální olympiádu a přinesl domů pozvání od jednoho vědeckého ústavu, aby tam po škole chodil a účastnil se výzkumu. Bál se, co na to řeknu. A mě samozřejmě ta představa, že by nechodil ze školy přímo domů, že by se coural kamsi a dělal kdo ví co s nějakými starými dědky, vyděsila. Tolik nových možností, co by se mu mohlo stát. Tolik času, kdy bych ho neměla pod kontrolou. Ten strach, než by se mi večer vrátil – zakázala jsem mu to. Je ještě moc malý na takové pitomosti. Jakou vědu by chtěl dělat ve třinácti? Ať kouká nejdřív dodělat školu.

Škemral a žadonil, prosil, vysvětloval, jak je to pro něj důležité – ale já už se naučila stát si za svým. Nic takového. Žádné courání, žádné nebezpečné pokusy. Na to ho mám příliš ráda, abych mu něco takového dovolila.

Prostě jsem se o něj bála. Od té doby, co dostal druhou šanci na život, jsem se každou vteřinu strachovala, že se mu něco přihodí, že si ho to cosi, to temné, věkovité cosi z temných borovic, že si ho zase vezme.

Večer jsem ho přišla zkontrolovat, když byl v koupelně příliš dlouho potichu. Jiný puberťák by asi umřel hanbou, kdyby ho vlastní máma sledovala při koupání, ale Jirku nikdy ta pravá puberta nevzala a strach z vody a utopení jsem do něj zasela už velmi dávno a velmi, velmi hluboko.

V chatě se utábořili feťáci a nakonec ji zapálili. Z domu zbylo jen pár ohořelých zdí a lány plevelu, ale přesto jsme tam každý srpen jezdili a rozkládali na deku talíře s jídlem. Borovice mlčely. Kývaly se ve větru a stále mi neprozradily, co za svůj zázrak budou chtít.

Jiříkovi trvalo dva roky, než mě zlomil a já ho těm vědcům vydala. Chodil teď každé pondělí a středu do jejich výzkumáku a vracel se pozdě večer. Volal mi a posílal mi zprávy, ale stejně jsem trnula hrůzou, než se konečně otevřely dveře a Jirka se objevil.

Nesnažila jsem se pochopit, co tam vlastně dělá, a on se mi to nikdy nesnažil vysvětlit. „Jsem v pořádku, mami,“ říkal vždycky. „Neboj se, není to nic nebezpečného. Naopak! Bude to něco moc a moc užitečného.“ Věřila jsem mu – Jirka byl hodný kluk, nikdy by nic zlého neudělal.

Dnes mi konečně předvedl, na čem celou tu dobu pracoval. Je mu třiadvacet, je na vysoké škole a píše diplomovou práci na téma, které neumím ani vyslovit.

Ve výzkumáku už má vlastní kancelář a starší vědci na něj koukají s úctou, jako by to byl mladý génius a budoucí nositel Nobelovy ceny. Možná, že je. Mohl by být.

To, co mi předvedl, bylo v suterénu. Veliká místnost a uprostřed ní jiná, menší, s prosklenými stěnami. Překvapeně jsem se zadívala na to, co bylo uvnitř. Les. Pár malých smrčků, trs ostružin, habrová houština. Kameny, polštáře mechu, vějíře kapradin. Byly tam dokonce houby – několik fialových holubinek.

Bylo to úžasné, krásné, romantické… a ještě než Jiřík začal vysvětlovat, já už věděla. Tady žijí skřítci.

„Já vím, že nemáš ráda všechna ty cizí slova, tak to zkusím říct jednoduše,“ rozvalil se v křesílku, které bylo dost velké, aby se do něj jen tak tak vešel. Dobře jsem ho vykrmila.

„Ten les vlastně není nutný, necháváme si ho jen jako připomínku starých časů, když jsme s výzkumem začínali. Nepotřebujeme ho. Pamatuješ si na ten zázrak, co se stal u nás na chatě? Jak jsi mi vyprávěla o neviditelných skřítcích, co mě zachránili?“

Abych na to zapomněla – stále tam každé léto jezdím, i když ruiny chalupy pohltil les.

„Určitě to nejsou skřítci, žádné mrňavé bytůstky s čepičkami z ořechových skořápek, ale určitě jsou. Možná jsou to bytosti z jiné dimenze, podezříváme také temnou hmotu, v tomhle směru ještě výzkum zdaleka není hotový. Zatím jen víme, jak to funguje. Jeden můj kolega tvrdí, že to ani nejsou živé bytosti v našem slova smyslu, protože jejich chování a reakce se dají popsat soustavou rovnic, ale tím tě nechci unavovat.“

Usmál se. Nevím, jestli jsem v ten okamžik vůbec dýchala. Sice jsem některým jeho slovům nerozuměla, ale věděla jsem, co říká.

„Zkrátka a dobře: u těchhle duchů je možno si vyprosit zázrak. Malý nebo velký, v zásadě jakýkoliv. Způsob, jakým dokáží ovlivňovat náš fyzický vesmír, popisuje asi devět set stránek velmi odborného textu, ve skutečnosti na tom není nic záhadného. Jedná se prostě o nové, dosud neobjevené odvětví fyziky, vlastně je to úplně nová fyzika, kdy se z interakce naší a jejich hmoty rodí zcela nové zákony akce a reakce… promiň, už zase odbočuju. Prostě, podařilo se mi kvantifikovat korelaci mezi charakterem prosby a velikostí odměny, která povede k požadované reakci. Není to nic divného – jsme jenom divoši, kteří se naučili zacházet s automatem na limonádu. Sem vhodíš správnou minci, tady zmáčkneš správné tlačítko a vypadne ti malinovka. Úplně jednoduché.“

Jirka se usmál, hrdý sám na sebe.

„Duchové existují, mami. Ti dobří duchové, kteří mi zachránili život. Zatím s nimi umíme interagovat jen velmi jednoduše, ale každým dnem je to lepší a lepší. Možná nakonec nebudou jen plnit naše přání, možná s nimi navážeme i opravdovou komunikaci. Představ si ten úžasný svět, který tam na druhé straně je – nebo který možná existuje souběžně s tím naším!“

Zdvihnul se z křesla, na tváři pořád ten nadšený úsměv, a přešel k ledničce, která stála v koutě velké laboratoře. Vyndal z ní plastikovou krabici.

„Ukážu ti, jak to funguje,“ řekl. V krabici byly mrtvé bílé myši. Vytáhl jednu, rudá očka měla zakalená, ztuhlý ocásek stočený podél těla. Jirka ji přenesl k jinému velkému přístroji a vložil dovnitř. Zaklapl dvířka. Na klávesnici navolil nějakou kombinaci, stiskl tlačítko a obrátil se ke mně.

„Nemusíme si už lámat hlavu s tím, jak je správně požádat a jaké jídlo jim bude chutnat – umím to vypočítat! Tenhle týden jsem vyřešil a naprogramoval poslední část, ani kolegům jsem to ještě neřekl. Chtěl jsem, abys to viděla první. Teď, když mám hotový i ten poslední problém, je můžeme požádat naprosto o cokoliv.“

Otočil se ke stroji. Otevřel dvířka a vyndal živou bílou myšku, která byla uvnitř. Stočila se mu v dlani a nechala se drbat za ušima.

„Jestli mi nevěříš, že je to ta samá myš, můžeme to zkusit ještě jednou a můžeš té druhé udělat na záda značku fixkou,“ navrhl. Nic takového jsem nepotřebovala. Věřila jsem mu.

Odpoledne jsem nešla do práce. Celé odpoledne jsem seděla u kuchyňského stolu a přemýšlela. Už jsem věděla, proč mi tenkrát ty věci v černých borovicích neodpověděly, když jsem se ptala: Co za to budete chtít? Nemohly. Cena, kterou si za svůj zázrak přály zaplatit, byl hlas.

A Jiřík, Jiřík jim ten hlas dá.

Večer si zcela neobvykle napustil vanu plnou vody, a tak jsem ho přišla zkontrolovat, když se mi zdálo, že už je příliš dlouho potichu.

„Díky,“ malátně se po mně podíval, ruce rozhozené po stranách vany, na rtech pořád ten spokojený úsměv. „Málem bych usnul.“

„Mohla bych ti vydrbat záda, když už jsem tady,“ navrhla jsem. „Určitě si na ně pořádně nedosáhneš.“ Přikývl a přivřel oči. Vážně se mu v té horké vodě chce spát, je tak unavený ze své práce… Položila jsem mu dlaně na špekatá ramena.

„Víš, přemýšlela jsem o tvé práci,“ řekla jsem tiše.

Přemýšlela jsem o tom. Podařil se mu zázrak – spoutat kouzla do kovové krabičky. Dobrý duch ve stroji. Stačí vhodit správnou minci, stisknout správné tlačítko a je to – mrtvý křeček opět žije. Oplakávaná andulka zase létá. Květiny se zazelenají, mrtvé děti dýchají. Stiskněte tlačítko, a uděláte zkoušku ve škole. Šéf vám dá v práci přidáno. Naprogramujte zaklínadlo, a najdete manžela na celý život. Jak jednoduché. Jak krásné.

Jenže já o tom přemýšlela ještě víc. Copak je pro ty bytosti z temné hmoty nějaký rozdíl mezi oživením křečka – a jeho zabitím? Vhoďte minci, stiskněte tlačítko a sousedce chcípne ten uštěkaný pudl. Zdechne rybička. Dítě propadne ve škole – nebo ho rovnou srazí auto. Za dostatečně velké množství čokolády se země otevře a pohltí, koho budete chtít. Zaplaťte, a získáte neomezenou moc páchat dobro, konat zlo, dělat zázraky.

Zázrak je, když voláte do černých borovic a mrtvé dítě ve vaší náruči se zase nadechne.

„Někdy je cena za zázrak příliš vysoká,“ řeknu.

Pak už je to snadné: stisknout a ponořit mu hlavu pod vodu. Nevšímat si jeho bránících se rukou – je sice tlustý, ale je to samý špek, žádné svaly. A pak už jen držet, vydržet, splatit dluh, vrátit věci na začátek, vytrvat, napravit chybu, která se stala už před dvaceti lety, vrátit ho tam, kam patří…

Vlastní dítě, ve tváři modré a bílé, oči do široka vytřeštěné a ústa otevřená pod vodní hladinou, která je už naprosto klidná.

KONEC 8. 9. 2011

Džungle zlého kontinua

Ze stromu trčely ruce a působily dojmem, jako by se prastará sekvoje chystala někoho obejmout. Kromě ní rostla v místnosti desítka dalších stromů. Všechny se tyčily z kapradí, rozprostíraly nad ním spodní patra větví a končily těsně pod bíle zářícím stropem. Už pohled na stromy uvězněné uvnitř obří krychle byl zneklidňující, ale růžové dlaně trčící z kmene byly přímo děsivé.

„Tak tohle je ta nehoda, kvůli které jste volali?“ obrátil se Grant na menšího tlustého muže, který ho sem přivedl.

„No ano. To je… prorostení, víte? Když jeden objekt proroste druhým. Jako geometrický průnik.“

To jsem pochopil, zamračil se Grant, ale jen v duchu. Navenek se zatvářil trochu nechápavě.

„Aha,“ řekl. „A jak se to stalo?“

„Jak?“ nadechl se malý vědec a zase splasknul. „To nevíme. Něco takového by se vůbec nemělo stát. Je to vyloučené. Proto jsme přeci všechna ta bezpečnostní opatření dělali, aby k podobné nehodě nemohlo dojít!“ Rozhodil rukama, trochu zarudlý ve tvářích rozhořčením. „Něco takového se prostě vůbec nemůže stát,“ zopakoval ještě jednou. Grant kývl a rozhlédl se kolem sebe. V místnosti bylo nejméně patnáct počítačů, veliké okno, ze kterého shlíželi na znepokojující scenérii, vroubily spousty kamer a senzorů.

„Takhle jsem to ráno našel a hned jsem vás volal. Nikdo se ničeho nedotkl. Je to záhada!“

„Jistě,“ souhlasil Grant. Nelíbilo se mu to. Murdoch měl poslat opravdového detektiva, ne jeho. Argument „budeš těm dědkům jako jediný rozumět“ byl od starého vyložená škodolibost.

„Ale můžete mi ještě jednou vysvětlit, k čemu tady vlastně došlo?“ vrátil se ke své práci. „Jak se stane, že člověka proroste strom? To přeci není normální. Co je vlastně celá tahle věc zač?“ Grant ve skutečnosti věděl, co je tohle zařízení zač. Jenže kdyby jim to dal najevo, mohli by oni pro změnu zjistit, kdo je on, a o to vůbec nestál. Takže bude muset absolvovat přednášku o principech Stroje.

„V zásadě se celé tohle zařízení dá považovat za stroj času.“

„Stroj času? To jako že tohle je kus minulosti?“ ukázal Grant na sekvoje. Skrytý herecký talent, poškleboval se, když ti to nevyjde s detektivem, můžeš se dát k filmu.

„Tak trochu. Ve skutečnosti je to výsek minulosti vyzdvižený do našeho času. Stroj ji zrekonstruoval podle informace uložené v časovém proudu. Hmota totiž nemůže cestovat časem, zatímco informace se jím může pohybovat celkem volně. Materiál tedy používáme současný a Stroj mu na určitou dobu vtiskne informační otisk z jiného času. Výsledkem je, že vám v místnosti vyroste scenerie stará třicet tisíc let.“

„Aha,“ pravil Grant s výrazem někoho, kdo z celého projevu pochytil jen předložky a spojky. „A ten člověk tam zůstal, když se to stalo, že?“

Vědec se nadechl k nesouhlasné odpovědi.

„Říkal jste, že máte nějaká bezpečnostní opatření, která takovéhle nehody vylučují,“ předešel ho Grant. „Můžete mi o nich něco říct? A taky mi sežeňte všechny, kdo s touhle věcí pracují. Musíme nejdřív zjistit, kdo ten mrtvý je.“

„Docent Salmir,“ řekl vědec.

„A to víte jak? Vždyť jsou z něj jen ruce.“

„Takhle,“ klepl na klávesnici jednoho počítače a na monitoru se ukázal detail stromových rukou. „Ty prsteny,“ ukázal na levou dlaň, „snubní a pečetní, tohle nosil jenom docent Salmir.

Ostatní vědce vám hned seženu.“

Následovala zmatená čtvrthodinka plná pobíhání, telefonování a přemlouvání, během které Grant pozoroval uvězněné sekvoje a mračil se. Tohle nebude obyčejná nehoda, jak říkali do telefonu. Za chvíli se mu dostane poučení o bezpečnostních protokolech, které mají něčemu podobnému zabránit, a někdo by se musel hodně snažit, aby je obešel. Takže vražda? Nebo přece jen neskutečně vykonstruovaná náhoda?

Vědci, jak slíbil tlustý profesor Reiner, se konečně shromáždili. Rozrušení, nervózní, zamlklí.

„Přivedl jsem vám jen ty, kdo tu byli včera a smějí ovládat Stroj. Celé zařízení má totiž přes sto dvacet zaměstnanců,“ omlouval se Reiner.

„To je v pořádku,“ mávl rukou Grant a podíval se po lidech.

„Jsem detektiv Alec Grant a přišel jsem vyšetřit tuhletu nehodu. Od vás potřebuji jméno, co jste tu včera dělali a stručný pokus o vysvětlení, co se tu asi mohlo stát.“

Nehrnuli se do výpovědí dvakrát ochotně. Tlustý profesor Reiner, velký odborník na paleobotaniku, včera celý den zkoumal ty sekvoje a ráno do nich našel zarostlého kolegu. Ten se díval na sekvoje taky, jeho oborem byla pro změnu klimatologie. Pak dva technici, kteří cosi štelovali v energetických polích Stroje. Doktor věd Harris, veselý starý pán, který v těch kapradinách lovil hmyz a zaníceně ho dnem i nocí katalogizoval. Programátor, opravující program pro ovládání Stroje. A nakonec snědý Arab, plešatý a vousatý, jménem Muhammad Isma’íl. Neustále detektiva pozoroval a ten uhýbal pohledem, protože se s ním kdysi potkal na nějaké konferenci.

„Víte, co je zajímavé?“ řekl najednou Arab. „Jmenujete se úplně stejně jako Alexander Grant, autor objevu studené fúze, který se nakonec ukázal jako velký podvod.“

„Jo, jsem to já,“ přerušil ho mrzutě detektiv dřív, než by Muhammad stihl vylíčit pokračování. Jak se přišlo na to, že upravil výsledky pokusu, o rozhořčení veřejnosti, protože tenhle upravený experiment vypadal zvlášť slibně, o ostudě a tahanicích, které z toho nakonec byly. Slyšel to už tolikrát, že si to rozhodně nepřál vyslechnout znovu.

„Já to tušil,“ usmál se Arab, „my jsme se přeci potkali na třiačtyřicáté konferenci o částicové fyzice, ne?“

„Asi ano.“ Grant jeho nadšení nesdílel. Všiml si, jak se tváře lidí kolem proměnily. Už nebyl blbý policajt, kterému je třeba vše vysvětlit a který jim možná pomůže vyřešit záhadu. Tomuhle člověku už se nedá věřit. Když falšoval výsledky výzkumů, snadno může falšovat i tohle vyšetřování a kdo ví, jak to dopadne. Ne, ne, žádná důvěra, žádná otevřenost, hezky ho co nejrychleji vystrnadíme pryč.

Arab se tvářil, že ho to odhalení potěšilo.

„To bylo před čtyřmi roky,“ řekl Grant. „Teď jsem detektiv a máme tu nějakou nehodu, ne?“ Stále se tvářili nepřístupně. „Vezmu to rychle, abych vás neokrádal o drahocenný vědecký čas.“ Maska spadla, nemusel si hrát na policajta a to vlastně hodně věcí usnadnilo. „Vím, že jste čipovaní a počítač hlídá vaši polohu, právě aby se nic takového nestalo,“ ukázal palcem na sekvoje. „Takže kde máte ty čipy, kde jsou čtečky, jaký je bezpečnostní protokol?“

Profesor Reiner maličko zavrtěl hlavou, snad nesouhlasně, ale pak postoupil o krok kupředu.

„Čipy máme všichni v levém předloktí. Čtečky jsou u vchodu do areálu, do velínu, do Druhého sektoru a dvě do Jedničky. Velín je tohle,“ ukázal na zem. „Za ním pokračuje Druhý sektor, má dvě patra a v něm skladujeme všechny materiály z jiného času, provádíme experimenty a tak. Jednička je ta bílá krychle, vnitřek Stroje. A bezpečnostní protokol je jednoduchý. Kdo nemá oprávnění, tomu čtečka neotevře dveře. Spouštět Stroj smí také jen pověřená osoba, to kontroluje čtečka vedle hlavního počítače. Je to lepší než heslo. No a u vchodu do Jedničky jsou čtečky hned dvě a obě musí potvrdit, že člověk, který do místnosti vešel, z ní také odešel, jinak se Stroj nespustí. Něco takového je prostě absolutně vyloučené,“ nešťastně pohlédl na ruce docenta Salmira trčící ze sekvoje.

„Záznamy z těch čteček jsou v počítači, že? Včetně toho, kdo spouštěl tuhle… věc,“ ukázal detektiv do okna.

„Říkáme tomu scéna,“ ozval se Reiner. Scéna se sekvojemi a mrtvolou. Hezké.

„Záznamy scén? Klidně,“ řekl programátor. „Údaje z rámových čteček bych musel tahat z databáze.“

„Tak alespoň to,“ souhlasil detektiv.

Poslední scéna byla spuštěna v 1:28 ráno doktorem Fletcherem.

„To je blbost,“ zavrčel Reiner. „Fletcher je na konferenci v Idahu. Už od pondělka, dneska má mít referát.“

„Kdy?“

Reiner pokrčil rameny.

„V devět,“ podíval se Arab na hodinky. „Právě teď.“ Tomu tedy říkám alibi, zamračil se Grant. I když letadlem, pokud existuje vhodný spoj, by se to dalo stihnout tam a zpět a nikdo na konferenci by si ani nemusel všimnout, že je pryč.

„Můžete mi přeci jen vyjet záznamy těch ostatních čteček?“ požádal programátora. „Jestli to udělal Fletcher, musel do ústavu přijít a také z něj odejít.“ Mladý muž otráveně vzdychl a začal bušit do klávesnice.

„Mezitím bych se podíval dolů,“ rozhlédl se Grant po okolostojících. „Kdo mě doprovodí? Ostatní zatím můžou jít.“

Rozprchli se bez jediného slova, zůstal profesor Reiner a Muhammad.

„To se dějí náhody, co?“ usmál se Arab na Granta. „Nečekal jsem, že se my dva ještě někdy uvidíme. Ale teď mě omluvte, musím dopsat článek,“ a také odkráčel.

„Ukážu vám to tu,“ řekl Reiner. „Salmir byl můj přítel a to, co se mu stalo, je dost hrozné. Ale pan Fletcher je také můj přítel a neumím si představit, že by byl něčeho takového schopen. Navíc je v Idahu.

Nejdřív vám musím zařídit čip.“ Naklonil se k programátorovi, ten v odpověď cosi zabručel, vyběhl z velínu a za chvíli se vrátil s bílou obálkou v ruce. Mávl s ní nad krabičkou čtečky vedle hlavního počítače, soustředěně zadal spoustu údajů, pak znovu mávl, zamračil se a něco přepsal, mávl obálkou a hodil ji Grantovi.

„Tady máte. Dejte si to na krk nebo kolem zápěstí.“ Uvnitř byl řetízek se skleněnou pecičkou čipu. Grant si ho dvakrát obtočil kolem levé ruky a vypravil se za Reinerem do Druhého sektoru.

Vchod do Jedničky, a tedy i do Stroje, byl z obyčejné bílé chodby. Ta se pod uniformním světlem zářivek táhla do dálky a rozvětvovala do dalších chodeb a sálů. Grant si v duchu zkusil představit velikost areálu, když k němu přijížděl, a místo, kde v něm asi teď stojí. Druhý sektor musel být obrovský.

„Tady,“ ukázal Reiner na turniket z chromovaných trubek. Rámová čtečka tiše pípla a pustila ho dál. Grant prošel za ním. Znovu pípnutí.

„Teď jsme v nitru Stroje,“ řekl Reiner. „Jeho hlavní konstrukce má tvar duté krychle a my právě procházíme její stěnou.“ Krátká chodba končila kovovou deskou. Reiner se k ní přiblížil, ozvalo se pípnutí a deska zajela do stěny. Před nimi se objevil jiný svět. Z vnitřku bílé krychle se k jejich nohám nahrnula trocha jehličí a propadla kovovým roštem podlahy. Reiner vykročil mezi kapradí a úlomky větví, Grant zůstal stát na prahu a rozhlížel se. Sekvojový prales. Vzduch byl vlhký a voněl pryskyřicí. Mezi kmeny probleskovala protější stěna a celý dojem kazilo příliš intenzivní světlo. Vzhlédl. Obří kmeny zarůstaly do stropu. Potřásl hlavou a odhodlaně vykročil za Reinerem.

Kapradí po kolena, místy do pasu, drobné křoví, spleť kořenů a popadaných větví pod nohama. Reiner zůstal stát u jednoho z kmenů a čekal, až k němu detektiv dojde. Odsud bylo vidět na stěnu Jedničky, hladce uťaté listy kapradin a velké okno velínu nahoře. Prsty docenta Salmira byly nepřirozeně růžové a nateklé, zakončené rovně zastřiženými nehty. Grant se jich neodvážil dotknout, jen strom obešel kolem dokola, potom vytáhl z kapsy fotoaparát a udělal několik snímků.

Salmir musel stát na zemi, ruce dával nahoru, jako by se vzdával nebo na někoho křičel, a vtom ho strom prorostl. Děsivé.

Všiml si, že Reiner nespokojeně vrtí hlavou a tváře mu rudnou.

„Co se děje?“

„Tohle je… tohle je naprosto nemožné,“ vydechl. „Vyloučené! Identifikační čip je pod zápěstím, tam, jak má tu jizvičku. Zůstal neporušený. Nemohlo se stát, aby čtečky nezaznamenaly jeho příchod!“

„Třeba došlo k výpadku proudu. Chybě počítače. Co já vím,“ krčil rameny Grant. Technická závada. Jak by ji měl rozpoznat bez potřebné znalosti obvodů Stroje a jak by měl bez téhož odhalit úmyslný zásah?

„Vrátíme se,“ rozhodl. Seshora z velínu je někdo pozoroval, a když zachytil jeho pohled, zmizel.

„Budu to muset ještě překontrolovat,“ odpověděl programátor na detektivův dotaz po záznamech čteček. „Možná jim tam hapruje elektronika, test celýho systému se dělal naposledy před rokem.“

„Co máte?“ přerušil ho Grant.

„No, ty záznamy jsou ujetý. Podívejte. Tady lidi odcházejí z areálu. To je v pohodě. Salmir tu zůstal sám. V jednu slez dolu do Jedničky. Jenže podle těch záznamů z ní hned zase vylezl a šel sem do velínu. Pak je tu ten záznam od Fletchera na hlavním počítači a pak už nic. Lautr nic až do rána. Jak říkám, musí jim haprovat elektronika, nějaký bordel v obvodech.“

„A nemohlo by se stát, že by počítač ty záznamy špatně uložil?“

„To je vyloučený! Helejte se,“ otočil se programátor ke Grantovi, „tohle mám na starost já. Celej systém znám jako svý boty a určitě to nedělá koniny.“ Zachytil detektivův nedůvěřivý pohled. „Podívejte, já si na to sednu a projedu celej ten kód od začátku do konce, jestli to náhodou neblbne, ale nemyslim si, že něco najdu.“

„Udělejte to,“ souhlasil Grant. „A než něco změníte, zálohujte.“ Ublížený pohled mladého experta mluvil jasně. Idiote, co ty mi tady budeš radit.

„Kdo může zkontrolovat ty čtečky?“ obrátil se detektiv na Reinera, ale stejně už tušil, že ani tady chyba nebude a jemu nezbude nic jiného než si vědce jednoho po druhém předvolávat a ptát se jich: „Znáte někoho, kdo by měl důvod docenta Salmira zabít?“

Kancelář velitele policejní stanice páchla. Byla prosycená tabákovým kouřem, který se v ní vznášel místo vzduchu. Nikotin byl zažraný do tapet a stolní desky, stejně jako do prstů a kníru starého Murdocha.

„Tak cos vypátral, Alecu?“ přivítal Granta, típl oharek a zapálil si další cigaretu.

„Vypadá to na vraždu. Divnou vraždu.“ V téhle kanceláři mluvil zásadně jen krátkými větami a co nejstručněji.

„A podezřelý?“

„Je na konferenci v Idahu.“

Murdoch se zachechtal a zmizel za oblakem namodralého dýmu.

„Možná mu sem v noci letělo letadlo,“ vysvětlil Grant. „Ať ho policajti z Idaha pohlídají.“

„Zařídím,“ kývl Murdoch. „A co ti ostatní vědátoři? Popovídali jste si?“

„Ani ne. Jeden arabák si na mě vzpomněl. Jinak se moc nehádají a ani se navzájem nepomlouvali.“

„Hotové hejno andílků,“ poznamenala kolegyně, která vplula do kanceláře, hodila Murdochovi na stůl tlustý spis a zase zmizela.

„Hm, hm,“ udělal Murdoch a soustředěně popotahoval z cigarety. „Budeš za nimi muset ještě zaskočit. Ale nejdřív si počkej, co ti řekne ten chlapík z Idaha. Hmm… a zajdi to oznámit ženě toho mrtvého, zrovna teď nemám nikoho, kdo by tam mohl zajít.“

Byl to jednoduchý bílý domek s modrou střechou, vpředu pečlivě udržovaná zahrádka od laciného architekta. Ze sloupku vedle branky vyplazoval jazyk směšný sádrový psíček.

Grant ten dům nejdřív přešel, pomalým krokem člověka, který směřuje někam úplně jinam a jen se tak cestou rozhlíží. Potom chvíli postál ve stínu mohutného ořešáku, litoval, že se nemůže uklidnit cigaretou, a přemýšlel, co vlastně Salmirově ženě řekne. Je mi líto, ale vašemu muži se stala nehoda. Blbost. To byl zatraceně zlý a promyšlený záměr. Vašeho manžela někdo zavraždil. Kdo a proč? Nemám tušení.

Došel znovu před dům a zastavil se u branky. Sádrová obludka se na něj šklebila. Detektiv asi také není to nejlepší povolání, říkal si, zatím co váhal s rukou nad tlačítkem zvonku. Nemám na to nervy. Jenže od určité doby jako bych neměl moc možností volby.

Zevnitř domku se ozvalo tlumené zadrnčení. Po nekonečně dlouhé chvíli se ve dveřích objevila rozcuchaná blondýna v nedbale zapnutém županu.

„Branka je odemčená,“ řekla a promnula si oči. Znuděně pozorovala, jak prošel vrátky, pečlivě za sebou zavřel a nakonec se zastavil dva kroky od ní.

„Paní Salmirová?“

Kývla.

„Jsem detektiv Alec Grant. Mám pro vás bohužel špatnou zprávu. Váš manžel je mrtvý.“

Zarazila se, stáhla hlavu dozadu a překvapeně zamrkala. „Joni?“ řekla, jako by se chtěla ujistit, že zazvonil u správných dveří.

„Ano. Váš muž, John Salmir. Ráno ho našli v ústavu mrtvého.“

„Joni?“ zeptala se ještě jednou. Pořád to neznělo jako šok nebo překvapení, spíš jako by si nebyla jistá, že Grantovi správně rozuměla. „Ale vždyť Joni…,“ zamumlala neurčitě a mávla rukou směrem k domu. Pohlédla na detektiva, potřásla hlavou, její rty se bezhlesně pohnuly a potom velmi pomalu vykročila zpátky k domu.

Sakra, říkal si Grant a čekal, na tohle vážně nemám žaludek. Říkali mi, že může plakat a křičet, ale tohle… Ona si myslí, že spal u ní doma. Je zvyklá, že Salmir občas chodí z práce pozdě a vstává dřív než ona. Probudil jsem ji a ji ani nenapadlo, že by to tentokrát mohlo být jinak. A teď se jde dovnitř přesvědčit, že dnes v noci vedle ní Salmir nespal a že pravdu mám já a její muž je mrtvý. Jen aby se nezačala vyptávat, jak se to stalo, jen aby ho nechtěla vidět! Grant se otřásl při té představě. Sám sice nebyl při tom, když scénu vypínali, ale tušil, jak to asi vypadalo. Tam se musí objevit člověk, těsně po tom, co zmizí sekvoje, cosi ve tvaru stojícího člověka, který spadne na zem jako krvavý déšť a spolu s ním i jeho dlaně. Ty ruce prý začaly krvácet…

Salmirova žena přišla. Opírala se jednou rukou o stěnu, trochu se potácela a ztěžka dosedla na betonový schod před domem. Župan se jí svezl z ramene a odhalil bílé ramínko noční košile.

Měl bych něco udělat. Pomoct jí, utěšit ji, odvést zpátky do domu. Prostě cokoliv, ne jen tu tak hloupě stát a civět. Přikročil k ní a veden náhlým impulsem jí přitáhl župan zpátky ke krku.

„Ale no tak,“ pleskla ho přes prsty a zachichotala se vysokým hlasem. „Joni by mohl přijít.“ Ucukl. Škubla sebou, krátce utkvěla na detektivově tváři a znovu se zahleděla před sebe.

„Pojďte domů, paní Salmirová,“ řekl a opatrně ji vzal za loket. Nechala se postavit, otočit, odvést jako poslušná loutka. Grant našel ložnici, uložil ji do rozestlané manželské postele a pak rychle zmizel, když si představil, jak se za chvíli v téhle posteli probere a začne hledat svého Joniho.

Zatracená práce, vyštěkl na Salmirovic sádrového psíčka. Zatracená, říkal si, zatím co rázoval pryč, jako by právě spáchal nějaký odporný zločin. To mi snad Murdoch udělal naschvál. Nemám volného člověka, jdi a řekni té paní, že jí umřel muž. Zrovna tu není fotograf, běž a nafoť rozteklého Salmira. Zaskoč, přines, podrž, copak takhle mám strávit zbytek života? To už je snad důstojnější žebrat znovu o místo ve výzkumu.

Otevřít mu přišel ten Arab.

„Jdete brzo,“ oznámil Grantovi, „zatím jsme ještě všichni naživu.“ Alec ten vtip neocenil.

„Přišel jsem se podívat, jak to tu probíhá, když pracujete. A proč mi nefunguje tohle?“ ukázal na řetízek s čipem.

„Protože je návštěvnický,“ zazubil se Muhammad. „Platí jen tři hodiny. Pak by vám někdo musel obnovit vstupní práva.“

Odvedl Granta do velínu, vysvětlil jeho přání Reinerovi a ten ho s mračením a za nevraživých pohledů ostatních usadil do kouta na rozvrzanou židli.

V krychli Jedničky opět rostly sekvoje, tentokrát mladší a řidší. Reiner si je promítal na obrazovku počítače a podle všeho měřil každému stromu průměr kmene a sepisoval rostliny rostoucí pod ním. Muhammad zasedl k jinému stroji a pod rukama mu začaly vyrůstat pestrobarevné křivky. Co chvíli zvedl sluchátko místního telefonu a domlouval se s nějakým technikem. Programátor ze včerejška spolu s kolegou proháněli po obrazovce řádky kódu a pobrukovali si nad jednotlivými sekvencemi. Vědec, který nebyl Grantovi představen, seděl u stolu a zaujatě si četl článek hemžící se vzorci a grafy.

Grant je vydržel pozorovat deset minut. Potom vstal a přešel ke sklu nahlédnout do Jedničky. Hlavy všech se nakrátko zdvihly a zase se sklonily nad prací. Arab ho pozoroval nejdéle. Sekvojovým pralesem se kdosi procházel, podle neustálého shýbání ho Grant odhadl na pána, který se zabýval katalogizováním pravěkého hmyzu. Pobíhal mezi kapradinami pilněji než mraveneček.

Za Grantovými zády Arab ještě několikrát zacvakal klávesnicí a pak vydechl: „Paráda. Pojďte se na to podívat, pane kolego,“ oslovil Reinera. „No není to nádhera?“ Obdivovali se jakési spektroskopické křivce.

„Super,“ protáhl se Muhammad a uložil graf. „Nedal byste si podzim? Možná se nám podaří chytit trochu vody.“

„Určitě,“ souhlasil Reiner a přešel k oknu. „Cinkněte panu Harrisovi.“ Arab zdvihl sluchátko, stiskl jedničku a jeho hlas zazněl vnitřkem Stroje.

„Doktore Harrisi, máte už dost těch hmyzů? Chtěli bychom změnit scénu.“ Oslovený ještě cosi honil po rubu kapradinového listu, a když se mu to podařilo umístit do krabičky, zvedl hlavu.

„A na co?“ Reproduktory u hlavního počítače vědcův hlas zesilovaly.

„Asi tak o čtyři měsíce dál. Pozdní podzim.“

„Podzim? Ale já nechci podzim. To jsou všechny exempláře schované. K čemu tam chcete podzim?“

„Doufám, že se mi podaří najít déšť. Potřeboval bych trochu vody na analýzu.“

„Vodu? Trochu vody?“ zaškaredil se Harris. „Vždyť už jste jako Salmir. Nemohli byste mi tam nastavit nějaký déšť, potřebuju trochu vody… Hodláte ho nahradit, nebo co? Budu tady ještě tak půl hodiny.“

„Ale já vám nemůžu dát půl hodiny. Vždyť jsme o tom mluvili, pane Harrisi. My tu máme svůj program.“

„A já snad ne? Tak patnáct minut a zítra si zamlouvám dalších patnáct.“

„Za pět minut…,“ nenechal se umluvit Arab.

„Přepněte to,“ řekl najednou Grant.

„Co?“ otočili se na něj Reiner s Muhammadem.

„Přepněte tu scénu. Tu samou tak o pět minut později. Rostliny budou na stejném místě, nijak by mu to neublížilo.“

„Ale to se přeci nesmí!“ ohradil se Arab.

„Já vím. Ale váš počítač by tomu měl zabránit, ne?“

„Ovšem.“

„Tak co se stane, když se tu scénu pokusíte přepnout?“

„Nic.“

„Tak to zkuste. Chci to vidět.“ Muhammad se zahleděl na Reinera a ten po kratším váhání kývl. Arab překopíroval do povelového řádku počítače dlouhé číslo označující současnou scénu, změnil dva předposlední znaky, potom mávl levým zápěstím nad čtečkou a stiskl enter. Počítač pípl a vychrlil chybovou hlášku. V sekvojovém pralese se nic nezměnilo.

„Spokojen?“ usmál se Arab a vrátil se ke svým výpočtům.

„Jistě,“ poděkoval Grant. „Můžu se zeptat, jak je do toho kódu zanášený čas, který má Stroj zobrazit?“

„To je jednoduché. Číslo udává počet let, dní, hodin, minut a vteřin od určitého okamžiku,“ ukazoval jednotlivá místa na obrazovce. „To mínus pak značí, že se Stroj má dívat do minulosti.“

„A když tam dáte plus?“

„Je mi líto, s budoucností si Stroj poradit neumí. I když některé Fletcherovy výpočty ukazovaly, že by to mohlo být možné.“ Na monitoru hlavního počítače se objevil nejprve jeden a pak druhý zelený čtvereček.

„Vidím, že pan Harris už opustil Jedničku, tak mne omluvte. Půjdu lovit podzimní déšť.“ Hbitě vyťukal příslušný kód a přejel zápěstím po čtečce.

„To se ani nepřesvědčíte, že je pryč?“ zeptal se Grant, ale to už Muhammad Stroj spustil. Sekvoje zůstaly stát na místě, v podrostu se proměnily rostliny.

„Sucho,“ nahlásil od monitoru Reiner. „Ani kapka.“

„Tak zkusíme o den později.“

Grant se vrátil na svou židli, dalších pět minut pozoroval jejich pátrání po pravěkém dešti, a potom se zdvihl a opustil výzkumný ústav. Venku ho čekal současný studený liják.

Doktor Thomas Fletcher, jediný podezřelý v případu Salmir, se dal už od pohledu zařadit do kategorie mladý, nadějný a odporně chytrý. Do výzkumného ústavu nakráčel s lehkou konferenční taškou přes rameno a na Granta, který tu na něj čekal, ukázal prstem: „Vy budete ten bývalý vědec, že?“

„Nikoliv. Detektiv Alec Grant, potřeboval bych si s vámi promluvit,“ odpověděl vyšetřovatel prkenně. Dalo se čekat, že někdo z kolegů mladého Fletchera informuje, jak se věci mají.

„A teď se schováváte za průkaz detektiva, no to je snad vtip,“ pokračoval Fletcher. „Máte pro tuhle práci vůbec kvalifikaci? Nebo je to zase nějaký podvod, jako s tou fúzí? Čekal bych, že po takové ostudě, kterou jste celému vědeckému světu provedl, se neopovážíte na akademické půdě ani ukázat.“

„O tom, co jsem dělal nebo udělal, se s vámi nehodlám bavit. Jsem tady, protože se vám tu na akademické půdě stala vražda a vy jste z ní jediný podezřelý.“

„Vražda? Podle profesora Reinera se jednalo o nehodu.“

„Tak to vás pan Reiner špatně informoval. Docent Salmir zemřel, když někdo spustil Stroj. K tomu bylo třeba autorizačního kódu a podle záznamů čtečky jste to byl vy.“

„Já? Kód z mého čipu na hlavním počítači?“ Fletcher zakroutil hlavou. „Tak to vás někdo špatně informoval. Já byl týden na konferenci v Idahu a vrátil jsem se dnes ráno.“

„To je právě jedna ze záhad, kterou musím vyřešit. Můžeme jít do velínu?“

„Jistě. A smíte se tu vůbec volně pohybovat? Máte návštěvnický čip?“ Alec potřásl hlavou a vykročil napřed. Ten chlap měl být detektivem místo mě. Rozený talent na křížový výslech.

Scéna zobrazovala kamenitou louku plnou vody.

„Lovíme vzorky sněhu,“ sdělil Grantovi Arab. Kromě něj byl ve velínu jen programátor, který ani nezdvihl hlavu od počítače.

„Reiner s Harrisem jsou ve Dvojce,“ oznámil Muhammad, „kdybyste jim něco chtěl. Ale jak vidím, vy už jste si svého podezřelého odchytil.“ Několikrát klepl do klávesnice a odšoupl se stranou. „Chcete pustit k hlavnímu počítači? Ukázat mu, jak nám prorostl Salmira?“

„Rád bych, díky.“

„To jsem na ten záznam zvědavý,“ řekl Fletcher, a když viděl, že Grant hledá v počítači příliš pomalu, odstrčil ho a sám si potřebný údaj našel. Chvíli zíral na vlastní identifikační kód a pak prohlásil: „To je jasné. Rozbila se čtečka nebo je v nepořádku příslušný program.“

„Tak to bych si vyprosil, pane doktore,“ otočil se k nim programátor. „Ta čtečka je naprosto v pohodě a program taky. Byl to váš čip a basta.“

„Jak to můžete tak kategoricky tvrdit? Přezkoušel jste ten program pořádně?“

„A co byste řekl, že tu právě dělám?“

„Tak to zkusíme,“ zmařil pokus o hádku Grant. „Můžete tam spustit nějakou scénu, pane Fletchere? Co by se vám hodilo?“ obrátil se na Muhammada.

„Dejte tam totéž ještě jednou.“

Fletcher se pohrdavě zamračil, mávl rukou nad čtečkou a v krychli Stroje zazářila oslepující bělost. Bílé závěje vyfoukané do bizarních tvarů, vzduchem prudce zavířilo mračno sněhu, zaútočilo na okno velínu, a pak náhle vločky ztratily směr a pokojně se snesly na bílou planinu. Poprašek na okně se pomalu měnil v kapky.

„Tak jaký je váš závěr z tohoto malého experimentu?“ zeptal se Fletcher detektiva.

„Že čtečka i počítač fungují a ten záznam opravdu patřil vašemu čipu.“

„Což je současně vyloučené, protože ten čip byl se mnou v inkriminovanou dobu v Idahu.“

„Máte na to svědky?“ přeptal se Grant, i když věděl, že zbytečně. Žádné vhodné letadlo mu sem stejně neletělo. V úvahu by přicházel jedině teleport, kdyby existoval.

„Samozřejmě. Mnoho svědků. Mám dokonce jednu svědkyni na celou noc, ale pokud to nebude vysloveně nutné, uvítal bych, kdyby se její jméno v protokolech o tomto případu nemuselo vyskytnout. Pokud jste tedy detektiv a nějaké záznamy o svém pátrání vedete,“ zahleděl se podezřívavě na Granta.

„Hm,“ udělal detektiv a dál pozoroval Fletcherovo opálené předloktí. Určitě si dopřává solárko, krasavec. Jizvička po implantaci čipu byla jasně vidět a kromě ní neměl na ruce jediný šrám.

„Zkoumáte, jestli jsem si čip nevyoperoval nebo ho někomu nepůjčil, že?“ všiml si jeho pohledu Fletcher. „Musím vám sdělit, že tohle je značně ubohá teorie, a pokud máte alespoň minimum technického vzdělání, musí vám to být zcela jasné.“

„A co vaše vzdělání, jak s ním vysvětlíte přítomnost vašeho kódu na počítači?“ vyjel na něj Grant.

„Předpokládal bych chybu v záznamech hlavního počítače. Nebo bych připustil fatální nezodpovědnost firmy, která vyrobila dva čipy se stejným kódem.“ Zaťukal si prstem na bradu. „Ve druhém případě vám ovšem chybí osoba, která by takovýto čip vlastnila a měla v úmyslu zabít docenta Salmira. Ale vy už si jistě někoho vymyslíte. Máte v tom přece praxi.“

„Nikoho si vymýšlet nebudu. Ten vrah je reálná osoba, nejspíš jeden z vás, a pořád není vyloučeno, že jste to vy!“

„Vskutku? A není to například tím, že moje pracovní výsledky na rozdíl od těch vašich vždy odpovídají skutečnosti?“

„To s tím nemá co dělat! Je mi úplně fuk, jak dobrý nebo mizerný jste vědec, buďte si třeba nositel Nobelovy ceny, pro mě budete stále podezřelý. Nejsem tu jako výzkumník, ale jako vyšetřovatel vraždy, a co jsem dělal dřív, jestli jsem náhodou neudělal tu blbost a nezfalšoval výsledky pokusu, protože jsem si myslel, že by to tak mělo vyjít, to vám může být naprosto jedno. Řeším tu vraždu a také ji vyřeším a vaše sympatie nebo nesympatie k mojí osobě mě ani v nejmenším nezajímají!“

Fletcher nepatrně zkřivil ústa. Přesně tak jsem si tě představoval, říkal ten pohled. Dokonce i Muhammad se na něj díval a výjimečně se neusmíval. Grant se kousl do rtu. To ses teda předvedl. Teď ti určitě začnou důvěřovat a pomáhat.

„Ale zpátky k mé práci,“ řekl tiše. „Jaký byl váš vztah k docentu Salmirovi?“

„Naše obory zájmu se příliš neprotínaly. Jsem odborník na chod Stroje, pracuji na zdokonalování mechanismů, které nám umožňují vyvolávat scény z minulosti, a projekty docenta Salmira mě příliš nezajímaly.“

„Kromě toho, kdy Salmir lovil blesky,“ ozval se najednou programátor.

„To byla nehoda,“ řekl rychle Fletcher.

„Moc hezká nehoda,“ otočil se k nim mladík. „Celej měsíc jsme stáli a opravovali, protože Salmir ulovil blesk.“

„Pan docent spustil scénu, ve které přesně do tohoto místa v minulosti uhodil blesk. Elektrický výboj pak značně poškodil vybavení Stroje,“ vysvětlil Fletcher. „To ale byla nehoda, nikdy nevíme, co se přesně v té které scéně bude nacházet.“

„Ale houby. Hledal ten blesk přes tejden. Vždyť jsem mu psal program, kterej by zadával časy a vyhodnocoval ňáký faktory elektrickýho potenciálu, jestli se jako k tomu blesku neschyluje. A vy jste na něj celej další týden řval.“

„Že by se vaše obory zájmu přeci jen občas protínaly?“ neodpustil si poznámku Grant.

„Jestli chcete naznačit, že jsem kvůli tomu incidentu Salmira zabil, tak bych to udělal hned poté, a ne až za pět měsíců.“

„Jistě. A můžu se zeptat, kdy se vaše obory zájmu takhle protnuly naposledy?“

Fletcher mlčel, ale programátor mu ochotně napověděl: „Ledovec. Devětadvacátýho, tři tejdny nazad.“

„Ten ledovec vyplňoval celý vnitřek Jedničky. Salmir odebral nějaké vzorky, pak na scénu zapomněl a odešel domů. Celý ledovec se rozpustil a druhý den se málem utopil jeden technik, který šel dovnitř,“ řekl Fletcher. „Stroj nepracoval čtyři dny, než ho vysušili.“

„No a vy jste se přirozeně na pana Salmira naštval a zase jste na něj řval, že?“

„Řvali na sebe oba,“ přispěl do debaty programátor. „Salmir tvrdil, že tam Fletcher měl mít pro takové případy nějaké bezpečnostní protokoly. Vím to, protože mě do té hádky taky zatáhli.“ Grant si všiml, že Muhammad přestal vyrábět na počítači pestré křivky a s úsměvem je všechny pozoruje. Rozhodl se neušetřit ani jeho.

„A co vy, vaše zájmy se se Salmirovými nikdy takhle neprotnuly?“ Arabův úsměv se ještě o trochu rozšířil: „Naopak. Naše zájmy se protínaly každou chvíli. Máme totiž společný grant. Teď budu muset kromě svojí práce dodělat i tu část Salmirovu, jestli chci, aby výsledek za něco stál. Pan docent nás opustil ve velmi nevhodné době.“ Grant se pokusil jeho úsměv opětovat a sklouzl pohledem k programátorovi. Ten ovšem uhnul, zabručel: „Nebudu bonzovat všechny v ústavu,“ a obrátil se k počítači.

„Chcete vědět ještě něco?“ zeptal se Fletcher. „Jinak bychom se rádi vrátili ke své práci.“

„Jak je libo. Ale ještě budu vyrušovat některé vaše kolegy.“

„Když vás to baví…,“ poznamenal Muhammad. „Pokud byste chtěl vidět něco opravdu zajímavého, v jednu začneme experimenty s prorostením.“

Grant zmuchlal prázdný pytlík od smažených hranolků, rozhlédl se po nějakém odpadkovém koši, a když ho nenašel, zastrčil sáček do kapsy. Polední ulice byly tiché a prázdné a mezi stromy prosvítala modrá střecha. Možná nebyl dobrý nápad znovu navštívit Salmirovu ženu, ale potřeboval se od ní dozvědět, co byl její manžel vlastně zač. Chytrý a schopný vědec, to určitě. Současně však trochu bezohledný a egoistický člověk, něco jako starší vydání Thomase Fletchera. Možná zapomětlivý, jak by o tom svědčila ta příhoda s ledovcem. To všechno byly vlastnosti, pro které mohl být nenáviděn, ale stále to nebyly důvody k vraždě. Kdo jste, pane Salmire, co jste udělal tak závažného, že vám to vysloužilo prorostení do sekvoje?

Vyplázl jazyk na sádrového mopslíka střežícího Salmirovic branku a zazvonil. Vevnitř bylo ticho. Čekal, potom dlouze zazvonil a po chvíli ještě jednou. Třeba šla nakoupit. Nebo do kavárny, poplakat si s přítelkyní. Strčil do branky a zjistil, že je otevřená. Taky si mohla vzít prášky na spaní. Vešel dovnitř a zastavil se před domovními dveřmi. Jestli budou také odemčené, tak něco není v pořádku. Byly.

Dům byl prázdný. Postel neustlaná, na židli nějaké oblečení, v kuchyni převržený hrneček od kávy. Tekutina vytvořila pod stolem skvrnu podobnou zaschlé krvi. Druhý hrnek stál, prázdný a neumytý, ve dřezu. Co se tu mohlo stát? Únos? Útěk narychlo z domu? Že by záhadný případ se Salmirem pokračoval i s jeho ženou a ona teď uprchla do noci, před útočníky, kteří hledají docentův vynález… Tomu by neuvěřil ani ve filmu.

Grant vyšel před dům. O levý plaňkový plot se opírala korpulentní sousedka v květovaných šatech.

„Pani Salmirovou odvezli,“ křikla na něj.

„Kdo?“

„Do nemocnice. Chudinka, hrozně ji sebralo, že ten její umřel. Včera celej den plakala, chodila jako mátoha. Večer ji byl utěšovat ten děda z ústavu, ale stejně to moc nepomohlo.“

„Děda?“

„No von to její děda není,“ uculila se paní, „nějakej Salmirův kolega. Malej a kulatej. Chodil je sem často navštěvovat.“

„I když pan Salmir nebyl doma?“ dovtípil se Grant.

„Za koho mě máte?“ Sousedka máchla rukama. „Já nestrkám nos do cizích věcí. Za kým ten pán chodil a jak často, to opravdu nevím. Jen jsem ho tu párkrát zahlídla.“

„Jistě. Proč odvezli paní Salmirovou?“

„No ona vám, chudák, ráno vylítla z domu skoro polonahá a hrozně křičela. Že prý se jí zdálo o manželovi, a když se probudila, tak opravdu ležel vedle ní. Postel byla samozřejmě úplně prázdná, chtěla, abych se tam šla podívat taky. Pak zase hrozně plakala, že jí asi přeskočilo. Myslela jsem, že se z toho dostane, jenže ani ne za dvě hodiny se to opakovalo. Křičela, jako by se tam s někým hádala, jenže nikoho dalšího nebylo slyšet. Žádnej hlas jí nevodpovídal! Vylítla a říkala mi, že u ní byl zase a že po ní chtěl, aby šla s ním. No hrůza. Zavolala jsem jí doktory, aby si snad neublížila. Je to tragédie, ale snad ji z toho v tom špitále dostanou.“

„Snad,“ kývl Grant. „Děkuji vám za informace, moc jste mi pomohla.“ To určitě. Duch mrtvého Salmira strašící jeho nebohou ženu, to mi ještě scházelo. Nejhorší na tom je, že v tomhle stavu mi určitě neřekne o Salmirovi vůbec nic zajímavého, žádný poznatek, který by mě konečně přivedl na stopu.

„Jdete právě včas, zrovna probíhají přípravy,“ uvítal ho Muhammad, vedle klávesnice dvě koblihy a obrovský hrnek kávy. Grant odpověděl na pozdrav a nahlédl oknem do Jedničky. Na bílé podlaze stála kovová lavice s mikroposuvným zařízením, do kterého právě technik v kombinéze a tenkých rukavicích umísťoval malou krychličku. Podle obrazu jedné z kamer měla na boku číslo jedenáct a na horní straně vyrytý kříž, v jehož středu se mihotala červená tečka laseru odkudsi ze stropu. Technik ještě poupravil umístění krychličky, potom se narovnal, udělal prsty OK a odešel. Arab si poznamenal přesný čas, zdvihl telefon a řekl: „Mám. Teď dvanáctku.“ Technik se vrátil a vyměnil kostky. Po patnácté si Arab zamnul ruce a prohodil ke Grantovi: „Teď se pustíme do prorůstání. Právě jsme zadali do minulosti patnáct vzorků kovu a teď je budeme vzájemně prorůstat.“ Zvedl telefon: „Vzorek číslo jedna prosím a pak opusťte prostor Stroje.“ Muž přinesl krychli s číslem jedna, postavil ji na lavici a oproti zaměřovacímu laserovému paprsku posunul asi o dva centimetry vlevo.

Když zelená světélka na počítači oznámila, že ve Stroji nikdo není, spustil Muhammad první scénu. Zdánlivě se nic nezměnilo, teprve při bližším pohledu se krychle prodloužila a na boku jí přibylo další číslo jedna.

„Tak takhle to vypadá, když jedna kostka sroste s druhou,“ řekl Muhammad. „Obě byly naprosto identické, odlišnost je až v energetické struktuře na subatomární úrovni. Tím, že prorostly, vytvořily zatím neviděné seskupení atomů. Díky Stroji dokážeme vytvořit struktury, které bychom jinak získávali jen velmi obtížně.“ Dovnitř vešel technik, sebral prorostlé vzorky a nahradil je další krychličkou.

„Kdyby tam tu kostku nedal a vy tu scénu znovu spustil, vyrobíte tím identickou krychli, že? A potom ještě jednu a ještě, třeba deset stejných krychliček. Mám pravdu?“

„Naprosto,“ zazubil se Arab. „Je to sice energeticky náročná výroba duplikátů, ale pro věci jedinečné, nenahraditelné a zničené je to úžasná možnost vzkříšení. Chcete vidět zbořený kostel znovu stát? Postavte tam Stroj. Chcete si přečíst svitky, co shořely v alexandrijské knihovně? Stačí přemístit Stroj do Egypta. Přesně tohle uděláme, jen co skončíme testovací provoz tady. Druhý Stroj, desetkrát větší než tenhle, bude postaven v Řecku. S touhle technologií už naprosto nic není ztraceno, cokoliv zanechalo otisk v čase, může být opět z minulosti vyneseno na světlo. Teprve začínáme objevovat možnosti, které nám Stroj přináší,“ řekl a vrátil se k prorůstání krychlí. Grant ho dlouho mlčky pozoroval, než si uvědomil to nejdůležitější, čeho si měl všimnout už dávno.

„Máte tam plus,“ ťukl na číslo udávající čas scény. „Říkal jste, že tam může být jen mínus.“

„V podstatě tam je,“ řekl Muhammad. „Odpočítáváme od současnosti. Jenže ten okamžik se v čase neustále posunuje, a tím pádem by žádná scéna neměla pevné označení. Z toho bychom se rychle zbláznili, a tak je jako referenční okamžik používána jedna doba v historii Stroje a počítač si to převádí.“

„Co kdyby se tam dal čas, který je opravdu v budoucnosti?“

„Kdyby mi v takovém příkazu nezabránil počítač, dostal bych Stroj do vážných potíží a pan Fletcher by se na mě naštval a to bych nerad.“

„Chápu. Nerad byste se jednou probudil zarostlý v sekvoji.“

Arab se ušklíbl: „To tedy ne. Ale nemyslím si, že by to měl na svědomí Fletcher. Je s ním sice těžké vyjít, stejně jako bylo těžké vyjít se Salmirem, ale on není typ chladnokrevného zabijáka. Navíc pořád nevíme, jak by to udělal.“

„To nevíme,“ souhlasil Grant.

„Už jste se nabažil prorostlých krychlí?“ Profesor Reiner se vynořil z jedné chodby rozsáhlého Druhého sektoru a vypadal spokojeně. Arabský vědec zmizel analyzovat prorostliny do jedné z laboratoří a nechal Granta, aby se tu volně rozhlížel. Bylo to divné místo. Neskutečné množství chodeb a místností nacpaných laboratorním vybavením a tunami vzorků.

„Prorostení není to nejzajímavější, co může Stroj nabídnout. Kdyby vás to zajímalo, předvedl bych vám jednu… no, speciální scénu.“

„To má být pokus o úplatek, nebo co?“

„Jaký úplatek? Trávíte tady spoustu času, sice jste ještě na nic nepřišel, ale snažíte se pomoct, tak mě napadlo…“

„Jakou scénu?“ rozhodl se Grant nabídku přijmout.

„Uvidíte,“ řekl Reiner a vykročil směrem k velínu.

Nejprve pozhasínal všechna světla uvnitř Stroje, potom nastavil jednu z kamer a k monitoru přenášejícímu její obraz usadil Granta.

„Na to je třeba úplná tma,“ vysvětlil, když zhasl i ve velínu a tápal k hlavnímu počítači.

„Ta kamera je na noční vidění,“ řekl a spustil scénu. Ve Stroji vyrostl řídký lesík s paloučkem. Na něm stála dívka, dlouhé vlasy do copu, a čekala na muže, který se vynořil zpoza stromů. Objali se, chvilku si cosi špitali neznámým jazykem, potom se opět začali objímat a líbat. Mužovy ruce bloudily po dívčím těle. Klesli spolu do trávy, dívka si klekla a vyhrnula koženou suknici…

„Jak se na tohle můžete dívat?“ otočil se Grant prudce od monitoru. Reinerovu tvář ve tmě téměř nerozeznal.

„No, to je…,“ dával si malý vědec s odpovědí na čas. „V podstatě… Jsou to jediní lidé z minulosti, které jsme zatím objevili, víte? Myslel jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

„Ale tohle?“ sklouzl Grant pohledem k monitoru a zase odvrátil zrak. Ta scéna ho přitahovala, nemohl si pomoct, a tím, že byla doopravdy… „To je hnusné šmíráctví!“

„Nebo výzkum. Biolog studující páření kobylek by vás tolik nepohoršil.“ Dvojice změnila polohu. Byli tak zaujati sami sebou, že si nevšimli, jak jejich svět o několik kroků dál končí zdí. Výzkum? Grant se nemohl zbavit vtíravého pocitu, že tohle není v pořádku, že byl proti své vůli postaven do role odporného chlípníka, který se dívá dalekohledem do cizích oken a šmíruje klíčovou dírkou. Tady navíc okukovali lidi, kteří se tu sešli před stovkami let, a když se domnívali, že jsou sami, nepočítali s okem z jiných časů.

„Vypněte to,“ řekl.

„Proč?“

„Prostě to vypněte. Už jsem viděl dost.“

„Jak chcete,“ zabručel Reiner, ale nejdřív rozsvítil světla ve velínu. Noční kamera na chvíli oslepla a pak se přizpůsobila. Dívka zaječela a pokusila se odplazit pryč, mladík s přihlouplým výrazem zůstal klečet a pozoroval obdélník světla nad sebou. Cosi cvaklo, zahučelo a lidé zmizeli.

„Spokojen?“ zeptal se Reiner.

„Trochu. Proč jste mi to vlastně ukazoval?“

„Jen tak jako rozptýlení,“ vtáhl hlavu mezi ramena, ve tvářích rudý.

„Rozptylujete se takhle po večerech často?“

Reiner koukal do země a evidentně litoval, že sem Granta pozval. „Občas,“ hlesl. „Je to přece úplně neškodné, jako video. Jsem rozvedený, víte?“ dodal.

Grant přitakal. „Ostatní o tom věděli?“ zeptal se.

„Tuhle scénu znají všichni,“ vyvlékl se z odpovědi Reiner.

„Třeba takový docent Salmir, věděl, že se na to chodíte dívat?“

„Asi ano.“

Grant kývl, jako by se loučil, a už na odchodu, napůl otočený zády, prohodil: „A věděl Salmir, že mu chodíte za ženou?“

Nechal ho tam stát, zaraženého a s pusou napůl otevřenou, a teprve ve dveřích zaslechl odpověď: „Ne.“

Na cestě z velínu mu zastoupil cestu Arab. Světlo zářivky mu vrhalo hluboké stíny do očí a výjimečně se neusmíval.

„Ukazoval vám tu indiánku, co?“ Vypadal najednou hrozivě, možná to bylo tím, že byl vyšší než Grant. Asi bych neměl zapomínat, že jeden z nich je vrah, zatraceně.

„Ano,“ řekl a maličko ustoupil.

„Indiánku s indiánem, jak si užívají na paloučku. Pěkné, co? Líbilo se vám to?“

„Ne. Tohle tady děláte? Šmírujete lidi z minulosti?“

„Tohle dělá Reiner. A nejen to. Je přeci možné tu scénu spustit o chvilku dřív, když tam ta dívka čeká sama. Potom už stačí jenom sejít dolů a můžete si dovolit naprosto cokoliv. Nikdo nic neuvidí, nikoho to nepohorší, nikdo nezasáhne. Cokoliv!“ zdůraznil. „A pak stačí jenom vypnout Stroj a všechno zmizí. Je to odporné a hrozné.“ Dlouho se na sebe dívali, Grant nebyl schopen slova.

„Jestli by si někdo zasloužil zarůst do sekvoje, tak je to Reiner. Za tohle,“ řekl Muhammad tiše.

Obrovská masa ledovce už roztála ze dvou třetin a změnila se v nazelenalé jezero plné bublinek a plovoucích kousků ledu. Kousek pod oknem velínu slabě prosvítal obrys lidské postavy obklopené načervenalou aureolou. I přes vrstvy vody a ledu bylo vidět, že postavě chybí levá noha. Krvavé skvrny se táhly dobře po polovině Jedničky.

„Kdo…?“ řekl Grant a skrývaly se v tom hned dva dotazy. Kdo je tam dole a kdo mu to udělal? Ve velínu byli všichni a sborem se dívali stejně překvapeně a otřeseně. Chyběl profesor Reiner.

Grant se zahleděl na Muhammada a ten sklopil pohled. Po chvilce ale hlavu zvedl a zazubil se: „Asi jsem si to u vás včera pěkně polepil, co? Teď mi nejspíš dá docela práci to vyžehlit,“ ukázal palcem do okna.

„Jistě. Nejdřív se ale podívám, co nám o tom řeknou čtečky.“ Grant zahnal zdvihajícího se programátora, sám si sedl k počítači a vytáhl potřebné údaje.

Možná jsem si na to měl vsadit, ušklíbl se v duchu. Alespoň něco by mi vyšlo. Dvě hodiny poté, co Arab opustil areál výzkumáku, spustil podle čteček smrtící scénu, přesněji řečeno trojici scén. Čtečky však neviděly ani jeho příchod, ani odchod, a ještě před tím zaznamenaly Reinerovu poklidnou cestu z prostoru Stroje do velínu.

„Dá vám hodně práce to vyžehlit,“ řekl Grant a obrátil se k čekajícím lidem. „Máte alibi na dobu mezi sedmou a osmou včera večer?“ Namířil prstem na Muhammada.

„Mám.“

„A jaké?“

„Byl jsem v baru.“

„Kterém?“

Lezlo to z něj jako z chlupaté deky.

„U žluté opice.“ Fletcher se maličko uchechtl, jeden z techniků udělal překvapenou grimasu. Grant ten bar neznal.

„S přítelkyní?“

Muhammad se zakroutil jako rozpačité děcko a neřekl nic.

„Tak máte někoho, kdo by vám to dosvědčil?“

Kývnutí.

„S kým jste tam byl?“

„S přítelem.“ Trochu něco podobného očekával, a tak se dokázal nezašklebit, jako to předvedl ten technik. Koneckonců, na tom vlastně nezáleží. Přítel nebo přítelkyně, jestli tam spolu vysedávali, těžko mohl být ve velínu a vraždit Reinera.

„Dobrá, ověřím si to,“ řekl a ukázal na ostatní: „A co vy, jaké máte alibi na tu dobu?“

Stroj byl vypnut, obrovský ledovec zmizel zpátky do nebytí, ze kterého byl nakrátko vynesen. Nějací zdravotníci uklidili to, co zbylo z Reinera. Jestli to byl on, se stále nevědělo jistě, v tomhle případě snad ani nepůjdou dělat testy DNA, ale všechno na jeho smrt zatím ukazovalo.

„Budu vás muset o něco požádat,“ řekl Grant, když už nebylo nic, na co by se mohl zeptat. „Až do odvolání zastavte experimenty se Strojem.“

„Cože?“ Podle předpokladu se ozval Fletcher. Teď začne řvát, vsadil se Grant a nemýlil se.

„Zastavit Stroj? Děláte si legraci? Umíte si vůbec představit, kolik tenhle projekt stojí a jaké prostředky na něj byly vynaloženy? Umíte? Samozřejmě, že ne! Vy nemáte vůbec ponětí, co to znamená zastavit Stroj. Každý den, po který nebude v provozu, bude nepředstavitelnou ztrátou, a pokud to vaše vyšetřování bude pokračovat tak jako doposud, může stát týdny a měsíce!“

„Vražda. Sadistická vražda. Umíte si vůbec představit, co to znamená?“ řekl Grant. „To je přesně to, co tu máte. Vraždu! S docentem Salmirem, prosím, to by se ještě dalo považovat za naprosto neuvěřitelnou a nepravděpodobnou nehodu, ale tohle byla vražda, hnusná surová vražda. Dva vaši kolegové jsou po smrti, a vy mi tu budete blekotat cosi o financích? Jestli Stroj poběží dál, můžete se brzy dočkat třetího mrtvého.“

„Je mi jasné, co se může stát. Ale myslíte si, že když nám,“ bodl se prstem do hrudi, „zakážete se Strojem pracovat, zastaví to ty vraždy? Bude snad váš rozkaz nějaký vrah respektovat? O tom dost pochybuji, ale je více než jisté, že zastavení Stroje způsobí našemu vědeckému ústavu veliké ztráty. Kdybych se domníval, že něco takového napomůže řešení celého případu, asi bych vám dovolil Stroj nakrátko pozastavit, ale takhle, když nemáte jediného podezřelého a ani náznak metody, jak k tomu vůbec došlo, je váš požadavek naprosto nepřijatelný.“

„Podezřelé mám,“ řekl Grant, „a kdyby se někdo z nich přiznal, všechno by se docela zjednodušilo.“

„Podezřelé? Tím myslíte mě?“ vyjekl Fletcher a Muhammad stojící za ním naznačil nevěřící pohled k nebi.

„Vás dva,“ upřesnil Grant. „Svět se netočí jen kolem vás, pane Fletchere.“

„Jsme podezřelí z docela logických důvodů,“ neodpustil si Arab vysvětlení. „Vy, protože se vaše jméno vyskytlo u prvního případu a docent Salmir vám vytopil Stroj, a já pro změnu včera řekl panu detektivovi něco ne zrovna pěkného o profesoru Reinerovi.“ Fletcher se ušklíbl u slova detektiv. Teď ještě začne zpochybňovat mou vyšetřovací pravomoc a to by se mu i mohlo podařit.

„No dobrá, můžete pokračovat ve výzkumech,“ udělal ústupek. „Ale ať jste ve velínu minimálně po dvojicích. Zkusím sem poslat nějakého kolegu, ať na vás dohlédne. Já zatím ověřím to vaše alibi.“

„S tímhle tě vyhodím, Alecu!“ Policejní šéf Murdoch práskl spisy o stůl, až mračna cigaretového kouře poplašeně zavířila. „Už druhej mord a žádnej pachatel. Ty se tam snad flákáš, nebo co!“

„Neflákám,“ vtáhl detektiv hlavu mezi ramena. „Ale žádný člověk, který by měl motiv a hlavně možnost to udělat, tam prostě není. To si mám někoho vymyslet?“

„Ne, to opravdu není nutné, Alecu,“ mávl Murdoch cigaretou, „sice ti vymýšlení jde moc dobře, ale tohle není nutné.“ Znovu se zahloubal do spisu, pak do jednoho místa ťukl prstem: „A co tenhle arabák? Tady čtu, že je dokonce teplouš, no fuj, ten ti není podezřelej? Včera přece říkal, že by si ten mrtvej zasloužil umřít.“

„To ano. Jenže také ho v tom baru viděla spousta lidí.“

„Hm,“ potáhl Murdoch z cigarety. „A nemoh se ten mord stát někdy jindy? Údaje se dají zfalšovat.“ Grant si povzdechl.

„Ne, ten čas sedí.“

„Jak to můžeš vědět?“ zamžoural na něj Murdoch podezřívavě.

„Protože stropní světla rozpouští ten ledovec určitou rychlostí. Dá se to spočítat.“ Taky jsem si to spočítal. Počítač nelže, čas je správný. Jenže právě tehdy byli všichni tak prokazatelně mimo, až je to hrozné. Záhada zamčeného, či spíše opuštěného pokoje. Pomohl by jedině teleport, nějaký aparátek, který vás vezme, rozkóduje a zase složí jinde. Pěkně částici po částici… Což je přesně to, co Stroj dělá. Vezme částici, pošeptá jí, jak vypadala její kamarádka v minulosti a ona se poslušně přemístí na její místo uvnitř Jedničky. Teleport. Stačí ho mít a možných pachatelů bude rázem víc než dost. Třeba Fletcher, který večer vyrazil do sousedního města za slečnou a nad ránem se zase vrátil. Kamery na křižovatkách a silnicích ho viděly, předávaly si ho jako štafetu, ale co se dělo, když za ním zapadly dveře nějakého bytu?

„Právě mě něco napadlo, musím si to jít ověřit,“ řekl a vypadl ze šéfovy kanceláře tak rychle, aby ho Murdoch nestihl zastavit.

Musel jet autobusem, protože na služební auto neměl nárok. Shodou okolností chytil dálkový spoj, takže řidič před tím, než mu prodal jízdenku, požadoval jeho ID kartu. Co kdyby byl hledaný terorista nebo zločinec. Počítač dlouho přemílal data, než konstatoval, že není. Současně však také vyžvanil, že Alec ve skutečnosti není detektiv, ale jen policejní úředník. Na detektiva by měl nárok, kdyby vlastnil titul z policejní školy, a to nevlastnil. Proto také nemohl mít služební auto, ani pistoli, ani kolegu, a nikdy na něj nevyzbyl policejní fotograf, protože Alec úředně žádným detektivem nebyl. Byl jím jen z dobromyslnosti starého Murdocha a toho zase umluvil Alecův strýc. Neměl právo vyšetřovat vraždy a Fletcherovi by jen stačilo zajít si do vrátnice a vyžádat si údaje z jeho ID karty. Mohl by ho poslat do háje a ztropit skandál celému policejnímu sboru a Grant by se ocitl tam, kde byl dřív. Jako nezaměstnaný vědec, kterého už do výzkumu nepustí a na cokoliv jiného nemá kvalifikaci.

Rozmrzele ťukl prsty do okénka, za kterým se míhaly lány obilí. To neexistuje nějaké povolání, kde by člověk mohl být trochu užitečný, a přitom na to nepotřeboval padesát razítek? Teď stačí, abych panu Fletcherovi trochu víc přišlápl kuří oko, a s tímhle pátráním skončím.

„Katrin Zimmerman?“ zeptal se dívky v pruhovaném tričku, která mu přišla otevřít.

„Né, Káťa je v práci. Chtěl jste jí něco?“

„Ani ne,“ řekl a naznačil, že by chtěl vejít. Dívka ho ochotně pustila.

„Vy tu s ní bydlíte?“

„Jo. Tak jak vám můžu pomoct?“

„Jsem detektiv. Neznáte pana Thomase Fletchera?“

„Ten vopálenej, že jo?“ Zamračila se. „Byl tu včera. Nenechali mě vyspat.“

„Jak to?“

„No rozjeli to pěkně hned z kraje a v půl vosmý už na mě bušili, jestli bych s nima jako nešla do trojky.“ Nakrčila nos. „Katy má takovýhle věci ráda.“

„V kolik že to bylo?“ zachytil Grant čas a už tušil, že jeho pátrání zase ztroskotá na neprůstřelném alibi.

„V půl vosmý, akorát začínal film.“ Pár minut před tím, než Reiner zemřel.

„A dál?“

„Odmítla jsem a zamkla se. Mám pocit, že si pak ustlali přímo přede dveřma, každopádně je bylo pěkně slyšet.“ Odmlčela se. „Ten byt je Katrinky, víte, po rodičích. Já jsem u ní jen v podnájmu.“

Katrinku, blonďatého a trochu boubelatého andílka, našel, jak smaží hranolky. Pro hluk v bistru mu rozuměla jen každé páté slovo, ale i tak došel Grant k názoru, že tohle stvoření by určitě nemohlo krýt existenci teleportu ve svém bytě.

Takže je to ještě jinak, dumal při nástupu do autobusu. Sherlock Holmes říkal, že když vyloučíme všechny nemožné varianty, ta, která nám zůstane, jakkoliv nepravděpodobná, je správná. Já vyloučil všechny nemožné a nezbylo mi nic. Co mě ještě nenapadlo?

„Si děláte srandu, ne?“ vyrušil ho hlas řidiče dálkového autobusu, kterému podal ID kartu. Počítač trochu rozpačitě sděloval, že jejímu majiteli nemůže být prodán lístek, protože majitel je mrtvý.

„Pardon,“ prozkoumal ji Grant. Byla Salmirova. Vzal ji spolu s ostatními důkazními materiály a zřejmě omylem zastrčil do peněženky.

„Omlouvám se,“ podal řidiči správnou kartu.

„Neměl byste sebou nosit cizí IDéčka, na to jsou snad zákony,“ brblal řidič a při placení pečlivě prozkoumal všechny ochranné prvky na bankovce.

„Co vám vlastně chtěl Salmir?“ Žena se zadívala skrz něj.

„Můj muž je mrtvý,“ řekla.

„Ale viděla jste ho.“

„Neviděla. Jenom můj mozek se nedokázal vyrovnat se šokem z té náhlé ztráty, a tak jsem zažila něco jako živý sen,“ zopakovala to, co jí zřejmě řekli doktoři.

„Mluvila jste s ním,“ nedal se Grant. „Co vám ten sen řekl?“

„Že mě miluje. A že se mu stala hrozná věc,“ roztřásla se jí brada. „Potom… potom chtěl, abych šla s ním. Byl takový skutečný, jako živý, jen se ho dotknout, ale já nechtěla jít s ním, ještě ne. Já přeci ještě nechtěla umřít, přišlo to tak náhle a já nemohla…“ Rozplakala se, zabořila obličej do dlaní a několik dlouhých minut trvalo, než začala opět Granta vnímat.

„Omlouvám se,“ vzlykla, „ale bylo to tak hrozné.“

„To nic. Jaký byl vlastně Salmir?“

„Joni byl hodný. A měl mě opravdu rád,“ utřela si slzící oči do rukávu. „Vy myslíte asi v práci, že? Občas se s nima nepohodl. Býval trochu zbrklý a s nima se musí jednat pomalu. To on moc neuměl. Ale kdyby ho víc respektovali a dali na jeho názor, mohlo být všechno fajn.“ Zahleděla se před sebe, pohled se jí maličko rozostřil.

„Je hrozné, že už tu není,“ řekla bezbarvým hlasem.

Mrazák byl plný nejbizarnějších věcí. Grant je chvíli pozoroval přes průhledné víko, potom si natáhl ochrannou rukavici a začal je rovnat na pultík vedle mrazáku. List kapradiny prorostlý špalkem dřeva. Šnek. Další kapradina se rozpadla na drobné zelené úlomky. Housenky v tubě. Půlka skvrnitého selátka. Ptáček zarostlý do kovové krychle, zmrzlá pera roztažená v letu. Krysy, všechny s úplně stejným vzorkem na srsti, některé rozpitvané. Petriho misky slepené žlutou páskou do sloupečků po dvaceti. Klec prorůstající dřevem, v několika řezech. Kdo ví, proč je v mrazáku, obrátil ji Grant v prstech a odložil. Stužky bílého dusíku vzlínaly z předmětů a spadaly v pomalých vodopádech k zemi. Začaly ho zábst prsty na nohou. Krysa zadkem zarostlá do dřeva, slepená srst z ní udělala ježka. Vypadala překvapeně. Z dalšího kusu dřeva vyčníval jen holý ocas. Na pečlivě provedeném řezu bylo vidět, jak to vypadá, když někoho proroste strom. Vlákna dřeva a krysí vnitřnosti se prolínaly.

Grant se otřásl a hodil krysu zpátky do mrazáku. Z vířících chuchvalců mlhy se nakrátko vynořil zaťatý spár nějakého dravce. Přestal vytahovat vzorky a ty vyndané shrnul zpátky do boxu. Neuspořádaně, přesně jak tam byly naházené před tím. Takových skladišť tu bylo nezměrné množství a najít, co kterému vědci patří, se zdálo téměř nemožné.

„Grant, pan Grant!“ zachraplaly vnitřní komunikační obvody Fletcherovým hlasem. „Mám pro vás ty materiály, přijďte si pro ně do velínu.“

„No jasně.“ Detektiv zabouchl poklop od mrazáku. Zevnitř na něj vycenila žluté zuby prorostlá krysa.

Kopa dokumentace, která mu přistála na stole, byla podle očekávání obrovská.

„To jsou jen základní informace o principech Stroje a počítačových obvodech, které ho řídí,“ řekl Fletcher. „Konstrukční detaily ani matematický aparát vás asi zajímat nebude, rovněž tak jsem vám nedal žádné experimenty, které se tu provádí. I tak toho budete mít na čtení víc než dost.“

„Díky,“ uhladil Grant roh vrchnímu spisu. „Ale bez toho se asi dál nehnu.“

„Vy si myslíte, že na to opravdu přijdete?“ zamračil se Fletcher. „Já vím přesně, jak tohle zařízení funguje, a žádná chyba v něm není. Nejspíš je v obslužném programu.“

„Jenže váš kolega, který ho má na starosti, mi řekl totéž. Ví přesně, jak ten program funguje, a jestli není chyba ve Stroji, tak není nikde. Z čehož plyne, že alespoň jeden z vás nemá pravdu.“ Klepl prstem do spisu. „A já musím tohleto prostudovat, abych zjistil kdo.“

Za okny by se setmělo, kdyby tu nějaká byla, kromě toho do jiných časů.

Fletcher přišel ze své kanceláře a zastavil se nad čtoucím Grantem. Chvíli ho pozoroval. Trochu jako exotické zvířátko, napadlo Aleca a otočil list, přestože ještě nedočetl.

„Odcházím,“ řekl Fletcher. „Z vědců jsem tu poslední, ale ve vrátnici někdo bude až do desíti. Potom vás tu zamknou a ven se dostanete až ráno.“

„To mě tu necháte samotného? Nebojíte se, že něco poškodím nebo zničím?“ vzhlédl Grant od spisů. Fletcher se ušklíbl: „To těžko. Protože vám tak do dvaceti minut vyprší platnost návštěvnického čipu, zůstanete zavřený ve velínu. A tady toho opravdu nemůžete moc napáchat.“

„Hm,“ poklepal si detektiv na zápěstí s čipovým řetízkem. Fletcher mu jemně naznačoval, že by se měl sebrat a jít si číst domů. Představa prázdného bytu ho nijak nelákala, zvlášť když se řešení nepřiblížil ani o milimetr.

„Nešlo by mi platnost toho čipu prodloužit?“ zeptal se. „Třeba do desíti.“ Očekával odpor, ale Fletcher kupodivu mávl rukou.

„No dobrá.“ Sedl si k počítači a jen o trochu pomaleji než místní programátor začal vyťukávat příslušné autorizační kódy. „Ale nejpozději v deset ať projdete vrátnicí,“ prohlásil a kvapně vstal.

„Nemohl bych poprosit ještě o něco?“ zarazil ho Grant v půli pohybu. „Mohl bych dostat povolení ke spouštění Stroje?“

„Stroje? Víte, kolik stojí jedna scéna?“ naštval se Fletcher. „K čemu by vám to bylo?“

„Jen na experiment. Zkusit si, jak to funguje. Možná na to takhle přijdu. Jenom pár scén, můžete při tom na mě třeba dohlídnout…“ Ta poslední nabídka se Fletcherovi zamlouvala ze všeho nejmíň. Evidentně někam spěchal, nejspíš za vášnivou Katrin.

„Dám vám padesátku,“ rozhodl se, něco naťukal napůl vstoje a vykročil směrem ven. „Povolí vám to padesát scén.“ Zastavil se a pohrozil vztyčeným ukazováčkem: „Jestli tu ráno najdu rozteklý ledovec nebo díru po blesku, tak vás osobně roztrhám na malé kousíčky!“ sykl a dveře se za ním zavřely.

„To věřím,“ řekl Grant prázdnému velínu. Pokusil se znovu začíst, ale bílá krychle za oknem ho přitahovala. Jako by si ta čistá běloba přímo říkala o naplnění nějakou divokou minulostí.

Usedl k počítači, vyťukal zcela smyšlené číslo, mávl rukou nad čtečkou a s přivřenýma očima stiskl klávesu.

Z mazlavého močálu vyrůstaly pahýly stromů, hnilobně žlutý ještěr s uřízlým koncem ocasu se svíjel v rohu krychle a příšerně řval. Grant chvíli hledal, jak se dá ztlumit zvuk přicházející z Jedničky, a pak raději spustil scénu o půl minuty později. Ještěr se objevil celý, neohrabaně se potopil do bažiny a při pokusu odplavat narazil do stěny krychle. Znovu řev. Grant pustil tutéž scénu. Ještěr se objevil, ponořil do bažiny, a při pokusu odplout narazil do zdi. Řev. Bude se ten výjev opakovat pořád stejně, když jsou počáteční podmínky shodné? Spustil ještěra ještě jednou, a než živočich stihl doplout ke stěně, zdvihl telefon a zařval: „Nazdar, ještěrko!“ Jeho hlas se nesl nad bažinou. Bytost strnula, nohy roztažené, a setrvačnost ji unášela dál, dokud se nosem nedotkla bílé zdi. Prohnula se v cákancích bahna a rozzlobeně zařvala. Grant ji stisknutím několika tlačítek proměnil v zasněžené sekvoje.

Záhady a kouzla Stroje, přemítal při pohledu do tiché krajiny, která pomalu začínala tát. Minulost na požádání, pohybem ruky. Přej si cokoliv chceš, absolutně cokoliv, a budeš to mít. Vše, co bylo, může znovu být, vyvoláváno kouzelným rituálem, aby ti sloužilo, znovu a znovu. Chceš vraždu? Vyslov zaklínadlo a minulost bude pro tebe zabíjet. Potřásl hlavou. A pak že se prý věda nepodobá magii.

Velký kus natátého sněhu sklouzl z větve sekvoje a pohřbil pod sebou jakési křoví. Kdybych si teď tu scénu pustil letní, sešel dolů, vykopal tam nějakou kytku a zasadil ji do květináče, staral se o ni a ona by nezahynula na následky mé péče, co by se stalo? Vůbec nic, zněla odpověď. Kytka by přijímala živiny, dýchala, postupně by nahradila částice ve svých buňkách těmi dnešními, a kdyby žila dostatečně dlouho, stala by se současnou, běžnou rostlinou, která vypnutím Stroje nezmizí. Jak dlouho to asi trvá, než se částice dostatečně vymění? Zajímavý experiment, jestlipak už ho někdo prováděl?

Vytáhl si seznam nedávno spuštěných scén a namátkou vybral. Indiánka s indiánem, ach jo. Vykřikli stejně iracionální hrůzou jako bahenní ještěr. Ledová pláň. Sekvoje v mnoha provedeních. Louka. Déšť na jediné mrknutí oka. Všechno už tu bylo, zmizelo a znovu se objevuje.

Čísla s plusem, experimenty s prorostením. Kovová krychle. Desítky nejrůznějších krychlí. Klec s krysou zvědavě prostrkující nos mezi mřížemi. Kdyby tak věděla, co ji potká…

Grant přejížděl očima zadávací čísla, tu a tam některou scénu zobrazil a jinak ho stále nenapadalo vůbec nic. Zásoba povolených scén se ztenčovala.

Sotva slyšitelné cvaknutí, nepatrná změna tónu generátorů obklopujících Stroj a uvnitř Jedničky se kromě kovové krychle objevil i technik. Narovnal se, protáhl v kříži a klátivým krokem zamířil k východu. Zdvihl levou ruku s čipem a…

Grant praštil do vypínací klávesy tak prudce, až ho prst ostře zabolel. Krychle byla prázdná. Ježiš. Jako by se mu hůř dýchalo, na čele mu vyvstaly krůpěje potu. Zatraceně. Kdybych to nevypnul a nechal toho člověka dojít až ke dveřím, čtečka by mu prostě otevřela a pustila ho ven. Vyšel by a chodil volně po ústavu, protože má čip. Čip z minulosti. Takový čip dává člověku možnosti, se kterými program rozhodně nepočítal. Mnoho čipů z minulosti. A pak je řešení až neuvěřitelně snadné.

Teď zbývá jen zjistit kdo, a celý případ je vyřešen. Tak kdo nám tu straší v ústavu? Kdo tu vraždí? Kdo je tu se mnou právě teď, protože asi nemá moc možností, kam jít? Sám v rozlehlé budově s vrahem, to nebyla hezká představa. Možná by se měl sebrat a jít, dořešit to až ráno, až tu bude spousta lidí, ale přistihl se, že jeho prsty už samy začaly vyhledávat příslušný údaj. Chce znát řešení hned teď – a možná rizika ho nezajímají. Ta scéna nemohla být daleko, sotva pár dní před smrtí Salmira. Jedna nevinná, zapomenutá scéna.

Tady je. V pátek pozdě odpoledne, to už každý spěchá domů a snadno něco přehlédne. Náhodné stisknutí tlačítka, telefonát od manželky: Už jdeš, zlato?, a začnou se dít věci. Vlastně to byla legrační ironie. Absurditka, jakou může způsobit jen Stroj času.

Grant si tu scénu přehrál, jen aby se ujistil. Budoucí (či snad minulý?) dvojnásobný vrah se zjevil pod oknem velínu, obrácen zády ukázal kamsi do protějšího rohu, dokončil slovo, kterému nebylo rozumět, a vykročil směrem k východu. Nedošel. Grant ho smazal v půli kroku. To tak, mít vás tu dva. Pohodlně se opřel a pozoroval odlesk zářivky na monitoru.

Takže to by bylo řešení. Rozhlédl se. Velín mu zase připadal o trochu větší a v koutech temnější. Třeba tu není. Třeba spí někde v hotelu nebo na mezi nebo tak. Vstal a přešel velín tam a zpět. Nejspíš tu není a já si jen paranoidně představuji, že na mě čeká za dveřmi.

Grantovu pozornost upoutal odlesk červeného světla na skle. Došel k oknu a přejel po něm prstem. Vrah? Kdepak. Otočil se zády k bílé krychli. Dovnitř zírala desítka kamer, nad jednou z nich svítila červená kontrolka. Prostě ji někdo zapomněl vypnout, to se stává. Jenže ony se všechny ovládají přes počítač, namítl vnitřní hlas zlomyslně. Velín jako by zase trochu potemněl. Po celém výzkumáku je spousta počítačů a z kteréhokoliv je možno spustit kameru. Jejím prostřednictvím se pak dívat na scény, které se tu spouštěly. Jak jednoduché. Ale ten, kdo se díval, už docela určitě ví, že já jeho tajemství odhalil. Třeba už opravdu čeká za dveřmi. K vrátnici je to dlouhá cesta, plná chodeb a opuštěných místností. Potom pěšky do města, leda že bych chtěl čekat na noční autobus. Spousta temných koutů, kde se člověku může stát nehoda. Nechá mě odejít?

Znovu prošel napříč velínem a zastavil se u skla. V zářivě bílé krychli žádná tma nebyla. Tomu chlapovi už je všechno jedno. Co záleží na dalším mrtvém? Nechce být odhalen, to je vše, a udělá pro to cokoliv. Na budoucnosti mu nezáleží. Tenhle člověk už totiž žádnou nemá. Jeho jedinou možnou budoucností je cvaknutí Stroje, které ho odešle zpátky do nebytí.

Mohl bych zavolat Murdochovi a pěkně mu nadiktovat, co jsem objevil. Jenže to mi život nezachrání. Ráno budu mrtvý a záznamy v počítači přepsané. Praštil pěstí do skla. Zase se to tak špatně vyvrbilo, a to jenom proto, že jsem chtěl být užitečný a vyřešit tenhle případ. Zabit vrahem z minulosti, není to krásně absurdní završení kariéry? ušklíbl se směrem ke Stroji a najednou pocítil, jak mu ten neveselý úsměv tuhne na tváři. Protože tu bylo řešení. Způsob, jak zůstat naživu, ať se dnešní noci stane cokoliv.

Stroj.

Vše, co bylo, může zase být. Děsivě jednoduchý princip. Stačí vstoupit do Stroje a nic se mi už nemůže stát. Zíral do bílé krychle a nemohl se odhodlat k jedinému pohybu. Nešlo by to přece jen vyřešit jinak? Vlézt dovnitř, to je skoro jako říkat si o prorostení. Jenže když to neudělám, říkám si o smrt tisícem jiných způsobů. Jestli mě nechá odejít, tak už zítra na něj začne nesmiřitelný hon, protože já prostě nebudu moci jednat jinak. Takže ani on nemůže dělat nic jiného.

Bylo to úděsně jednoduché. Grant si našel na stránkách výzkumáku e-mailovou adresu Muhammada a poslal na ni dvě čísla. To první – bude si muset pospíšit. Stačí se o pár vteřin opozdit a zázrak se nekoná. To druhé – s hodinovou rezervou. Pokud se toho dožije, bude mít k dispozici i pár nechutných důkazů. Potom stačilo už jen vzít digitální foťák a seběhnout dolů.

Píp, pravila čtečka a vpustila ho do krychle Jedničky. Udělal několik kroků, dveře se za ním zavřely, a zůstal nejistě stát. Do oken velínu z téhle pozice vidět nebylo. Udělal pár kroků ke středu, zastavil se, znovu popošel. Z velínu viděl zářivky na stropě a několik kamer. Podíval se na hodinky. Tak ještě pár vteřin pro jistotu a je to. Od této chvíle jsem nesmrtelný. Necítil se nijak jinak. Došel k východu, mávl rukou, čtečka pípla a pustila ho ven.

Zůstal stát s chromovaným turniketem za zády. Vůbec se mu nechtělo ponořit se do labyrintu Druhého sektoru a hledat vrahovo doupě. Jenže k vyřešení svého případu důkazy potřeboval. Ať se hnu kamkoliv, stejně mě dřív nebo později zabije. Takže – vzhůru na smrt! Ave Caesar, o něčem takovém se ti ani nesnilo.

Stále naživu. Divný pocit, když neustále čekáte smrtící ránu. Grant se ploužil ke vchodu do Jedničky a ještě teď se mu bouřil žaludek při pomyšlení na to, co objevil. Spousty čipů z minulosti! Dokud to nespatřil na vlastní oči, neuměl si představit, co bylo k jejich získání potřeba.

Zastavil se. Ve vzduchu bylo něco cítit. Spálenina? Ale co by tu mohlo hořet? Na zemi ležely kousky jakési drtiny. Strčil do nich nohou. Molitan. Šel po nich jako po stopě a za prvními dveřmi našel čtverec molitanové výplně, prostřelený a zacákaný od krve. Teprve potom si všiml věci, která mu měla padnout do oka jako první. Skvrny na zdi vedle turniketu, skvrny tvořené spoustou hnědočervených kapiček pozvolna stékajících k zemi.

Grantovi se zatočila hlava, musel se opřít o stěnu, aby neupadl. Před tím jsem nikdy ve Stroji nebyl, takže on nemohl nijak získat můj čip. Teď už ho ale má. Jestli vlezu dovnitř, něco mě proroste. Jestli ne, zastřelí mě. Čím to, že se mé možnosti volby takhle děsivě smrskly?

Čekal ještě čtyři minuty. Čtyři nekonečné, šílené minuty. Potom už byl čas na druhý pokus o nesmrtelnost. A na smrt.

Bílá krychle byla prázdná, velín také vypadal opuštěný. Že by nic? V tom okamžiku se cosi stalo, neparně se změnil tón Stroje a těsně před Grantem vyrostl strmý svah plný kamení a zakryl východ. Ohlédl se po okně velínu, ale stále nikoho neviděl. Chyba? Nebo si se mnou chce hrát jako s Reinerem? Ale jaký má sakra důvod?

Rozeběhl se do svahu, kamení mu ujíždělo pod nohama, Stroj tiše hučel a v okamžiku, kdy se tón zlomil, Grant vyskočil co nejvýš. Dopad byl měkký. Smrduté bahno se nad ním zavřelo a zpomalilo ho, než narazil na dno. Sedl si, vyplivl tu břečku a rozhlédl se kolem sebe. Tak trochu očekával útok žlutého ještěra, ale v téhle scéně zvíře chybělo. Bažina páchla. Grant se vyhrabal na odumřelý kmen stromu, když přišla další změna. Do výše stehen se kolem něj vlnila rozkvetlá louka a vydechovala horkou omamnou vůni. Shlédl dolů a pozoroval, jak stébla trav prorůstají jeho nohama. Ještě to nebolelo.

„Bavíte se dobře?“ vykřikl směrem k velínu. V odpověď zahučel Stroj a louka zmizela. Grant dopadl na bílou podlahu. Do nohou se mu zakousla ostrá bolest, z desítek drobných ranek vytryskla krev. Zapotácel se a upadl. Zůstal ležet na zádech a zavřel oči před intenzivním svitem zářivek. Tohle ale vůbec nepotěší pana Fletchera, napadlo ho, než se tón Stroje opět změnil.

Bylo to poněkud přízračné. Opuštěný, ztemnělý ústav. Půl deváté v noci. Postarali se, aby v něm nikdo jiný nebyl, snad kromě pospávajícího vrátného. Stroj očekával povely, pracovitý a spolehlivý jako vždy, a v příkazovém řádku hlavního počítače svítilo číslo. Muhammad, přestože na takové věci obvykle nevěřil, se nemohl zbavit nepříjemného pocitu v zátylku. Snad jsme se sem neměli přikrást takhle potajmu, jako bychom tu chtěli páchat nějaké temné rituály. Ale jestli tohle není čarodějnictví, vyvolávání mrtvých, tak pak už nevím.

„Mám, pane Fletchere?“ obrátil se na svého společníka, trochu nervózního a zaraženého z událostí, které se za poslední dny přehnaly kolem něj.

„Ano,“ řekl sotva slyšitelně. Muhammad mávl rukou nad čtečkou, nadechl se a zmáčkl spínač.

V krychli se objevil člověk. Podíval se na hodinky, letmo pohlédl směrem k velínu a vykročil ven. Udělal přesně jeden a půl kroku. Potom se zarazil, nesmírně pomalu se otočil a zůstal zírat na dvě postavy za sklem.

„A do prdele,“ řekl. Nohy jako by ho najednou odmítly nést. Ještě se dopotácel ke zdi, tam se po ní ale svezl k zemi a zůstal sedět, hlavu v dlaních.

„Dojdu pro něj,“ řekl Muhammad.

„Vrahem je docent Salmir,“ řekl Grant, jakmile se mu přestaly třást ruce natolik, aby se mohl napít kávy, kterou mu uvařili. Od těch dvou se nedočkal žádné výrazné odezvy. Jenom pokývali hlavami. Tak trochu jako by to čekali. Koneckonců muselo padnout jméno jednoho z nich a Salmir nebyl nikterak překvapivá volba.

„Trochu kuriozní je, že ho Salmir také stvořil. Desátého spustil, asi omylem, příslušnou scénu a zapomněl na ni. Salmir tu od té doby žije a nejspíš se ukázal původnímu Salmirovi. Asi se pohádali a skončilo to prorostením. Nebo to byla nehoda, nevím,“ pokrčil rameny. „Reinera už zabil úmyslně, protože zjistil, že mu chodil za ženou.“ Dvojice vědců stále nevypadala příliš překvapeně. Divná situace, napadlo Granta, divná, i když si odmyslím fakt, že jsem před chvílí vstal z mrtvých.

„Nevím, jak to budu řešit,“ přiznal. „Zákony s něčím takovým nepočítají.“ Rozhlédl se kolem sebe. Něco bylo špatně, ale stále nemohl objevit co. „Každopádně já bych odsud měl asi vypadnout co nejdřív, za chvíli začnou lidi chodit do práce a já jim nehodlám vysvětlovat…“ Ty jejich pohledy. Zatraceně! „Nebo ne?“ Každý se zadíval jinam. Došlo mu to. Na podlaze Jedničky nebyla ani stopa po krvavé skvrně a čas na hlavním počítači…

„Kolikátého je?“ Cítil, jak se mu zase začínají třást ruce.

„Dvacátého,“ Muhammad se díval do země. „Tři dny od vaší smrti.“

„Včera jste měl pohřeb,“ dodal Fletcher. „Tedy ne že by bylo co pohřbívat.“

„Pohřeb?“ Sevřel prsty kolem hrnku kávy a sledoval, jak se na hladině dělají vlnky. Pohřeb. Tak rychle? Salmirovi ani Reinerovi se ho dosud nedostalo. Kdo to asi zařídil? Nejspíš strýček, ten jediný z celé rodiny si myslel, že jsem správný chlap a že ještě v životě vykonám něco užitečného. Tak nevykonám… Dovedl si představit, jak strýc řval na Murdocha a ten na všechny policajty okolo, aby zjistili, kdo za to může. Pohřeb. To znamená úmrtní list, pitva se asi nekonala, zrušená ID karta, konec pracovního poměru, žádný důchod ani pojištění, žádný účet, přístup k síti, nic, prostě nic!

„Doufal jsem…“

„Omlouvám se,“ řekl Muhammad, „ale po tom, co vás tu našli prorostlého, se kolem strhla taková mela, že jsem si na otevření pošty prostě dřív nenašel čas.“

„To nic.“ Ne, na tom už se opravdu nedá nic změnit. „Jsem teď ve stejné situaci jako Salmir, víte? Úředně neexistuji. Nemůžu odjet z města, protože bez ID karty mě nepustí do dálkového autobusu ani do letadla. Neubytuji se v hotelu. Nedostanu práci, nemůžu si vyzvednout peníze z banky, protože moje konto co nevidět zdědí nějaký příbuzný. Jsem mrtvý, jako Salmir.“ Chvíli bylo ticho. „Jak to, že vás to nikdy nenapadlo? Při tom je to tak nasnadě. Cokoliv bylo, může být. Kdo vstoupí do Stroje, stane se nesmrtelným.“

„Možná nás to napadlo,“ řekl Muhammad. „Ale některé myšlenky jsou příliš divoké, než aby si je člověk připustil jako reálné.“ Fletcher si přemýšlivě zamnul bradu: „Snad bychom nejdřív měli vyřešit ten problém se Salmirem. A s vámi. Navrhuji nalézt docenta Salmira a promluvit s ním. Jenom my čtyři. Při troše štěstí se nám podaří objevit nějaké přijatelné řešení.“

Chvíli před půl jedenáctou Grant vstal, protáhl se v zádech a prošel velínem tam a zpět. Nejsou to ani tři hodiny, subjektivního času, co jsem takhle chodil celý rozčilený z toho, že jsem objevil vraha. Teď jsem o tři dny dále, mrtvý, a čekám na druhého mrtvého, abychom si spolu promluvili.

Vrátil se k počítači a prohlédl záznamy čteček. Přibyla další položka. Docent Salmir, tentokrát pod svou skutečnou identifikací, prošel opuštěnou vrátnicí. Grant zvedl telefon, vyťukal číslo a řekl: „Duch je tady.“

„Hned jsem u vás,“ odpověděl Muhammad. Duch detektiva, protože ničím jiným vlastně nebyl, si sundal řetízek s propadlým návštěvnickým čipem a uložil ho do stínu vedle jednoho počítače. Vzápětí se otevřely dveře a objevila se Muhammadova tvář. Nepatrně se usmála, kývla a společně vyšli z velínu. Teď se tu teprve pohybuji jako duch, napadlo Granta. Čtečky mě nevidí, nikdo se o mně nedozví.

V kanceláři čekal Fletcher, zabraný do četby tlustého časopisu. Na Araba s detektivem ani nepohlédl, když si sedli a čekali, než druhý duch projde velínem do Druhého sektoru.

„Bude přespávat v přízemí, vzadu, u požárního schodiště,“ říkal Muhammad. „Salmir tam jeden čas míval sklad vzorků. Hlavně je to dostatečně daleko, aby tam nikdo nehledal to, co tam je, a aby o to ani omylem nezakopl. Nemám jít s vámi?“ řekl po chvíli ticha. Grant se mu zahleděl do očí.

„Ne,“ odpověděl. „Čeho bych se já ještě mohl bát?“

Dveře do Druhého sektoru se otevřely. Čtečka podrážděně zapípala. Zaznamenala Muhammadův příchod i to, jak se arabský vědec stáhl zpátky do velínu.

„Hodně štěstí,“ řekl, než dveře zaklaply.

Takže jsem už po druhé tady, vykročil Grant do spleti chodeb. Před tím mi prý trvalo hodinu, než jsem to našel, teď bych tam měl být za pár minut. Nějaké déjà vu, vzpomínky na minulý život?

Nic z toho se nedostavilo.

Mrazicí boxy měly hladké kovové dveře s čísly a táhly se od podlahy ke stropu široké chodby. Otevřel první box. Ovanul ho ledový vzduch a spatřil vyrovnané válce ledu z vrtných sond. Otevřel druhé – totéž. Za třetími byla nahá indiánka s vytřeštěnýma očima pokrytýma jinovatkou. Několik dalších bylo naskládáno za ní jako kusy dřeva. Grant na okamžik zavřel oči a pokusil se potlačit nevolnost. Tohle nehledám. Velmi pomalu zavřel těžké dveře a zaváhal před madlem dalších. Tři těla v černých igelitech, lidská ruka v plastikovém kýblu. Ruka byla pod zápěstím dost neobratně rozřezaná.

Grant vytáhl digitální foťák a udělal dva snímky. Důkazní materiál pro Murdocha od mrtvého detektiva.

V dalším boxu byly vzorky ledu.

V dalším docent Salmir, šklebící se v obzvláště nenávistné grimase. Levá ruka mu chyběla úplně. Takovou sbírku nemá ani leckterý světoznámý masový vrah, a tady ji vlastní obyčejný vědec, napadlo Granta. Co se to s ním stalo? Je to snad pro to, že je z něj duch bez občanských práv? To snad i já za chvíli začnu jednat podobně? Nebo je to prostě tím, že zabít postavu z minulosti není vražda, že taková bytost nemá větší práva než laboratorní krysa?

Dveře postupně odhalovaly celou vědeckou komunitu včetně několika techniků. Dvojici, kterou teď Grant spatřil, v první chvíli nepoznal. Jeden muž s prostřelenou hlavou, druhý s hrudí zčernalou krví. Kdo to sakra je, pozoroval je přes hledáček fotoaparátu, než mu došlo, že je to on sám.

„Děláte si album?“ dopadla na jeho rameno ruka. Ve snech už ho tyhle dlaně strašily. Ta levá nesla dva prsteny, snubní a pečetní, a obě končily kousek za zápěstím. Otočil se. K ruce patřila i druhá, držící pistoli, a tělo a tvář docenta Salmira. Grant natáhl ruce od sebe v pokusu o mírové gesto a nenapadlo ho, co říct. Salmir se mračil přes mušku černé pistole.

„Když mě zastřelíte, tamti mě zase oživí,“ řekl detektiv.

„A jo. Sakra,“ broukl Salmir a sklonil zbraň. „Kteří tamti?“

„Muhammad Isma’íl a Thomas Fletcher. Chtějí si s vámi promluvit.“

„Fletcher?“ zamračil se docent. „Ten z toho chce leda tak získat nějaký zajímavý článek. Ale panu Isma’ílovi by to bylo podobné. O čem se mnou chtějí mluvit?“ Grant pokrčil rameny: „Vlastně ani nevím. Jen chtějí najít nějaké východisko z téhle situace.“ Salmirovu tvář stále neopouštěla vráska nedůvěry. Zbraň, přestože už jí nemířil Grantovi do obličeje, stále ukazovala na jeho břicho.

„Podívejte,“ rozhodil detektiv rukama, „já jsem do toho spadl stejně jako vy. Je ze mě mrtvola, duch vyvolaný pomocí Stroje, a také nemám moc možností volby. Když dokážeme najít nějaké dobré řešení, bude to přeci výhodné pro nás pro všechny, ne?“

„Řešení? A myslíte, že ti dva už nějaké mají?“

„Pevně v to doufám.“ Salmir se zamyslel, zamnul si bradu v gestu, které od něj Fletcher nejspíš odkoukal, a řekl: „Proč mám pořád takový pocit, že tam na mě čeká celý policejní sbor?“

„Nikdo tu není. Jen dva vaši kolegové. Policie s tímhle nic nesvede. Nebo si myslíte, že by běžný policajt dokázal zatknout mrtvého za vraždu sebe sama?“ Salmir se krátce uchechtl a pak zase zvážněl: „Když se mu to dá rozkazem, tak ano.“ Pistole se zdvihla a namířila Grantovi na hruď. „Byl by to šikovný způsob, jak se mě zbavit. Jednodušší než hledat nějaké řešení.“

„Kdybychom vás chtěli zabít, tak bych přeci přišel se zbraní, ne?“ vyjekl Grant. „Mám jenom ten blbej digitál a i ten patří policejnímu fotografovi.“ Salmir ho chvíli zkoumavě pozoroval a pak řekl: „Nakonec zabít vás můžu kdykoliv.“

„Baví vás to?“ zeptal se Grant opatrně.

„Objevil jsem v sobě skryté vlohy,“ ušklíbl se docent. „Co tu mám také dělat jiného? Můžu se ukousat nudou a vzteky. Hraji si po nocích se Strojem, oživuji je a mluvím s nimi. Kolikrát už jsme zkoušeli na něco přijít, ale stále je nic nenapadlo. A když je chci zase vypnout, všichni se brání.“ Podíval se na zbraň ve své ruce. „Nikdy by mě nenapadlo, že tu pistoli někdy takhle využiji.“

Vykročili směrem k velínu.

„Je to protivná situace,“ pokračoval Salmir. „Nemůžu se dostat z města. Řidič autobusu chtěl vidět ID kartu a na stopování jsem už poněkud starý. Auto mám zamčené doma v garáži, klíče v pytlíku na policejní stanici, s tím se také nikam nedostanu. A Eva mi nepomůže, protože…,“ najednou se zajíkl a zlomil se mu hlas: „Nemáte informace o mojí ženě?“ zaprosil. „Co je s ní?“

„Už je jí líp,“ zalhal Grant. „Je v nemocnici, vzpamatovává se z toho, jak jste ji byl strašit.“

„Strašit? Já a strašit?“ zaduněl Salmir. „Byl jsem ji požádat o pomoc. Copak můžu za to, že mě ten idiot stvořil? Nechtěl jsem ho prorůst, to byla nehoda. Jenom jsem ho chtěl trochu poděsit, protože s ním nebyla rozumná řeč, a špatně jsem odhadl polohu toho stromu. Copak je to moje vina? Pak už jsem vůbec nevěděl kudy kam, šel jsem za Evou a snažil se jí to vysvětlit, jenže ona mě vůbec neposlouchala. To jsem rád, že už je jí líp.“ Vzdychl. U takhle velkého chlapa to vypadalo nepatřičně. „Já ji opravdu miluju, rozumíte. Ona je báječná ženská. Nemyslím si, že by mě podváděla s Reinerem. Ten dědek za ní lezl, to ano, je to starý chlípník, a taky dostal, co mu patří, ale ona by mě přeci nepodvedla. Vždyť se máme rádi!“ Znovu vzdychl. „Jenže jak já ji znovu uvidím? Pro ni jsem mrtvý, jak já jí jen vysvětlím, co se vlastně stalo?“ Zmlkl a ponořil se do úvah.

Grant mlčky kráčel vedle něj. Řešení. Co nám dvěma vlastně chtějí Muhammad s Fletcherem navrhnout? Život mimo brány ústavu pro nás není v téhle identifikací posedlé společnosti možný. Mohli bychom zůstat tady. Nějaký pokojík by se pro nás jistě našel i jídlo by nám obstarali. Zůstali bychom tu na zapřenou, jen z milosti těch dvou, i když by nás nejspíš později ukázali ostatním. Za to právo žít, co bychom jim mohli nabídnout? Jen sami sebe. Byli bychom neocenitelní. Lidé z minulosti, bytosti stvořené Strojem z jiného času. Mohli bychom si odebrat trochu vaší krve na rozbor? Co jste cítil po probuzení? Jak se vám spí, jak se vám dýchá? Mohli bychom se podívat na tohle, udělejte prosím támhleto. Pokusní hlodavci s nulovými právy, protože potkany chrání alespoň zákon proti týrání zvířat. Nás ne. Dala by se taková existence vydržet? Možná. Nečeká mě rodina, manželka ani děti, které bych chtěl vidět, moje kariéra dávno skončila, už netoužím být slavný. Tak proč bych nemohl žít tady, jako experimentátor a asistent u Stroje času? Třeba by to bylo k něčemu užitečné.

Koutkem oka pohlédl na Salmira. A co on? Zvládl by život pokusné krysy? Má ženu, kterou miluje a zoufale ji chce vidět. Má dům a auto a sousedy a přátele. Má kariéru, ve které bude chtít pokračovat. Těžko by se smířil s tímhle vězením. Nejspíš je to přesně ten návrh, který mu udělal už původní Salmir, ten, který skončil zarostlý do sekvoje. A i kdyby se ho dnes podařilo přesvědčit, jak dlouho by vydržel? Člověk s touhle popudlivou povahou, chlápek, který zabil už pěknou řádku lidí, ať si o smrti bytostí z jiných časů myslíme cokoliv. Ne, jestli Muhammad s Fletcherem chtějí někomu nabídnout další existenci, tak jsem to já. Salmir nemá šanci. Tímhle trikem se jenom chtěli stát pány situace, zajistit si, že jednoho dne neskončí prorostlí nebo s kulkou v hlavě. I kdyby mě Salmir zabil, stvoří mě znovu, vymyslí jinou variantu a pošlou mě sem, a to celé znovu a znovu tak dlouho, dokud se jim to nepodaří. A Salmir? Cvak, zmizí jako zlobivá myška.

Nevědomky se zastavil, za zády vstupní turniket do Stroje. Salmir také, podívali se jeden druhému do očí. Taky už mu to došlo, uvědomil si Grant, a já byl idiot, že jsem to neprohlédl dřív.

„Vlastně je to docela trapné, že?“ promluvil Salmir. Narovnal se, svaly se mu napjaly. Ve rvačce s ním nemám šanci, tedy pokud se mě nerozhodne rovnou zastřelit. Nemám šanci – pokud chci přežít. A opravdu chci zůstat naživu pro existenci krysy, která se mi tu nabízí?

„Teď bude následovat krátká scéna jako z akčního filmu,“ řekl Salmir. Když jste mrtvý, máte možnost dělat cokoliv. Pokud v tom naleznete zalíbení.

„Ve které vy už máte praxi,“ souhlasil Grant. Salmir zdvihl ruku s pistolí. Alec, místo aby se pokusil uhnout nebo utéct, prudce přistoupil těsně k němu, popadl ho za košili a strhl nazad. Čtečka pípla, chromované trubky turniketu mu povolily pod zády a vrhly je do krátké chodby nitrem Stroje. Grant upadl a Salmir slétl za ním. Z ohlušující blízkosti třeskla rána, kulka se odrazila od turniketu a probzučela chodbou.

„Vy mizero,“ sykl Salmir a začal vstávat. Alec hmátl po ruce s pistolí a současně se ho pokusil kopnout, odpovědí mu byla rána do obličeje.

„Vždycky se chcete rvát, že ano?“ Chvilku se přetlačovali, pak Salmir, zřetelně vyhrávající, náhle zbraň upustil a vyrazil proti Grantovi holými pěstmi.

„Výjimečně vám dám šanci. A pak si to půjdu vyřídit s panem Fletcherem, ten by také potřeboval trochu srazit ego.“ Další rána s Grantem praštila o vstupní dveře do Stroje. Přikrčil se, Salmir udeřil znovu. Jeho pěst se o dveře nezastavila. Vnitřní čtečka pípla a veřeje se rozlétly do stran. Útočící Salmir klopýtl, Grant ho popadl v pase a vší silou jím smýkl dál do nitra Jedničky. Pak vskočil dovnitř a těsně za jeho zády se dveře zavřely. Salmir udělal setrvačností několik kroků, chytil rovnováhu a prudce se otočil. Teprve teď mu došla podstata situace a v očích se mu usadil šílený strach.

„To byste přeci neudělal,“ vydechl a rozeběhl se proti Grantovi k východu ze Stroje. Kam jsme se to až dostali, napadlo Granta, když toho staršího a uznávaného vědce praštil.

„Vypni to!“ zařval na dvě postavy stojící za sklem velínu.

„Vypni to!“ Jedna z nich se pohnula.

Tak trochu očekával, že uslyší cvaknutí. Táhlé zahučení Stroje.

Nezaslechl vůbec nic.

Ozvalo se cvaknutí. Táhlé zahučení, jak se kondenzátory Stroje plnily navrácenou energií. V bílé krychli, kde ještě před okamžikem zápasili o život dva muži, bylo prázdno.

Muhammad se pomalu otočil od počítače. Byli to duchové. Dva mrtví vyvolaní z minulosti a navrácení zpět. Nikoho jsem nezabil. Byli to jen duchové. Přesto se ale nemohl zbavit divného a neznámého pocitu. Stiskni tlačítko a lidé zmizí. Stiskni jiné a zase se objeví. Jak jednoduché. Jen tyhle duchy už není možné vyvolat zpět a zeptat se jich, co se stalo a proč to muselo skončit takhle.

Kohokoliv jiného oživit lze. Jakmile postavíme Stroj v Řecku, bude už stačit jen mačkat tlačítka a ptát se. Děsit a zkoumat, pokládat otázky, posílat do nebytí a znovu vyvolávat, to vše pouhým pohybem ruky. Vzpomněl si na Granta, jak se mu podlomily nohy, když si uvědomil svou smrt a vzkříšení. Na zděšený Salmirův výraz, když byl vhozen do bílé krychle a uvědomil si, že už z ní nevyjde. Na zoufalé Grantovo odhodlání. Co jsme jim vlastně chtěli nabídnout? O čem jsme s nimi chtěli mluvit, jaké řešení jsme pro ně vymysleli kromě toho, co jsem před chvílí udělal?

Fletcher se mračil, stále zamyšleně pozoroval krychli Stroje. Jako by mu něco nevyšlo, ale jen z části.

„Vy jste je chtěl zabít.“ Tím starým způsobem, kterému ještě říkáme vražda, protože stisknutí vypínače Stroje přece není totéž jako zmáčknutí spouště na pistoli.

„Jenom Salmira,“ odpověděl Fletcher nevzrušeně. „S tím bývalým vědcem by se možná dalo ještě nějaký čas spolupracovat.“ A potom vypnout, pochopil Muhammad. Znamená fakt, že máme tu možnost, že máme i právo něco takového dělat? Byli to naši přátelé, předtím, než se z nich stali duchové. Je ten člověk stvořený Strojem o něco méně člověkem, protože se jeho tělo skládá z nepatrně odlišných částic? Neznamená jeho utrpení nic, protože se může opakovat jako obehraná deska?

„Myslím, že bychom měli záznamy o tomhle všem vymazat,“ řekl. A také vymyslet nějakou sabotáž, která by zničila celý Stroj jednou provždy, pomyslel si, ale nahlas to neřekl. Stejně by to bylo marné gesto. Jakmile jsme jednou objevili tu možnost, nikdy se jí nevzdáme, a utrpení duchů z minulosti nás stěží může zastavit. Máme úžasnou volnost ničit, rozbíjet a vraždit, protože vše je uchované v čase a stačí to jen vyvolat. Minulost je na dosah ruky a svět bezcenné přítomnosti na dohled.

Muhammad se vrátil k počítači, položil prsty na klávesnici a zadíval se na bílou krychli Stroje. Ještě nedávno v ní byl jen prázdný prostor a čas. Teď tu byl prostor, čas a v čase duchové.

Budeme se s nimi muset naučit žít.

KONEC 12. 9. 2005

Účinky časoprostorového zlomu na zelená auta a náhodné stopaře

To mizerné ráno mi nezazvonil budík. Doteď nevím, jestli to způsobily vybité baterie, elektronická závada nebo porucha časoprostoru, ale jedno je jisté. Za to, co se mi potom stalo, rozhodně nese vinu budík. Kvůli němu jsem se probudil až za pět minut půl osmé. Chvíli jsem mžoural na ciferník, pak pro jistotu vstal, roztáhl závěsy a pohledem na hodiny na autobusové zastávce před vchodem se ujistil, že je opravdu za pět minut půl osmé. Nemusím podotýkat, že autobus dorazí přesně v půl.

Pod okny projelo zelené auto, zasmrdělo, a já se rozeběhl po bytě v zoufalé snaze všechno stihnout. Aby totiž nebylo legrace málo, další spoj se tu objeví až za hodinu. Takže mi nezbylo než se narychlo obléknout, mytí ani oholení nepřipadalo v úvahu, kravatu do ruky, ta se uváže cestou, aktovku a běžet! Ještě jsem v rychlosti zkontroloval její obsah a strnul. Výkazy, které jsem měl nejpozději v osm patnáct odevzdat, tam nebyly. Vřítil jsem se do pracovny. Skoro jsem slyšel, jak odtikávají poslední vteřiny do odjezdu autobusu, a hledal, jako by na těch lejstrech závisel můj život. Zapadly dozadu za stůl. Musel jsem se k nim plazit po kolenou, a když jsem je konečně vyndal, obul se a seběhl dolů na zastávku, pozdravil mě červenými koncovými světly odjíždějící autobus.

Musel to být pohled k popukání. Ubohý úředníček, košili nedopnutou, aktovku v jedné ruce, kravatu v druhé, bezmocně popadá dech a hrozí ujíždějícímu autobusu. Však mám taky pocit, že chlap v zeleném autě, co jelo hned za autobusem, se mi škodolibě posmíval.

Mým jediným pocitem byl v tom okamžiku vztek. Vztek na budík, na autobus, výkazy i toho mizeru, co má automobil a já ne.

Poháněn tím vztekem, rozhodl jsem se k zoufalému činu a vyrazil do práce pěšky. Nebydlím přece tak daleko, abych do půl hodiny nedošel ke konečné tramvaje, a odtamtud už bude všechno v pohodě. Dorazím sice pozdě, ale ne zas tolik, jako kdybych tu čekal na další autobus. A pokud by se mi čirou náhodou podařilo někoho stopnout, možná bych přijel i včas.

Rázoval jsem chvíli po chodníku, chvíli po rozbité krajnici a pomalu zjišťoval, že to vůbec nebyl dobrý nápad. Boty mě začínaly tlačit, v obleku mi bylo horko a aktovka byla čím dál tím těžší. Ani ne po deseti minutách už jsem se toužebně modlil, aby kolem jelo nějaké auto a já ho mohl stopnout. Jediný vůz, který jsem do té doby potkal, byla jakási brčálová obluda, která mě málem přejela na křižovatce. Pravda, vkročil jsem do ní bez rozhlížení, ale všude kolem bylo pusto a světla semaforů jako vždy pomrkávala oranžově.

Ne, že bych tuhle silnici znal nějak dobře. Když jedu autobusem, spím nebo se koukám do papírů, ale přišlo mi, že takhle opuštěná nikdy nebyla. Nějaká auta by tu přece jezdit měla! Jak se tak zvuk mých kroků hluše odrážel od stěn paneláků, připadal jsem si, že nastal konec světa a mně to jako jedinému neřekli. Že v tom nejsem sám, ukázalo až skřípění brzd, které se ozvalo přede mnou. Dva vozy se tam zřejmě dohadovaly, kdo že má přednost v jízdě, ale na tu dálku jsem z nich viděl jen bílý a zelený flek.

Vzápětí zabrumlalo auto i za mnou. Otočil jsem se, začal mávat a strnul uprostřed pohybu, protože silnice byla prázdná. Sluchové halucinace, no to mi ještě scházelo! Naštvaně jsem si přehodil tašku do druhé ruky a vyrazil dál. Možná by stačilo jen dojít na další autobusovou zastávku a tam počkám. Však on se šéf nezblázní, říkal jsem si, když jsem znova zaslechl hluk motoru.

Obracel jsem se podstatně pomaleji než před chvílí, ale byl tam. Malý hranatý džíp odpudivě brčálové barvy. Vypadal jako něco, co strávilo dlouhou dobu v močále, a nevzbuzoval nejmenší sympatie, ale bylo to auto a mým otlačeným nohám na barvě nezáleželo.

Nemám se stopováním nejmenší zkušenosti, takže jsem trochu naivně očekával, že o mě řidič projeví nějaký zájem. Ten chlap ale jen seděl a zíral před sebe, tak jsem si po kratším váhání otevřel dveře a nastoupil. Sedačky nebyly nic moc, ale stejně, ta úleva! Už nikdy nepůjdu do práce pěšky, rozhodl jsem se.

„Svezete mě do centra?“ zeptal jsem se. „Nebo aspoň na konečnou osmičky?“ Muž za volantem kývl, cosi neurčitého zabručel a auto s poskokem vyrazilo vpřed. Jak jsem tak toho řidiče pozoroval, zmocnil se mě protivný pocit. Normálně si lidské tváře velmi dobře pamatuji, ale u něj se mi zdálo, že jsem ho už mnohokrát viděl, že ho přece musím znát, ale nemohl jsem si za nic vybavit, kdo by to mohl být. Byl starý asi jako já, rozcuchaný a špatně oholený, navlečený do zváleného obleku a vypadal uštvaně. Působil asi stejně sympaticky jako jeho vozidlo, ale co se dalo dělat. Jestli jsem se chtěl dostat do města, nemohl jsem si vybírat.

Pustil jsem jeho zvláštní obličej z hlavy, usadil se trochu pohodlněji, otevřel aktovku a začal urovnávat pomačkaná lejstra, která jsem tam ve spěchu narval. Pak jsem vzal do ruky kravatu a přemýšlel, jestli by vypadalo hodně divně, kdybych si ji teď začal uvazovat. Moudře jsem usoudil, že kravata počká. Hodinky ukazovaly sedm čtyřicet pět, čas, který sliboval, že bych to i mohl stihnout.

Vyhlédl jsem z okénka. Džíp právě projížděl pustou křižovatkou s oranžově blikajícími semafory. Vyděsil jsem se.

„Ale to jedeme špatně! Já potřebuji do centra, na druhou stranu!“

„Jistě,“ řekl řidič a ani se po mně nepodíval. Vůbec jsem si nevšiml, kdy to otočil. Nelíbil se mi ani způsob, jakým to řekl. Jeho hlas mi zněl nějak povědomě.

„Prosím vás, já hrozně spěchám,“ zaškemral jsem. Znovu jsem se podíval ven. Právě jsme míjeli paneláky, u kterých jsem ho stopl. Ovšem mohl jsem se také mýlit, na sídlišti je jeden barák jako druhý a ulice se mezi nimi kroutí jak klubko špaget.

„Však já vím,“ odtušil řidič a konečně to začalo vypadat, že zamířil správným směrem. Silnice byla dál jako vymetená, jen v protisměru nás minulo malé zelené auto. Tak ošklivou zelenou barvu jsem už dlouho neviděl. Jako kdyby obrostlo řasami v bažině. Neměl jsem ovšem čas hloubat nad jeho odstínem, protože jsme právě minuli hospůdku, kam jsem jednou zašel na pivo. Nepamatoval jsem si už, kde přesně leží, ale jedno jsem věděl jistě. Kolem ní bychom rozhodně jet neměli. Následovaly paneláky. Křižovatka. Pustá silnice mezi poli, z ní malá odbočka a ulice klikatící se mezi rodinnými domky s šedivými krychlemi paneláků na obzoru. Křižovatka s nefungujícími semafory. Tu už jsme projížděli aspoň potřetí, ale pokaždé jsme se k ní dostali někudy úplně jinudy. A znovu paneláky, plácek s kontejnery, záblesk povědomého místa a zase úplně cizí, jiné sídliště, než jsem znal. Šílené, zpřeházené, nenavazující. Bylo pusté a prázdné, bez lidí a automobilů a jediným objektem, který se v něm kromě nás pohyboval a který se tu a tam zjevil v proluce mezi domy, bylo hranaté zelené auto.

Zmocnil se mě docela obyčejně strach. Kudy to ten chlap jede? Když jsme se na křižovatce za oranžového svitu semaforů vyhýbali s brčálovým džípem, rozhodl jsem se.

„Mohl byste mi zastavit? Myslím, že odsud už to dojdu,“ požádal jsem a zlobil se sám na sebe, že se mi při tom třese hlas. Řidič se na mě poprvé podíval a maličko se ušklíbl koutkem úst.

„To těžko,“ řekl a místo zpomalení jeho vozidlo ještě zrychlilo. Můj strach se přeměnil v poctivý děs.

„Zastavte!“ vyjekl jsem. Cítil jsem, jak mi límeček košile vlhne potem. Šedivé sídliště, kterým jsme se řítili, jsem už vůbec nepoznával.

„Zastavte!“ zařval jsem, a když auto projíždělo rovnou ulicí, natáhl jsem se po volantu a strhl ho ke straně. Nabourat do plotu mi přišlo jako nejmenší zlo. Řidič vykřikl a vozidlo prudce vyrovnal. Byl najednou bledý jako stěna a na spáncích mu vyrazily kapky potu.

„Proboha, nešahej na to,“ zadrmolil. Znovu jsem škubl volantem k sobě.

„Ne!“ Začal mi páčit prsty. Měl příšerně zpocené ruce a já se držel jako klíště. Vůz se vlnil ze strany na stranu a domy kolem nás se měnily jako na kolotoči.

„Já chci ven!“ zavřeštěl jsem zoufalou prosbu.

„To nejde!“

V tom okamžiku se před autem objevil člověk. Vykřikli jsme oba současně, chlap dupl na brzdy, ale stejně už bylo pozdě. Hromový náraz otřásl interiérem džípu, na okamžik jsem zahlédl oči toho sraženého chodce, vyděšené oči v příšerně známé tváři, a pak už se jeho tělo přeřítilo kamsi za nás.

Džíp s kvílením brzd zastavil.

Vyběhl jsem a chtěl pomoci zraněnému, ale v půli pohybu se zarazil. Žádné tělo tu neleželo. Džíp stál uprostřed úplně prázdné křižovatky a krabice semaforů zalévaly v pravidelných intervalech tu scénu pochmurnou oranžovou září.

„Co se to tu děje?“ obrátil jsem se zděšeně na řidiče, který také vystoupil, opíral se o střechu svého vozu a utíral si z čela pot.

„To kdybych věděl,“ pokrčil rameny.

„Já chci pryč! Chci domů!“

„Tak ty chceš domů?“ zařval najednou. „Ty chceš domů? A já snad ne? Já chci taky domů!“ Prudce se narovnal a rozhlédl se na obě strany. Udělal jsem totéž. Křižovatka zmizela. Silnice se táhla mezi poli a zpustlými loukami, na jednom obzoru šedivé věžáky sídliště, na druhém silueta města. Jak jsem si mohl myslet, že bych něco takového dokázal ujít pěšky? Muž se stále pečlivě rozhlížel, přestože po celé délce cesty nebyl vidět jediný vůz.

„Jo, to by mohlo vyjít,“ zašeptal si pro sebe, ukázal na mě prstem, křikl: „A ty se dostaň domů, jak chceš!“ a rozeběhl se přes silnici do pole. Zíral jsem za ním, protože jsem vůbec nechápal, co tím myslí, a tak jsem jasně viděl, co se stalo. Z ničeho nic se na asfaltu objevilo brčálově zelené auto, s kvílícími brzdami uprchlíka srazilo, a jak se objevilo, tak také zmizelo.

Jestli jsem předtím tvrdil, že jsem byl vyděšený, tak jsem lhal. Protože opravdová hrůza mě popadla až teď. Nechápal jsem vůbec, jak se to mohlo stát, ale ta scéna byla tak nezaměnitelná, že jsem ji musel poznat. Nebyla žádná dvě zelená auta, žádní dva zabití chodci, byl jen jeden vůz a jeden řidič, který před malým okamžikem srazil sám sebe.

Otočil jsem se. Pořád jsme stáli na opuštěné silnici mezi poli, já a zelený džíp. Ustoupil jsem od něj o krok, jako by se po mně mohl natáhnout a pohltit mě, vcucnout do svých řasově zelených útrob a vydat na pospas jízdě nekonečným peklem. V životě jsem neviděl nic strašnějšího než tohle odporně zelené auto.

Obrátil jsem se čelem k sídlišti a udělal několik kroků. Vtom jsem si vzpomněl, co se stalo onomu řidiči, a polekaně uskočil ke krajnici. Navzdory pálícímu slunci mě polil ledový děs. To, že je silnice prázdná, nemusí vůbec nic znamenat…

Džíp stál za mnou, nehybný a tichý. To také nemuselo vůbec nic znamenat. Dal jsem se do chůze, každou chvíli se ohlížeje přes rameno. Zelené auto tam pořád bylo. Čekal jsem, jestli nezaslechnu zrádný zvuk motoru, a byl připraven v tom okamžiku skočit do bodláčí na okraji cesty. Nic se nedělo, dokonce ani nefoukal vítr a v trávě necvrkal hmyz. Dokonalé nehybné ticho nad prašnou silnicí se žhnoucím sluncem nad hlavou. Košili mi brzo promáčel pot a ostré paprsky začaly škvařit kůži na krku. K bolesti odřených pat se přidal uskřípnutý malíček a ostrý kamének v botě. Netroufal jsem si zastavit, abych ho vytřepal. Pak by se mohlo objevit zelené auto a dostat mě, zrovna když budu poskakovat po jedné noze. Podíval jsem se za sebe. Pořád tam bylo.

Nohy pálily, jako bych chodil po rozžhavených uhlících a při každém pohybu mi do nich někdo vrážel ostré střepy. Sídliště na obzoru bylo pořád stejně daleko. Měl jsem žízeň, z pálícího slunce mě rozbolela hlava a v poli rostlo něco, co mě nutilo ke kýchání. Aktovka se proměnila v závaží, které těžklo s každým krokem alespoň o kilogram.

Silnice se maličko stáčela a za zatáčkou rostl košatý strom. Dojdu alespoň tam, umínil jsem si. Sednu si do stínu a počkám, třeba se za chvíli to příšerné kouzlo zlomí a kolem pojede někdo docela normální, kdo mě sveze domů.

Strom byl dál, než jsem si myslel, počítal jsem každý krok, a skoro tak přehlédl to, co pod ním stálo. Málem jsem do toho vrazil. Poznal to a odskočil jako od největší kobry na světě.

Pod stromem stál v zatáčce džíp. Malý hranatý džíp. Natřený na odpudivě zelenou, oboje dvířka otevřená, klíčky v zapalování. Čekající, vábící. Připravený pohltit svou oběť.

Neměl jsem sílu jít dál. Sedl jsem si na krajnici tak, abych byl stále ve stínu stromu, a díval se na auto. Auto se dívalo na mě. Mohli jsme se tu takhle měřit pohledy do nekonečna. Auta mají čas. Zvláště takováhle. Můžu se sebrat, pokračovat v chůzi a za další zatáčkou na mě bude čekat opět. Tiché, otevřené, lákající. Můžu se rozeběhnout do pole, běžet, padnout vyčerpáním, a až se proberu, na polní pěšince bude čekat džíp. Můžu tu sedět pod lipou a zírat na něj. Ať tak či tak, vypadá to, že ve skutečnosti vůbec nemám na výběr.

Vstal jsem. Došel k vozu. Vypadal docela obyčejně, jako normální, trochu starší, zeleně přetřený džíp. Opatrně jsem nakoukl dvířky dovnitř. I teď bylo docela všední. Nepohnulo se, nepolknulo mě, nenatáhlo se po mně, aby mi vysálo krev. Chovalo se prostě jako normální auto. Co na tom, že jezdí světem a časem na přeskáčku. Stačilo by dorazit na první známé místo, vystoupit a všechno bude v naprostém pořádku. Trmácet se po silnici nemá smysl, tady vládne zelený džíp. Ale pokud mě doveze jen na maličký okamžik do skutečnosti, třeba na tu křižovatku s rozbitými semafory, vystoupím a celá ta šílená záležitost skončí.

Stál jsem tam dobrých deset minut a zvažoval všechny možnosti, než jsem nasedl. Do sedačky jsem klesl tak pomalu a opatrně, jako by se v příštím okamžiku měla proměnit v masožravý květ a roztrhat mě na kusy. Nestalo se nic. Hodil jsem aktovku za sedadlo, otočil klíčky a motor hladce naskočil.

Pohled do zpětného zrcátka mi uštědřil další šok. Při pohledu na vlastní bledý, neoholený obličej jsem konečně pochopil, proč mi byla tvář toho řidiče tak znepokojivě povědomá. Byl jsem to já sám.

Na dlouhý okamžik jsem zavřel oči. Po paměti jsem dupnul na plyn, natočil volant a rozjel se. Vzápětí přede mnou zakvílely brzdy. Vyděšeně jsem zastavil džíp jen pár milimetrů před bokem bílé mazdy. Plešatý chlap vystrčil z okénka chlupaté předloktí a řval cosi o kreténech.

„Omlouvám se,“ pípl jsem, ale ve skutečnosti byl rád, že jsem konečně potkal i někoho jiného než ďábelský zelený džíp.

Zacouval jsem, uhnul mazdě, chvíli se pokoušel nevrazit do plotu, který se tam kdoví jak objevil, a když jsem vrátil pohled před sebe, mazda nikde nebyla. Kolem se tyčily jen šedivé věžáky naprosto cizího sídliště. Tady se mi rozhodně vystupovat nechtělo, a tak jsem se rozjel. Kolem se roztočil kaleidoskop zpřeházených ulic a domů. Povědomá místa se objevovala jen na prchavé okamžiky a mizela dřív, než jsem se dokázal rozhodnout, že právě tady zastavím. Džíp skoro ani nepotřeboval řídit, vypadalo to, že místo aby on jel ulicemi, ulice se ovíjí kolem něho.

Oranžové světlo, které na mě odkudsi bliklo, mi bylo povědomé. Přibrzdil jsem, a právě včas, protože do křižovatky skočil nějaký kretén v saku. Vyhnul jsem se mu, pronesl něco o nezodpovědných debilech a pak si uvědomil, že jsem právě zabránil katastrofě mnohem větší, než jsem si dovedl představit. Ten debil, co přechází křižovatku bez rozhlížení a někam pospíchá, jsem přece já sám! To auto nejen že se ztrácí v nějakých prapodivných zákoutích časoprostoru, ale ještě ke všemu cestuje v čase!

Moje postava i s křižovatkou mezitím zmizely a džíp bloudil pustými uličkami, aby se pak z ničeho nic vyhoupl před mým domem. Zaradoval jsem se, ale současně si uvědomil něco podivného. Slunce už zdaleka nepálí tak jako před chvílí. Na autobusové zastávce stojí lidé a hodiny ukazují za pět minut půl osmé. Je ráno a já se právě probouzím u sebe v bytě. Neuvěřitelné. Přepadla mě zvědavost, a tak jsem zpomalil, projel pod svými okny se zataženými závěsy a na konci ulice se pokusil otočit, abych zjistil, jestli je mé podezření správné a za chvilku uvidím sám sebe vybíhat z domu. Zelený vůz sice chvilku bloudil úplně cizím městem, ale pak se opět zjevil pod okny mého paneláku. Autobus právě zavíral dveře a z domu vyběhla směšná, napůl oblečená figurka a bezmocně ujíždějícímu vozu pohrozila pěstí, ve které svírala kravatu.

Napadla mě znepokojivá otázka. Jestliže bych teď vystoupil a došel domů, nebyli bychom nakonec dva? Vlastně ne, on přece stopne tenhle džíp, takže se nakonec stane mnou a… pustil jsem volant a nechal džíp proplétat se ulicemi, zatímco mě zachvátila nefalšovaná hrůza. Protože jestli já jsem totožný s řidičem zeleného vozu, který jsem si stopnul, tak na konci tohohle dobrodružství nebudeme dva. Nebudu ani jeden, protože řidič zeleného vozu skončil pod jeho koly, a jestliže já jsem ten řidič, budu za chvíli mrtvý! V ten okamžik bych vlastně mohl být za vlastnosti záhadného vozu vděčný, protože se mi roztřásly ruce tak, že jsem stejně nebyl schopný řídit. Auto ale dál klidně proplouvalo šedivým, opuštěným sídlištěm.

Jakmile mě přešel prvotní nával paniky, byl jsem schopen dotáhnout myšlenku až do konce. Řidič přejel sám sebe, protože se popral se stopařem o volant. Pokud dokážu z džípu vystoupit dřív, než naberu stopaře, přeruším tuhle zatracenou smyčku a nic se mi nestane.

Dojel jsem ke kraji vozovky a zastavil. V okamžiku, kdy jsem sahal po klice dvířek, jsem spatřil, že ve skutečnosti stojím v protisměru a řítí se na mě obrovský tirák. V poslední chvíli jsem vůz opět rozjel a stočil do správného směru, zatímco kamión kolem mě proletěl se vzteklým troubením a závanem vzduchu. Ryk klaksonu ani neodezněl a tirák zmizel. Místo něj se kolem prohnalo zelené auto. Řidič i spolujezdec si byli podobní jako vejce vejci a netvářili se příliš vesele.

Druhý pokus o zastavení skončil uprostřed křižovatky plné aut připravených mě sešrotovat do malé krychličky. Jakmile jsem se rozjel, vozidla i s křižovatkou zmizela. Do třetice to byl vlakový přejezd bůhví odkud, na čtvrtý pokus se po mně opět řítil kamion. Všechno nasvědčovalo tomu, že vystoupit ze zeleného džípu nebude vůbec jednoduché.

Zkusil jsem jen přibrzdit, že vyskočím za jízdy, a v tom okamžiku na mě čekal betonový sloup či protijedoucí náklaďák.

Auto mělo své zásady, strašlivé, nesmiřitelné zásady, a mezi ně patřilo, že se z něj rozhodně vystupovat nebude. Jakmile jsem si do něj jednou sedl, byl jsem lapen, chycen a odsouzen k věčnému projíždění zpřeházeného města. Vlastně věčnému ne, uvědomil jsem si, když se na cestě přede mnou z ničeho nic objevila postava. Ta věčnost bude docela krátká, jenom do té doby, než svezu tamhle toho stopaře a pak se nechám sám sebou tímhle autem srazit a zabít.

Muž v tmavém obleku se otočil a já prudce šlápl na plyn, abych mu ujel, aby nikdy nemohl nastoupit a dovést tak tohle šíleně zamotané představení až do konce. Džíp poslušně přidal, řítil se šedivými ulicemi opuštěného sídliště a první člověk, který se v něm objevil, jsem byl opět já sám. Šel jsem po kraji silnice, nohy mě bolely, bylo mi vedro a ze všeho nejvíc jsem toužil po tom, abych stopl nějaké auto. To auto byl hnusný zelený džíp a řídil jsem ho já.

Mávl jsem, zastavil sám sobě a nastoupil k sobě do vozu.

Ani jsem se po stopaři nepodíval.

„Svezete mě do centra?“ zaprosil. „Nebo aspoň na konečnou osmičky?“ Přikývl jsem a nechal džíp, ať předvede, co umí. Zelenkavé auto vyrazilo do chaosu a domy kolem tančily, měnily se a vysmívaly se nám. Nechápu, jak se něco takového mohlo stát. Netuším, proč zrovna mně. Ale jakmile jsem byl jednou chycen, nedalo se dělat vůbec nic. Z rozjeté lochnesky také nevystoupíte, a že se vám jízda nelíbí, na tom nic nezmění.

„Ale to jedeme špatně! Já potřebuji do centra, na druhou stranu!“ vyrušil mě najednou nebohý stopař. Zrovna jsme míjeli naši oblíbenou křižovatku.

„Jistě,“ souhlasil jsem s ním. I když z pohledu auta možná jedeme dobře, kdo ví. Zelený vůz z jiné doby nás minul v protisměru a jeho řidič si nás zděšeně prohlížel.

„Prosím vás, já hrozně spěchám,“ zanaříkala moje mladší verze. Nezbylo než s ním opět souhlasit a zároveň jsem byl v pokušení sdělit mu, že spěchat už rozhodně není kam. Na tom, kam se řítíme, nelze absolutně nic změnit. Na konci cesty je moje smrt.

Povznesená fatalistická nálada, do které jsem na chvíli upadl, mě rázem opustila. Stopař už nastoupil, část partu byla odříkána, zbýval už jen kousek a pak… Přece to nemůže takhle skončit, přece tady prostě jen tak neumřu! Musím něco udělat!

„Mohl byste mi zastavit? Myslím, že odsud už to dojdu,“ ozvala se vedle mě další věta časoprostorové hry o život. Času mi v ní zbývalo už hrozně málo. Podíval jsem se na svého dvojníka a musel se útrpně usmát. Je takhle vyděšený jenom proto, že možná přijde do práce pozdě a šéf ho seřve. Jak ubohé! To já bych měl být vyděšený, protože mě za chvíli tohle zelené auto zabije. Ale ne, jestli nějaká možnost existuje, musím ji využít. Co takhle toho stopaře vyhodit z auta dřív, než…

„Zastavte!“ vykřikl najednou. No jasně, vyhodím ho. Šlápl jsem na brzdy, ale džíp zareagoval, jako bych se dotkl plynového pedálu, a vyrazil vpřed.

„Zastavte!“ zaječel stopař a trhl volantem. Zoufale jsem tiskl brzdu k podlaze a současně se hysterickému stopaři pokoušel sundat ruce z volantu. Zelené auto letělo jako pták.

„Proboha, nešahej na to,“ zaprosil jsem a byl bych prosil i ten prokletý džíp, kdybych věděl jak. Silnice se pod námi vlnila. Co ještě zbývá říct, než přijde konec?

„Já chci ven!“

„To nejde!“

Běžící muž se před námi zjevil jako z jiného světa. Dál už jsem slyšel jenom svůj křik, kvílení brzd a tupý náraz bezvládného lidského těla do kapoty zeleného auta. Když se všechno zastavilo, ticho bylo ohlušující.

Auto stojí, uvědomil jsem si. Je tedy možno vystoupit a prchnout, běžet do polí, jen pryč ode všech cest a silnic, na kterých by na člověka mohlo auto číhat. Nohy jsem měl jako z rosolu, musel jsem se opřít o střechu vozu.

„Co se to tu děje?“ Stopař. Docela jsem na něj zapomněl.

„To kdybych věděl,“ přiznal jsem po pravdě. Vykřikl, že chce jít domů. Naštvalo mě to. Copak já netoužím po tomtéž, mnohem, mnohem delší dobu? Z celého srdce si nepřeju nic jiného než vrátit se do svého útulného panelákového bytečku, zatáhnout závěsy a spát a spát, dokud tohle všechno nebude jenom zlý sen.

„Tak ty chceš domů?“ zeptal jsem se stopaře. „Ty chceš domů? A já snad ne? Já chci taky domů!“ Je třeba utéct, zmizet, dokud je čas, dokud tu zelené auto klidně stojí a silnice je pustá a prázdná. Rozhlédl jsem se, nikde nic.

„Jo, to by mohlo vyjít,“ zašeptal jsem. To by mohlo vyjít. Možná dokážu přeběhnout do pole dřív, než mi stihne ublížit. Skočím do bodláčí, tam už za mnou nebude moct, auta nemůžou jezdit bodláčím, tam budu v bezpečí, ale jenom rychle!

„A ty se dostaň domů, jak chceš!“ zařval jsem na zděšeného stopaře a vyrazil. Nikdo ještě nikdy nepřebíhal silnici rychleji. Ani tamten řidič, napadlo mě, když se vedle mě z prázdna zformoval nárazník zeleného džípu. Úder jsem necítil, jen si pamatoval ty oči, dva páry zděšených očí za předním sklem, které jsem uviděl, než se všechno ztratilo ve tmě.

Probudil jsem se v příkopu mezi kamením a pichlavými bodláky. Opatrně jsem pohnul rukama, potom nohama a zjistil, že mě bolí snad úplně všechno. Převalil jsem se na záda. Do ledvin se mi zarylo něco špičatého a v hrudi mě tak ošklivě píchlo, že jsem na dlouhou dobu nedokázal popadnout dech. Zpřelámaná žebra, asi. Vlastně jsem měl neuvěřitelné štěstí, že jsem ze srážky se zeleným autem vyvázl jenom takhle. Do očí mi pražilo ostré slunce, zakryl jsem si proto tvář dlaněmi. Jsem z toho vlastně venku, došlo mi. Zelený džíp vyrazil pronásledovat moji mladší verzi a mě nechal na pokoji. Jsem naživu, sice polámaný, zničený a špinavý, ale naživu. Časoprostorová lochneska mě vyhodila a můžu se vrátit do svého bytu, do své práce, zkrátka ke všemu, s čím jsem se ještě před malou chvílí loučil.

Pokud mezitím neumřu na vnitřní krvácení, napadlo mě, zatímco jsem se snažil po čtyřech vydrápat z příkopu zpátky na silnici. Představa, že v tohle stavu půjdu až do města, byla víc než děsivá. Hrudník mě bolel a levá noha předstírala, že se co nevidět ulomí v koleni a upadne. I když pokud už nejsem v moci zeleného vozu, mohla by tu začít jezdit normální auta. Obyčejná auta s obyčejnými řidiči, kteří jezdí po obyčejné silnici a docela obyčejně mě svezou k doktorovi.

Byla to hezká myšlenka, a dokonce se mi zdálo, že na té silnici někdo stojí, kdo si mě všiml, zastavil a teď mi pomůže.

Auto tam skutečně bylo. Malý hranatý džíp, oboje dvířka otevřená, klíčky v zapalování, natřený na tu nejpříšernější zelenou, jakou si dovedete představit. Netuším, co jsem přesně v tu chvíli udělal, snad jsem brečel, snad jsem na nějaký okamžik omdlel, nevím. Jisté je, že jsem dlouho ležel roztažený na špinavém asfaltu jako žába. Chvíli jsem vymýšlel děsivé věci, které provedu sobě nebo zelenému autu, chvíli nadával všemu, co se proti mně spiklo a co za to může, a chvíli jen kňučel a pofňukával.

Ani největší zoufalství ovšem nevydrží člověku věčně a po několika minutách opustilo i mě. Posadil jsem se, obral si ze zničeného obleku bodláčí a uvědomil si, že celý ten hysterický záchvat byl úplně zbytečný. Auto tu nečeká na mě! Čeká na ubohého stopaře, který vyrazil pěšky v bláhové naději, že autu uteče. Až dojde dostatečně daleko, až bude patřičně zmožený horkem a únavou, zelený džíp odsud zmizí a objeví se o pár kilometrů dál, aby ve stínu košaté lípy úslužně nabídl otevřená dvířka. Potom tu zůstanu úplně sám. Se zlámanými žebry a kdo ví čím vším ještě. Podle slunce se blíží poledne, sídliště už je vylidněné a první auta se na silnici objeví až k večeru, kdy začnou jezdit lidi z práce. Tou dobou ze mě může být docela dobře mrtvola. Ať už to způsobí nějaké vnitřní zranění, šok a vyčerpání, nebo prostě úpal z toho pitomého slunce.

Mračil jsem se na zelený džíp a on mi oplácel potměšilým úsměvem. Potom mi to konečně došlo. Vždyť já mám v aktovce mobil! Můžu si o pomoc klidně zavolat a všechno ostatní pustit z hlavy. Třeba pak ještě dám policajtům popis tohohle zeleného vraku a oni ho najdou a sešrotují, napadlo mě pomstychtivě. Všechno to mělo jen jeden maličký háček. Aktovka ležela na zadním sedadle zeleného auta.

Vstal jsem a dokulhal na metr k džípu. Taška byla na sedačce krásně vidět. Kromě mobilu jsou v ní taky doklady. Peněženka. Diář. Kravata, a tahle je docela pěkná. Výkazy, které šéf sice dnes už neuvidí, ale zítra by je mohl požadovat. Když se člověk vrací z neuvěřitelných dobrodružství do normálního života, potřebuje spoustu takovýchhle zbytečností. Jenže přibližovat se k zelenému autu znamenalo koledovat si o malér. Dotýkat se ho, nebo do něj dokonce lézt, mohlo být životu nebezpečné. Jedno přejetí za den mi docela stačilo. Ovšem aktovku potřebuji, a čím déle budu váhat, tím větší mám šanci, že auto blikne, zmizí a objeví se o pět kilometrů dál. Zamyslel jsem se. Když stálo pod lipou, žádnou tašku na zadním sedadle nemělo. To by mohlo znamenat, že ji úspěšně vyndám.

Džíp měl jen přední dvířka a dozadu se lezlo přes odklopené sedadlo řidiče. Natáhl jsem dovnitř levou ruku a samozřejmě nedosáhl. Přistoupil jsem trochu blíž k vozu, opřel se o rám dveří a znovu zašátral po aktovce. Chybělo mi nějakých deset centimetrů. Zkusil jsem to potřetí a znovu marně.

Dobře, tak si tedy jednou nohou kleknu na sedačku, ale tu druhou nechám pěkně na vozovce. Potom bych už mohl dosáhnout. Levé koleno zaprotestovalo už jen proti ohnutí se, natož abych si na něj klekal. Jakákoliv jiná varianta znamenala, že do auta vlezu v podstatě celý. Nechtělo se mi, ale udělal jsem to.

Když jsem sevřel kožené ucho aktovky v dlani, auto sebou škublo. Docela maličko, ale i to stačilo, abych se praštil bolavým hrudníkem o opěradlo. Když bolest přešla a já se otočil rozhodnutý okamžitě vyskočit, bylo pozdě. Zelené auto pomalu projíždělo šedivým sídlištěm. Nekonečné pole betonových krabic, nekonečná síť opuštěných ulic, všechno dokonale mrtvé a prázdné. Sedl jsem si, aktovku sevřenou v prstech, a pro jistotu zavřel dveře. Co kdyby auto zrychlilo a pokusilo se mě vyklopit.

Nechápal jsem, jak to, že se ocitlo tady, když mělo čekat pod lípou na stopaře, ale všechno to bylo vlastně úplně logické. Co by ho mohlo donutit, aby se objevilo v tomhle příběhu pěkně na začátku, když pro něj čas ani prostor nic neznamenaly? Pod lípou to pro něj ve skutečnosti začalo a tady a teď ta zábavná šmodrchanice pro auto končí. Džíp jede domů.

Ve zpětném zrcátku se objevilo cosi zeleného, zrychlilo a zařadilo se po bok zeleného auta. Nebyl to druhý džíp, ale temně zelená škodovka. Za jejím volantem zelo strašidelné prázdno. Klidně si jela vedle mě, a že je vlastně v protisměru, jí vůbec nevadilo.

Proti nám se vynořil další zelený vůz. Malý fiat v barvě nezralého citrónu. Bez řidiče za volantem vjel na chodník, vyhnul se dvojici vozů a pokračoval v jízdě. Levé přední světlo měl rozbité a bok za ním poškrábaný a zrezlý. Netoužil jsem vědět, o co, nebo spíš o koho, se tak odřel.

Škodovka s džípem ještě párkrát zabočily a vjely na rozsáhlé parkoviště. Škodovka zastavila, džíp ještě chvíli kličkoval, než i on našel vhodné místo.

Netroufal jsem se ani pohnout, neodvažoval se dýchat a vystoupit ven bylo to poslední, po čem jsem toužil.

Všude kolem stála zelená auta.

KONEC 23. 8. 2007

Píseň pro ohnivou dračici

Nastěnka byla na pyroještěra pěkně veliká a vypadala sympaticky. Jak seděla na zadních, ocas obtočený kolem nohou, odhalovala krémově světlé břicho s několika šedými skvrnkami. Hlavu na štíhlém krku nakláněla na stranu.

John přikročil těsně k ní a složil ruce do několika znaků zdvořilého pozdravu.

Ráda Vás poznávám, mé jméno je Nastěnka, odpověděla ještěřice. Gesto, které použila pro své jméno, John nikdy neviděl.

Nesmírně mě těší, jsem Ohnivý pták, odznakoval. Tuhle trochu dvojsmyslnou přezdívku si vybral už jako mladík a nepřestal ji používat. Natáhl před sebe ruku, Nastěnka ji opatrně uchopila do dvou drápů, přiblížila k ní hlavu a zhluboka nasála vzduch.

„Nevěděl jsem, že umíš pyraní protokol,“ zavrtěl hlavou chovatel pyroještěrů Carlingo.

„Trocha zdvořilosti nikdy neuškodí. Mohla bys roztáhnout křídla, Nastěnko?“ Ještěřice poslušně rozepjala dlouhé blanité letky.

„Pravé má kratší,“ zamračil se John. Pyroještěřice prudce zašermovala tlapami, rozeznal v té rychlosti propletené znaky pro <rozpaky> a <pobavení>.

„Brzo jí doroste,“ řekl Carlingo. Nastěnka cosi znakovala, ale z rychlých gest, navzájem propojených neznámými vztahovými značkami, John vyrozuměl jen málo. Křídlo jí ožehl jiný pyran při – souboji? Ne, to bylo jiné slovo, se stejným základem, ale poněkud něžnější koncovkou. Při milostném souboji? Zasmál se. Ještě nezažil, aby pyrani používali opisů, a ještě při tom byli tak rozpačití.

„To nic, to se stává.“

<lehký smích>, odpověděla Nastěnka a sepnula tlapky na břiše na znamení, že o tomto tématu nemíní dál mluvit.

„Myslím, že se půjdeme projít. Podívám se, jak je na tom s ohněm a tak,“ řekl John. „Přines mi zatím její postroj, potom se proletíme.“

„Jak myslíš,“ zabručel Carlingo. „Opravdu nechceš radši pyrana? Je s nima jednodušší práce.“

„S touhle není něco v pořádku?“

„Ale ne. Občas ráda diskutuje, nic víc. Vycvičená je dobře.“

<smích> Nastěnka – velká + krátké – pravé – křídlo = příšera, poznamenala ještěřice a znovu udělala gesto <pobavení>.

„Vidíš?“ řekl Carlingo. „Neváží si autorit. Jdu pro ten postroj.“

John s pyranem vyrazili podél útesu. Nastěnka vždy udělala jeden krok a pak čekala, až ji člověk dojde. Těsně nad rozbouřenými vlnami létal hlídkující ještěr a vždy, když se vynořil nad okraj skal, pozdravil dvojici krátkým gestem. Jezdec na jeho hřbetě se ani nepohnul.

Ohnivý pták – zakoupit – Nastěnka <dotaz> <nejistota>. Ještěřice se postavila na zadní, aby se mohla zeptat, a chvíli tuto pozici udržovala opatrným mácháním křídel.

<souhlas>, potvrdil John. Nastěnka – sympatická – holka. Použil lidský výraz, ale ještěřice bez problémů pochopila.

<potěšení>, odznakovala, udělala ještě několik kroků a pak si sedla na zadní. Následující věta měla být nepochybně důležitá.

Ohnivý pták + Nastěnka – dlouhý let <dotaz> <pochybnosti> <nejistota>. Pocitová gesta se vpletla do všech předcházejících znaků a učinila větu skoro nesrozumitelnou.

„Jak daleko bys chtěla letět?“ zamyslel se John. „Budeš vedoucí pyroještěr, povedeš letku.“ Dole řvaly vlny tříštící se o vysoká skaliska a tenounce svištěly blány na letkách hlídkujícího ještěra. Z mlhy na obzoru se nakrátko vynořilo pobřeží Oosterichu jako příď lodi.

<velmi daleko>, roztáhla Nastěnka gesto tak, kam až jí dovolovalo rozpětí pracek. Dokonce si maličko vypomohla křídly.

<nevědomost> místo <velmi daleko>

Překvapilo ho, když ještěřice sepjala pracky na břiše. Nebudu o tom dál mluvit, naznačila.

„No tak to tam asi nepoletíme, když mi nechceš nic prozradit,“ ušklíbl se. Nepochopila. Musel by se ušklíbnout v gestu znakové řeči a výraz <úšklebek> neznal. Jediné, čeho se od Nastěnky dočkal, byly pečlivě propletené prsty na břiše.

„Tak nic.“ Zamířil od pobřeží k hrušňovému sadu. „Víš co, upeč mi támhletu hrušku. Na té větvi vlevo nahoře.“ Nastěnka udělala dva kroky, zachvěly se jí nozdry a pak skoro bez míření, alespoň tak to Johnovi připadalo, jí z tlamy vytryskl tenounký proud ohně. Mhouřila oči, tváře se jí vlnily, a plamenný meč bezchybně zasáhl vzdálený plod. Hruška upadla na zem a Nastěnka zhasla plamen. Kapka bionapalmu jí spadla k předním nohám a žhnula v trávě. Omluvně ji rozmázla přední prackou.

„Výborně,“ pochválil její výkon John i ve znakové řeči. „Vrátíme se ke Carlingovi. Dostaneš letecký postroj a zkusím se s tebou proletět po okolí.“ Nastěnčiny přední končetiny se zachvěly.

„Jenom na dohled od chovné stanice,“ dodal John.

Maud seděla ve vysokém křesle, ostrý nos zabořený do časopisu. Vzhlédla, teprve když John zamířil do kuchyně. Pichlavě modré oči se na okamžik objevily nad okrajem pestrobarevných stránek.

„Čekala jsem na tebe s večeří, ale když jsi nepřišel, nechala jsem ji vystydnout.“ Ta nápověda znamenala, že někde v kuchyňské lince je schované jídlo.

„Kupoval jsem nového pyroještěra,“ řekl, pohled upřený na konzervy ve skříňce.

„Odkdy ještěrky létají za tmy?“ Modré oči sledovaly jeho cestu, zbytek obličeje ukrývaly fotografie televizních hvězdiček. Nepodíval se na ni. Někdy to bývá v troubě, jindy ještě v papírovém sáčku z obchodu.

„Klidně si choď za holkama, když ti nejsem dost dobrá, ale mohl by ses alespoň jednou jedinkrát ozvat, ne? Abych na tebe nečekala jako hloupoučká husa s hotovou večeří.“

Kastrůlek chilli con carne byl v šuplíku s kuchyňskými noži. Nikdy ho nečekalo teplé jídlo, ani když výjimečně přišel včas. Vždycky jen nabroušená Maud.

„Omlouvám se, že jsem tě nechal čekat. Jsi na mě moc hodná,“ řekl, ale modré oči se už zabodly do potištěných stránek.

Pyroještěrům se srážela na chlupech rosa. Celá letka čekala v neuspořádaném hloučku na dvoře. Rozmrzelí ranním vstáváním, polehávali a posedávali na zemi, ti výřečnější si vyměňovali série rychlých gest. Většina ještěrů své letecké postroje okázale ignorovala a nechala je ležet na zemi, část se do nich halabala navlékla a jenom pár z nich, včetně Nastěnky, už čekalo plně připraveno na let.

John je chvíli pozoroval od vrat. Pak ho první pyrani ucítili a předali varování o jeho přítomnosti dál. Gesto proběhlo mezi ještěry jako tichá vlna a dvacet korálkových očí se upřelo na něj.

Pousmál se, a aby to ještěři pochopili, přidal gesto <poloúsměv>.

„Zatím žádný spěch, vylétáme až za dvacet minut,“ uklidnil je. „Ale kdo nebude připravený včas, tomu vypráším kožich.“ Došel k Nastěnce a pozdravil ji. Ještěřice kývla a nastavila mu hruď s nezapnutou sponou postroje. Byla vyrobená tak, aby s ní velké ještěří packy nic nesvedly a postroj mohl zapínat a rozepínat jedině člověk.

„Uděláme si malé kolečko. Na zahřátí,“ pošeptal Nastěnce a zacvakl jí sponu. Nasedl, připoutal se bezpečnostním pásem k vysoké opěrce sedla a pohladil šedou srst.

„Vpřed,“ řekl.

Nastěnka vyběhla branou. Mohutná křídla za Johnovými zády se napjala, několikrát udeřila do vzduchu a potom ještěřice zamířila k nejbližšímu útesu.

Úder chladného vzduchu a závratný pohled na vlny tříštící se v hlubinách Johnovi na chvíli vyrazil dech. Ještěřice prudce zamávala křídly, vyrovnala střemhlavý pád a letěla vodorovně nad mořskou hladinou. Vzduch ostře zavoněl solí. John se předklonil, kam až mu bezpečnostní pás dovoloval, a položil ruce na odhalenou část Nastěnčina hřbetu. Na okamžik zadržel dech, vychutnával si ten okamžik. Pak ťukl pěstí do citlivého místa na kůži. Nastěnka se naklonila na pravé křídlo, vybrala výkrut těsně nad zpěněnými vlnami a s mácháním letek vyrazila vzhůru. Jezdec přivřel oči před jasem ranního nebe, dotkl se jiné části ještěří kůže a obrovské zvíře poslušně provedlo další otočku. A další, propadali se ve spirále k moři a znovu se prudce vznášeli k obloze. John krátce vykřikl čirou radostí z letu. Jestlipak ještěři také někdy křičí nadšením, napadlo ho, ale nemohl se nijak Nastěnky zeptat. Letící pyran byl takřka hluchý, a i kdyby k Nastěnce Johnova slova pronikla, neměla mu jak odpovědět. Jediným poutem mezi nimi byly Johnovi občasné dotyky na ještěří kůži. Hrát na pyrana jako na xylofon – ty byl zážitek, který se nikdy neomrzel. Dotkni se horké kůže, a ještěr pod tebou poletí přesně tam, kam si přeješ. Nahoru, dolů, po spirále, kamkoliv tvá ruka ukáže.

Nechal Nastěnku prohnat se těsně nad vodní hladinou, až se jí konce letek dotýkaly vody, a těsně před útesem ji zdvihl do výše. Ze skal se stala další hladina, moře ztuhlé na milion let, a poté vyletěli nad okraj, nad travnatou planinu posetou sady a shluky měst. Na nádvoří postávaly bledé tečky čekajících pyroještěrů. Nastěnka vedená jeho rukou se na chvíli pokusila zastavit ve vzduchu a pak se plavným obloukem snesla na zem před bránou.

První kroky po pevné půdě připadaly Johnovi jako vždy hrozně omezující a nedostatečné, než uvykl faktu, že už nemá k dispozici pyraní křídla.

„Jak se ti líbil let, Nastěnko?“

<krása> <nádhera>, odpověděla, ale nechala pracky pozdvižené, a větu tak nedokončila. Kývnutím hlavy ji vybídl, ať pokračuje.

Let – příliš – krátký, posteskla si.

„Někdy spolu poletíme dál,“ zamumlal neurčitě. „Někdy jindy.“ Vykročil k nádvoří, kde k většině pyranů už přišli jejich jezdci, vynadali jim a navlékli je řádně do postrojů.

Hranice mezi jednotlivými ostrovy se nedaly spatřit. Čáry na mapách sice byly tlusté a barevné, ale mořská voda se bránila jakémukoliv pomalování. Tam, kde to profil dna umožňoval, byly ukotveny bóje. Silné mořské proudy pak jimi smýkaly tu na jednu, tu na druhou stranu, občas přervaly poutací lano či posunuly kotvu o desítky metrů jinam. Přestože se dohodnutá hranice neměnila, ta skutečná se vlnila jako mořský had a bylo velmi nesnadné určit, jestli hlídkující pyroještěr jednoho ostrova ještě létá na svém, nebo už zabloudil do cizích výsostných vod. Pokud byla navíc špatná viditelnost, a nedala se tak kontrolovat vzdálenost od pobřeží, šlo hranici omylem přeletět více než snadno.

John nechtěl nic riskovat. S Oosterichem teď žili v napjatém příměří a nebyl žádný důvod, proč vyvolávat politickou roztržku vstupem na cizí území. Nechal letku, ať se drží deset délek za ním, a sám vyrazil na obhlídku bójí. Tři balónky byly na svém místě, jeden byl posunut dál do území Oosterichu a jedna bójka chyběla úplně.

Nastěnka vybrala zatáčku, letka přesně zkopírovala její let, a vrátili se do míst, kde bylo značení hranic v pořádku. To, co je čekalo, mělo být jen cvičení. Sice demonstrativní, na samém kraji domácích vod a příslušně okázalé, ale pouhé cvičení.

Letka se rozdělila do dvou skupin. Jednu vedla Nastěnka, druhou ještěr jménem Benedikt. Nejprve se párkrát vzájemně přelétli. Ve formaci, v sevřeném hloučku, v řadě. Horem, dolem, při samé hladině moře. Pár výkrutů, spirál, ostrých změn letu. Vedoucí pyrani čas od času pohodili hlavami, oklepali se, zašermovali tlapami jinak složenými na hrudi. Dávali tak ostatním znamení.

Jestlipak se někdo z Oosterichu dívá, aby naše letecké umění ocenil, napadlo Johna. Na Nastěnčiných letkách svištěl vzduch a proti nim se řítil Benedikt se svými ještěry v šípové formaci. Bylo načase předvést vrcholné číslo. Vztyčil nad hlavu překřížené ruce. Benediktův jezdec pozdvihl pravačku, a to už se obrovský ještěr přehnal nad Johnem. Vír vzduchu ho udeřil do tváře, pocítil, jak Nastěnka maličko zakolísala. Černé stíny pyranů se mihly po hladině. Doleva a ostře vzhůru, vyťukal jí na hřbet, zrušit formaci. Ještěřice pod hrudí cosi zagestikulovala a dokonale přesné V za jejími zády se rozpadlo v neuspořádaný hlouček. V otočce John zahlédl, jak Benediktova skupina provedla totéž. Teď dojde na boj.

První plamenný meč vychrlil Benedikt, oheň ztlumený do ostře žhnoucí linky. Minul. Nastěnka přitáhla křídla a propadla se pod něj jako vržený kámen. Dva z jejích ještěrů zaútočili, protivníci se střetli v piruetách válečného tance. Benedikt se otočil a vyrazil za Nastěnkou, která pomalu nabírala výšku a širokým obloukem oblétávala bojující skupinu. Jeden z pyranů si jí včas nevšiml a v následujícím okamžiku ho její oheň poznačil tečkou ze spálených chlupů. Jezdec rozpažil, vybubnoval cosi do ještěřího hřbetu a letem nad mořskou hladinou se vzdálili z bojiště. První „mrtvý“ na Benediktově straně.

Velký pyroještěr nalétl z boku a z prudké otočky vyplivl po Nastěnce ohnivou střelu. Ještěřice s prásknutím složila křídla a zmizela dřív, než se jí plameny stihly dotknout. Horký závan olízl Johnovi zátylek. Tohle nebyla přiměřená intenzita, zamračil se, ale už měl plné ruce práce s vedením Nastěnky a vydáváním povelů zbytku letky. S Benediktem kolem sebe kroužili v sestupné spirále. Občas vychrlili oheň, ale ani jeden z nich nezasáhl. Johnovi se to dvakrát nezamlouvalo. Nastěnčina propadací taktika, jakkoliv se mu líbila, se hodila jen ve velkých výškách a takhle nízko nad mořem už mohla být nebezpečná. Poslal ji raději dál od útočníka, aby měla dost času vystoupat.

Z mořských vln se vyhoupla žlutá koule hraniční bóje. Nastěnka ji zaznamenala dřív než John a prudce zatočila doleva, aby se tak dostala na své území. John se ohlédl po Benediktovi. Ještěr ho kvůli otáčce dotahoval a bylo jasné, že za chvilku se jeho ještěřici pokusí připálit ocas. Nahoru, nahoru, vyklepal do šedého hřbetu. Zkontroloval situaci na bojišti a zjistil, že zbývá už jen jedna bojující dvojice. Prudký výkrut vpravo nahoru, poručil. Křídla zasvištěla, před očima se mu roztočilo moře, šedavý obrys Oosterichu a tlama Benedikta blíž, než očekával. Útok! přikázal Nastěnce a přitom sledoval, jak se tváře druhého pyrana vlní připravovaným bionapalmem. To nestihneme, uvědomil si John, když vtom Nastěnka zakolísala a natočila se, Benedikt vyplivl jen neškodný obláček ohně a jeho jezdec máchl rukama v gestu důrazného varování. Jeho příčina vplula do Johnova zorného pole vzápětí. Další ještěr. Hlavu nataženou, křídla míhající se maximální rychlostí, na hrudi modrý postroj Oosterichu. Přece jsme tu hranici nepřekročili!

Nastěnka stále vybírala ostrou zatáčku, teď mávla letkami a změnila směr. Cizí ještěr byl příliš rychlý. John vztáhl ruce nad hlavu, ale do mírového gesta je složit nestihl. Nepřátelský jezdec jediným nekompromisním úderem vydal pyranovi rozkaz k útoku. Šedavé tváře se zavlnily, tlama otevřela. John přivřel oči v očekávání ohnivé smršti. Místo toho ale útočící pyran jen zatřepal hlavou. Nastěnka zabrala letkami a John si s hrůzou uvědomil, že se nesnaží utéct, ale místo toho dokončila obrat k ještěrovi a teď se k němu natáčí břichem, do děsivě nebezpečné figury, ve které hrozí, že přepadne na záda a zřítí se do moře.

„Ne!“ Ještěřice nereagovala, dál vystavovala obnažené břicho a hlídka z Oosterichu znovu vydala rozkaz k útoku. Pyran nadmul tváře, opět se místo plamenného meče oklepal, a jak už byl blízko, složil křídla a těsně prolétl kolem Nastěnky. Muž na jeho hřbetě se cosi pokusil zakřičet. Pyranici vzdušný vír roztočil, zabušila letkami a propadla se skoro k mořské hladině, než získala rovnováhu a rozletěla se zpátky k domovskému pobřeží.

„Dneska mě málem zabili,“ přiznal John a sledoval, jak se Tess točí kolem vařiče a přisypává do pánve koření z nejrůznějších lahviček a sáčků. Pod jejíma rukama se rodilo cosi lákavě voňavého.

„Nepovídej.“

„Při cvičení nad mořem. Hranici jsme nepřekročili, a stejně na nás přiletěla hlídka z Oosterichu.“ Natáhl se po sklence červeného vína. Chtěl, aby už Tess skončila s vařením a přestala se k němu natáčet zády.

„Myslím, že o tom něco říkali ve zprávách. Ale ne, že by došlo k boji.“

„Taky nedošlo. Jejich pyroještěr nezaútočil.“

„A tomu ty říkáš málem zabili.“ Tess se naklonila nad pánev a se soustředěným výrazem ochutnala. Usmála se a nepatrně kývla.

„Večeře je hotová,“ oznámila.

„Pojď sem ke mně,“ broukl John. Odstavila pánev z vařiče a přišla, zastavila se těsně u jeho kolen.

„Ženy jsou hrozně důležité, víš,“ řekl, dotkl se jí v pase a přitáhl k sobě. Položil si obličej na její břicho. Byla měkká a teplá, samé křivky a žádné ostré hrany. Ruce, které se ho dotkly na ramenou, voněly po bylinkách.

„Hrozně důležité,“ zopakoval. Nechtělo se mu Tess pustit. „Ještěři si to naštěstí myslí taky.“ Udělala drobný krůček zpět. Vzhlédl. „Dneska mě opravdu málem zabili. Žiju jen proto, že jsem si koupil ještěří holku. A ještěří chlap neublíží ještěří holce, i kdyby to dvakrát dostal rozkazem. Kdybych si pořídil pyrana jako obvykle, je ze mě škvarek.“

Pohladila ho po hlavě, přitiskla se k němu a vůbec neřekla, že jim vystydne večeře.

Ženy jsou opravdu hrozně důležité.

„Pane Martensi, mám pro vás špatnou zprávu z Oosterichu.“ Velitel Hesenské obrany ťukal tužkou do stolu a tvářil se rozmrzele. „Žalují vás z narušení hraničního pásma.“

John se jen ušklíbl.

„Teď už je to oficiální,“ dodal velitel.

„Tu hranici jsme nepřelétli. Všichni členové letky to potvrdí.“

„Já vím. To už jsme probrali včera. Dnes k tomu Oosterich přidal ještě obvinění z útoku na jejich hlídku.“

John vzhlédl. „Zaútočil přece on. Bez jakékoliv výzvy, bez varování.“ Stále měl tu ještěří tlamu v živé paměti.

„Což ovšem nemůžete dokázat.“

„Mám snad kvůli tomu Nastěnce připálit chlupy?“ zabručel John. Nelze dokázat útok, protože žádný z ještěrů nebyl zraněn… „Nahlásili zranění?“ zeptal se ve zlé předtuše.

„Ano. Těžké popáleniny na pyranovi i jezdci.“

„Bože… Vždyť to byl nějaký nováček, úplné ucho. Snažil se na mě křičet, jako by nevěděl, že mu v té rychlosti nebudu rozumět…“

Velitel přestal ťukat tužkou. „Přesně tak vypadají první válečné oběti,“ řekl. „Obávám se, že nám Oosterich asi brzy vyhlásí válku. Ten útok je vhodná záminka.“

Záminka… Těžké popáleniny…

„Poslali ho proti celé letce s rozkazem zaútočit,“ řekl John tiše. „I kdyby jednoho ještěra dostal, zbytek by ho spálil na prach.“

„Přesně. Potřebovali mít v rukou důkazy a teď je mají. Ať tak nebo tak.“

„Hajzlové.“

Velitel přikývl. „Budeme sledovat, jak se situace dále vyvine. Ale připravte všechny letky na plnou bojovou pohotovost.“

„Dobrý večer, Nastěnko.“ Ještěřice sebou trhla. Z velké mísy právě vyjídala ohnivé hrušky a skopové.

<neporozumění>, naznačila.

Pozdrav, vysvětlil John suše. „Nechceš se proletět?“

Naklonila k němu hlavu: Noc – velmi – blízko.

„Bojíš se?“

<souhlas>, trhla nervózně prackami. Snažil se z její tváře něco vyčíst, i když věděl, že ještěři žádné mimické svaly nemají.

Ohnivý pták – příslib – dlouhý let, zkusil to.

<nemožnost> – dlouhý let – po dobu trvání – noc, odmítla, ale stejně se dlouze zamyslela. Nastěnka + Ohnivý pták – dlouhý let – den, navrhla.

„Chtěl jsem se jenom proletět,“ zavrčel. „Jsem unavený. Celý den proháním ještěry a jezdce. Oosterich už mě málem viní z masakru celé letky a všichni se připravují na válku. A ještě ke všemu mě dneska obě ženské chtějí otravovat.“

Ohnivý pták – dvě samice <dotaz>

„Jo. Ohnivý pták byl takový blbec, že mu nestačila vlastní manželka, a tak si ještě pořídil milenku. Maud se mnou dnes zatoužila jít do divadla a Tess zase na koncert. A já nechci jít nikam.“

Nastěnka mlčela.

„Když nechceš letět, můžeme se jít alespoň projít?“

tma –> žádná řeč

„To nevadí,“ mávl rukou. „Docela stačí, když mě budeš jenom poslouchat. Nebo můžeme mlčet. To mi taky vyhovuje.“ Zadíval se na ještěřici. „Nevadí ti to? Půjdeme?“

Pečlivě si ho prohlédla očima černějšíma než noc.

<souhlas>, přikývla, ale do jejího gesta se připletlo ještě jiné, váhavé a zcela cizí.

Maud seděla ve svém křesle, víčka pevně zavřená. Pokusil se kolem ní projít po špičkách, těmi nejopatrnějšími nášlapy.

„Proč mi to děláš?“ zasyčela. Strnul.

„Nechtěl jsem tě probudit,“ zamumlal.

„Byl jsi zase s tou ženskou.“

„Jistě. Je to krasavice. Má dva a půl metru v kohoutku a křídla. Snad nebudeš žárlit i na ještěřice?“

„Nelži. Prosím tě, aspoň mi nelži. Viděli tě s tou malou courou…,“ nechala větu nedokončenou, ostrou čepel slov připravenou pořezat. John mlčel. Neměl chuť se hádat.

„Vždyť jsme si slíbili, že k sobě budeme upřímní,“ pokračovala Maud. „Tak mi to přece řekni. Máš jinou. Nemiluješ mě.“

Vždyť já tě mám pořád rád, odznakoval. Některé věci neuměl říct nahlas a po celodenních rozhovorech s ještěry mu ruce předbíhaly slova.

„Tohle na mě nezkoušej!“ vyjekla. „Schovej si ty svý posunky pro nějakou jinou! Pro nějakou ještěří kurvu!“

Raději odešel. Bez jediného slova, bez jediného gesta. Teprve v temnotě jeho ložnice se mu vybavila věc, které si předtím nevšiml. Maud měla zarudlé oči. Jako by plakala. Kdy naposled viděl Maud plakat?

Přemýšlel, ale vzpomenout si nedokázal.

Hranice mezi ostrovy Hesen a Oosterich už byla vidět i při pohledu z pobřeží. Podél její neviditelné linie létaly na obou stranách celé letky pyroještěrů a předváděly se. Plameny z cvičných soubojů svítily nad mořem celý den a proud poštovních pyranů, přenášejících diplomatické nóty sem a tam, začínal připomínat řeku.

„Obávám se, že tolik ještěrů ti nebudu moct dodat,“ řekl majitel chovné stanice Carlingo. „Výcvik trvá dlouho. Leda bys chtěl nepřiježděná mláďata.“

„Posílat nezkušené nováčky do boje nebudu.“ John kopl do kamínku a poslal ho přes okraj útesu. „To ať si zkouší jinde.“

„Je mi to jasné. Ale pak ti víc nepomůžu.“

Nad hlavami jim proletěl poštovní pyroještěr, zakroužil a za zuřivého mávání křídel dosedl na zem.

„Proč vlastně není víc pyranů?“ zeptal se John.

„Nechtějí mít mladé. Zašukají si celkem rádi, ale do potomstva se nehrnou. Kdo ví proč. Na druhou stranu je to vlastně dobře, protože kdyby se přemnožili, vyžrali by všechny hrušky a pak by neměli na bionapalm. A ještěr bez ohně je ti k ničemu. Však taky válčíme kvůli blbejm hruškám.“

„To jsem ještě neslyšel.“

„Ty asi moc pozornosti politice nevěnuješ, co?“

„Mám dost svých starostí i tak.“

Carlingo se krátce zasmál: „Ve zprávách jsi málem coby strůjce válečného konfliktu, a nevíš o tom nic! Oosterich nám přece vyhlásil válku, protože mu před třemi měsíci shořel velký hrušňový sad. Jelikož to narafičili tak, že jsme si jako začali my, můžou požádat o spojenectví Mirlan, a pokud se jim podaří Hesen porazit, vyžádají si jako výkupné právě dodávky ohnivek. Jak jednoduché.“

„Opravdu,“ mračil se John. „A my máme pro změnu spoustu hrušek a málo ještěrů.“

„Ještěrů je nedostatek všude.“

„Asi byste měli vyrazit na lov někam mimo ostrovní vody,“ nadhodil John.

„Kdes na to přišel?“

„Jednoho takového divokého jsi mi přeci prodal, ne?“ řekl, a když se nedočkal odpovědi, pokračoval: „Stačí si trochu všímat. Nastěnka znakuje jinak než ostatní, zná gesta, která jsem nikdy neviděl, umí letecké finty, které se tady naučit nemohla. Chvíli jsem si myslel, že jezdíte krást pyrany z jiných ostrovů, jenže to by bylo strašlivé riziko. Ještěři by si stěžovali, že jste jim sebrali kamaráda. Takže je odjinud.“

Carlingo ztišil hlas: „Dobrý postřeh. Ale nikomu to proboha neříkej, jinak nám vyhlásí válku všechny ostrovy, a ne jen Oosterich. Je jedno takové místo, nad mořem, kde se dá čas od času potkat úplně cizí pyroještěr. Odlovit ho není vůbec snadné, ale při současných stavech se mi to začíná vyplácet.“

„Odkud se tam ti ještěři berou?“

„Z dračí říše za mořem,“ zašklebil se chovatel. „Žádný z těch chycených mi nikdy neodpověděl.“

„To mě vždycky zajímalo,“ zadíval se John k obzoru, kde letka právě skončila cvičení a vracela se v útvaru domů, „proč vlastně ještěři s lidmi zůstávají, proč jim slouží. Jsou chytří, mohli by odmítnout a uletět. Zvlášť jestli nějaké to království divokých pyranů opravdu existuje.“

„Mají tu rodiny… a neznají cestu. Nikdo z nich nepoletí naslepo nad volné moře, když nebude mít jistotu, že do tmy dorazí k pevnině.“

„Bojí se tmy…“

„Bojí. A proto tu zůstávají.“

„Mám pro tebe překvapení,“ zašeptala Tess. „Velké překvapení.“ Sedla si na postel a John se nad ní sklonil. Vzala ho za ruku, přiložila si jeho dlaň pod ňadra a pomalu ji sunula dolů. Přes mělkou prohlubeň pupíku, po bříšku stále níž, až se zastavila a přitiskla ji oběma rukama.

„Tady,“ vydechla. Nechápavě se po ní zadíval.

„Čekám dítě.“

„Tess…“ Ucukl. „Moje?“

„Ovšemže tvoje.“ Najednou se schoulila do sebe, jako by jí ta nevinná otázka ublížila. „Myslela jsem… myslela jsem, že budeš mít větší radost.“

Naprosto ho nenapadlo, co říct.

„Přece nezůstaneš bezdětný,“ pokračovala Tess trucovitě. „A když tvoje žena nemůže mít děti…“

„Kdo ti řekl, že Maud nemůže mít děti?“ Připadal si jako ve snu. Vlastní hlas mu zněl dutě a cize.

„Jinak byste je už měli, ne?“

„Nechtěla je. Kvůli kariéře. Dohodli jsme se tak…“

„A ty?“ Kde se najednou vzalo v měkké Tess tolik ostrých hran?

„Já?“ Maličko ucouvl. Dítě? Zrovna teď? „Tess, to přeci… Přece si to dítě nechceš nechat, Tess! Viď, že si to dáš vzít.“

Náhle měla oči pichlavé jako Maud.

„Vzít? Vzít si to?“ vykřikla. „To není věc! To je dítě! Naše dítě. Tvoje. Ty! Ty sobče! Je tvoje!“ vyrážela ze sebe výkřiky a tolik se podobala současné Maud, až ho zamrazilo. Udělal krok zpět.

„Táhni!“ zaječela. „Zmiz, zmiz mi z očí! Běž! Ty sobče!“

A teď se zhroutí na postel a bude plakat, uvědomil si, když už stál za dveřmi. Tess uměla plakat.

„Někde jsem asi udělal chybu,“ sdělil Nastěnce, když jí zapínal postroj. Letmo vytvořila gesto <neporozumění>.

„Jak bys tomu taky mohla rozumět. Rodinné problémy.“ Rozhlédl se kolem sebe, kde ostatní jezdci strojili své ještěry. Rozhodně se mu nechtělo nahlas vykládat, co si to vlastně s Tess a Maud nadrobil.

„Chtěl bych to dát nějak do pořádku, ale nevím jak.“ Mluvit k Nastěnce bylo uklidňující. Ještěřice mu těžko mohla poradit, a stejně tak ho nemohla kritizovat. Jak mám říct Tess, že ji miluju, ale že asi není vhodné mít dítě právě teď, když se schyluje k válce? Že ještě nejsem připravený na to mít rodinu? A jak mám říct Maud, že i ji mám pořád rád, i když je zlá a pichlavá, že ji nechci opustit? Poraď, ohnivá dračice, když žádnou rodinu nemáš!

Co je na konci dlouhého letu? odznakoval raději úplně jinou otázku.

<překvapení> <podezření>, naznačila místo odpovědi ještěřice své pochybnosti.

„Mluvil jsem s Carlingem,“ zašeptal. „Vysvětlil mi to.“

<nedůvěra>

„Ty bys ráda domů, viď, Nastěnko?“

Složila pracky těsně před jeho obličej a udělala gesto tak malé, jak jen to šlo. Pocitové značky <nedůvěry> ho věnčily jako pentle. Vlastní znak byl ovšem <souhlas>.

„Možná s tebou poletím,“ přislíbil neurčitě. „Když mi řekneš, co je na konci.“

Pyroještěři, odpověděla známým gestem, ovšem trochu upraveným. Elegantněji provedeným, tak jak muselo vypadat původně, než si ho lidé zkomolili a zjednodušili pro vlastní potřebu.

Draci.

„Jestli znáš cestu, tak poletíme,“ řekl.

Dalo se očekávat, že Johna postaví do čela útočné formace. Oficiálně to byl stále on, kdo svým neuváženým útokem vyprovokoval válečný konflikt. Pokud Hesen vyhraje, může se očistit. Pokud prohraje, bude to jedno. A kdyby náhodou v průběhu bojů John zahynul, bylo by prostě o problém méně.

Jsem vlastně stejná oběť jako ten kluk z druhé strany, uvažoval, zatímco ho Nastěnčina křídla nesla vstříc hranici. Za ním v perfektních šípových formacích letěla pětice letek. Boje probíhaly už od časného rána. Vzduchem se míhala šedá těla, barevné záblesky postrojů a oslepivé přímky plamenů. John zaznamenal i první zčernalé tělo pohupující se na vlnách.

Rozvinout formaci, pravé křídlo útok, levé záloha, vyklepal do Nastěnčina hřbetu a ještěřice předala vzkaz dál.

V chladném ranním vzduchu, s radostí z letu, se vydali zabíjet.

Útočící formaci z Oosterichu John rozpoznal, až když byla jen patnáct délek od něj. Šedaví ještěři splývali s oblohou, vzdálenými útesy i rozbouřeným mořem.

Druhá a pátá letka za mnou a útok, přikázal a vyrazil pyranům naproti. Protivníci se rozvinuli do řady a vedoucí první letky zamířil přímo k Nastěnce. Ještě než se dostal na dostřel, prudce mávl křídly nazad a vystavil holé břicho. John ucítil, jak Nastěnka pod ním provádí totéž, a pochopil, že je zle. Obě ještěřice se okázale předvedly a pak se pustily do divokého, nesmiřitelného boje. Okolní svět pro ně přestal existovat.

Nahoru, nastoupej si nahoru, pokusil se Nastěnce naznačit, ale tušil, že všechno bude marné, a jemu nezbude nic jiného než být pouhým divákem nastávajícího souboje. Kéž bych mohl být nezúčastněným divákem, pomyslel si, když kolem něj prohučel první plamenný meč. Dvě pyraní samice proti sobě, to byla děsivá síla. Ztělesněná zuřivost. Létající kolosy kolem sebe tančily ve smrtících piruetách a krajkách upletených z ohně. Nastěnka předváděla své propadací triky, kterými vždy hladce unikla, ovšem brzy se tak ocitla příliš blízko vodní hladiny. Nahoru, zabušil jí do zad, i když to v tomto okamžiku nemělo smysl. Dostali se pod klubko ostatních bojujících ještěrů. Pokusil se jí naznačit cestu, kterou by vyletěla na volné prostranství, ale neposlouchala. Místo úniku, který by jí umožnil opět získat ztracenou výšku, se otočila a vrhla do dalšího boje.

Prudký výkrut, plameny, závan připálených chlupů. Na kratičký okamžik se stalo, že obě samice letěly těsně vedle sebe, jen na rozpažení křídel. John zahlédl zděšený obličej druhého jezdce, který věrně zrcadlil jeho vlastní výraz. V příští vteřině Nastěnka stáhla křídla, propadla se nazad a dolů a plivla po ještěřici oheň. Spálené břicho rudě zazářilo. Pyranice sebou bolestí škubla, v úleku přitáhla křídla a rázem sklouzla na Nastěnčinu úroveň. I když šokovaná bolestí, nezaváhala. Vzduch kolem Johna náhle vzplanul. Proměnil se v rudé a bílé peklo, v esenci čiré bolesti, která ho obklopila a oslepila. Něco nepředstavitelně surového mu zaťalo tisíce spárů do obličeje, ramen a rukou, cosi žhnoucího mu vyplnilo plíce roztaveným olovem. Jestli křičel, neslyšel vlastní hlas pro hukot plamenů, kterými se kamsi propadal, až na samé dno pekla, které se proměnilo v ledovou a tvrdou mořskou hladinu.

Povrch těla měl probodaný tisícem drobných špendlíčků, mezi jejichž hroty byla napjatá jeho vlastní vypreparovaná kůže. Plíce mu kdosi vyplnil želatinou se skleněnými střepy a místo očí zarazil ocelové hřeby. Všechno bylo absolutní. Tma i bolest.

Když se vynořil z oceánu agónie až na jeho hladinu, nebylo to o mnoho lepší. Sebemenší pohyb vyvolal lavinu netušeného utrpení, už jen pouhé dýchání byl výkon namáhavější než cokoliv, co dosud zažil. Pokusil se někoho přivolat, ale skřek, jaký se z jeho bezprostřední blízkosti ozval, ho vyděsil. Bolest, která vzápětí následovala, se vymykala jakémukoliv popisu.

Teprve po hodné chvíli se cosi ozvalo, zaškrabalo, zavrzalo, krátká vlna nezřetelných hlasů a zase ticho, kterým tentokrát propluly měkké kroky. Něco zašustilo těsně u jeho hlavy. Znovu se pokusil pohnout, ozvat se raději nezkoušel.

„Vy jste se probudil,“ řekl mladý dívčí hlas. Zdálo se mu to, nebo zněl trochu vylekaně? „Hlavně ležte klidně a nesnažte se mluvit, jste celý popálený,“ promluvila dívka znovu. „Zavolám doktora, ten vám všechno řekne,“ a než se John zmohl na jakoukoliv reakci, byla pryč.

„Dobrý večer, pane Martensi.“ Starší hlas vyrušil Johna ze sebestředného pozorování. „Vítejte zpátky mezi živými.“

Před chvílí se zabýval úvahami, jestli by, vzhledem k té strašné bolesti, nebylo vlastně lepší umřít.

„Jsem doktor Reyke a nebudu vás unavovat dlouho. Nesnažte se mi odpovídat, máte od pyroještěřího ohně popálené plíce i hlasivky. Jakákoliv námaha jenom zvyšuje otok.“

Popálené plíce. Neznal takhle zasaženého jezdce, který by přežil.

„Máte šanci na uzdravení, ale bude to trvat dlouho,“ tvrdil hlas, který se vydával za doktora. „Kromě těch plic máte ještě popáleniny na hlavě, ramenech a části paží. Některé jsou vážné, ale i tady vám mohu slíbit vyhojení. Co ovšem zachránit nedokážeme, je váš zrak. Přišel jste o oči,“ přiznal hlas bez okolků.

Takže absolutní tma až do konce života. Zjistil, že mu to vlastně příliš nevadí. Do konce života… to zase nebude až tak dlouho. Snad.

„Prozatím se snažte co nejvíc odpočívat a my pro vás uděláme vše, co bude v našich silách,“ slíbil doktor.

A co je s Nastěnkou? napadlo najednou Johna, ale než se odhodlal k dotazu, doktor Reyke zmizel a zanechal ho o samotně s tmou a bolestí.

Dny se slily v kaleidoskop promíchaných událostí. Návštěvy doktorů a ošetřovatelek, nekonečné úseky ticha a bolesti, týrání, které nazývali léčebnými procedurami, horečnaté sny na pokraji spánku a noční můry, ve kterých se stále do nekonečna otevírala ještěří tlama a chrlila záplavy ohně.

Na konci tohoto časového úseku dokázal John poprvé promluvit. Vyslovil tři jména, a jeho samotného překvapilo pořadí, ve kterém se na ně zeptal. Nastěnka, Tess, Maud.

„Vaše přítelkyně neznám,“ řekl doktor Reyke. „Paní Maud Martensová sem za vámi přišla, ale nemohli jsme jí dovolit návštěvu. Teď už ji k vám pustíme. Potom tu byla ještě jedna mladá dívka, která se bohužel nepředstavila. A o té třetí nic nevím.“

„Nastěnka… je… ještěr,“ dokázal ze sebe John vypravit. Nikdy by ho nenapadlo, jak může být obyčejná řeč namáhavá.

„Aha, váš jezdecký pyroještěr. Ten, co byl s vámi v boji, že? Určitě je naživu a vzhledem k pyraním regeneračním schopnostem asi nebude příliš vážně zraněná. Co jsem slyšel, tak s vámi doplavala až k pobřeží.“

Takový výkon! Ke břehu bylo pěkných pár kilometrů a ještěři moc plavat neumí, navíc byla popálená a se zátěží na hřbetě… chudák Nastěnka!

Chtěl se ještě na něco zeptat, ale nic mu nepřišlo tak důležité, aby kvůli tomu namáhal bolavé hlasivky. To už by bylo lepší dorozumívat se posunky.

„Umíte… pyraní řeč?“ vyslovil. Prsty měl sice zamotané v obvazech a zápěstí většinu času připoutaná měkkým obinadlem k postranicím, ale i základní gesta musela být méně bolestivá než slova.

„Myslíte znakovou?“ Doktor Reyke se zasmál. „To není špatný nápad. Ale ruce máte spálené a kůže potřebuje k hojení klid, jinak znovu popraská. Ještě chvíli to prostě vydržte takhle. Na velké rozhovory bude dost času později. A navíc bychom si k vám museli sjednat tlumočníka, tady nikdo znakovou řeč neumí.“ Několika neutrálními frázemi se rozloučil a odešel.

Ještě chvíli to vydržte… dost času později… opakoval si John v duchu jeho slova. Jak vůbec může něco takového říkat? Ještě chvíli… když je těch chvílí za sebou příliš mnoho, změní se v nekonečnou věčnost. Později… kdy později? Polovinu dne se dusí, protože mu otékají popálené plíce. Později bude mrtvý. A i když se doktorům podaří jeho smrt o pár chvil odložit, co pak? Jaké velké rozhovory by chtěl vést a s kým? Maud, Tess, Nastěnka. Tři ženy v jeho životě, tři bytosti, které pro něho něco znamenají. Co by jim vlastně chtěl říct?

„Dobré ráno, pane Martensi.“ Velitel Hesenské obrany nebyl přesně ten člověk, po kterém by John toužil.

„Pane,“ zašeptal, protože cokoliv jiného strašně bolelo.

„Doktoři říkali, že už se uzdravujete.“ Po podlaze cosi zavrzalo, velitel si asi k jeho lůžku přitáhl židli. „Přišel jsem vás informovat, jak se vyvíjí konflikt s Oosterichem.“

Válka. Docela zapomněl, že je Hesen ve válce.

„Protivník se bohužel inspiroval vaším nápadem stavět do čela letky samice, na které žádný samec nezaútočí, čímž získal jistou výhodu. Museli jsme udělat totéž. Potom ovšem bitva vypadá tak, že se samice pustí do soukromého souboje a na zbytek bojovníků zapomenou, někdy je dokonce i ohrožují. Nikdo ještě nepřišel na to, jak je ovládat. Na obou stranách přibývají mrtví a zranění.“ Krátký povzdech.

Kde asi berou jezdce pro ty samice, napadlo Johna. Sednout na hřbet zuřivé ještěřici, která se i s vámi vzápětí pustí do rvačky na život a na smrt s jinou ještěřicí, to chce víc než odvahu. Bojující samice neposlouchá, nemůžete ze souboje vybruslit svým leteckým uměním, jste jenom pasažér, divák odsouzený pozorovat vše až do úplného konce. Navíc, jestli takový jezdec ví, jak jsem dopadl, asi ho k tomu těžko někdo přemluví.

„Posloucháte?“ zeptal se velitel pochybovačně. „Nějak to na vás nepoznám,“ zafuněl.

„Poslouchám.“

„Tak abych přešel k tomu, proč jsem za vámi přišel. Tušíte něco o tom, jak dopadl váš souboj?“

„Nastěnka spadla a prohrála.“

„Ne tak docela.“ Židle pod velitelem zavrzala. „Ta druhá ještěřice byla popálená víc, také se zřítila do moře a na rozdíl od Nastěnky se jí nepovedlo doplavat k pobřeží. Ona i jezdec utonuli.“ Velitel znovu zafuněl a John nedokázal odhadnout, jaký výraz obličeje k tomu asi patří. „V podstatě jste ten souboj vyhrál vy. Protože vaše pyroještěřice byla jen málo spálená, a vás nikdo z jezdců neviděl, prohlásili jsme vás za vítěze a tvrdíme, že se léčíte jen z lehčích popálenin.“

Takhle tedy získávají jezdce. Napodobte hrdinu! Nebyl jsem ale vlastně taky padouch, který celý ten konflikt vyvolal?

„Je v zájmu celého Hesenu, aby pravda nevyšla najevo. Vypadá to, že válku s Oosterichem se nám podaří vyhrát. Včera se jeden náš jezdec dostal až k ostrovu a spálil část oosterichských hrušňových sadů, takže pokud budou boje trvat dostatečně dlouho, dojde jim nakonec bionapalm. A nejvíc paliva spotřebovávají právě souboje samic, ty plýtvají ohněm daleko víc než samci. Na ještěřice potřebujeme jezdce a ty získáme, pokud vy budete vítězem prvního samičího souboje.“

Asi bych byl radši padouchem než takovýmhle hrdinou.

„V tomhle stavu se už nemůžete nikde objevit, proto vás Hesenská obrana propustí. Byl jste výtečný pyraní jezdec a velitel letek dost dlouho, takže dostanete slušný důchod a odstěhujete se s vaší ženou někam daleko od hlavního města. Jižní část ostrova je prý velmi krásná.“ Velitel vydal chrochtavý zvuk.

Johna ta představa spíš pobavila. On, coby slepý mrzák, a Maud v domečku na vesnici… Všechno spíš nasvědčovalo tomu, že se něčeho takového ani nedožije.

„A co Nastěnka?“ vzpomněl si na to nejdůležitější.

„Odkoupím ji od vás. Jste slepý, k ničemu už vám nebude.“

„Co se s ní stane?“ Hlas ho zradil, ale nebylo to bolestí. Tušil odpověď. Možná se o politiku nezajímal a mocenské intriky mu byly cizí, ale teď prostě věděl.

„Bude o ní dobře postaráno,“ řekl velitel. „Brzy se uzdravte,“ dodal stejně neupřímně a odešel.

Dobře postaráno! To jistě, jednou a provždy. Nastěnka je přece svědek, který jako jediný ví, jak ten souboj dopadl! Draci nemohou mluvit, ale umí znakovat, a Nastěnka se určitě nebude rozpakovat o své bitvě komukoliv vykládat. Kdo ví, jestli je vůbec ještě naživu. A pokud něco neudělám, určitě dlouho naživu nezůstane.

Druhou návštěvnicí, která vklouzla do pokoje, byla Tess. Měla tichý a uplakaný hlas.

„Johne, miláčku, já jsem tu jen na chvilku. Jenom na momentík. Kolem brousí tvoje žena a nějací vojáci.“ Fňukla a zřejmě si ho prohlížela.

„Ten doktor říkal, že se uzdravíš.“

„To říkal. Jsem rád, že jsi přišla, Tess.“ Chtěl se jí dotknout, ale zase mu přivázali ruce. Prý by se škrábal.

„Strašně jsem se o tebe bála. Že mi umřeš. Že už tě nikdy neuvidím.“ Teď zavzlykala nahlas. John cítil, že také nemá daleko do pláče. Ani on už Tess nikdy neuvidí.

„Tvému děťátku se daří dobře,“ zašeptala tichounce. „Já už se na tebe nezlobím za to, co jsi říkal. Vůbec se na tebe nezlobím. Ty už jsi prostě takový.“ Znovu vzlyk a dlouhý smutný nádech. „Ale budeme rodina. Jen co se uzdravíš.“

Někde v domečku na vesnici. Slepý mrzák a krásná Tess.

„Tess, to dítě nebude mít otce.“ Přece jí nebude lhát. Přece nemůže chtít, aby za ním chodila, ošetřovala ho, doufala, a on ji pak stejně nakonec opustí.

„Co to říkáš?“

„Umřu.“

„Ale doktor sliboval…“

„Ten doktor lže. Znal jsem pár jezdců, co se nadechli pyraního ohně. Nikdo nepřežil.“

„Ale ty neumřeš!“ začala plakat. „To ty jenom tak říkáš, protože… protože… Mně přece vůbec nevadí, jak teď vypadáš! Mně to nevadí. Slib mi, že neumřeš! Ty se uzdravíš a budeme spolu žít a vychovávat děťátko… Slib mi to!“

„Tess… Já bych rád. Ale už je pozdě.“

Seděla jen kousek vedle něj a plakala a on se nemohl ani natáhnout, aby ji pohladil a utěšil.

Za stěnou se ozvaly kroky a Tess poplašeně zašeptala: „Už budu muset jít.“ Sklonila se nad ním, ucítil vůni jejích vlasů a teplý dech. Zaváhala a potom ho políbila na tvář. Ucukl, protože to zabolelo, a Tess zakňučela a bez jediného dalšího slova vyběhla z pokoje.

„Rozvažte mi ty ruce, doktore.“

„A proč?“ Doktor Reyke stál kdesi vysoko nad ním. „Ty spáleniny vás bolí a svědí, rozškrábete si je.“

„Chvíli to vydržím,“ zamumlal John. „Jenom… chci si na sebe sáhnout. Abych věděl, jak vypadám.“

„To vám můžu říct rovnou. Nic moc.“

„Bojíte se, že se zděsím? Že upadnu do ještě horší deprese?“

„Psychická pohoda je při uzdravování důležitá,“ zamumlal doktor neurčitě.

„Jenže já vám stejně umřu.“

„Nezlobte. Když jsem si s vámi dal takovou práci?“ Jestli se Reyke pousmál, nebylo to na hlase poznat.

„Dnes v noci,“ John mluvil stále tišeji, aby vůbec zvládl větu dokončit, „jsem spal jenom hodinu. Zbytek času se mnou nějací ošetřovatelé cvičili, abych se neudusil. Opravdu se uzdravuji?“

Doktor dlouho mlčel a potom John ucítil dotek u levého zápěstí.

„Tuhle ruku máte míň popálenou, nějaký cit v prstech byste měl ještě mít,“ poznamenal Reyke, zatímco mu uvolňoval obvazy.

„Nemůžu vám slíbit, že se uzdravíte,“ řekl pak. „Nemůžu vám ani slíbit, že zemřete. To už nezáleží na mně. Já dělám všechno pro to, abych vás udržel naživu, protože taková už je práce lékařů.“

John pomalu zvedl ruku a přejel si jí nad obličejem, jako by snad doufal, že zahlédne její stín. Každý pohyb ho bolel, a když si přiložil prst na tvář, pálilo to hůř než ještěří oheň. Měl zvláštní, napjatou a zvrásnělou pokožku, cizí, suchou a mokvavou. Měl ve tvářích praskliny jako v kůře starého stromu. Měl holou hlavu posetou strupy a škraloupy. Místo nosu propadlý hrb, skoro žádné rty a v místě, kde míval oči, jen hluboké krátery vyplněné zbytky kůže a překryté obvazy.

Vlastně ho to vůbec nezděsilo, i když čekal, že to bude více připomínat lidskou tvář. Na druhou stranu reakce ostatních a nakonec hysterický výstup Maud před necelou půlhodinou mu jasně ukázaly, že musí vypadat jako příšera.

„Doktore, vy máte pomáhat lidem, že?“

„Ano.“ Reyke se snažil, ale stejně se mu zachvěl hlas.

„Tak mi pomozte.“

„Jak?“

„Nejdřív mi odvažte i tu druhou ruku,“ zašeptal John. „A zkusím si sednout.“ Doktor se nezeptal, o jakou pomoc vlastně jde, a bez dalších poznámek splnil požadované. Jejich debatu pak na chvíli přerušil fakt, že se John v sedě nedokázal pořádně nadechnout, ale i to zvládli, aniž by Reyke musel přivolat někoho dalšího.

„Musím vám ale říct, že doktoři mají pomáhat žít,“ pošeptal Johnovi do ucha, zatímco ten stále ještě trochu lapal po dechu.

„Já vím… To chci… zachránit někomu život.“

Doktor trpělivě čekal, až nabere síly k další větě.

„Jsou tři… tři, na kterých mi záleží. Maud a Tess zaopatřím tak, že sepíšu závěť.“

Maud možná pukne vzteky, ale nouzí trpět nebude, a Tessino dítě bude mít alespoň trochu snadnější život.

„A potom je tu ještě někdo, kdo potřebuje pomoct… Kdo jinak zemře.“

„Nastěnka,“ odtušil doktor. „Váš pyroještěr.“

„Moje dračice,“ souhlasil John. „Kterou chtějí zabít.“ Zakašlal a trochu si tak pročistil plíce.

„Pomůžete mi?“

Doktor Reyke mlčel tak dlouho, až to začalo vypadat, že v pokoji vůbec není.

„Je vám jasné, co to pro vás znamená?“ zeptal se. „Možná se vám to nezdá, ale maličkou šanci na uzdravení máte. Pak už ji mít nebudete.“

Uzdravit se a žít jako slepý mrzák v domečku na vesnici. S Maud. Nebo s Tess a dítětem. A ještě spíš úplně sám.

„Je mi to jasné. Pomůžete mi? Musí to být hodně brzo ráno.“

„Nežádáte zrovna málo…“ Doktor Reyke hlasitě vzdychl.

„Zatím si lehněte, ať se toho rána vůbec dočkáte. Pomohu vám. A teď zkusím sehnat někoho, kdy by s vámi sepsal tu závěť.“

Chladný ranní vzduch byl osvěžující a vznášela se v něm vůně nedalekého moře. Někde šumělo listí ve větru. Příboj pod hlubokým útesem. Hlasy lidí z chovné stanice, vzdálené a nezřetelné.

„Proč to vlastně děláte?“ zeptal se John, když po cestě přestal kašlat a plivat natolik, aby zvládl promluvit. „Teď už mi asi život nezachráníte.“

„Kdo ví,“ odpověděl Reyke. „Vy jste zvláštní případ. Čekal jsem, že vůbec nedojedeme, že mi zkolabujete ve voze.“ Zhluboka se nadechl. „Tak co, jak je? Můžete jít?“

„Snad jo. Vidíte stanici? Potřebujeme boční vchod. Nalevo od brány. Za zdí je tam budova s modrou střechou.“

„Vidím. Tak pojďte.“ Reyke chytil Johna kolem pasu. Byl to jediný způsob, jak mu ukazovat cestu a současně byl připravený ho zachytit, kdyby snad slabostí upadl. Ne že bych k tomu neměl daleko, přemítal John, zatímco kamsi klopýtal přes drny a kameny a s každým pohybem mu horní polovinou těla projel ohnivý nůž bolesti.

„Proč vám pomáhám?“ promluvil najednou doktor. „Protože jste bojovník. Já jsem bojoval za váš život, jenže vy jste se rozhodl bojovat za život toho ještěra. Když vám v tom budu bránit, stejně zemřete. Takhle ale třeba zachráníme život alespoň té ještěřici.“ John mlčel. Soustředil se na to, že po kroku pravou nohou musí ještě následovat krok levou, že po každém výdechu musí přijít i další, bolestivý nádech.

„Jsme u té boční branky,“ oznámil Reyke. „Co dál?“

„Zabušte na ni,“ zasípal John a přemáhal tísnivé sevření na plicích.

„Jistě. Opřete se o zeď, trochu se předkloňte a dýchejte.“ Doktorovy ruce ho přistrčily k hrubě omítnuté stěně. Rozkašlal se. Zaslechl zabušení na kovová vrata.

„Co mám říct?“

„Pro Carlinga. Vzkaz od velitele letky.“ Další záchvat bolestivého kašle. Kroky. Mladý tázavý hlas a Reykeho odpověď. Znovu ticho, ve kterém se pokoušel dostat do poničených plic trochu vzduchu. Kroky, skřípnutí brány a nevrlý hlas: „Co je to za blbost? Kdo jste…? Probůh!“

„Carlingo?“ John otočil hlavu po hlase.

„Proboha, to snad…! Johne, to jsi ty? To snad ne! Ve zprávách přece říkali… Johne! Probůh!“ drmolil vyděšeně Carlingo. „Co tu děláš?“

„Je tu Nastěnka?“

„Je. Dali mi ji sem a nesmím k ní nikoho pouštět. Pojďte dovnitř. Probůh, to je děsný! Nastěnka měla jenom trochu ožehnutý hřbet a natrženou blánu na křídle… Proč sakra říkali, že ti nic není?“

Ucítil závan vzduchu před tváří.

„Ty nevidíš, co?“ řekl Carlingo tiše.

„Ne. Chci tě o něco poprosit.“

„Jistě. Sedni si, vždyť se s bídou držíš na nohou. Co potřebuješ?“

„Nastěnku. Letecký postroj. Otevřenou bránu.“

„Blbneš,“ vydechl Carlingo. „Takhle přece nemůžeš letět. Nebo snad tenhle chlap…?“ Reyke zřejmě zavrtěl hlavou.

„Mluvil jsi s Nastěnkou o mém souboji?“

„Ne. Mám to zakázaný. Nevypadáš jako někdo, kdo vyhrál, sakra.“

„Nevyhráli jsme. Nastěnka to ví.“ Pečlivě odměřoval věty, cítil, jak se mu zase krátí dech. „Když se to dozví ostatní, nebudou jezdci pro ještěřice. Nevyhrajeme válku.“

„A sakra,“ uklouzlo Carlingovi. „Myslíš, že ji kvůli tomu zabijou?“

„Ano.“

„Svině jedny,“ zamumlal chovatel ještěrů. „Dobře, chceš ji zachránit, ale kam bys s ní letěl? Spřátelené ostrovy tě nepřijmou, protože bys jim zkazil tu povídačku o svém vítězství, a znepřáteleným to těžko vysvětlíš. Nemluvě o tom, že vypadáš jako ohnilá mrtvola, s prominutím. A že se asi neudržíš v sedle.“

„Můžu mluvit s Nastěnkou?“

Ozvalo se vrznutí odsouvané židle. „Pokusím se ji sem nějak dotáhnout. Nechci, abys mi tu pochodoval po stanici.“

„Dobré ráno, Nastěnko,“ pozdravil John a rozhýbával bolavé prsty do správných gest znakové řeči. Měl jen přibližné tušení, kde ještěřice je, a neodvažoval se k ní více přiblížit. „Jsem slepý,“ řekl. Odpovídající gesto bylo totožné se znakem hluchý. „Přišel jsem si pro tebe. Podnikneme spolu dlouhý let.“ Odmlčel se a přemýšlel, jestli pyranice znakuje odpověď, nebo mlčí.

„Znáš cestu?“

Před ním cosi zašustilo, jako když velký tvor přešlápne z nohy na nohu. Nastěnka se k němu naklonila, ucítil na hlavě její dech. Chlupatá tlapa mu opatrně přejela po předloktí. Pokusil se neucuknout a nevykřiknout bolestí, když se mu pyroještěří drápy sevřely kolem dlaní. Nastěnka mu tak jemně, jak jen dokázala, pohnula rukama. Skládala je do jednotlivých gest.

<nemožnost> Nastěnka + Ohnivý pták – dlouhý let <smutek>

„Myslel jsem, že cestu znáš,“ zašeptal. Všechno bylo zbytečné, když neměli kam letět.

<povědomost> Nastěnka – cesta, vedla ještěřice jeho paže. Nastěnka – pouze – jedna.

„Cesta je příliš dlouhá. Musíte se střídat ve vedení, odpočívat,“ pochopil John.

<souhlas>, přitakala Nastěnka.

„Tak seženeme ještě druhého ještěra.“ Vymanil dlaně z Nastěnčiných drápů. Cítil, že se spálená kůže potrhala a začala krvácet. „Carlingo?“

„Vy magoři chcete letět do dračího království za mořem,“ pochopil jejich rozmluvu chovatel pyroještěrů. „Jak to mám podle tebe udělat? Nevypadáš na někoho, kdy by mě mohl přeprat a ukrást mi dva pyrany.“

„Mohl jste nechat odemčenou tu branku,“ navrhl doktor Reyke. „Pan Martens sem přišel a přemluvil Nastěnku a ta přemluvila toho druhého pyrana.“

„To je taky pěkně přitažené za vlasy,“ bručel Carlingo. „Minimálně v tom, jak by sem vlastně přišel. Pochop, Johne, musím myslet i na sebe. Tohle se veliteli líbit nebude, a když si odletíš, odskáču to já.“

Někde velmi blízko zahučel ještěří oheň a ozvala se Carlingova nadávka. John strnul na místě, nedokázal určit, co se vlastně stalo.

„No tak dobře,“ promluvil Carlingo o poznání vyšším hlasem. „Nastěnka teď ukázala, jak jsi mě vlastně přemluvil k tomu, abych ti vydal postroj a druhého pyrana. Což jdu neprodleně splnit, než mě přismahne doopravdy.“

John ležel zkroucený na dvou židlích v poloze, která sice příšerně bolela, ale zato v ní mohl bez problémů dýchat.

„Žije ještě?“ dolehl k němu Carlingův hlas. „Ještěři jsou připravení.“

„Žije,“ potvrdil Reyke a pomohl Johnovi vstát.

Carlingův hlas zazněl z větší blízkosti: „Ten druhý je syn jednoho chyceného, myslel jsem, že by to mohlo pomoct. Znakovali tak rychle, že jsem jim skoro nerozuměl.“ Na chvíli se odmlčel. „Johne, proč chceš s nima letět? Tak je pusť, jestli znají cestu, a vrať se do nemocnice. Vždyť to nepřežiješ!“

„Já vím. Doveďte mě k Nastěnce.“

„Však už jdeme,“ zabručel Carlingo, něčí prsty se Johna dotkly v pase a nasměrovaly ho.

„Tady ji máš.“ Natáhl ruce před sebe a dotkl se jemné pyraní srsti. Přejel po postroji a zapřemýšlel, jestli na chlupech nezanechává krvavé otisky svých dlaní.

„Ten druhý se jmenuje Jarní vánek,“ řekl Carlingo. „Po ještěřím… dovolíš.“ Vzal Johnovy ruce a podobně, jako před tím Nastěnka, je složil do příslušného gesta. „Snad ti to k něčemu bude.“

„Reyke, jste tu? Chci vám poděkovat. Budete mít kvůli mně problémy, jako Carlingo.“

„Já už si něco vymyslím,“ odpověděl doktor. „Ještě pro vás můžu udělat tohle.“ Vtiskl mu do dlaně malý váleček. „Antibiotika. Každý den jednu, dá se to rozpustit ve vodě. Potom tohle, na stažení plicního otoku. Berte jich, kolik bude třeba. Musím vám to dát v tabletkách, ještěři asi neumějí píchat injekce. A mast na spáleniny. Poznáte je po hmatu? Nikdo vám to už nepřečte.“

„Děkuju.“ Nic složitějšího ze sebe John nevypravil.

„Nejste jediný spálený v téhle válce,“ zašeptal mu najednou Reyke těsně u ucha. „A ti kluci, které mi tam vozí, mají ještě menší šanci na přežití, než jakou jste měl kdy vy. I když se uzdraví, za rok je pošlou do jiné bitvy a tam je spálí znova. Teď válčíme o hrušky, příště můžeme bojovat o fazole nebo o kafe, protože na ostrovech je všeho nedostatek. Jenom spálených bude víc než dost. Tak jsem se rozhodl zachraňovat alespoň ještěry, když už nemůžu lidi.“ Hlas se vytratil, doktor ustoupil stranou. John nasypal darované léky do kapsy kalhot a zašátral po Nastěnce.

„Ukaž, pomůžu ti,“ ozval se Carlingo, a zatímco zdvihal Johna do sedla, mluvil: „Jestli opravdu doletíte do dračí říše, zeptej se Nastěnky na tohle. Jestli znala cestu, proč sakra nevzala všechny moje ještěry a neodletěla s nima za moře? Proč za nás bojovala? Vrtá mi to hlavou, víš, a ty mi teď přijdeš jako jediný, kdo by se mohl dozvědět odpověď.“

John seděl na ještěřím hřbetě, zbývalo zapnout bezpečnostní pásy. Jeden popruh přes levé spálené rameno, druhý popruh přes pravé spálené rameno. Zaťal zuby, než přešla nejhorší vlna bolesti. Mohutné tělo pod ním se pohnulo, cítil, jak mu pod nohama pracují ještěří svaly. Nastěnka se postavila.

„Brána je otevřená, běžte,“ řekl Carlingo. „Hodně štěstí.“

„Hodně štěstí,“ opakoval Reyke. „A pozdravujte draky!“

Dvojice ještěrů vyběhla hlavní branou, zamířila k pobřeží a vrhla se přes okraj. Vysoko nad vzdouvajícím se mořem rozepjali letky a vyrazili k dalekému obzoru, k vycházejícímu slunci.

Bylo to naposledy, co mu narostla ještěří křídla, co se mohl vznášet na poryvech ranního vzduchu. Pyrani nastoupali velmi vysoko, do vrstev mrazivého povětří, které se zakusovalo do spálené kůže a dralo se do oteklých plic. Netušil, jak dlouho to vydrží a jak dlouho poletí, zatímco mohutné zvíře pod ním přešlo do hypnoticky pomalého rytmu.

Mávnutí křídel, svist letek, vzestup, jak se blány opřou do vzduchu a odstrčí se, okamžik nehybnosti a dokonalého ticha, kdy svět kolem zmizí a drak se stane světem sám pro sebe, klouže na napjatých křídlech napříč nekonečnem, a potom se vše se snovou pomalostí opakuje.

Čas rozkrájený údery letek. Šeplavé srdce moře, ženoucí se kdesi hluboko, šumící a tepající. Vysoký hrdelní kvil vzduchu. Tisíce hlasů letících mimo dosah ruky, naříkajících, vábících, zahnaných křídly a znovu se vracejících. Vlny kolébající jedinou živou bytost na světě, nahoru a dolů, nahoru a dolů, nahoru a dolů… oceán, rudý a zlatý, ho obklopil ze všech stran. Moře ledu a moře soli a moře slunečních šípů a moře utrpení. Bolest rozžínající zlatá kola za chybějícími bulvami očí. Teninké pařáty slunečních paprsků sloupávajících ještě tenčí kůži, drobné prstíky chladného ovzduší pátravě ohmatávající neexistující tvář. Nahoru a dolů, nahoru a dolů, vlny bolesti putující tělem a vyplňující celý vesmír.

Věčnost je moře chvil navlečených jako korálky jedna za druhou. Každá chvíle je vlna a každá vlna je mávnutí křídel a to je úderem srdce a to je vlnou zalykající se vlastní bolestí. Nahoru a dolů, zlomek nekonečna dlouhý k nepřežití. Trvá to už příliš dlouho, tak mě nechte vystoupit, tak mě nechte nadechnout! Moře je z polštářů, je z vaty, ovíjí, tiskne a dusí. Vzduté břicho Tess, živá voda všude kolem dokola. Šššš… děti přece nedýchají, tak co ti to vadí?

Ale já musím…

Šššš… nahoru a dolů. Musíš jenom spát, zatímco uvnitř tebe něco roste a tlačí a tísní, tak už to bývá. Nahoru a dolů. Děti nemají křídla, děti spí. A jen občas ze sna zalapají po dechu a zakřičí a výkřik, jasný a čistý, se odrazí od nekonečné hladiny času. Nezlob, nebo tě vyklopíme! Mořská voda je blízko, kapky pálí na kůži a křičí, rozvíjejí se v solné květy a zavrtávají se jako larvy červi do těla a do plic a kladou vajíčka a ty pukají a rozlévají se a křičí a rudé vlny všude kolem tebe… Maminko, Tess, já už nechci…!

A znovu, šššš, nahoru a dolů, houpeme tě, konejšíme, malé děti nedýchají, tak jen klid, ticho, takové ticho uvnitř a navenek, povozíme tě, povozíme…

…

Na pokraji věčnosti jiskry, proč jste mě nenechali spát, už jen chvilka a rozpustil bych se, zmizel, ztratil, bylo to tak krásné, bylo… tak proč už nejedeme, nahoru a dolů, nehoupeme, mami…?

Vidíš toho dráčka, vidíš? Maminka tě zdvihá výš a výš, už nikam nepojedeme, vidíš dráčka? Drápy nehty se zarývají do tělíčka a bolí a pálí, mami, já nechci, já už ne…! Dráčkovi rozepni sponu, sponu na postroji a půjdeme spát. No tak, hou, hou, šššš… půjdeme spát. Je pozdě, moc pozdě… ššššš…

Nebe bylo úplně černé. Překvapilo ho to. Neměl by být v nebi jas a zlatá záře? Na peklo je tu zase moc zima. Žádné ohně. Tak kde jsem? Zjistil, že má stále tělo, a pokusil se pohnout rukama, aby si svět kolem sebe alespoň ohmatal. Do dlaní a prstů se mu vzápětí zakousla důvěrně známá pálivá bolest, která ho okamžitě probudila.

Jsem naživu.

John dokončil pohyb a zjistil, že leží na čemsi připomínajícím hrubě utkanou látku. Nadechl se a v plicích mu ošklivě zabublalo. S vypětím všech sil se otočil na bok a pak dlouho chrchlal a kašlal a plival, dávil tu odpornou tekutinu a hleny, než zase dokázal jakž takž normálně dýchat.

Nedaleko něj se cosi velkého pohnulo. Když se soustředil, dokázal rozeznat pomalý dech.

Nastěnka? pokusil se zeptat, ale hlas ho zradil. Raději jen vleže odznakoval její jméno s dotazovacím gestem na konci. Znovu šramot, který mohl být odezvou pohybu, a jinak stále ticho. Zaškrabání po podlaze a jeho pravé ruky se dotklo cosi chladného a oblého. Opatrně to ohmatal. Byla to velká miska plná vody. Dostrkal nádobu po zemi až k ústům a při pití si většinu vody vybryndal na obličej a krk. Příjemně ho ochladila. Miska mu vypadla z bolavých prstů a odskočila pryč. John opět zaslechl nezřetelné zašustění. Složil ruce do gest kdo <dotaz> a krátce nato se ho chlupaté dračí packy dotkly na předloktí a sevřely jeho dlaně v dlouhých drápech. Složily mu ruce do neznámého znaku, z jehož koncovky teprve poznal, že se jedná o jméno. Budu se o tebe starat, dodala dračice po chvilce přemýšlení, pustila ho a odešla.

Nedokázal o nich už uvažovat jako o pyroještěrech. Tohle byli draci, ohniví draci ve svém vlastním království. Lidé si je přejmenovali, aby je mohli v klidu sedlat a cvičit, protože drak je bázeň vzbuzující bytost, kdežto pyroještěr není nic než pouhé zvíře. Teď byl ovšem John návštěvníkem v jejich městě, přízračně tichém světě, ve kterém jen tu a tam dokázal rozeznat nejasný zvuk kroků či vzdálené zasvištění letek. Později odhalil ještě mořský příboj a k večeru, poté, co mu dračice donesla další vodu a jakousi kaši k jídlu, konečně rozpoznal i tón, který vibroval celým městem. Byl tak vzdálený a tichý, že ho dlouhou dobu považoval jen za výplod své fantazie, za sluchovou halucinaci. Když ovšem ležel celé hodiny a naslouchal, stal se ten zvuk zřetelným a jasným. Dunění a hučení, neutuchající rytmus linoucí se odkudsi z hloubi země, tepání čehosi obrovského a neživého. Stroje? Dračí stroje? Továrny, výrobní linky, hutě a elektrárny? Nedokázal si představit, že by draci mohli něco takového mít, a přece čím déle ten zvuk poslouchal, tím jasněji se mu do mozku plížila představa obrovského průmyslového komplexu ukrytého ve skalách, který řídí a ovládají pouze ohniví draci.

Nastěnka přišla Johna navštívit někdy druhý den. Pozdravila a poděkovala mu za to, že jí pomohl vrátit se domů.

Ohnivý pták – možnost – přání, sdělila mu, potom pustila jeho ruce a zůstala sedět na zadních, ocas obtočený kolem nohou a hlavu skloněnou na stranu. Alespoň si představoval, že tak sedí, protože tuhle polohu zaujímala vždy, když spolu mluvili.

Chtěl bych vidět dračí město, odznakoval, a bylo mu jedno, že použil nesmyslné gesto a že by dračí království mohl nanejvýš slyšet a cítit.

<souhlas>, řekla Nastěnka a čekala, než John vstane a opře se o její bok, aby mohli jít.

Místo, kde až dosud přebýval, tvořil soubor obrovských místností bez dveří a v každé byli nějací draci. Dokázal vytušit jejich pravidelný dech a občasné pohyby. Poslední místnost, ozvěnou trochu připomínající jeskyni, byla krytá závěsem z tenounké látky a za ní byla ulice. Sluneční svit a čerstvý vzduch. Zaposlouchal se, jestli nerozezná něco zajímavého, ale nezachytil žádné další zvuky, než které zaslechl předtím. Jen hluk mořského příboje byl zřetelnější a také tepot dračích strojů se jasněji linul odněkud zezdola.

John se pustil Nastěnčiny srsti a udělal několik kroků kupředu. Při třetím ho dračí packa chytla za opasek kalhot a zastavila. Proč, to pochopil vzápětí. Ucítil slaboulinký vánek ženoucí se podél skalní stěny vzhůru. Stáli na okraji skalního srázu. Jen dole pod nimi nebylo rozbouřené moře, ale hluboká propast, ve které uslyšel svist dračích letek. Měl pocit, že rozeznal i kroky, škrabání drápů po ohlazeném kameni ulice.

Tohle bylo tedy dračí město. Terasy jedna nad druhou na srázné skalní stěně. Drakům vertikální uspořádání světa vyhovuje, uvědomil si. Kdybychom je nedrželi v chovných stanicích, bydleli by v jeskyních vydlabaných v útesech našich ostrovů.

Vydali se s Nastěnkou po ulici dál a cestou potkávali jiné ještěry. Poznal je podle cvakotu drápů, šustotu srsti, podle stínu, kterým jejich mohutná těla na chvíli zakryla slunce. Co si asi tak myslí, když mě tu vidí, napadlo Johna, ale jeho průvodkyně se ani jednou nezastavila, aby kolemjdoucím cokoliv sdělila. My bychom se asi ptali, kdybych si do čistě lidského města přivedl draka…

Před ním cvakly drápy o kámen. Nějaký drak skočil do propasti, John uslyšel charakteristické prásknutí rozevíraných letek a jejich prudké zabušení do vzduchu a přesně v tom okamžiku zaslechl i ozvěnu. Někde na druhé straně ulice, za propastí, byla další stěna, která vrátila úder dračích křídel. Další terasa, další dračí město a určitě nebude jediné. Představil si, jak to asi musí vypadat, jedna terasa, jedna skalní stěna vedle druhé, všechny vzdálené tak, aby se mezi nimi mohl drak bez problémů rozletět. Jako naše ostrovy, jenže blíž a s tím rozdílem, že my žijeme na jejich vrcholcích, kdežto draci na útesech.

Na druhou stranu vedl i most, Nastěnka mu ho ukázala. Na provazech zavěšený pruh látky, který se pod kroky protijdoucího draka bláznivě rozhoupal. John naznačil, že raději zůstane v této části města, a ještěřice ho bez poznámek vedla dál. V jednu chvíli museli uhnout ke stěně, protože proti nim draci táhli nebo tlačili něco velkého, snad nějaký vůz, alespoň měl pocit, že slyší drkotání kol a chrastění nákladu. Čekal jsi snad elektromobil? napomenul sám sebe. Je přece nesmysl, aby draci měli elektrárny a továrny, ten tepot dole, to budou bubny z jejich chrámu, kam draci chodí přinášet oběti, nebo jsou to prostě jen průduchy ve skále, kterými vlny z volného moře prohánějí vzduch. Dračí továrny? K smíchu. Takhle technicky vyspělé bytosti by se přece nenechaly jen tak osedlat a zkrotit, ty by nám leda tak vyhlásily válku, a jak bychom bez draků asi draky porazili?

Byl skoro rád, že ho zase začaly zlobit popálené plíce, že si musel sednout na zem a řešit zcela přízemní problém, jak se ještě nějaký čas udržet naživu, než aby musel dokončit úvahu, která ho před chvílí napadla. Protože lidi a draci ve válce, ve válce tak před sto lety, po které zůstala země rozdělená na ostrovy a pruhy skal, na dračí a lidská města… ne, to nebyla představa, která by se mu líbila.

Vrátíme se, Nastěnko? odznakoval poté, co zjistil, že ani tentokrát nezemře.

Při loučení jí položil otázku, kterou mu při odletu naznačil Carlingo.

Proč jsi neodletěla už dávno, když jsi znala cestu domů?

Dračice dlouho přemýšlela, vzala jeho ruce do svých, ale jen je držela v chlupatých dlaních a potom je pomalu složila do jediného gesta.

<strach>

Jistě, strach. Strach z lidí. Kdyby utekla a uletěla, někdo by vyvolal poplach, hlídky by ji pronásledovaly, a kdyby ji nedostihly, docela určitě by je zavedla až do dračího města. A jestli jsme spolu někdy byli ve válce, objev dračího království by určitě rozpoutal boje nanovo. Není divu, že se Nastěnka bála. Že se všichni pyroještěři báli…

Teprve o hodnou chvíli později, poté, co ho starostlivá dračice nakrmila a namazala mu záda nějakou dračí mastí, když se propadal do spánku na hraně bezvědomí a horečnatého snu, napadla Johna divná otázka. Jestli spolu někdy draci a lidé bojovali a jestli lidé vyhráli, proč o tom nikde není ani jediná zmínka? Ani jediné slovo o tom, že jsme kdy draky porazili?

Dny plynuly a John stále neumíral. Dračí masti mu dokázaly hojit poničenou kůži, ale spáleným plicím ulevit nedovedly. Jeho pečovatelka mu sice čas od času dávala čichat nějaké odvary, a když se dusil, cvičila s ním skoro stejně jako ošetřovatelé v nemocnici, aby mu dostala tekutinu z plic, ale jeho stav se nelepšil. Zůstával někde na pokraji života a smrti; nekonečná agónie v dračím městě.

Některé dny nedokázal slabostí vstát a v horečkách se mu zdály děsivé věci, a jindy se cítil celkem dobře a vydával se na toulky dračím městem. Nikdo mu nebránil. Draci se naučili hvízdnout, aby na sebe upozornili, když s ním chtěli mluvit; chytali ho a směrovali pryč od srázů, odpovídali na jeho dotazy, a když zabloudil nebo omdlel v ulicích jejich města, nosili ho zpátky. Už nepochyboval, že je to něco jako nemocnice a Starostlivá je dračí ekvivalent doktora Reykeho.

Občas přemýšlel, jak o něm všichni ti draci vědí, proč je jeho přítomnost neudivuje, a tehdy si představoval dračí televizi, samozřejmě němou, jak v hlavních zprávách přináší novinky o jeho pobytu. K televizi všechno ostatní, elektřinu a elektrárny v propastech, fabriky a obchody, přetechnizovaný dračí svět, oproti kterému je ta lidská civilizace na ostrovech jen pouhým zlomkem. Torzem, ve kterém lidé paběrkují poslední zásoby léků a přístrojů, jež nám zůstaly ve skladech, když někdo strašlivými dezintegrátory rozkrájel zem na pruhy. V těch okamžicích nepochyboval, kdo to byl. Jak jinak by také draci vyhloubili své domy a ulice do tvrdých skal?

Jindy mu to přišlo k smíchu. Zaposlouchal se do tepotu města a neslyšel nic než mořský příboj. Slyšel draky chodící a létající sem a tam, lovící hlouběji ve skalách divoké ptáky. Nemají žádnou civilizaci, žádné stroje, i ty rohože, na kterých spím, kdesi nakradli. Jeskyně vyhloubilo moře nebo je draci vydlabávají primitivními kamennými špičáky. Snažil se zachytit ten zvuk kladívek štípajících nové obytné prostory, ale nezaslechl nic, jen slabé, neutuchající dunění kdesi v hlubinách.

Kousek od nemocnice byla skála přímo nad hladinou moře. John tam sedával, vdechoval slaný vzduch a představoval si, jaký odtud musí být rozhled. Jaké to asi je, vrhnout se ze skal proti bouřícím vlnám, zachytit vítr do křídel a vznést se do modrého nebe.

Mohl sice požádat Nastěnku, a asi by mu vyhověla, ale stejně by si už let nedokázal vychutnat tak jako dřív. Doby, kdy létali ve vzdušných vírech nad Hesenským pobřežím, zmizely v nenávratnu. S nimi i všechno ostatní. Procházky v hrušňových sadech, noční město, výhledy na pobřeží vzdálených ostrovů v ranní mlze. Carlingo a jeho chovná stanice, cvičné souboje nad rozbouřeným mořem, velitel obrany se svými intrikami. Všechno dobré i zlé, všichni přátelé a známí, všechno bylo ztracené kdesi v nedozírné dálce.

Maud, ostrá a špičatá, nevrlá a někdy škemrající, Maud sedící ve vysokém křesle a její pichlavé modré oči. A pak Tess, samozřejmě. Jak by na ni mohl zapomenout! Zdávalo se mu o ní stále častěji, toužil po jejích něžných rukách a měkkém těle. Tess, ve které kdesi hluboko, nedosažitelné a skryté, rostlo, žilo a kopalo maličké dítě. Dítě, kterého se vždycky bál. Ještě není ten správný čas, říkal, ještě ne, a najednou tu bylo. Malý živý tvoreček uvnitř Tess. Kousek jeho samotného.

Ve vzduchu od moře to zašumělo, práskly letky a na skálu kousek od Johna usedl drak. Shodil pár kaménků a znehybněl. John netušil, jestli ho tvor spatřil, nebo ne, a tak raději zůstal tiše sedět.

Z prostoru kolem něj znenadání vytryskl tón. Tichounká hvízdavá melodie. Zatočila se, rozlétla nad širokou mořskou hladinu. Popěvek stoupal a klesal, vábil a prosil, byl tesklivý a radostný zároveň. Jako by zpívaly skály a moře, píseň se rodila ze samotného prostoru. Volala a toužila, otevírala náruč, zvala do teplého a měkkého bezpečí.

John netušil, že draci umí zpívat. Melodické hvízdání se dotklo jeho vzpomínek na Tess, ale přitom nebylo určeno jemu. Byl tu vetřelcem, který omylem vyslechl něco velmi soukromého a osobního. Cítil se najednou provinileji, než kdyby odhalil tajemství dračích strojů. Stroje jsou koneckonců jen mrtvé věci, mohou je mít lidé i ještěři, ale píseň je něco jiného. Dračí píseň pro ohnivou dračici…

Povětřím zašustila další křídla a ke zpívajícímu přilétl drak, kterému tentokrát Johnova přítomnost neunikla. Dvojice po chvilce sestoupila až k němu a krátkým hvízdnutím na sebe upozornila. Zpívající drak byl Jarní vánek a nově příchozí Nastěnka.

Nastěnka <šťastná>, sdělila mu. Nastěnka + Jarní vánek – rodina. Jak držela jeho ruku, zlehka ji přiložila na hebkou srst svého břicha. Nemusela nic dodávat, poznal to gesto. Úplně stejným mu Tess sdělila tu velkou novinu. Tess, černovlasá Tess s jasnýma očima, horké břicho pod jeho dlaní, skrytý život, který ještě nebylo možno rozpoznat. Ta vzpomínka byla najednou velmi živá. Také měl rodinu. Daleko předaleko, na druhém konci světa, v říši lidí.

Kdyby se tak mohl vrátit! Ještě jednou uvidět Tess… Ne, dotknout se jí, pohladit, polaskat její bříško. Vzít ji do domečku na vesnici, držet v rukou svoje dítě…

Vezmi mě domů, na Hesen, chtělo se mu zaprosit a už takřka složil ruce do prvního znaku, když vtom se zarazil. Jistě, Tess na něj čeká, Tess by byla šťastná, ale co Nastěnka? Cesta je vyčerpávající a ona je těhotná. Navíc, kdyby k Hesenu přiletěla dvojice draků a přivezla Johna, copak by je někdo nechal znovu odletět? Copak bychom je nezatoužili chytit, vyptat se jich na cestu do dračího království? Pokud by jim nechtěla ukázat cestu do města za mořem, musela by i s Jarním vánkem navždy zůstat na ostrově. Může po ní něco takového chtít?

A co hůř, spousta lidí by se dovtípila, že dračí říše není jen mýtus, že opravdu existuje a lze se k ní s pyroještěří letkou snadno dostat. Přibližný směr už by měli a některý průzkumník by město jistě objevil. Stalo by se přesně to, čeho se všichni ještěři na ostrovech obávali.

Dunění z hloubi města mu vstoupilo do myšlenek a převrátilo je vzhůru nohama. Opravdu se draci bojí lidí? Co když se draci bojí o lidi? Ještěři, kteří zůstali na ostrovech, tam možná nebyli jako zajatci. Spíš poté, co válka skončila a my dobrovolně zapomněli na svou minulost, jich tu pár zůstalo hlídat, aby lidé nikdy nenašli cestu do dračí říše. Aby zůstali ve své rezervaci na ostrovech.

Jsem rád, že jsi šťastná, Nastěnko, odznakoval. Vezmi mě domů, dodal, a myslel tím svůj pokoj v nemocnici. Útulek, který mu ohniví draci milostivě poskytli.

KONEC 5. 7. 2007

Škvírové příšery

Vesmír vyplivl záchrannou loď Slavata nedaleko planety. Jinak tomu ani být nemohlo, škvíry se vždy otevírají v blízkosti velmi hmotných objektů, kde se časoprostor nejsnadněji láme a porušuje. Ironií osudu mohou tytéž fyzikální zákony, které umožňují otevírání škvír a lety vesmírem, také neopatrnou loď rozervat na kousíčky nebo stáhnout gravitační studnou dolů a rozbít o povrch planety. Právě tak, jako se to asi před šesti lety stalo Tampě.

Kapitán Štěpán Tereš cítil jemné vibrace podlahy, jak se rozeřvaly vzdálené motory a zastavily volný pád jeho lodi. Mnohatunová kovová koule se teď řítila nad lákavě zeleným povrchem planety. Čelní obrazovka ukazovala chomáče bílých mraků, husté lesy, široké savany a lesklé hladiny vodních ploch.

„Jsme na standardní orbitě, pane,“ hlásil navigátor Borek. „Je to druhá planeta systému, takže pokud z Tampy něco zbylo, leží to pod námi. Zatím probíhá sběr dat,“ dodal.

„V pořádku,“ kývl Štěpán. „Vyšlete škvírou zprávu, že loď České záchranné společnosti Slavata dorazila na místo havárie Tampy a zatím žádnou pomoc potřebovat nebude.“

„Jako by se stalo.“ S trochou škodolibosti si představil, jak desítky kapitánů jiných záchranných lodí zastavují horečné přípravy ke startu a nadávají. Tenhle závod vyhrál Slavata a deset procent z nákladu Tampy připadne jemu.

Kapitán se dotkl panelu po své pravé ruce a vyvolal si rychle narůstající údaje o solárním systému.

„Už počítáte místo dopadu?“ zeptal se navigátora.

„Moment,“ zavrčel Borek, „potřebuji ještě trochu údajů o planetě. Počítač Tampy udal svou polohu v místních souřadnicích, takže nejdřív musím určit, kde se vlastně vynořili, pak po jaké dráze padali a teprve potom vám řeknu, kam dopadli.“

„Tady by nebylo marný ztroskotat,“ řekl někdo za kapitánovými zády, kde seděla ve dvou řadách zbývající posádka a jako v kině pozorovala planetu, kolem které obíhali. Štěpán nedokázal poznat, jestli to byl některý pilot letounu, technik, řidič nakladače, zdravotník, nebo planetolog Pollocki, který se nalodil na poslední chvíli s tím, že se Tampa zřítila do zcela neprobádané sluneční soustavy, kterou je tedy třeba prozkoumat.

„Přistát jo, ale ne sem spadnout jako ohnivej meteor,“ odporoval neznámému jiný hlas, patřící pilotu čtvrtého letounu Wernerovi. „Nezapomeň, že podle zprávy jim škvíra ukousla celou motorovou sekci včetně reaktorů. Budeme rádi, když z nich vůbec něco zbylo.“

Po navigátorově monitoru se konečně začala odvíjet linka trajektorie. Ještě několikrát zmizela, znovu se objevila, poopravila se, stáhla a prodloužila, až se konečně dotkla planety. Vykreslila na otáčejícím se tělese kroužek a potom celé počítání začalo nanovo, jen s malou změnou parametrů po vstupu do atmosféry.

„Až s tím budete hotový, spočítám vám přechod na nižší oběžnou dráhu pro snímkování,“ prohlásil směrem k navigátorovi lodní technik Smith, ruce spokojeně položené na vystouplém bříšku. „Slavata šlape jako hodinky, takže vlastně nemám co dělat.“ Borek na jeho štědrou nabídku nijak nezareagoval a dál pokrýval model planety kroužky pravděpodobných dopadů Tampy.

„Fíha, toho je,“ komentoval to někdo z posádky.

„A teď si představ, že by Tampa nestihla udat svoji polohu,“ ozval se opět Werner. „Snímkovali bysme celou planetu. Pěkně od pólu k pólu, což by se asi hodně líbilo tady panu planetologovi,“ otočil se k menšímu čtyřicátníkovi s vysokým čelem.

„I tak doufám, že nasbíráte co nejvíc údajů,“ odpověděl návštěvník.

„Na to rychle zapomeňte, pane Pollocki,“ řekl přes rameno kapitán, „nejsme výzkumná výprava a nehodláme tu viset celý měsíc.“

„Mám to,“ ozval se triumfálně Borek. „Dopad na jižní polokouli, mezi čtyřicátým třetím a padesátým pátým stupněm, plus mínus jeden stupeň. A pan inženýr může začít počítat novou orbitu,“ usmál se na Smithe, protože věděl, že optimální dráha nebude nic jednoduchého.

O chvíli později se Slavata na řvoucích motorech snesl blíž k zelenému glóbu. V jednu chvíli letěli po stejné dráze, po jaké před šesti lety padala nebohá Tampa, ale nebylo nikoho, kdo by si toho všiml.

„Tak a začíná nám hledání jehly v kupce sena,“ opřel se kapitán pohodlně v křesle. Počítač chrlil desítky detailních snímků povrchu, prohlížel je filtrovacím programem a porovnával zajímavě tvarovaná skaliska s nákresy havarované lodi.

„Jak velká byla vlastně ta vaše Tampa?“ zeptal se jen tak mimochodem Pollocki, protože zrovna přelétávali nad nezajímavým mělkým mořem.

„Za živa pět set metrů,“ použil trochu neobvyklé formulace Štěpán, „ale škvíra jí dobrých dvě stě sebrala, a pokud se při pádu rozbila, nemusíme ty trosky nikdy najít,“ zahleděl se na obrazovku, kam Borek poslal zvlášť nadějný snímek a pak zklamaně zavrtěl hlavou. „Šance jsou hodně malé.“

„Myslel jsem, že na lodích bývá radiomaják.“

„Samozřejmě, ale jeho baterie vydrží pracovat jen rok a SOS z Tampy zachytili až šest let po nehodě. Kdyby to nebyla tak velká nákladní loď, nikdy bychom ji sem hledat nejeli.“

Tampu našli po patnáctém obletu. V řídicí místnosti tou dobou skoro nikdo nebyl, jen pilot už asi posté korigoval oběžnou dráhu, protože se pohybovali až na samé hranici atmosféry, a Borek otráveně odmítal jeden počítačem předhazovaný snímek za druhým, když vtom se mu před očima zjevil vrak Tampy v celé své kráse. Tentokrát nemohlo být pochyb. Torzo lodi leželo v pravém dolním rohu obrazu na zelené a kamenité mýtině, obklopené ze tří stran pralesem a ze čtvrté nízkým táhlým pohořím. Vrcholek kopce chyběl, evidentně ho Tampa urazila při svém pádu a ta jizva byla v krajině patrná i po šesti letech.

„Nádhera,“ pochvaloval si kapitán poté, co Borek vzbouřil celou loď a všichni se mačkali v řídicí místnosti. „Lépe se nám snad ani ukázat nemohla.“

„Chybí jí kus přídě a záď zničená škvírou,“ ťukal technik Křepelka na monitor, „ale jinak vypadá celá. Náklad bude v pořádku.“

„Malý zázrak,“ souhlasil kapitán. „Dolů půjdou dva letouny,“ rozhodl.

„Proč dva?“ nelíbilo se Wernerovi.

„Protože je tam pro ně akorát místo. Tady,“ ukázal Štěpán, „je dlouhý rovný pruh nízké vegetace, takže když nebude moc hrbolatý, dá se na něm perfektně vzlétat a přistávat. Ušetříme palivo za kolmé starty. Na téhle planince vedle té ranveje může stát jeden letoun, ale víc by se jich tam pletlo. Jasné?“

„Naprosto,“ souhlasil pilot. „Které letouny vezmeme?“

„Jedničku a Čtyřku. Vzhledem k tomu, že je tam život, bude třeba doktorčiny laboratoře k prověření situace. Letím Čtyřkou, profesora Pollockiho s jeho autíčkem naložte také tam. Na Slavatovi zůstane základní posádka.“

„Ale kapitáne…,“ ozval se ublíženě Borek.

„Nebojte se, pokud to bude stát za to, brzy vás také vezmeme dolů,“ uklidnil ho kapitán. „A teď honem, máte na přípravu dvacet minut.“ Všichni se začali rozcházet, jen Pollockimu se nějak nechtělo hnout od fotografie.

„Divné, že ji ten prales neobrostl,“ mračil se, „na Zemi by se v džungli ztratila do roka, a tady zůstává mýtina.“

„Třeba ji tam vykousala škvírová příšera a teď tam na nás někde čeká,“ uchechtl se kapitán. „Tak pojďte, máme hodně práce.“

Navzdory svému zmrzačení při nehodě působila Tampa stále monumentálním dojmem. Vypínala se nad drobným letounem do výše padesáti metrů a vrhala na něj dlouhý stín. Po jejím oblém, pádem orvaném a ošlehaném trupu se tu a tam pokoušely plazit místní květiny, ale výš bylo její kovové tělo přírodou skoro nedotčené.

Modrou oblohou zaduněly motory a na měkkou zelenou ranvej dosedl letoun číslo jedna. Jeho kolega už stál nedaleko Tampy a prohlížel si havarovaného obra.

„Zajímalo by mě, jestli to nemohl někdo z cestujících přežít,“ dumala doktorka Marta.

„Nemožné,“ kategoricky zamítl myšlenku Štěpán. „Byli mrtví už při výstupu ze škvíry. A i kdyby měl někdo náhodou obrovské štěstí, ten pád ho zabil naprosto spolehlivě.“

„Tam byli nějací lidé?“ zděsil se Pollocki.

„Samozřejmě. Šest set pasažérů v hibernátorech. Měli před sebou dlouhou cestu na Taurus 5, tak se nechali zmrazit.“ Kapitán se zadíval na bujnou přírodu okolo. „Tohle je sice hezčí než Taurus 5, ale myslím, že si svou budoucnost představovali jinak.“

„Jednička už je tu,“ konstatovala doktorka, „takže můžeme jít ven…“

„Jen vydejte patřičné rozkazy,“ usmíval se Štěpán, „v otázce zdravotní bezpečnosti tu velíte vy.“

O chvíli později se prostorami obou letounů rozlehl Martin jasný hlas: „Dámy a pánové, připravte se k výstupu na planetu. Máme tu život, což znamená spoustu mikroorganismů a jiných nebezpečných potvor. Zahájíme mikrobiologické testy a průzkum nejbližšího okolí, a než budou hotové, musí všichni nosit lehké skafandry a celohlavé dýchací masky. Držte se více méně pohromadě a nikdo ať nechodí do lesa. To je vše, děkuji vám za pozornost.“

„Sám bych to neřekl lépe,“ pochválil ji kapitán.

Obří trup jako by neměl konce. Šli podél něj už dlouhou dobu a useknutá záď se ne a ne přiblížit.

„Jak jste to myslel s tou škvírovou příšerou?“ zeptal se znuděný Pollocki, kterému výlet do lesa nedovolili a poznámkám, které si o Tampě vyměňovali kapitán s technikem Křepelkou, většinou nerozuměl.

„To se jen tak říká,“ odbyl ho Štěpán, ale pak se odhodlal k bližšímu vysvětlení. „Když se začínalo se škvírovým létáním, svalovaly se všechny nehody na mytickou škvírovou příšeru, bestii, která čeká na neopatrné lodi a trhá je na kousky. Nic takového samozřejmě neexistuje, za všechno můžou docela obyčejně fyzikální zákony.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal planetolog.

„Je to úplně jednoduché. Škvírou projde jen určitý typ plavidla. Příliš těžké, příliš velké nebo naopak příliš malé, příliš asymetrické, se špatným momentem hybnosti nebo se zrychlením, ta všechna škvíru zdeformují a ona zpětně zničí loď. Což je přesně případ Tampy.“

„Slavná série Floridský sen,“ popleskal ji technik s povzdechem po kovovém boku.

„Tady se dá otevřít nouzový průlez, poznamenejte si to,“ upozornil ho kapitán a pokračoval ve výkladu: „Lodi z téhle série měly snad všechny špatné vlastnosti, co může škvírová loď mít. Tampa byla poslední.“

„A ty předešlé?“

„Havarovaly. Rozmetalo je to na kousíčky.“

„Říká se, že stavbou jedné lodi místo plánovaných čtyř menších se ušetřily velký prachy.“ Technik se zastavil, poznamenal si dlouhou a širokou trhlinu v boku a pak se zase vydal pomalým krokem k zádi. „Když havarovala první loď, zmizeli konstruktéři i s penězma a nikdo je víckrát neviděl.“

Mohutné tělo Tampy náhle, bez varování skončilo. V místě, kde měla začínat reaktorová sekce, se k obloze vypínala jen mírně zaoblená linie, ve které byla loď neuvěřitelně hladce přeříznuta. Tampa se tu dala studovat jako na technickém výkresu, byly jasně vidět všechny chodby, místnosti, potrubí, kabely i vnitřní struktura stěn. Technik přejel po místě řezu rukou v rukavici. Jeho povrch byl hladší než sklo.

„Neuvěřitelné,“ zašeptal Štěpán. „Škvíra většinou lodi trhá, ale takhle čisté oddělení, o tom jsem nikdy neslyšel. To by snad měl studovat nějaký odborník na škvírové skoky.“ Stáli v mírném údolíčku vyrytém havarovanou lodí a dívali se do výše padesáti metrů na neskutečné torzo. Spolu se stínem pomalu klesajícího slunce na ně padal i tísnivý pocit při představě vesmírné síly, která v jediném okamžiku zničila tak dokonalý výtvor.

„Jsem docela rád, že ty vaše škvírové příšery neexistují,“ zamumlal Pollocki. „Protože kdyby přeci jen někde bylo stvoření, které dokáže provést něco takového…“

Drobné slunce cizího, dosud nepojmenovaného světa se dotklo pralesa, nebe zčervenalo a ztmavlo. Pilot Werner se zastavil před vstupem do čtvrtého letounu a zadíval se na několik hvězd v nadhlavníku, které se začínaly nesměle objevovat. Mezi nimi se náhle rozzářila drobná tečka Slavaty, prohnala se oblohou a zase pohasla.

Zítra přejde mateřská loď na geostacionární dráhu a zbytek posádky se podívá dolů, aby tu přiložil ruku k dílu. Bude to potřeba. Kapitán byl dnes naštěstí natolik rozumný, že nařídil jen vnější průzkum Tampy a připravení nakladačů, takže veškerá úmorná dřina s vyprošťováním nákladu připadne na zítra.

Werner se ještě rozhlédl po nedalekém pralese, na nepatrnou chvíli utkvěl pohledem na podezřelém stínu a pak nastoupil. Na krajinu se rychle snesla noc.

„Páni, to je vzdoušek.“ Werner stál v mechovité trávě před svým letounem, protahoval si záda a mhouřil oči před ranním sluncem, jehož paprsky pomalu začínaly nabírat na síle. Před chvílí se vrátil od Slavaty, kde vyložil první část věcí z Tampy a dolů přivezl zbývající členy posádky.

Zhluboka se nadechl voňavého mimozemského vzduchu.

„Ještěže nám doktorka dovolila sundat ty skafandry, co, kapitáne?“ poznamenal směrem ke Štěpánovi, který se vynořil z obytného stanu postaveného nedaleko přídě Tampy.

„To jo,“ odpověděl roztržitě a pak přece jen zamířil k pilotovi a chvíli se kochal výhledem na zelený prales, vycházející slunce a modrou oblohu. Oproti včerejšímu dni na ní bylo pár mráčků, ale na kráse jí to nijak neubralo.

„Vypadá to, že nás čeká pěkná fuška, kapitáne,“ založil si Werner ruce v bok. „Jestlipak nám taky přijdete pomoct?“

„Já to tady organizuji,“ odvětil s úsměvem Štěpán, „a to je mnohem větší dřina než nějaká fyzická práce.“ Podobný rozhovor se odehrával skoro pokaždé před začátkem akce, bez ohledu na to, jestli šli zachraňovat lidi, náklad, nebo obojí. Pomalu se z něj stával rituál. Jestliže se dnes neuskutečnil včas, ale až dobré dvě hodiny po zahájení prací, nebyla to Wernerova vina ale kapitánova, kterému na malý rozhovor s pilotem prostě nevyzbyl čas. I teď se rozloučil jen krátkým pokývnutím hlavy a odběhl organizovat vykládání Tampy.

Trup obřího stroje byl na několika místech otevřen, dovnitř a ven jezdily nakladače a převážely do letounů všechno, co se ještě dalo upotřebit. Připomínalo to hodování hrobaříků na mršině.

„Kapitáne,“ promluvila vysílačka Borkovým hlasem, „máte chvíli? Chtěl bych vám ukázat něco, co se vám asi nebude líbit.“

„Na špatné zprávy mám čas vždycky,“ povzdychl si Štěpán, vylezl z Tampy, kde před chvílí řešili problém, jestli vymontovávat elektroniku, která patřila k původnímu vybavení lodi, a zamířil k obytnému stanu. Uvnitř ho očekával Borek u rozkládacího stolku s počítačem, který byl napájen ze slunečních panelů vztyčených venku.

„Jedná se o místo dopadu Tampy,“ řekl. „Nelíbí se mi.“

„Co je na tom špatně? Padesátý šestý stupeň na jižní polokouli, to je přesně tak, jak jste spočítal.“

„To je na hranici tolerance,“ opravil ho Borek. „Horší ale je, že tohle místo dopadu jsem určil přes korekce na hmotnost Tampy. Jinak řečeno, bral jsem v úvahu i to, že její počítač špatně vyhodnotil rozsah poškození a Tampa zbyla větší, než udal ve zprávě. No, ráno jsem si obešel ten vrak a počítač se nemýlil.“

„A…?“

„Protože mám dost přesné nákresy Tampy i rozložení jejího nákladu, nemohla prostě dopadnout sem. Musela by skončit mnohem severněji.“ Kapitán se zamyslel. „Nějaké vysvětlení?“ Borek si povzdechl: „Jediné možné vysvětlení je, že Tampa měla po výstupu ze škvíry větší hmotnost, než by podle plánů měla mít.“ Tohle začínalo vypadat zajímavě. Možnost, že by se Borek spletl, udělal chybu nebo nevzal do úvahy některé faktory, mohl kapitán skoro s jistotou vyloučit. Jeho navigátor byl v oboru jeden z nejlepších. Zbývala jen fakta, která říkala, že Tampa prostě vážila víc, než měla.

„Kolik dělá ten rozdíl?“

„Nevím přesně, ale několik tun určitě.“ Tohle už nemohla být ani chybná evidence nákladu, u škvírových lodí se přesně zaznamenává každý kilogram.

„Sakra,“ vzdychl Štěpán, „to skoro vypadá, jako by se na ni ve škvíře něco nalodilo!“

„Nechtěl jsem to říkat, ale přesně tak. Jenže jestliže škvírové příšery neexistují, tak co to bylo?“

Vykládání Tampy pokračovalo v hektickém tempu. Byla zpřístupněna dvě velká skladiště v přední části trupu, takže letouny startovaly ke Slavatovi tak rychle, jak jen je stíhaly nakladače plnit. Počet lidí, kteří letěli s letounem, se různil podle typu nákladu a momentální situace, občas někdo zůstal na mateřské lodi, aby opravil chybné uložení choulostivého nákladu, a svezl se dolů až s dalším transportem, a tak nebylo divu, že teprve při společné večeři zjistili, že chybí planetolog Pollocki.

„Dovolila jsem mu provádět ten jeho průzkum,“ krčila nevinně rameny doktorka, „nic by mu tady hrozit nemělo.“

„Ale bude, až se vrátí,“ vrčel temně kapitán. „Má s sebou vysílačku?“ Odpovědí mu bylo ticho.

„Dával mu někdo vysílačku?“ Zase nic.

„Takže ten chlap je venku v lese potmě a bez vysílačky, co?!“ shrnul problém. „Jestli ho něco sežere, tak máme pořádný průšvih.“

„Je tu jenom hmyz,“ namítla tiše doktorka.

„I ten umí nadělat pořádné nepříjemnosti,“ zabručel kapitán. „Už je tma a jen s baterkou nikoho do pralesa nepustím. Až se najíte, vemte někdo megafon a běžte ven chvíli pořvávat, ať se vrátí.“ Píchl prstem směrem k technikům, kteří by teoreticky měli mít na starost vydání vysílačky, a tudíž byli zodpovědní i za planetologovo zmizení. „A když to nepomůže, půjde ho zítra pár lidí hledat.“

„Nejspíš někam vyrazil s tím svým autíčkem,“ navrhl technik Křepelka, „takže může být dost daleko. Asi pro výzkum zapomněl na čas, teď někde táboří pod stromem a ráno se k nám promrzlý a špinavý zkroušeně vrátí.“ Na látku stanu tlumeně zabubnoval náraz větru. Kapitán se po zvuku ohlédl a řekl: „Doufám, že máte pravdu.“

Prales se nepodobal žádnému z lesů, které znaly, a přece byl krásný. Vysoké stromy připomínaly křížence mezi mechem a kapradinami, nekvetly, ale spouštěly k zemi dlouhé šlahouny obalené žlutým práškem nebo oranžovými kuličkami plodů.

Cesta podrostem plazivých rostlin nebyla snadná, a tak dívky nikam nespěchaly. Braly svůj úkol spíš jako odpočinek od těžké dřiny u Tampy, protože šance, že právě ony dvě ze čtyřčlenného pátracího týmu najdou ztraceného planetologa, byla takřka nulová.

„Stejně si myslím, že to bylo od kapitána nezodpovědné, když sem do lesa, kde už zmizel jeden chlap, vyslal samý ženský,“ mínila blonďatá zdravotní sestřička Schwartzová.

„Tondu snad za ženskou nepovažuješ,“ bránila jediného mužského člena výpravy Květa.

„To ne, ale on šel na druhou stranu, Jana taky zmizela bůhví kam, a kdyby na nás teď něco vybaflo, jsme úplně bezmocné.“

„Ty máš ale obavy,“ povzdychla si její přítelkyně. „Tady jsem zatím neviděla ani ten hmyz, o kterém doktorka tvrdila, že se tu vyskytuje. Natož pak něco většího a dravého. Slyšela jsi přece kapitána, proč poslal právě nás.“

„Jo. Že toho u Tampy stejně moc neuděláme,“ cítila se blondýnka uraženě.

„Víš co,“ zastavila se Květa, „navrhuji se na pana Pollockiho vykašlat a začít se vracet. Ať si ho najde někdo jiný.“

„Přesně tak. Nebo ať se najde sám.“ Chvilku postály a dívaly se do lesa před sebou. Kapradinovité stromy tu rostly pořád stejně, snad byly ještě trochu hustší a temnější. Mezi rostlinami panovalo mrtvé ticho, rušené jen vzdáleným šustěním pohybujících se větví.

Dívky se otočily a vydaly se na zpáteční cestu k Tampě.

Ocelové dveře se konečně se zapraštěním rozjely do stran. Průchod stále ještě nebyl otevřen úplně, mezi pochroumanými kovovými křídly se vytvořila sotva půlmetrová mezera, ale oběma mužům to docela stačilo.

„Jestli jsou další vrata otevřený, uřízne tohle někdo autogenem,“ mínil technik Křepelka, zatímco Daniel už se protahoval s baterkou dovnitř. Světlo ani na druhý konec chodby nedosáhlo.

„Vypadá to dobře,“ oznámil. „Myslíte, že tudy opravdu projede nakladač?“

„Samozřejmě,“ vlezl technik za ním, „tohle je spojovací chodba stavěná právě pro rychlý pohyb nakladačů a jiných transportérů. Jen co ji zprůchodníme, vykládání se tím značně zjednoduší.“ Světlo baterky klouzalo po řetězci osleplých světel na stropě, promáčklé vnější stěně ozdobené v místě neviditelné praskliny girlandami rzi a zastavilo se na dílcích podlahy, které prohnutá stěna mírně nadzdvihla.

„Hele, pod tím něco je,“ řekl Daniel a popošel k poškozené desce. „Podejte mi sem to páčidlo,“ požádal o jednoduchý nástroj, kterým před chvílí přinutili zablokovaná vrata k poslušnosti. Stačila chvíle námahy a velký plát s protiskluzovou úpravou vylétl ze svého místa. Pod ním se objevilo několik řad pečlivě vyskládaných balíčků ze žluté umělé hmoty. Z jednoho, který natrhli páčidlem, se sypal bílý prášek.

„Hergot, co to je?“ zamračil se Daniel a vytáhl ven ten protržený. Nabral trochu bílé hmoty na prsty a rozetřel ji. Do nosu ho udeřila nezaměnitelná kořeněná vůně.

„Kapitáne, našli jsme něco neuvěřitelnýho!“ povykovala vysílačka Křepelkovým hlasem jako smyslů zbavená.

„Ano?“ zahuhlal a snažil se rychle polknout zbytek svojí svačiny.

„Našli jsme tu pod podlahou spojovací chodby asi osm tun Ká Dvojky.“

„Osm…,“ málem mu zaskočilo, „osm tun? Vždyť to musí mít větší cenu než celá Tampa dohromady,“ vyhrkl do vysílačky, jen co popadl dech. „Vážně osm tun?“

„Nejspíš jo,“ nebyl si jistý Křepelka, „pokud je to pod celou chodbou. Zatím jsme to odkryli na třech místech a všude to samý. Balíčky K2, to se nedá splést. Co s tím máme dělat?“

„Osm tun…,“ opakoval si pro sebe kapitán, který se ještě pořád úplně nevzpamatoval. Osm tun K2 bylo bohatství, o jakém se mu nikdy ani nesnilo. Jenže pořád to byla zakázaná a smrtelně nebezpečná droga a s ní se nemohlo obchodovat jen tak. Nechat ji tam? Nesmysl. Už do večera by celá posádka Slavaty věděla, že našli zlatý důl a rozhodně by se ho nehodlali vzdát. A i kdyby se opravdu rozhodli nález K2 ignorovat, určitě by ho objevila jiná výprava, která sem po nich přiletí, protože planeta se životem a s pro lidi příznivým klimatem se prostě prozkoumat musí.

Jenže když ten prášek naložíme na Slavatu, jak se ho potom zbavit? Oznámit společnosti „Našli jsme osm tun K2, bereme si svých deset procent a zbytek je váš“, to prostě nelze. Tahat se s tím jen pro to, aby to pak zabavilo protidrogové… ani náhodou.

Určitě existují lidé, kteří by o tuhle část nákladu stáli. Ten, kdo ho před šesti lety na palubu Tampy dal, obchodník na Taurus 5 nebo jiné planetě po cestě anebo prostě někdo další, kdo už by si s takovým množstvím věděl rady. Slavata jako všechny záchranářské lodi znal pár dobrých překupníků, sice nikoho přes drogy, ale to už by neměl být problém. Stačí, když si dokáží dostatečně rychle poradit s přesunem nákladu.

„Naložte to na Slavatu a zaregistrujte jako hnojivo,“ rozkázal Křepelkovi. S registrací by mohly být problémy, uvažoval dál, protože v paměti hlavního počítače pak bude osm tun něčeho, co jsme společnosti neodevzdali. Jenže vyhnout se tomu nedá, kdyby škvírová loď nevěděla, co veze, špatně spočítá průlet škvírou a konec. Takže budeme muset hned po výstupu ze škvíry přepisovat paměť, nejspíš ještě dřív, než… Náhle se zarazil s myšlenkou, že se před okamžikem přiblížil na dosah řešení jednoho zvlášť závažného problému, ale chvíli mu trvalo, než si uvědomil, co to vlastně bylo. V příští vteřině už volal svému navigátorovi: „Borku, potřebuji okamžitě rozložení nákladu Tampy! Hledám položku o váze asi osm tun, zapsanou jako léky, hnojivo nebo tak, uloženou v…“ Rychlý dotaz na Křepelku: „Kde jste to našli?“

„Spojovací chodba 2A u levoboku, mezi pátou a šestou sekcí.“

„… uloženou v okolí spojovací chodby 2A mezi pátou a šestou sekcí,“ zopakoval Borkovi. „A i když nic nenajdete, spočítejte mi, kam by dopadla Tampa, kdyby v daném místě měla osm tun nákladu navíc. Jasné?“

„Ano, pane,“ vyhrkl Borek a ani se neodvážil zeptat, co kapitána k tak divnému rozkazu vede.

Když o deset minut později skončil s výpočty, byla hned spousta věcí o dost jasnějších. Včetně nebe, které se pročistilo po krátké dopolední bouřce, slunce pálilo jako pominuté, vytahovalo z pralesa páru a snažilo se všechny přesvědčit, že okolní příroda je ten nejkrásnější a nejmírumilovnější les, jaký lze ve vesmíru nalézt.

„Co vás vlastně přivedlo na těch osm tun?“ zeptal se Borek, když kapitánovi předkládal svoje výsledky. S nákladem navíc dopadla Tampa přesně tam, kde byla objevena.

„Technici tam našli drogy. Někdo prostě pašoval pod podlahou osm tun K2.“

„Páni,“ hvízdl Borek, „to je teda něco. Co s tím uděláme?“

„Nakládáme to na Slavatu a pak uvidíme,“ pokrčil Štěpán rameny. „Říkal jsem si, že těch osm neregistrovaných tun by klidně mohlo způsobit tu nehodu. Je to možné?“

„To skoro určitě. Taková váha už se škvírou pořádně zamává,“ rozhodil rukama. „Ale je vlastně dobře, že jsme to objevili,“ dodal, „protože to jen dokazuje, že vinu nenese žádná škvírová příšera, ale lidi. Už jsem se skoro začínal bát, že sem opravdu s Tampou přiletěla, zvlášť po tom, co v tý džungli zmizel Pollocki.“

„No jo, Pollocki,“ klepl se kapitán do čela. „Ta pátrací výprava by už měla být zpátky.“

Jako první se mu podařilo sehnat pilotku Janu.

„Jo, všichni jsou tady,“ řekla a pohodila tmavými vlasy. „Květa se Schwartzovou se vrátily už před hodinou, aspoň je nechytil déšť. Nenašly jsme samozřejmě nic,“ podala stručné hlášení.

„A pan Nowotny?“

„Tonda? Ten je tu někde taky.“

„Kde?“

„No někde,“ znejistěla pilotka. „Já mu zkusím zavolat.“ Vytáhla vysílačku, aby ji po chvilce s pokrčením ramen odložila.

„Nehlásí se. Asi ji někde zapomněl.“ Kapitán její bezstarostnost nesdílel.

„Okamžitě ho najděte!“ poručil. Měl neblahé tušení, že tohle nebude jen tak. Že se Tonda neopozdil nebo neztratil vysílačku, ale prostě zmizel a už ho víckrát neuvidí. Zadíval se k hradbě lesa, který se tvářil pořád stejně mírumilovně a přívětivě, ale přesto už v něm beze stopy zmizeli dva lidé.

„Co jsi s nimi udělal?“ zeptal se, ale odpověď nedostal.

O necelou čtvrt hodinu později bylo jasné, že Antonín Nowotny, pilot druhého letounu, v táboře není a jeho vysílačka také ne. Celá zbývající posádka rozpačitě postávala před obytným stanem a čekala, co bude dál.

„Může to být všechno jen souhra nešťastných náhod,“ začal kapitán, „ale nehodlám riskovat, že ta nešťastná náhoda potká ještě někoho dalšího. Takže za prvé: Nikdo nesmí do lesa. Kdokoliv z vás se pod jakoukoliv záminkou nepřiblíží k hranici pralesa, natož aby ji překročil. Jasné? Za druhé: Všichni budou mít neustále zapnuté vysílačky a nikdo nesmí ani na minutu zůstat o samotě. Chodit minimálně po dvojicích a každou chvíli zjišťovat, kde kdo je. Jasné? A za třetí: ti dva se musí najít, takže,“ ukázal na vysokou pilotku Janu, „se svezete prvním transportem na Slavatu, vezmete si tam Trojku a budete s ní pátrat okolo tábora. Jasné?“

„Ano, pane,“ postavila se Jana do pozoru. „Osobně si myslím, že Pollocki zajel moc daleko, ztratil se a teď někde zoufale bloudí pralesem a Tonda pro změnu zalezl někam do stínu a ulil se od práce.“ Usmála se, otočila a vydala se k plně naložené Čtyřce čekající na odlet.

„Sežrala ho snad škvírová příšera, nebo co?“ zabručel Werner. „Tonda byl skvělej kluk, přece by se nenechal jen tak zblajznout.“ Kapitána zamrazilo v zádech, když poprvé zaslechl použít o členu své posádky minulý čas.

Černý stín se vyplížil z pralesa, proletěl nad kamenitou planinkou, lehce zdolal oblé tělo ztroskotané Tampy a vpadl mezi lidi na druhé straně. Oblohou se už kdo ví pokolikáté hnala s temným duněním motorů Jana v letounu číslo tři. Kamerami ve viditelném i infračerveném spektru prohledávala okolní prales a pátrala po zmizelých lidech. Pořád bez výsledku.

„Copak jste mi přinesl?“ povzdechl si kapitán, aniž se na svého navigátora podíval.

„Trápí vás ta zmizení?“ zeptal se místo odpovědi Borek.

„Ne. Trápí mě, že se stalo něco špatně a já nevím co.“ Ohlédl se za Janiným letounem. „Udělali jsme všechno, co jsme udělat měli. Nic jsme nezanedbali, neporušili žádný předpis, a přesto tam venku beze stopy, bez volání o pomoc, zmizeli dva lidé. Proč?“

„Doufejte, že se to nějak normálně vyřeší,“ řekl Borek. „Nebo radši začněte věřit na škvírové příšery.“

„Myslíte, že je to tak hrozné?“

„Ne. Ale mohou být mnohem horší věci než škvírové příšery.“ Kapitán se na Borka zkoumavě zadíval a potom se zeptal: „Co jste zase zjistil?“

„Je mi skoro blbé s tím otravovat, ale pořád mi nesedí dopad Tampy. Teď, když mám dostatek informací, můžu vám skoro přesně spočítat, jak se to tenkrát stalo.“ Natočil ke kapitánovi obrazovku malého počítače, který si s sebou přinesl, a spustil jednoduchou simulaci. Tampa jako válec, lehce načrtnuté vrstvy atmosféry, povrch planety zobrazený jen pomocí vrstevnic. Těleso lodi prudce vstoupilo do vzdušného obalu planety, prohnalo se takřka volným pádem nad krajinou a zabořilo se špičkou do země pár kilometrů před kopcem, který skutečná Tampa přelétla. Borek předvedl ještě dvě další varianty, ale obě skončily stejně.

„Jak vidíte, něco tady nehraje. Tampa dopadla skoro naplocho, zatímco ty moje simulace všechny končí nosem v hlíně. Dokonce ani nadnesená hurikánem ten kopec nepřeletí. Je moc těžká.“

„Tím chcete naznačit další změny hmotnosti během letu?“ mračil se Štěpán a neocenil Borkův smysl pro dramatičnost.

„A ne ledasjaké,“ dodal navigátor, „tohle už není žádných hloupých osm tun, Tampa se nám teď asi tři kilometry nad zemí odlehčila o dobrou stovku.“

„A kde by se vzala? Trup je přeci skoro neporušený.“

„To nevím,“ pokrčil rameny, „všechno zatím souhlasí s plány, ještě jsme ale neotevřeli osmou a devátou sekci, možná bude řešení tam.“

„Nebo v pralese,“ poukázal kapitán na nedalekou rostlinnou hradbu. Borek už se k odpovědi nedostal. Přerušila ho náhlá změna dosud jednotvárného hučení motorů Trojky. Do zvuku stále intenzivněji pracujících trysek se postupně mísilo i praskání a lámání drcených stromů a hukot drobných plamenů. Nebylo pochyb, Jana se svým letounem právě přistávala.

Život kolem Tampy se náhle zastavil. Všichni v očekávání hleděli do míst, kde se k nebi vinula nezřetelná stužka kouře z vypálených rostlin. Vteřiny se protahovaly.

„Našla jsem Pollockiho, kapitáne,“ promluvila konečně vysílačka.

„No výborně. Co nejrychleji ho dopravte sem, ať už…,“ vyhrkl okamžitě Štěpán, než ho cosi nepatřičného v Janině hlase zarazilo uprostřed slova.

„Je mrtvý,“ dořekla.

Doktorka si unaveně promnula čelo a rozhlédla se po lidech shromážděných před narychlo zřízeným zdravotnickým stanem, který původně vůbec neměli v plánu vztyčovat.

„Nikdy jsem nic takového neviděla,“ zavrtěla hlavou a naklonila se ke kapitánovi: „Nechcete to radši slyšet v soukromí?“ zeptala se tiše.

„Ne,“ mávl rukou, „jen to povězte nám všem.“

„Tak dobře. Pana Pollockiho něco zabilo,“ začala trochu zbytečným úvodem. „Po těle má neuvěřitelné množství oděrek, škrábanců a podlitin, tři zlomené kosti a na předloktí a hrdle stopy zubů. Do krku mu něco přímo vykousalo díru. Kvůli obrovskému množství zranění je těžké určit příčinu smrti, ale asi vykrvácení. Jeho oděv někdo nesmírně trpělivý nebo zvědavý doslova rozcupoval na kousky a tentýž pak zdemoloval jeho auto. Útočníků bylo určitě víc, celá smečka, otisky zubů by odpovídaly nějaké lasičce nebo menší medvědovité šelmě. Tím si ale nejsem příliš jistá.“ Nervózně pokrčila rameny.

„Takže jsou tu dravci,“ shrnul někdo z davu. Doktorka se zadívala na kapitána, a když se od něj dočkala povzbudivého pohledu, s rozpačitým výrazem ve tváři řekla: „Bojím se, že ne.“

„Jak to?!“ zdvihla se bouře překvapených hlasů. Doktorka před lidmi ustoupila o krok a pak zdvihla obě ruce, aby je utišila.

„Omlouvám se, je to jen dohad,“ vysvětlovala rychle, „vlastně to nemá s tělem pana Pollockiho nic společného, měli jste si toho spíš všimnout vy, technici.“ Nadechla se a pokračovala mnohem pomaleji a srozumitelněji: „Zahlédla jsem to na jeho vozítku, když ho vykládali z letounu. Pojďte se podívat.“ Odvedla je k místu, kde stálo planetologovo autíčko. Kryt rozbitý a zprohýbaný spoustou úderů, všechny součástky vyrvané nebo rozebrané.

„Tady, tohle,“ ukázala Marta na jedno místo v motoru. „Je to rozšroubované. Pochybuji, že by to bylo už předtím, takže to museli udělat útočníci.“ Narovnala se nad zvědavě skloněné hlavy. „Abyste mohli něco rozšroubovat, musíte mít nutně palec postavený proti ostatním prstům a být dost šikovný. Jinak to nejde. I kdybychom něco přehlédli a byly tu vyšší formy života schopné napadnout člověka, určitě nebudou mít prsty, a už vůbec ne vyvinutý palec.“ Ohromené ticho přerušil až stejný technik, který shrnul její řeč prve: „Takže ty bestie nejsou odsud?“ Místo odpovědi jen zavrtěla hlavou. I ji tohle zjištění šokovalo.

„Tampa měla pod podlahou osm tun K2,“ pronesl chmurně Křepelka. „Kdo ví, co tam měla ještě.“

Krátce po západu slunce se dalo opět do deště a od té doby mžilo neustále. Kapky vody hnané nepravidelnými poryvy větru se šepotavě tříštily o látku stanu. Uvnitř panovala stísněná nálada. Večeře už byla dávno snědená, pět lidí zalezlo do letounů, protože se báli zůstat přes noc venku, a zbytek poposedával na židličkách a lůžkách a vymýšlel divoké teorie o škvírových příšerách a smrti Pollockiho. Jméno druhého nezvěstného, Tondy Nowotného, ale nepadlo ani jednou.

Šepotavé hlasy se mísily se zvuky deště venku a v představách lidí se z vlhkého lesa plížily desítky běsů a pozvolna se kradly kolem tábora.

„Tam! Proboha, podívejte se, tam!“ přerval najednou diskuse skoro hysterický výkřik. Všichni se jako na povel zadívali směrem, kam ukazovala Danielova ruka. Látka stanu se ve výšce necelého metru od země prudce prohýbala pod náporem rychle vedených úderů. Chvílemi se dal rozeznat tvar malé tlapky, jejíž drápy protahovaly záhyby látky do neskutečných rozměrů. Zvuky, které při tom mokrý stanový dílec vydával, připomínaly tlumené bušení vyděšeného srdce.

Nikdo se ani nepohnul. Pak Werner popadl pušku, a dřív než mu v tom kapitán stihl zabránit, vyběhl ven.

Bušení na stan ustalo, byly slyšet Wernerovy rychlé kroky v mokré trávě, pak se zastavily a jediným slyšitelným zvukem se stalo svištění deště. Trvalo celou věčnost, než se kroky opět ozvaly a promočený pilot se objevil ve vstupu do stanu. Odhrnul si splihlé tmavé vlasy z čela a pokrčil rameny.

„Je to pryč,“ oznámil.

Nikdo nevěděl, jak se to mohlo stát, a už vůbec nikdo netušil, proč k tomu vlastně došlo.

„Ty bestie si pro něj došly až sem!“ řval technik Křepelka, když ráno zjistili, že zmizel mladý řidič nakladače Michael. Přikrývky v jeho posteli byly rozházené, oblečení i vysílačka zůstaly na svém místě a Michael byl pryč.

„Kdybych nevěděl, že tady kolem něco běhá, řekl bych, že se prostě v noci jen tak z ničeho nic sebral a odešel polonahý do pralesa,“ nebyl z toho vůbec moudrý kapitán.

„Unesly ho,“ trval na svém Křepelka.

„Bez boje? To bychom museli něco slyšet. Vždyť tu spalo třináct lidí.“

„Navrhuju vypadnout, než nás to jednoho po druhém zabije,“ rozhodl Křepelka.

„Ztratili se dva lidé,“ zarazil ho Štěpán, „a neodletíme, dokud je nenajdeme.“ Chvíli váhal a pak přece jen dodal: „Nebo dokud nezjistíme, co se s nimi stalo.“

„Pořád ještě nechcete věřit na škvírové příšery?“ pozdravil přicházejícího kapitána Borek. Seděl na židličce před stanem, na kolenou měl počítač a cosi přemisťoval v plánku skladiště C na Slavatovi.

„Budu muset nahoru, trochu to tam přerovnat, jestli budete chtít nakládat hibernátory,“ řekl a přešel k původní otázce: „Zatím totiž všechno vypadá tak, že jich tu opravdu pár řádí. A je lepší říkat tomu škvírová příšera, protože pak alespoň víme, co proti nám stojí, nemyslíte?“

„Škvírová příšera je báchorka pro děti,“ zamračil se kapitán, „tady v lese není nic jiného než smečka primitivních dravců. Jestli doktorka tvrdí, že nejsou místní, mohou klidně pocházet odjinud, proč ne, ale nevymýšlejte si nesmysly o škvírových příšerách. Tahle zvířata mohou být z nějaké dávno ztroskotané lodi, mohl je tu někdo vysadit, třeba jsou to experimenty z nějaké tajné genetické laboratoře…“

„A my jsme měli zrovna to neuvěřitelné štěstí, že jsme padli na jediné místo na planetě, kde se ty bestie vyskytují, že?“ zahleděl se Borek podezíravě na kapitána a pak přes jeho hlavu na oblohu, kde se dunění motorů pátrající Trojky mísilo s brumláním vzdálené bouřky, která sbírala své síly na východě.

„Kapitáne!“ zařvala náhle vysílačka. „Průšvih!“

„Co se děje?“

„Hibernátorová sekce je prázdná. Všechny hibernátory jsou pryč.“

Z desáté sekce, kde měli být uloženi zmražení cestující, zbyl jen obrovský prázdný prostor. Křižovalo jej několik obslužných chodeb a desítky kabelů, které dohromady vytvářely avantgardní technickou pavučinu. Šest ohromných hibernačních komplexů, každý pro stovku lidí, chybělo.

„Co se mohlo stát?“ zeptal se kapitán a jeho slova se obří dutinou nepříjemně rozléhala.

„Nemáme ponětí,“ zavrtěl hlavou technik Daniel a nevědomky tlumil hlas. Křepelka se tvářil chmurně.

„Vy víte, co chci říct,“ zadíval se významně na Štěpána, „a tak to radši ani říkat nebudu.“

„Nemyslím si, že by v tom měly prsty škvírové příšery,“ odpověděl kapitán a rozhlédl se po prázdné sekci. „Borku, vy jste myslím říkal, že se Tampa chvíli před dopadem najednou zlehčila, mám pravdu? Nemohlo by to způsobit zmizení hibernátorů?“

„To mohlo,“ souhlasil navigátor, „hmotnost by odpovídala.“

„Ale jak?“ vybuchl Křepelka. „Trup je přeci neporušený.“ Borek pokrčil rameny a dál zkoumal nerovnosti v podlaze, po které chodili.

„Myslím, že už tuším,“ řekl po chvíli. Položil na zem počítač, který si s sebou přinesl, dřepl si k němu a dlouze cosi prohlížel v konstrukčních nákresech Tampy.

„Je to tak,“ konstatoval spokojeně, vypnul počítač a vstal. „Mělo nás to napadnout už dřív. Každý hibernační blok byl pro rychlejší manipulaci s cestujícími koncipován jako samostatný, dal se vyjmout z lodi a teprve pak začít s rozmrazováním lidí, zatímco loď pokračovala v letu a hibernátor si vyzvedla až na zpáteční cestě. Tahle sekce má šest výstupních vrat, pro každý hibernátor jedny, a vypadá to, že počítač cestující během pádu vyhodil z lodi.“

„To je přeci nesmysl,“ odporoval Křepelka, „víc šancí na přežití by měli uvnitř.“

„Hibernační blok je dost robustní,“ krčil rameny Borek, „při troše štěstí by pád z malé výšky mohl přečkat bez úhony.“

„Vy jste ale říkal, že k tomu došlo ve třech kilometrech,“ podotkl kapitán.

„Ano. Počítač zřejmě udělal chybu, jenže my už se nikdy nedozvíme, jak to bylo doopravdy, protože centrální paměť je nadobro zničená.“

„Ale tahle teorie vypadá pravděpodobně,“ řekl Štěpán. „I tuhle záhadu se nám nakonec podařilo uspokojivě vysvětlit.“

„Je to ten největší nesmysl, jaký jsem kdy slyšel.“ Křepelkův hlas zněl s ozvěnou strašidelně. „Říkejte si, co chcete, ale takhle to určitě nebylo. Je v tom spousta nelogických konstrukcí. Tak jak mi například vysvětlíte, že počítač dokázal otevřít a zavřít všech šest vrat, když přišli o veškerou energii?“

„Nouzové zdroje,“ navrhl Borek. „Podívejte, vám nestačí, že jsem nalezl řešení, které všechno více méně věrohodně vysvětluje, a vůbec jsem k tomu nemusel použít nějaké nereálné a všeho schopné škvírové příšery?“ Křepelka nedal najevo, že by se ho otázka nějak dotkla.

„Ty vaše nereálné příšery už reálně zabily tři lidi,“ pronesl.

„Jenom jednoho!“ opravil ho rychle kapitán, ale stejně viděl, jak technikovy rty zopakovaly jednoznačný verdikt: Tři.

Bouřku, jaká se rozpoutala kolem čtvrté hodiny odpoledne, nikdo z nich už dlouho nezažil. Nebe nejprve mohutně zfialovělo a pak zčernalo tak, že nebylo vidět na krok. Na prudkých poryvech větru se k zemi snášely spousty vody a v krátkých, nepravidelných intervalech zasahovaly krajinu dlouhé, intenzivně zářící blesky.

Všichni lidé seděli ve stanu, do letounů se tentokrát neschoval nikdo.

„Nenašla jsem nic,“ referovala unaveně Jana, dlaně sevřené kolem hrnku s horkým čajem. „Hledala jsem převážně ve směru, kde jsme našli Pollockiho, ale nic. Jako by se po nich zem slehla.“ Zášleh blesku a dunivé prásknutí hromu ji na okamžik přerušily.

„Tohle bylo blízko,“ poznamenala. „Ale jestli vás to potěší, našla jsem pět z těch vyhozených hibernátorů. Když jste udali polohu, nebyl to žádný problém. Všechny jsou roztřískané napadrť, cestující dávno mrtví. Alespoň se tak potvrzuje navigátorova hypotéza.“ Usrkla čaje a zadívala se na látku stanu, po které zabubnovala sprška vody. „Po Tondovi a Michaelovi nebylo ani stopy. A já jsem tak doufala, že je najdu.“

„Pokud jsou mrtví už delší dobu, nemusí být na infra vidět,“ poznamenala opatrně doktorka.

„Já vím,“ pípla nešťastně Jana, „jenom jsem to nechtěla říkat. Viděla jsem ale jinou divnou věc. Zahlédla jsem je jenom krátce, už když jsem se vracela, protože začalo pršet, ale myslím, že to byly ty příšery.“ Celý stan rázem ztichl a napjatě poslouchal její slova.

„Na infra to byly jen takové drobné skvrnky, běhaly lesem hrozně rychle, objevovaly se a zase ztrácely. Velikostí by to odpovídalo nějaké malé šelmě.“ Než se stihl kdokoliv na cokoliv zeptat, prosvítilo stěny stanu oslepující bílé světlo a následoval rachot hromu tak intenzivní, že se několik lidí bolestivě přikrčilo.

„Kurva, to bylo o fous!“ zaklel Werner.

„Schytala to Tampa,“ řekl tiše Borek. „Je tady kolem jediný význačný objekt v krajině a podle stop na trupu se do ní blesky strefujou každou bouřku.“

„To nám říkáte brzo,“ vykřikl Křepelka, „a co když to práskne taky do letounů? Opravdu nerad bych tu zůstal s těmi škvírovými příšerami.“

„Letouny budou v pohodě,“ mínil Werner, „teoreticky by měly zásah bleskem přežít, ale v praxi to ještě nikdo nezkoušel.“ Na dotvrzení jeho slov se opět mocně zablesklo a zaduněl ohlušující hrom.

„Zase Tampa?“ zadoufal Křepelka.

„Ne, to bylo za ní,“ odhadoval Werner, „tam, co stojí Trojka. A do prdele!“ zařval a vyběhl do deště, následovaný kapitánem a Křepelkou. Nápor ledové vody a řev, který bouře vydávala, na ně zaútočil s nebývalou silou, a než oběhli rozbitý předek Tampy, byli promočení na kost. Na malé kamenité planince tu stál zdánlivě neporušený letoun číslo tři. Vzdálený záblesk ale odhalil do černa ožehlý vršek trupu.

„Vypadá to, že dostala plnej zásah,“ pokusil se kapitán překřičet bouři.

„Jo, ale při troše štěstí to elektronika uvnitř přežila,“ odpověděl Werner a klopýtal přes kluzké kameny ke stroji. „Zapomněli jsme si vzít baterky,“ zanadával.

„Blesky nám posvítí,“ křikl kapitán. Na letounu bylo něco nepatrného špatně, ale ještě pořád byli příliš daleko, než aby to mohli určit. Další blesk zasáhl vrcholek nedalekého kopce. V intenzivním bílofialovém světle bylo vidět několik kovových tyčí a plátů opřených o bok stroje kousek pode dveřmi.

„Zatraceně,“ zařval Werner, „kde se to tu vzalo?“

„To jsou asi části z Tampy,“ odpovídal roztržitě Křepelka a rozhlížel se na všechny strany. Ve tmě mohlo číhat cokoliv.

„Ty svině nám to letadlo uzemnily,“ kopl Werner do tyčí a ty se s řinkotem skácely do strany. „Asi se chtěly dostat dovnitř.“

„A Trojka?“ zeptal se kapitán.

„V háji,“ popotáhl nosem. „Cítíte to? Spálená izolace. Vsadím svojí poslední vejplatu, že tenhle krám už do vzduchu nedostanem.“

„Musíme zkontrolovat i ostatní letouny,“ poulil Křepelka oči do mokré temnoty, „nebo tady s nima zůstanem…“ Začínal se mu chvět hlas, ale nebyl schopný ho ovládnout. Pocit, že kolem nich něco je a neustále se to přibližuje, v něm sílil a měnil se v jistotu. Děs mu ochromoval tělo, cítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě a po kříži se rozlévá nepříjemné mravenčení… a teprve potom si uvědomil, co se doopravdy chystá.

„K zemi!“ zařval a padl na mokré, zabahněné kameny. Ostatní ho rychle následovali. O necelou vteřinu později sjel z nebe mohutný blesk a s řevem, který rval nebe na kusy, se spojil s ožehlým trupem letounu.

Pobledlé tváře ve stanu se k nim prudce otočily s takovým výrazem, jako by očekávaly vpád škvírové příšery, a teprve potom si ulehčeně oddechly.

„Trojka má zničenou elektroniku, ostatní letouny jsou v pořádku,“ oznámil stručně kapitán a začal si svlékat promočenou košili.

„Pěkně jsme se tu vyděsili,“ poznamenala doktorka. „Když totiž uhodil ten blesk, byly vidět vaše stíny na stěně stanu. Vypadali jste jako ty nejstrašnější škvírové příšery ve vesmíru.“ Štěpán na ni krátce pohlédl a neodpověděl. Neměl sílu říct, že v okamžiku úderu blesku všichni leželi vedle Trojky na zemi, a tudíž to rozhodně nebyly jejich siluety, co se promítly na stan.

Bouřka se utišila ještě před večerem a nažloutlé slunce se vyhouplo z nízkých mraků. Rychlá prověrka Trojky potvrdila Wernerův odhad – tenhle stroj už nepoletí.

„Můžeme ho rozmontovat a odvézt na Slavatu,“ mínil Křepelka, „ale trvalo by to nejspíš celý den.“

„Tak dlouho tu zůstávat nebudeme,“ rozhodl kapitán. „Trojku tu prostě necháme a koupíme si nový letoun. Vzhledem k tomu, že je Tampa skoro vyklizená a těch pár věcí, které jsme ještě chtěli odvézt, klidně oželíme, můžeme odletět takřka okamžitě.

Pak to ale znamená, že tu necháme Tondu s Michaelem, i když můžou být ještě naživu.“ Rozhlédl se po svých lidech a čekal odpověď. Kupodivu to byl právě Křepelka, který se tak bál škvírových příšer, kdo jako první řekl: „To přece nemůžeme. Vždyť jsme záchranáři.“ Ostatní se k němu souhlasně přidali.

„Jsem rád, že jsme za jedno,“ usmál se kapitán. „Nemůžu ale riskovat životy vás všech, takže polovina lidí odletí na Slavatu a už tam zůstane, ze zbytku postavíme pátrací tým a pokusíme se ty dva nalézt.“ Obrátil se k pilotům: „Který letoun může nejdřív startovat?“

„Čtyřka,“ odpověděl Werner, „stojí připravená na začátku rozjezdový dráhy. Takže letím já,“ odkopl kamínek, jako by mu bylo líto, že tu nemůže zůstat a vypořádat se s těmi škvírovými příšerami osobně.

Kapitán stál s Wernerem pod schůdky do Čtyřky a udílel mu poslední pokyny: „Svěřím vám prozatímně na Slavatovi velení. Připravte loď k okamžitému startu a udržujte s námi rádiový kontakt. Kdyby se něco stalo, ztratíte s námi spojení, přijdeme o Jedničku nebo o všechny, co s ní umí lítat, nebudete přistávat a nebudete se nás snažit zachraňovat, jasné?“

„Přeci vás tu nenecháme, kapitáne,“ ohradil se pilot.

„Necháte,“ zazněl rozkaz. „Nevíme vůbec, proti čemu tady stojíme. Takže když k něčemu takovému dojde, okamžitě odstartujete, nahlásíte situaci společnosti a pošlete sem někoho lépe vybaveného. Jednejte ale opatrně, nezapomeňte, že je na palubě těch osm tun K2, ať vás to nedostane do zbytečných problémů.“

„Nemějte starost, kdyžtak to někde vyhodíme,“ mávl rukou, ale pořád se neměl k nástupu do letounu. „To, co jste říkal předtím, to měl být rozkaz, že ano?“ zeptal se.

„Ovšem, že je. Doufám, že ho nebudete muset vykonat. Hodně štěstí.“

„Hodně štěstí, kapitáne,“ zabručel Werner, „myslím, že ho budete potřebovat víc než my.“ Otočil se a nastoupil po čtyřech schůdcích do letounu. Cestující už byli na svých místech, seděli ve dvou kajutách za pilotní kabinou. Tady to není žádné divadlo jako na Slavatovi, napadlo ho, když se za ním zavřely dveře, tady má pilot hezky celou kabinu jen pro sebe. Několika zručnými pohyby přivedl motory Čtyřky k životu. Jemné vibrace nesoucí se trupem mu potvrdily, že je vše v pořádku, lépe než údaje přístrojů. Stroj se hladce rozjel po mechové ranveji, měkce nadskočil a už byli ve vzduchu.

Sbohem, škvírové příšery, pomyslel si Werner vesele, když vtom se mu dvě drobné měkké tlapky přitiskly k obličeji a dlouhé ostré drápy se zaryly hluboko do jeho kůže a očí.

Lidé stojící na zemi s hrůzou sledovali, jak sebou startující letoun náhle prudce škubnul, naklonil se na křídlo a po částečném přemetu se poháněn stále naplno pracujícími motory zřítil k zemi. Do vzduchu vylétl prach a úlomky rostlin. Okamžik ticha a potom se nad pralesem objevila rychle se rozpínající oranžová koule provázená dunivým zvukem výbuchu.

„Ježíši Kriste, co se to stalo?“ zakvílela Jana. Všichni zírali na inkoustovou skvrnu stoupající k mrakům a nevěřili vlastním očím.

„Co se mohlo stát?“ zopakoval kapitán Janinu otázku. „Nějaká technická závada?“ obrátil se na Křepelku.

„Nemám ponětí,“ zavrtěl oslovený hlavou. „Werner by přeci nic nezanedbal.“

„Werner byl stejný samolibec jako já,“ prohlásil chmurně lodní inženýr Smith. „Nikdy by si nepřipustil, že se na jeho letounu může něco pokazit.“

„Nemyslím si, že by to byla jeho vina,“ řekl tiše pilot Jedničky Rychecký, „tohle mi spíš než jako technická závada přišlo jako chyba v pilotáži, a s Wernerem u řízení by k něčemu takovému nikdy nemohlo dojít.“

„Jen to dořekněte,“ pobídl ho Křepelka, když pilot nechtěl dokončit svou úvahu, „budu jen rád, že to tentokrát svede na škvírové příšery někdo jiný než já.“

„Škvírové příšery neexistují,“ zarazil jejich debatu kapitán. „Všechno má nějaké logické vysvětlení. I tohle,“ kývl k místu nehody.

„Jo. Existují i horší věci než škvírové příšery,“ řekl Borek. „Co teď budeme dělat?“

„Snad bychom jim měli zkusit pomoct,“ nezapřela se v Martě doktorka.

„Těm už nepomůže nikdo,“ zavrtěl hlavou Křepelka a pak si pro sebe povzdychl: „A to jsem si ještě před chvílí nadával, jaký jsem to blázen, že si tu hraju na hrdinu, místo abych odletěl do bezpečí.“

„Na hrdinské činy možná ještě dojde,“ řekl kapitán a konečně se mu podařilo odtrhnout pohled od kouřového pomníku, označujícím místo posledního odpočinku Čtyřky a jedenácti lidí ze Slavaty. „Musíme dokončit to, proč jsme tu zůstali. Najít Tondu s Michaelem.

Máme všehovšudy pět pušek, takže výprava může být jen čtyřčlenná, jedna zbraň by měla zůstat u letounu. Kdo půjde?“

Skupinka, která se vzápětí vytvořila, se mu ani trochu nelíbila. Inženýr Smith se svým bříškem a trochu ospalými pohyby nebyl na pátrací akci do pralesa příliš vhodný, ale přihlásil se dobrovolně a těžko mu to mohl rozmlouvat. Piloti Jedničky a Trojky už byli lepší, jenže tu byl jiný problém.

„Jeden z vás tu musí zůstat,“ rozhodl. „Kdyby se vám něco stalo, kdo pak bude pilotovat tohle?“ ukázal na letoun.

„Vy,“ odpověděla s naprostou samozřejmostí Jana, „máte přeci také licenci.“

„To mám,“ bránil se kapitán, „ale za řízením jsem seděl naposledy před pěti lety. Od té doby už jsem vyšel ze cviku.“

„Nikdo po vás přeci nechce akrobacii, jenom obyčejný vzlet na oběžnou dráhu a ten zvládne každý,“ uklidňovala ho Jana. „A navíc, my se přeci vrátíme.“

„Tak dobře,“ svolil nakonec, „ale kdo tu určitě musí zůstat, je pan Křepelka.“

„Proč já?“ divil se technik.

„Protože jestli za havárií Čtyřky stála nějaká technická závada, nechci riskovat, že se nám totéž přihodí s Jedničkou. Musíte ji před startem pořádně zkontrolovat.“ K tříčlenné výpravě přikročil Borek. „Vypadá to, že s nimi půjdu já,“ řekl.

„Nemusíte. Nikdo vás nenutí,“ pokusil se ho zadržet kapitán.

„Potřebují čtvrtého do party a těžko můžem do té džungle vyslat doktorku nebo vás, když jste náš třetí pilot. Já bych tu beztak nebyl nic platný.“ Štěpánovi nezbylo nic jiného než s ním souhlasit.

Zakrátko byla malá výprava připravená a Jana, která se tak trochu ujala velení, právě podávala kapitánovi hlášení: „Máme zbraně, dostatek nábojů, vysílačky, baterky a první pomoc, budeme se držet při sobě a do západu slunce jsme zpátky. Nemusíte se o nás bát, kapitáne.“

„Já se nebojím,“ řekl a snažil se, aby to vyznělo povzbudivě. „Slíbila jste přeci, že se vrátíte.“

„Samozřejmě,“ souhlasila, otočila se a vydala se směrem, kde při posledním přeletu spatřila stíny neznámých dravců. Tři muži ji v těsném závěsu následovali.

„Proč mám pořád pocit, jako bych je právě poslal na smrt?“ zeptal se stísněně kapitán doktorky, když výprava zmizela v zelené hradbě pralesa.

„Protože nevíte, na koho mohou narazit,“ odpověděla Marta. „Ale oni se vrátí, věřte mi.“

„Chtěl bych mít vaši víru.“

„Víra je někdy to jediné, co mohou doktoři nabídnout. A jestli chcete kousek víry, tak vám ji dám. Přijeli jsme sem zachraňovat a pomáhat, protože je to naše poslání. Rozhodli jsme se hledat dva muže, kteří jsou už nejspíš dávno mrtví, protože je to naše povinnost. Nevím, jestli v tom můžu vidět nějaké znamení, ale támhleti,“ ukázala k místu havárie, „se rozhodli přestat hledat, a jsou mrtví. My pokračujeme a žijeme. Všichni to přežijeme.“

Mraky nad hlavou byly nízké a ocelově šedé, stíny se prodloužily a potemněly a Tampa začínala připomínat zdechlinu leviatana, vyhozeného příbojem na kamenitý břeh. Trhlinou v oblačnosti vykouklo nízko nad západním obzorem slunce a zalilo vzdálený prales zlatavou září, která dodala celé krajině neskutečný nádech.

Kapitán se postavil v otevřených dveřích a zadíval se přes oblou linii letounu k západnímu obzoru.

„Přišel jste se dívat na západ slunce?“ zeptala se za jeho zády doktorka. Zbývala ještě čtvrthodina světla, pak se setmí a výprava, která před chvilkou nahlásila, že se obrací k návratu, dorazí k letounu za tmy.

„Tak trochu,“ odpověděl, „spíš obdivuji tuhle scenerii,“ obsáhl jediným pohybem ruky místo, kde ztroskotala Čtyřka, plochý kopec, kterému Tampa urazila vrcholek, vrak samotné nákladní lodi, zelený půlkruh pralesa, elegantní křídlo letounu a pomalu zapadající slunce.

„Vypadá to trochu neskutečně, že? Cizí příroda a lidská technika vedle sebe. Pokořená příroda a poražená technologie,“ ukázal ke zdemolovanému kopci a Tampě. Odmlčel se a pozoroval nepřirozeně tichý prales.

„Jen si říkám, kde jsou v téhle hloupé srážce vítězové?“

Polovina slunečního kotouče už zmizela pod obzorem, když kapitánova vysílačka zašeptala rozrušeným Borkovým hlasem: „Našli jsme je, kapitáne! Našli!“

„Borku?“

„Nebudete tomu věřit, je to neskutečné, ale našli jsme je.“

„Koho jste našli?“ Na pozadí bylo slyšet divné šustění, škrabání a štěbetání, vzdálený hlas Jany cosi vesele říkal.

„No, Michaela ani Tondu ne, po těch se snad zem slehla, ale… No tak, počkejte, nestrkejte do mě!“ okřikl kohosi a kapitán pocítil, jak se ho zmocňuje hrůza.

„Kdo tam s vámi je, Borku?“ vykřikl. Štěbetavé hlasy zesílily, ozval se útržek Janiných slov, ale už nezněla tak radostně, a pak se znovu ohlásil Borek: „Žádné škvírové příšery,“ ujišťoval ho, „nemusíte se bát, opravdu nejsou nebezpeční. Možná to bude znít neuvěřitelně, ale my jsme tu našli…“ Přerušil ho hlasitý škrabavý zvuk, jako by něco přejelo po krytu vysílačky a v šumění, jak se s někým o přístroj přetahoval, zmizelo na chvíli úplně vše. Pak ze šramotu vyplula vzdálená Borkova slova, teď už vzteklá a bez stopy veselí: „Zatraceně, dejte to sem! Parchanti mizerní, tohle nemůžete!“ Následoval tupý úder a po něm další a další. Praskot zesílil, štěbetání vzrostlo tak, že se podobalo křiku, a z vysílačky se linuly stále zřetelnější zvuky zápasu.

„Co se to tam děje?“ křičel kapitán. „Braňte se přece. Střílejte!“ Odpovědí mu byl bolestný výkřik, už ani ne lidský, spíš podobný zakničení dobíjeného zvířete, křupnutí a náhlé ticho.

„Co se stalo? Borku, Jano, Smithi, Rychecký, ozvěte se někdo! Co se stalo?“ Vysílačka mlčela. Pak ještě na pár vteřin ožila, aby ze sebe vyloudila známý hluk boje a Janin hlas, tichý, jakoby zastřený bolestí: „Kapitáne, to nejsou příšery, to jsou…“ Další slova přerušil tupý náraz a škrabavý zvuk, který ukončil přenos.

„To přeci není možné,“ zíral Štěpán na černou krabičku přístroje. „To není možné!“ Ztemnělý prales okolo byl příšerně tichý, v panujícím bezvětří se z něj neozval jediný zvuk. Čekali, ale mrtvolné ticho nenarušilo vůbec nic.

„Nemůžeme je tam nechat, musíme jim pomoct!“ vykřikl kapitán, jako by se tím snažil omlouvat svoji bezmocnost.

„Jak?“ zarazila ho doktorka. „Byli čtyři a neubránili se, myslíte, že vy snad sám, jediný…“

„Nestříleli,“ uvědomil si, „neozval se ani jeden výstřel. Proč?“

„Nevím.“ Doktorčina tvář měla ve zbytkovém světle nezvykle popelavou barvu. „Možná narazili na něco, na co nedokázali vystřelit. Na co by nikdo z nás nedokázal vystřelit.“

„Škvírové příšery?“ zapochyboval kapitán a hned si ten nesmyslný nápad vyvrátil. „Příšerám by se bránili, příšery by si nepustili k tělu, tohle muselo být…,“ konečně pochopil, co mu tím chtěl Borek sdělit, „… něco mnohem horšího než škvírové příšery.“

Nedalo se dělat nic jiného než vrátit se do letounu a sdělit tu úděsnou zprávu Křepelkovi. Černé mraky klesly ještě níž a opět začalo pršet.

Světla v pilotní kabině byla zhasnutá, a tak bylo vidět ven, na černý prales a temnou oblohu, která na východě pomalu začínala růžovět svítáním. Kapitán seděl u počítače a něco si na jeho matně svítícím monitoru četl. Křepelka zůstal stát ve dveřích, chvíli pozoroval jeho záda a pak řekl: „Nespíte, kapitáne?“ jen aby nějak omluvil svou návštěvu.

„A proč vy nespíte?“ odpověděl Štěpán a ani se neohlédl. Technik přešlápl z nohy na nohu. Hloupý začátek konverzace. Kdo by také dokázal spát, když tam venku jsou lidé… a příšery.

„Pořád na to musím myslet,“ promluvil Křepelka. „S čím se tam asi potkali?“

„Chcete vědět, co může být horšího než škvírové příšery?“ povzdechl si kapitán. „Já už po tom snad ani netoužím.“

„Taky mě to děsí,“ souhlasil technik. „Co jenom může být tak strašné, že se toho nejdřív nebáli a pak nedokázali vystřelit, ani když to zaútočilo?“ Chvíli bylo ticho a pak se Štěpán zeptal: „A dokážeme vystřelit my, až se to na nás vrhne?“

„Doufám, že to vůbec nepřijde,“ řekl Křepelka. „Tady jsme prozatím v bezpečí.“

„V bezpečí,“ zopakoval Štěpán zvláštním tónem a natočil se, aby si technik mohl přečíst, co to na počítači vlastně studuje. Byly to pilotní manuály k letounu.

„Nikdo nejsme v bezpečí,“ pokusil se o neveselý úsměv. „Budu rád, když ten krám ráno dostanu do vzduchu a nerozbiju nás hned vedle Čtyřky. Moje pilotní umění se příliš neliší od pilotního umění škvírových příšer. Ne,“ zavrtěl hlavou, „nikdo nejsme v bezpečí.“

Na temné obloze svítily osamělé body hvězd, obzor velmi opatrně nachověl a z tušové černi pralesa začínaly vystupovat obrysy stromů a lodi. Ještě bylo příliš brzy, aby se dal rozeznat stín od přeludu, přízrak od skutečné věci.

„Nehýbe se támhle něco?“ řekl Křepelka docela tiše, protože si sám nebyl jist, co vidí.

„Kde?“ vzhlédl kapitán od svých manuálů.

„Tamhle. Mezi Tampou a kopcem.“

Nejprve to vypadalo jako šálivé stíny, které umí vytvářet jen svítání, ale když se na ně dívali pozorněji, změnily se v klubko pohybujících se postav. Vyběhly z prostoru mezi uťatou zádí vraku a táhlým svahem nízkého kopce a pozvolna se blížily podél Tampy k letounu. Nedalo se vůbec poznat, o jaké bytosti se jedná. Chumel černých siluet se rozpadal na jednotlivé členy a zase sbíhal do těsného klubka, zpomaloval a znovu zrychloval, a jeho postup k Jedničce rozhodně nebyl přímočarý.

Možná jim o nás vůbec nejde, doufal kapitán, ale v celém tom chaotickém hemžení bylo něco, co mu dodávalo řád a vytrvale ho směrovalo k čekajícímu letounu. Křepelka byl první, kdo to řekl nahlas: „Oni někoho honí.“

Štěpán se naklonil nad ovládací panel letounu, chvíli hledal a pak konečně stiskl správné tlačítko. Se sotva slyšitelným cvaknutím se na stroji rozžaly všechny reflektory a zalily prales před sebou jasným elektrickým světlem. K utíkajícím postavám ale nedosvítily, letadlo k nim bylo natočeno bokem. V rozptýleném svitu bylo vidět, jak se z klubka drobnějších těl oddělila dvě větší, lidská, a opřená o sebe klopýtavě běžela k letounu. Pronásledovatelé se zmateně zastavili.

„Honem!“ křikl kapitán, vyskočil a o chvilku později už stál ve vchodu do letounu s puškou v ruce. Úlek útočníků ze svítícího letadla trval jen krátce a už zase utíkali za prchající dvojicí. Vítr ke Štěpánovi donesl úryvky jejich štěbetání. Teprve teď rozeznal, že jeden z lidí vůbec neběží sám, ale ta druhá postava ho prostě s sebou vleče. Příšery je už takřka doháněly, uprchlík klopýtl a málem upadl.

„Nechte je být, vy svině!“ vykřikl Štěpán, a když to nemělo žádnou odezvu, vystřelil nad jejich hlavy. Malí dravci se s trhnutím zastavili, jejich štěbetání a vřískání zesílilo, ale za okamžik se znovu hnali vpřed. Na rozdíl od všech divokých zvířat, se kterými se Štěpán setkal, tihle si na neznámé věci zvykali neuvěřitelně rychle. Jako by se vůbec nebáli. Další výstřel pohyb neviditelné smečky skoro nezpomalil. Ještě chvíli a dohoní je, uvědomil si kapitán, a tak zamířil do černého klubka. Když tiskl spoušť, jenom doufal, že nezasáhne ty, které chtěl chránit.

Výkřik jednoho ze stínů se ztratil v hluku výstřelu, pád maličké postavy k zemi ani neviděl. A přece konečně zaznamenal úspěch. Klubko pronásledovatelů se zastavilo a se štěbetáním se shluklo kolem padlého těla. Nevypadali, že hodlají ve svém honu pokračovat, a po chvilce se začali trousit pryč do pralesa a směrem ke kopci. Mrtvolu podle všeho nechali ležet na místě.

Dvojice zachráněných lidí dál urputně klopýtala k letounu, a tak kapitán seskočil na zem a běžel jim naproti, přestože stále ještě nevěděl, o koho jde. Nejprve identifikoval podle tlustého břicha toho bezvládného jako inženýra Smithe, a teprve když byli jen kousek od něj, rozpoznal ve zkrvaveném obličeji druhého muže Borkovu tvář.

Pro Smithovo tělo se z letounu natáhl Křepelka, Borek ještě dokázal ty čtyři schůdky vyjít sám a pak se zhroutil do doktorčiny náruče.

Místo aby nastoupil za nimi, obrátil se kapitán směrem, kde ležel takřka nezřetelný černý stín.

„Střelil jsem jednoho toho dravce,“ řekl. „Jdu pro něj.“

Inženýr Smith byl mrtvý už několik hodin, a proč se s ním Borek tahal takovou dobu, nebylo nikomu jasné. Navigátor ale nebyl ve stavu, aby mohl cokoliv vysvětlovat. Tělo mu pokrývaly tisíce podlitin a odřenin a polovina jeho obličeje vypadala, jako by se ji něco snažilo okusovat. Doktorka se probírala těmi krvavými cáry a právě došla k zjištění, že oční bulva už mezi nimi není, když do místnosti vstoupil kapitán. Byl bledý jako stěna a v náručí držel mrtvolu jedné z těch škvírových příšer, které už zabily tolik lidí ze Slavaty. Doktorka na ni krátce pohlédla a za krk jí sedl ledový děs, jaký ještě nikdy nepoznala. Tělo v kapitánových rukou patřilo hubené, sotva osmileté nahé holčičce s dlouhými zcuchanými vlásky, doširoka otevřenýma modrýma očima a krvavou ranou v hrudi.

Marta ze všech sil bojovala o to, aby si ještě chvíli dokázala udržet chladnou hlavu a chovat se jako profesionální lékař.

„Odneste ji vedle,“ dokázala ze sebe vypravit. „A Smithe taky,“ dodala, „tohle bude ošetřovna pro živé.“ Ale jestli se jí mezi nimi podaří udržet i Borka, to vůbec nevěděla.

Štěpán opatrně položil mrtvé tělíčko na lůžko v druhé ošetřovně a potom sem s Křepelkou dotáhli i ubitého Smithe. Z břicha mu stále ještě trčel kus nažloutlého vláknitého dřeva. Nechali jeho mrtvolu ležet u zdi, a zatímco kapitán kamsi odběhl, našel Křepelka žlutou igelitovou plachtu, kterou bývalého lodního inženýra zakryl. Dítě pozorovalo jeho počínání mrtvýma očima a nahánělo mu husí kůži. Tohle přece nemohli být oni. Takhle škvírové příšery nevypadají…

Kapitán se vrátil a nesl s sebou Borkův počítač. Chvíli do něj ťukal ve stoje, když ale zjistil, že to není příliš pohodlné, sedl si do chodby na zem a opřel se zády o stěnu. Rychlé klapání kláves vyplnilo stísněný prostor letounu. Štěpán věděl přesně, co hledá, jen mu nějakou dobu trvalo pochopit Borkův systém řazení informací. Tady se skrývalo řešení té poslední, nejstrašnější záhady.

Kliknutí a po malé ploché obrazovce se rozvinul dlouhý seznam o šesti stech položkách. Všechny měly stejnou strukturu – identifikační číslo, jméno a věk. Štěpán je projížděl jedno za druhým s očima upřenýma na poslední kolonku. Čísla v ní byla pořád příliš veliká, nevyhovující, až se najednou na monitoru zjevila celá stránka přesně těch údajů, které očekával.

Informace o cestujících v pátém hibernátoru, tom hibernátoru, který jako jediný Jana nenašla. Hibernátoru, který počítač vyhodil z lodi mnohem později než ostatní a který díky tomu přežil dopad a úspěšně dokončil rozmrazování. Jména jeho cestujících spojoval jediný faktor. Nikomu nebylo víc než tři roky.

„Jsou to děti,“ vydechl kapitán a sevřel počítač v rukou. „Děti z Tampy!“

Ve dveřích ošetřovny se právě objevila doktorka a zůstala stát na prahu.

„Borek je na tom špatně,“ řekla nemírně tiše. „Je vyčerpaný, přišel o oko, ztratil hodně krve a má vážná vnitřní zranění.“ Zahleděla se do otevřených dveří druhé ošetřovny, kde ležela zastřelená holčička a neznatelně se otřásla. „Tady mu nemůžu pomoct, většina lékařského vybavení byla ve Čtyřce. Jedině pokud odsud okamžitě odletíme, pak má ještě šanci.“

„Zachráníme ho,“ řekl rozhodně a vyskočil. Borkův počítač tlumeně bouchl o podlahu. „Ale nejdřív mi řekněte před čím. Co mu to udělalo? Zřídily ho snad tyhle děti?“ popadl ji za ruku a odvedl do ošetřovny. Chvíli postál nad mrtvým tělíčkem a pak zopakoval to, co se dozvěděl z databáze: „V pátém hibernátoru bylo sto dětí mladších tří let, kromě potomků cestujících i šedesát sirotků určených k adopci. Řekněte mi, je ona jednou z nich?“ ukázal na holčičku. „Je tohle jedno z dětí, které přežily havárii Tampy a skrývaly se v pralese celých šest let, anebo je to jen tělo, kterému někdo, nějaká škvírová příšera, předělal mozek a udělal z ní vraždící bestii?“ Marta udělala krok k mrtvole. Na tuhle otázku bylo těžké odpovědět. Tváří v tvář realitě se už nedalo věřit na škvírové příšery, a přitom to byla jediná možnost, která zbývala. Protože jinak budou muset přijmout fakt, že se na této planetě skrývají vraždící děti.

Doktorka natáhla ruce k hlavičce mrtvé a zjistila, že se jí chvějí prsty. Proč mě tak děsí? zeptala se sama sebe. Vždyť už jsem viděla mrtvé děti, ošklivě zraněné děti, které mi zemřely v náručí, tak proč mám právě z ní takovou hrůzu? Protože jsem ještě neviděla zastřelené dítě, odpověděla si. A neviděla jsem dítě, které má ruce a ústa ušpiněná od krve a ta krev nejspíš patří člověku, který právě umírá vedle.

Potřebovala veškerou svou sílu a sebeovládání na to, aby se dotkla mrtvého dítěte, prozkoumala jeho obličej, oči a ústa, prohmatala tělo a končetiny a pak ještě dokázala sdělit čekajícím mužům svůj nález: „Je to člověk. Žena, dítě, tak sedmi- či osmileté, evidentně v dobré kondici. Hubená, ale ne podvyživená, svaly silnější a vyvinutější, než bývá pro děti jejího věku obvyklé. Zuby má ještě většinou mléčné, hodně obroušené a ostré, asi tu našly nějakou výživnou, ale tuhou potravu. Nehty na rukou i nohou dlouhé a pevné, na těle nemá žádné stopy vážnějšího zranění nebo nemoci, kromě smrtelné rány.“ Odstoupila od mrtvoly a podívala se po obou mužích.

„Po fyzické stránce je to člověk. Po duševní… já nevím. Ale jestli vám pomůže věřit tomu, že její mozek ovládla škvírová příšera, tak tomu věřte.“ Po chvíli ticha popelavě bledý Křepelka cosi zabručel a prosmekl se kolem nich pryč. Štěpán se za ním podíval a neřekl nic. Doktorka stála jen kousek on něj a drobně se chvěla po celém těle.

„Vy nevěříte na škvírové příšery, že ne?“ zeptal se.

„Ne,“ vydechla. „Tříleté děti…“ Zajíkla se a začala nanovo. „Tříleté děti toho umí hodně. Chodí, mluví, navazují první sociální kontakty, ale ještě zdaleka nechápou pojem smrti nebo zranění. Umí se zlobit, být protivné a náladové, když se jim něco nelíbí, ale nedokáží nikomu ublížit.“ Její hlas zaškobrtl. „Devítileté děti už ublížit mohou. A klidně i zabíjet, když je jich víc. Jen pro to, že jim nikdo nevysvětlil… že nechápou…“ Čekal, že začne plakat, a kdyby se tak stalo, vzal by ji do náruče a utěšoval. Jenže slzy se nedostavily, a tak Štěpán zůstal stát s prázdnýma a bezmocnýma rukama.

„Musím mluvit s Borkem,“ rozhodl.

„To nejde,“ vrátila se doktorce její profesionalita. „Je příliš slabý.“

„Ale probrat ho můžete. Jenom na chvíli,“ chytil ji za zápěstí a podíval se jí do očí. „Potřebuji s ním mluvit. Chci vědět, co se stalo. Jestli někdo z našich nepřežil. A pak odletíme.“

Obvazy zakrývaly Borkovu poničenou tvář jen částečně, na zbytku bledého obličeje vytvářely oděrky a nesetřená krev děsivé obrazce. Doktorka mu přitiskla ke krční tepně injektor a poodstoupila. Chvíli se nedělo nic, pak zdravé oko zamrkalo, otevřelo se a pomalu zaostřilo na kapitána.

„Borku, slyšíte mě?“ zeptal se Štěpán.

„Ano,“ vydechly rozbité rty.

„Pamatujete si, co se stalo? Přepadli vás?“

„Ty děti…,“ zahleděl se ke stropu a pak zas na kapitána.

„Ano, byly to děti,“ snažil se Štěpán o trpělivost. „Co se tam stalo? Přežil to ještě někdo?“

„Děti,“ zopakoval Borek. „Bylo jich spousta. Najednou byly všude kolem nás… malé nahé děti. Nebáli jsme se jich, kdo by se taky bál dětí. A ony…,“ na chvíli zavřel oko a unaveně dodal: „Jana jim utekla. My ostatní…“ Lehce zavrtěl hlavou. „Koho by napadlo, že zaútočí. Vždyť to byly děti. Říkaly, pojď si hrát…,“ jeho hlas se vytrácel, vypadalo to, že zase usne, ale pak se najednou prudce pohnul, popadl kapitána za košili a přitáhl se až těsně k jeho obličeji.

„Jsou horší věci než škvírové příšery!“ vykřikl a v jediném oku mu planula nefalšovaná hrůza. „Horší věci, kapitáne. Já je viděl! Já je viděl…,“ povolil křečovité sevření Štěpánova ramene, unaveně se sesunul zpátky na lůžko a to vytřeštěné, žalující oko se konečně zavřelo. Doktorka svírala v ruce injektor se sedativy.

„Musíme odletět, kapitáne,“ řekla. „Zemře, pokud neodletíme.“

„Ale říkal, že Jana ještě žije!“

„Nevíte to jistě. Dávno by tu byla, pokud zůstala naživu. Nechte ji být a leťte. Nikoho nezachráníte, a ještě zabijete Borka!“ vykřikla do ticha prázdného letounu, protože kapitán už v místnosti nebyl.

Do východu slunce zbývalo přibližně půl hodiny, ale v pralese stále panovalo neproniknutelné šero. Všechny rostliny vypadaly jako šedivé a pokryté plísní a poskakující kužel elektrického světla jim barevnost navracet nestíhal.

Kapitán Slavaty klusal podrostem tak rychle, jak jen to šlo, v jedné ruce držel pušku a v druhé svítilnu. Zakázal si byť jen na okamžik pomyslet na to, co tu dělá a jestli to není jen marné a zbytečné gesto, kterým zbůhdarma ohrozí ty, kteří jsou ještě naživu. Taková otázka mu ani nesměla přijít na mysl, a tak si celou cestu do rytmu svých kroků opakoval: „Jana je naživu. Jdeme ji jen najít a vyzvednout. Zachráníme Janu a pak odletíme. Jana je naživu…“

Technik Křepelka běžel o krok za ním, zbraň připravenou k výstřelu, a rozhlížel se na všechny strany. Na rozdíl od kapitána si pochyby připouštěl. Byla to naprosto šílená a nesmyslná akce, která neměla žádný jiný smysl než ospravedlnit chystaný útěk z téhle prokleté planety. Měla jen ulehčit jejich svědomí a maličko pomoci kapitánovi, až na něj na Zemi ukáží prstem – Podívejte, to je ten, kdo opustil své lidi na planetě a nechal je napospas jisté smrti! Ani se je nepokusil hledat a uletěl, jen aby zachránil vlastní kůži, on, záchranář! A právě tohle bylo to kouzelné a prokleté slůvko, které donutilo i Křepelku, aby bez jakýchkoliv pochybností vyběhl s kapitánem do pralesa. Jsme záchranáři a musíme zachraňovat. Za každou cenu.

Klopýtl o padlý kmen, málem upadl a vtom zaslechl zvuk, který do ranního pralesa určitě nepatřil. Krátké nezřetelné zakvílení vytrysklo z šera po jejich levé ruce, několikrát se odrazilo od vláknitých stromů a opět se ztratilo. Strnul v nepohodlné pozici, jak hledal rovnováhu po částečném pádu, a naslouchal. Také Štěpán ztuhnul na místě a paprsek jeho svítilny propátrával okolní rostliny.

„Jsou to škvírové příšery. I když vypadají jako děti, jsou to škvírové příšery,“ opakoval si pro sebe Křepelka a ani si neuvědomil, že svá slova pronáší nahlas. Štěpán se po něm mlčky ohlédl.

„Jsou to škvírové příšery…,“ nesla se pralesem podivná mantra.

Podruhé se ten zvuk podobal zakňučení psa a udal jim přesný směr. Kapitán obezřetně vykročil ke skupince stromů tisknoucích se chlupatými kmeny k sobě. Křepelka ho za tichého drmolení následoval. Obešli houští ježící se dlouhými modrými trny, překročili shnilý kmen pokrytý jasně zelenými okrouhlými lístky a další zavytí z bezprostřední blízkosti je přikovalo k zemi. Svítilna ani sílící záře oblohy však neodhalily vůbec nic. Chtělo to udělat ještě dva kroky, aby narazili na schoulenou postavu tisknoucí se k napůl vyvrácenému kmeni. Intenzivní světlo nasvítilo bledý obličej, zcuchané vlasy a stáhlo jí zorničky do malých černých teček, pohled ji však odvrátit nedonutilo. Teprve po chvilce zamrkala a zastínila si oči rukou.

„Jano?“ zíral na ni Štěpán v nechápavém úžasu. Vydala ze sebe další kvílivý zvuk a pokusila se ještě víc přitisknout k vláknitému kmeni. Několik rázných facek ji probralo ze šoku alespoň natolik, aby kapitána poznala. Rozumné odpovědi na své otázky se ale nedočkal.

„Zraněná není,“ konstatoval nakonec. „Vemte ji s sebou a dopravte co nejrychleji do letounu,“ rozkázal Křepelkovi.

„Ale co vy, kapitáne?“ strachoval se technik.

„Poběžím hned za vámi. Jenom se tady okolo trochu porozhlédnu. Nemějte starost a běžte už.“ Křepelka se nejistě rozhlédl kolem sebe, pak kývl, přehodil si Janinu ruku kolem ramen a vydal se s ní zpátky k letounu. Štěpán zaslechl, jak pilotku konejší stejnými slovy, kterými před chvílí uklidňoval sám sebe: „Nejsou to děti. Vypadají jako děti, ale jsou to škvírové příšery. Jsou to škvírové příšery…“

Za mělkým údolíčkem, hustě porostlým starými, k sobě nakloněnými stromy a vodou nacucaným mechem, se mezi houštím a liánovitými větvemi otvírala malá světlinka. Štěpán se zastavil na jejím okraji a tiše naslouchal. Nebylo na ní vlastně nic zvláštního, takových míst bylo v lese spousta a šance, že právě tady se vyskytne něco neobvyklého, byla mizivá.

Už už se chtěl obrátit a odejít s tím, že zvědavost byla uspokojená a je nejvyšší čas vrátit se k letounu a odstartovat, když vtom se houští na druhé straně paloučku pohnulo a z něj vystoupil hubený, asi devítiletý kluk s jasnýma černýma očima a kouskem kovu na řetízku kolem krku. Dívali se na sebe bez hnutí snad několik minut a pak náhle les kolem mýtinky ožil a světlinka se zaplnila malými dětmi. Štěpán se pokusil ustoupit, ale i vzadu narazil na hradbu nahých těl a drobné ruce se pátravě dotkly jeho těla. Prudce se otočil kolem dokola a zůstal stát. Děcka se pošťuchovala a tiše štěbetala. Kluk s řetízkem promluvil. Znělo to spíš jako cvrlikání neznámého zvířete a chlapec musel svou řeč ještě jednou zopakovat, než Štěpán pochopil smysl jeho slov.

„Ahoj. Jdeš si s náma hrát?“

Nevěděl proč, ale z té prosté věty na něj sedla ledová hrůza a přejela mu mrazivými prsty po páteři. Chtějí si hrát. Jenom hrát…

Holčička s asiatskými rysy stojící po jeho pravé ruce se zvědavě natáhla po hlavni pušky. Prudkým škubnutím uhnul a ustoupil o půl kroku. Víc mu nahloučené děti nedovolily. Děvče na něj v uraženém úšklebku vycenilo ostré zuby s chybějícím levým špičákem. V uších se jí leskly zlaté kroužky náušnic.

„Tak pojď si hrát!“ zopakoval kluk poněkud netrpělivěji. Štěpán se už už nadechl k odpovědi a zarazil se na poslední chvíli. Málem by odpověděl tak, jako většinou dospělí na podobnou dětskou výzvu reagují. Málem řekl totéž, co pravděpodobně všichni, kdo už na tyhle děti v pralese narazili: Teď nemám čas.

Když takhle odbydete tříleté dítě, možná se urazí nebo si půjde hrát samo. Možná ale bude dál omrzovat, a když mu nikdo nevyhoví, začne se vztekat. Křičet, bušit mámu pěstičkami do lýtka a možná ji i kousne, pokud bude chtít opravdu prosadit svou.

Rozhlédl se po dětském davu, který ho svíral stále těsněji. Tihle by mě už bušili do břicha, uvědomil si, kousat umí také líp než před šesti lety, a kdybych náhodou upadl… Musel přemáhat další nával hrůzy, když odpovídal: „A na co si budeme hrát?“ Děti vesele zavýskly.

„No přece na honěnou,“ odpověděl bez váhání kluk. Štěpán se zoufale rozhlédl kolem sebe, ale utéct nebylo kam. Děti už stály těsně u něj, strkaly se a tahaly ho za oblečení. Malá Asiatka se mu už podruhé pokusila sebrat pušku.

„Líbí!“ vykřikla. „Dej mi to.“

„Ne!“ ohnal se po děvčátku, ale přece jen dával pozor, aby ji neporanil.

„Nemůžu si s váma hrát, když mi stojíte v cestě!“ křikl po klukovi. Ten rychle cosi dětem zaštěbetal a ony mu nepříliš nadšeně odpovídaly. Od Štěpána ale neustoupily.

„Dej mi to!“ zavřískla holčička a zacloumala zbraní. „Já to chci!“

„Dej jí to,“ nařídil kluk, kterého už přestalo bavit něco organizovat. Několik drobných dlaní se chytilo pušky, další popadly Štěpána. Ostré nehty se mu zarývaly přes látku košile hluboko do kůže. Chvíli se s nimi přetahoval mlčky, když už to ale začínalo vypadat, že prohraje a zbraň ztratí, vykřikl: „Nechte mě být!“ a udeřil holčičku s náušnicemi pěstí do obličeje. Děvčátko vykníklo a chytilo se za nos, ostatní se přestaly strkat.

„To bylo ošklivé!“ rozzlobil se kluk s řetízkem a začal si razit cestu mezi dětmi ke Štěpánovi. „Takhle se nehraje, jsi ošklivý!“

„Ošklivý!“ zavřískly děti. „Nechceš si s náma hrát!“ Krupobití ran na něj dopadlo s nečekanou intenzitou. Překvapila ho energie těch úderů, ale pořád v sobě nenašel odvahu k protiútoku. Jen se před nejhoršími ranami kryl puškou a předloktími a snažil se protlačit z kruhu rozvášněných dětí zpět do lesa. Nešlo to. Několik ruček ho popadlo za opasek a smýklo s ním tak prudce, až málem upadl. Po zatraceně přesné ráně na solar se mu zatmělo před očima. Už to dlouho nevydržím, uvědomil si, za chvíli mě ty děti srazí na zem a ubijí k smrti. Jako Pollockiho, jako Smithe a jako vůbec všechny.

„Nechte mě bejt!“ zařval a poprvé se rozmáchl puškou. Dívenka, kterou zasáhla pažba, odlétla o dva kroky dozadu a uvolnila tak trochu místa. Naháči nadšeně řvali a cenili zuby. Oni se smějí, došlo mu. Oni z toho mají radost, oni to považují za hru…

„Nechte mě na pokoji!“ ohnal se zbraní po řvoucím davu. Něčí kost tlumeně křupla a bojový pokřik vystřídal nářek. Než do nich stihl uhodit potřetí, několik dětí včetně té Asiatky se na pušku pověsilo a stáhlo ji k zemi.

„Pusťte to, vy parchanti,“ zasupěl pod přívalem dalších ran, zapáčil, do někoho se nevybíravě zabořil loktem, a když ho další útok málem strhl k zemi, stiskl spoušť. Rána z bezprostřední blízkosti děti vyděsila, několik jich leknutím nadskočilo a hlavně přestaly křičet a bojovat. Jeden z nich se zalitý krví z prostřeleného hrdla skácel k zemi. Zase holčička, zaznamenal Štěpán.

„Co je?“ sklonil se k mrtvé kluk s řetízkem. „Vstávej, pojď si hrát.“ Když neodpovídala, několikrát do ní strčil. „Nebuď ošklivá, pojď si hrát. Teď si dobře hrajem.“ Několik dalších dětí si dřeplo k zastřelené a začaly jí domlouvat.

Štěpán na výjev strnule zíral a probral ho až malý kluk, který ho plácl do boku a řekl: „Hraj si. Máš babu.“

Hlouček kolem Štěpána po výstřelu prořídl a úniková cesta do lesa byla volná. Vyrazil jako šílenec mezi pokroucené staré stromy, proběhl vlhkým houbovitým mechem a pichlavým křovím a běžel dál.

„Utíká! Budeme si hrát!“ řval za ním celý les a slunce vpředu stále ještě nevyšlo.

Celá její dosavadní kariéra doktorky ji nepřipravila na scénu, která se před ní začala odvíjet u severozápadního cípu lesa. Z hradby stromů, nasvícené prvními ranními paprsky, vyběhl člověk s puškou v ruce. Jen o pár kroků za ním se z pralesa vyhrnulo hejno nahých dětí. Muž neuběhl ani dvacet metrů, když ho děti dostihly a po kratičkém souboji strhly k zemi. Několikrát se po nich prudce ohnal pažbou pušky, a když se mu nepodařilo je setřást, zamířil a zblízka jednomu z nich vystřelil do obličeje. Mrňata polekaně odskočila, pak začala šťouchat do mrtvoly, a poskytla tak muži několik kroků náskok, než celá štvanice začala nanovo. Než doběhl k letounu, upadl ještě třikrát a pokaždé zůstala ležet na místě, kde ho děti dohnaly, jedna mrtvolka.

Marta na něj čekala pod schůdky do letounu. Neměla sílu běžet mu naproti, nebo dokonce vzít zbraň a pomoci mu. Jeho pronásledovatelé byly přece jenom děti. Opravdové, zdravé lidské děti, žádné škvírové příšery, protože na téhle planetě nikdy žádné škvírové příšery nebyly.

Štěpán k ní doběhl takřka bez dechu, pomohla mu do schůdků a dostrkala ho do pilotní kabiny, kde za nimi pečlivě zavřela dveře. Neptal se jí, proč právě sem, a jen se vyčerpaně sesunul po zdi na zem. Doktorka ho dlouhou chvíli tiše pozorovala a pak oznámila: „Borek je mrtvý, pane. Zemřel asi před dvaceti minutami.“ Zdvihl hlavu, jako by doufal, že se přeslechl.

„A Křepelka s Janou?“ zeptal se. Nerozuměla mu jen chviličku a pak jí nezbylo než konstatovat: „Nikdo jiný nedorazil.“ Odvrátila pohled, aby se mu nemusela dívat do očí. Nevěděla, co se přesně v lese stalo, ale stejně jako on tušila, že ty dva už víckrát neuvidí. Sedla si vedle něj na podlahu a pohladila ho po podrápané ruce.

„Už nikoho zachraňovat nechoďte, kapitáne. Nebo nezachráníte ani nás dva.“

Uvnitř letounu cosi ťuklo, zašramotilo a po několika capkavých krůčcích se ozvalo krátké zaštěbetání. Štěpán vzhlédl a naslouchal těm zvukům s výrazem, který Martu přesvědčil, že všechny prožité hrůzy musely nutně prolomit hráz jeho zdravého rozumu a otevřít jej šílenství. Místo zuřivého výkřiku nebo smíchu, který by v takovém případě očekávala, ale promluvil překvapivě jasným a klidným hlasem: „Nezavřela jste dveře do letounu.“ Ještě chvíli poslouchal děti běhající nitrem stroje, pak pomalu vstal a stiskl jedno tlačítko na ovládacím panelu. Místo očekávaného efektu se však na displeji rozsvítilo varovné hlášení. Zkusil to znovu a se stejným výsledkem.

„Něco hodily mezi dveře,“ řekl tiše. „Počítač je nedokáže zavřít a bez toho nemůžem odletět.“ Potom se sesunul na zem k Martě, schoulil se jí do náruče a místo výbuchu šílenství začal docela obyčejně plakat.

Seděli na podlaze pilotní kabiny naproti sobě a mlčeli. Mezi nimi ležela puška a dva kousky červené izolace odříznuté z nějakého drátu, jeden dlouhý a druhý krátký. Slunce občas vykouklo zpoza bílých mraků a zalilo celou scénu měkkou zlatavou září.

„Je zbytečné losovat. Musím jít já, protože jen vy s tím umíte lítat.“

„Nesmysl. Pilotní manuály jsou v počítači. Nebudete o moc horší pilot než já.“

Znovu ticho, rušené jen vzdáleným dupotem uvnitř letounu. Nebylo kam spěchat.

„Možná jsme se zmýlili,“ řekla Marta. „Možná to jsou opravdu škvírové příšery.“ Zkoumavě se na ni podíval a krátkým kývnutím ji vybídl, ať pokračuje.

„Každý člověk má v sobě svou zlou část, svou příšeru. Výchovou se ji ale naučí zvládnout a zahnat zpátky do podvědomí. Těmhle dětem nikdo nevysvětlil, že ji nesmějí nechat vykouknout ven, ani maličkou škvírkou. A ona se pak protáhla na světlo celá.“ Uchopila oba kousky izolace, urovnala je v dlani a nabídla kapitánovi. Zavřel oči, dlouho váhal a potom si vybral ten delší.

„Osud,“ potřásla Marta světlými vlasy a uchopila zbraň.

„Jenom projdete chodbou, vyndáte tu věc ze dveří a zase se vrátíte. Nic víc,“ zopakoval docela zbytečně Štěpán. „Všechno ostatní už zařídím já. A kdyby vás napadly, střílejte!“ Na tohle už neodpověděla, otevřela dveře a vyšla ven.

Z pilotní kabiny je to ke vchodu jen kousek, i kdyby některého z nich potkala, nic jí nestihnou udělat, říkal si kapitán zrovna v okamžiku, kdy zaslechl známý a jasný hlas, jak se ptá: „Ty si jdeš s náma hrát?“

Nemusel ani poslouchat, aby si dokázal představit, co se bude odehrávat. Marta se zarazí a pak se pokusí chlapce obejít nebo odstrčit. Kluk svůj dotaz zopakuje. Nenechá se jen tak odbýt, zeptá se ještě jednou a dostane se mu nevyhnutelné odpovědi. To už bude na chodbě dětí víc. Všechny se zeptají, budou ji přemlouvat a chytat za oděv, ale ještě budou hodné. Možná ji nechají dojít až ke vchodu a vyndat tu zarážku, evidentně něco ukradeného z Tampy. Počítač zavře dveře a pak už děti ztratí trpělivost. Nebude se jim líbit, že Marta odmlouvá, že si nechce hrát, a vyzvou ji po svém. A ona…

Jeho úvahy přerušil doktorčin hlas, který někomu klidně, konejšivě domlouval a odpovídalo mu dětské vřískání a štěbetání. Nerozuměl jejím slovům, jen mateřskému tónu a narůstajícímu řevu malých kluků a holek. Padly první rány a Marta pořád mluvila, teď už zoufale a naléhavě, ale stále na ně nedokázala křičet, nebo je dokonce uhodit.

„Střílej! Střílej, sakra!“ zařval Štěpán a přitiskl se ke dveřím. Tolik síly, aby je otevřel a vrhl se proti těm malým ďáblíkům holýma rukama, v sobě ale nenašel. Ona nedokáže vystřelit na dítě. Nedokáže to!

„Střílej!“ vykřikl ještě jednou, když už byl slyšet jen nadšený dětský jekot.

Šílené ticho trvalo už několik minut. Děti odtáhly kamsi do nákladních prostor a Štěpán stál s uchem přilepeným k ocelovým dveřím pilotní kabiny a naslouchal. Nic se nepohnulo. Měl by otevřít dveře a podívat se. Měl by jí pomoci, možná ještě není mrtvá. Měl by…

Měl by utéct.

Otočil se, usedl do pilotního křesla a podle manuálů a polozapomenutých vzpomínek nahodil motory Jedničky. Zaváhal a potom se rozhlédl kolem sebe s pocitem, že ho někdo pozoruje. Z jednoho z vnějších monitorů na něj mrkla tvář s černýma očima a zase zmizela. Přepnul záběr. Dvě z těch dětí lezly po levém křídle letounu a smály se, další je zezdola nadšeně podporovaly.

„Vy svině!“ zařval Štěpán, zapnul si bezpečnostní pásy a rozjel se s letounem k travnaté ranveji. Jedno z dětí spadlo, druhé zůstalo ležet na břiše a drželo se okraje křídla. Letoun najel na rozjezdovou plochu příliš velkou rychlostí, přejel ji, otřel se o prales a zase se vrátil. Do správného směru se srovnal až v polovině dráhy, ale to Štěpánovi nijak nevadilo. Přidal rychlost a jakýmsi zázrakem zvedl stroj do vzduchu necelé dva metry od začátku pralesa.

Když přelétal nad černou skvrnou, ve kterou se proměnila havarovaná Čtyřka, s uspokojením konstatoval, že dítě už na křídle není.

Vždycky jsem věřil tomu, že vím, jak vesmír funguje, říkal si, zatímco letoun visel kousek od Slavaty a kvůli nižší oběžné dráze se od něj pomalu vzdaloval. Měl jsem za to, že fyzikálními zákony lze vysvětlit vše, a vysmíval se nesmyslům o osudu a předurčení. Ale pro to, co se tady stalo, se mi logické vysvětlení nějak nedaří nalézt. Opravdu v tom byla nějaká fyzikální zákonitost, která způsobila, že celá moje posádka je mrtvá a ze mě se stal vrah malých dětí, nebo něco jako osud opravdu existuje? A jestli ano, proč mě to všechno nechal přežít? Má snad se mnou ještě nějaké plány?

Okny letounu byl vidět jen černý vesmír a drobné jiskřivé body hvězd. Mlčely a odpověď mu neposkytly.

„Nevěřím na osud,“ zašeptal k temnému nekonečnu. Vyslal pokyn ke Slavatovi a před oběma loděmi se otevřela škvíra. Vletěl do ní v plné rychlosti s malým, asymetrickým letounem a doufal, že ho vesmír zabije co nejrychleji.

KONEC 24. 11. 2002

Zpívající prach

Z rány se řinuly nanoboty a volaly o pomoc. Sany setřel krev prsty a olízl si je. Křik racků před bouří v hlubinách těla. Připravte se, řekl jim. Dostanu nářez.

„Přišli jsme ti doručit pozdravy od pana Jenkinse,“ řekl ten prostřední z trojice a zazubil se. „Přátelské pozdravy,“ zdůraznil a praštil Sanyho do břicha.

„Má v sobě tři komerční medi-sady, jeden Amfet-AMI z černého trhu, šmíráčky od Troopů, IRA – IRAKu a potom tohle.“ Po obrazovce se rozvalil balónek plný měňavých řetězců.

„Analýza?“

„Bio-tech s replikací pomocí syntetické DNA. Odolná membrána s apoptikou. Bez správného vstupního kódu se buňka zhroutí.“

„Apoptika?“ zamračil se pan Jenkins. „Prolomte ji!“

„Je to od SeireenTechu a v tom vzorku nebyl dostatečný počet nanobotů. Navíc,“ dovolil si technik upozornit, „všechny ty buňky jsou neaktivní. Mrtvé.“

Po flekatých dlaždicích se plazily nanoboty a umíraly. Křik bolel víc než rány. Dovlekl se k umývadlu a opláchl si obličej. Znovu křik – a potom ticho. Tisíc mrtvých pouhým praménkem vody. Zvykej si.

„Copak chcete doručit, šéfe?“ Široký úsměv člověka opravdu milujícího svou práci.

„Sanyho.“

Přetížená klimatizace chroptěla. Sany zabouchl dveře, vylezl na židli a vytáhl z ventilátoru filtr. Předhodil jeho obsah analyzátoru, a než přístroj skončil, vzal ze skříně pásek s programem. Schovával si ho. Šetřil, protože byl jednorázový a neuvěřitelně drahý.

Vložil ho do syntetizátoru a spustil.

Úroda sond z filtru byla chabá. Patnáct komerčních šmíráčků a jeden vojenský, jenže poškozený. Tohle by mu nevyneslo ani na cestu výtahem.

„Pro spuštění programu není dostatek materiálu,“ ohlásil syntetizátor. „Prosím, doplňte zásobník.“ Na displeji svítila chybějící hmotnost. 0,003 gramu. Sany potlačil nutkání do nádržky plivnout. Místo toho přitáhl židli ke skříni a stoupl si na ni. Tlustá vrstva prachu pod stropem se už léta neuklízela. Nehybně tu ležely úlomky lidských těl, úlomky zvířat, domů a strojů, popílek z elektráren a hvězdný prach a mrtvé sondy. Možná tu leží právě ta, kterou hledám a která by mi zaplatila cestu pryč, napadlo Sanyho, když prach pečlivě smetl do dlaně a vsypal do zásobníku.

Krev zpívala, šuměla jako řeka pod korunami starých dubů. Bzučela jako včely nad rozkvetlým heřmánkem. Vířila a kroužila, moře narážející do bílých skal. Albatrosi stoupající do hloubi nebe. Březový háj, když se k večeru zvedá vánek a probouzí milence na paloučku.

Vůně pravého pečeného kuřete, která vytryskla ze syntetizátoru, se stala jen dalším akordem nádherné písně.

Na stole byl prach. Analyzátor s porouchanou vojenskou sondou a okousané kosti od kuřete. Malý modrý disk. Ampulka s krví.

Sanyho tvář na obrazovce po vložení disku, hladká kůže bez kazu a mastné rty.

„Chytili mě. Musel jsem to prásknout do sebe, aby to nenašli. Tohle je vzorek. Víc vám nedám. Víc u sebe nemám!“ Trhnutí, nahrávka skočí na začátek.

„Chytili mě…,“ opakuje Sany.

„Nerozumím tomu. Byly v krvi, při správné teplotě, a přitom jsou mrtvé. Teď je jich dost, abych zkusil zlomit tu apoptiku, ale nevím, jestli to k něčemu bude. Zřejmě už došlo k poškození vnitřních částí rozkladnými procesy.“

„Proč jsou mrtvé?“

„Vypadá to, že zemřou, když opustí Sanyho tělo. Ale naprosto nechápu, proč k tomu úmrtí dochází.“

Hrst prachu vhozená do větru. Miliony šmíráčků hledajících Sanyho genetický kód. Vzduch je plný prachu, slunce pálí, prach nasává jeho paprsky a množí se.

Atom po atomu, nádražní syntetizátor vyskládal čip opravňující k jízdě rychlodráhou a vložil ho Sanymu do dlaně. Ve stříbřitě šedých tunelech je chlad a modré hvězdy světel na stěnách.

Na Granyonu, těsně, než se zavřely dveře, nastoupil Jenkinsův doručovatel přátelských pozdravů s pomocníky.

„Přišli jsme ti doručit vzkaz od pana Jenkinse. Ptá se po tvém zdraví a rád by tě viděl.“ Sany zvedl hlavu. Píseň v jeho lebce se vzbouřila, zaduněla jako moře tříštící se o útesy, hejna ptáků vyplašených ze svých hnízd, roj vos hledajících narušitele. Usměvavý uvázl v síti zpomaleného času a Sany jeho pěsti lehce uhnul. Vrátil úder a úsměv se zalil krví.

Rvačka v šedém nekonečnu rychlodráhy skončila dřív, než vlak vjel do další stanice. Na podlaze zůstala trojice nehybných těl. Sany vyběhl na nástupiště, na další jízdu čip stejně nestačil. Na tváři mu zasychala krev z roztrženého obočí, ale po ráně už nebylo ani památky.

Atom po atomu, prach v jeho krvi mu vylepšoval nervovou a svalovou soustavu.

Tohle jste neměli, řekl.

Zrnka prachu pomalu vířící v šikmých paprscích slunce. Malé vlnky putující jedna za druhou po nedozírné hladině. Bílá oblaka na odpoledním nebi, šelest stébel otírajících se jedno o druhé.

„Část vnitřku je standardní. Syntetizátory, DNA, mitochondrie. Ale zbytek jsem ještě u žádných nanobotů neviděl. Tohle umožňuje detekovat elektrické impulsy, pravděpodobně se to napojuje na nervovou soustavu nositele. Tímhle zase může zasahovat do vlastní DNA. Nenašel jsem nic, co by vypadalo jako řídicí program, a všechno nasvědčuje tomu, že jako vstupní data slouží právě nervové impulsy. Umí to plnit přání, pane, a v každé generaci se to zdokonaluje.“

„A s tímhle chce SeireenTech vyjít na trh?“

„Nejspíš ne. Pravděpodobně si to nechají pro obchodní partnery. Nebo to stáhnou úplně. Je to příliš nebezpečná věc.“

„Rozhodně.“

„I my bychom si možná měli rozmyslet, jestli to chceme modifikovat a prodávat.“

„To rozhodnu, až vyřešíme poslední problém. Proč po opuštění nositele umírají?“

„Protože ztratí kontakt s charakteristickými impulsy jeho nervové sítě. Nastaví se na ně hned po aplikaci, z čehož vyplývá, že nanoboti v Sanyho krvi jsou nám k ničemu. Potřebujeme čerstvou, nepoužitou várku.“

„Rozhodně.“

Vodíkový motor stařičkého mercedesu chrchlal a plival vodu.

„Stopování už zase přišlo do módy?“ zeptal se řidič a otevřel Sanymu dveře.

Zrnka prachu víří ve slunci a rozplývají se nad městem. Některá nesou logo SeireenTechu a také hledají Sanyho genetický kód.

Před čelním sklem se míhaly domy, lidé, auta, stroje. Z nekonečna města se stalo fraktálovité opakování konečného počtu typů. Ulice se podobají jedna druhé, zákoutí se v nepravidelných intervalech opakují, dvojice malých domů je nahrazena dvojicí větších domů, která je nahrazena dvojicí věžáků zastiňujících slunce. Auta plynou, lidé plynou, vznášedla plynou. Odbočují do menších ulic, zabočují, vrací se do velkých koridorů, spěchají, a přece stále proudí. Je možno vyjet z města, kde je vše propojené do sebe, kde se všechno opakuje, které vlastně překročitelné hranice nemá?

Prach v krevním řečišti plyne, cévy se větví, krev odbočuje do menších vlásečnic a zase se vrací do širokých tepen. Všechno pospíchá v rytmu srdce, všechno se někam žene a cílem cesty je vrátit se na začátek.

Nervové impulsy plynou, cestují neurony, prolétají nervovými vlákny, sdružují se a opět rozcházejí. Chaos, ze kterého je kódováno myšlení, prchavě změny napětí na synaptických membránách.

Prach ve vzduchu víří, smýkán větrnými proudy, obtéká domy, auta, lidi, prodírá se do malých skulinek a opět vylétá do volného prostoru.

Slunce pálí a mrazivým nekonečnem vesmíru se ženou zrnka prachu, poháněná jeho paprsky a zmítaná zákony chaosu.

Bemegrid. Látka vyvolávající změny elektrického potenciálu na synapsích a měnící charakteristický průběh mozkových vln. Účinná dávka 6,8 mg na kilogram živé váhy. Na úspěšný zásah je při předpokládaných 70% ztrátách třeba 74 000 000 nosičů.

Auto je černá krvinka v městském oběhovém systému. Řítí se cévami koridorů k vlásečnicím výpadovek. Auta, lidé, krev a prach, existuje mezi nimi nějaká spojitost, nepostižitelná souvislost, která pozvolna vyvstává z chaosu, jako se z křídel motýlů vytvoří vzor, když posedají na zem. Ještě chvíli se dívat a potom ji uchopit; kvantové fluktuace během náhodných cest šířící se zpět k srdci a měnící řád, který z nich povstává.

Bolest, ostrá a šílená, projede páteří a vybuchne v lebce. Motýli poznání se rozlétnou ve vířícím hejnu. Bolest, strach a strašlivá lítost.

Ještě okamžik a byl bych pochopil.

Ještě okamžik a byli bychom pochopili…

Tma před očima, tma v nervech, tma v žilách.

Možná bych pochopil smysl svého života.

Možná bychom pochopili běh a řád vašich i našich životů a našli to, čemu říkáš smysl…

Křeč zachvátí svaly a zase je povolí. Mozek napájený střídavým proudem. Tohle už nejsem já! A miliony hlasů vykřiknou hrůzou.

Věřím, že je v tom všem nějaký řád.

Určitě je. Jen jsme ho nestačili objevit…

Potom už jen bolest, nekonečná bolest, rytmus rozmazávající vědomí, osobnost, city; pulsy projíždějící nervy sem a tam v rytmu techna. Vše, čím jsi byl… a přitom stačila jen trocha nepřátelského prachu… nervová soustava roztříštěná na synkopy.

A nad tím vším, jako rackové nad rozbouřeným mořem, jako holubi nad požárem města, jako motýli, marně hledající, kam usednout, křik umírajících nepoznávajících tělo, ve kterém sídlí.

Tělo je prázdná skořápka, opuštěný kostel. Katedrála žeber dutě odrážející údery srdce. Taková prázdnota.

Sany se schoulil do klubíčka a začal plakat. Žádná bolest nemůže být větší než ticho. Muž, co ho přivezl, si mnul ruku s otisky Sanyho nehtů. Za ním chrchlající mercedes a za ním město. Zmatek v očích, nejisté dotazy a nakonec ústup do bezpečí vozu.

Kyanid. Smrtelný jed blokující využití kyslíku v buňkách. Účinná dávka 1,2 mg na kilogram živé váhy. Na úspěšný zásah je při předpokládaných 70% ztrátách třeba 13 000 000 nosičů.

Sany zůstal sám, tak sám, jako nikdy v životě. Je pozdní odpoledne, slunce klesá, prach si sedá na zem a padá i na Sanyho.

Jeho bolest netrvá dlouho.

Slunce zapadá a prach zbavený síly umírá. Město žije, tepe, trvá. Muž v černém mercedesu se vrací zpět do centra.

Zdánlivě se vůbec nic nezměnilo.

Jen k večeru začne prach v jeho krvi zpívat.

KONEC 23. 2. 2005

Ti, kteří nechodí po zemi

„Dokážeš zjistit, co se stalo mému synovi?“ Král ukázal na bledého chlapce ležícího bezvládně na lůžku. Ještě dopoledne Pilli běhal po paláci a pokoušel se rozbít hračku nefritového jaguára a pak se náhle skácel a zůstal ležet jako bez života.

„Žádný z lékařů ho nedokázal uzdravit,“ dodal Nezahualcoyotl a zahleděl se na Tenocha s neskrývanou nedůvěrou. Nevěřil, že by velekněz dokázal pomoci. Tenoch se sklonil k dítěti a prohlédl ho, ale jako vládcovi doktoři před ním ani on nenašel jakoukoliv stopu nemoci či otravy.

Nezahualcoyotl za jeho zády začal přecházet po pokoji sem a tam.

„Není to nemoc, ale zlé čáry,“ řekl konečně Tenoch. Kojot se zastavil. „Princovo tělo je naprosto v pořádku a jediná příčina jeho stavu spočívá v tom, že mu někdo očaroval duši. Tohle žádný lékař napravit nedokáže.“

„Očaroval duši,“ opakoval král. „Proč?“ Tenoch uhnul pohledem.

„Nevím. Poradím se s bohy a snad se dozvím, jak tvého syna zachránit.“

„Bohové se nestarají o lidské záležitosti,“ přerušil ho Nezahualcoyotl, „sám jsi mi to mnohokrát říkal. Tak proč by ti měli radit, jak odčarovat Pilliho duši?“

„Možná mi to nesdělí, ale zeptat se jich musím. Není dobré pohněvat si bohy,“ řekl Tenoch. Věděl, že král má na nutnost obřadů a obětin jiný názor. Určitě si nechal povolat velekněze jen z úcty k Tenochovu věku a postavení a zatím poslal pro lékaře z Tenochtitlanu.

Nezahualcoyotl přešel k Pillimu a pohladil ho po bledém čele.

„Dobrá. Promluv s bohy,“ svolil, „když myslíš, že je to nutné…“ Kněz se uklonil a odešel.

Vladařský palác stál uprostřed stinných zahrad, od jezera táhl příjemný chlad, a když Tenoch vyšel do ulic města, překvapila ho prudká vlna slunce, prachu a davu lidí. Rychle vykročil k domovu.

Jakmile životadárné slunce zmizí za obzorem, nabudou temné síly moci a pokusí se ho uhasit. Bohové jej budou muset chránit a nebudou mít čas zabývat se ztracenou duší malého Pilliho. Obřady musí být hotové do večera.

„Stalo se něco v Nezahualcoyotlově paláci?“ přitočil se k němu muž v uprášeném cestovním plášti s hlavou zastíněnou plachetkou. Tenoch mu věnoval krátký nevrlý pohled a zrychlil krok.

„Jsem obchodník,“ řekl neznámý, obličej schovaný ve stínu. „Prodávám byliny, koření, kouzelné směsi i dobré rady, co je třeba.“ Pod pláštěm měl velkou kabelu z hrubých červeno-bílých vláken, teď ji ukázal Tenochovi a opět schoval. „Nepotřebuješ něco z toho, co nabízím?“ zeptal se.

Kněz mu nevěnoval pozornost. Nad královským synem visela kletba, a Nezahualcoyotl nechtěl požádat bohy o pomoc! Neuvěřitelné. Kdo jiný by mu mohl pomoci? Snad ranhojič z Tenochtitlanu? Těžko. Tenoch si v duchu povzdechl. Texcoco nikdy nemělo lepšího krále, ale správnému vztahu s bohy se musí mladý Kojot teprve naučit. K čemu budou zkušenosti a vladařské schopnosti, když se proti člověku postaví samotní bohové?

„Opravdu nic nechceš? Mám tu vše, co je nutné pro cestu do říše duchů i k branám samotného zásvětí.“ Tenoch si mrzutě uvědomil, že ho obchodník následoval až k okrsku kněží. Už se ho chystal odbýt, ale pak, aniž věděl proč, změnil názor.

„Možná od tebe něco koupím,“ řekl neurčitě a prošel bránou s rytinami jaguárů. „A když ne já, tak nějaký kněz určitě,“ dodal. Na prašném dvoře seděla ve vyrovnaných řadách skupinka desetiletých žáků, odříkávala text modlitby za déšť a z nedalekého chrámu se nesla závěrečná slova obětního rituálu. Kněz prošel mezi dětmi a zavedl cizince úzkou uličkou na podlouhlé nádvoří, obklopené soukromými domy a obětišti. Vůně sražené krve se vznášela nad dlažbou.

„Co nabízíš?“ zeptal se obchodníka.

„Jak jsem řekl. Byliny, koření i dobré rady,“ dostalo se mu odpovědi.

„Tu radu bych potřeboval ze všeho nejvíc,“ zamumlal Tenoch, vstoupil do svého domu, poklonil se sošce strážící práh a přešel k polici s několika kodexy. Znal rituál promluvy s bohy nazpaměť, ale stejně se raději nejprve poradil se starými zápisy. Ti, kteří svět stvořili a mohou jej kdykoliv zničit, byli vrtkaví a sebemenší chyba je mohla popudit. Nebylo radno si je pohněvat, zvláště teď, když byl v sázce život králova syna.

„I radu ti mohu dát,“ řekl cizinec, který zůstal stát na prahu. Jeho dlouhý černý stín padal až na stěnu s policemi.

„Například ti mohu prozradit, co se stalo s duší králova syna.“ Tenoch se prudce otočil. Cizincův hlas se změnil. Muž teď stál uprostřed místnosti a pomalým pohybem shodil plášť z ramen. Vzápětí klečel Tenoch na zemi a tiskl hlavu ke studené podlaze. Před ním stál urostlý muž s kůží bledou jako mléko, husté rudé vlasy sepjaté zlatou čelenkou mu spadaly na ramena a zaplétaly se do těžkých nefritových náušnic. Tenoch se neodvážil vzhlédnout. Sám Quetzalcoatl, stvořitel lidí, ho navštívil ještě dříve, než ho o to stihl požádat.

„Nepřivítáš mě, jak náleží?“ zeptal se bůh.

„Ovšem, můj pane,“ vykoktal Tenoch, ještě dvakrát se poklonil a vycouval z místnosti. V kruhovém sklepě pod jeho domem sedělo už od rána čtvero panen. Tenoch tam nepobyl dlouho, a když se vracel k čekajícímu Quetzalcoatlovi, seděly tam jen tři.

„Nejvznešenější Quetzalcoatle, přijmi mé nejponíženější díky za to, že jsi mne poctil svou návštěvou a posilni se,“ odříkal Tenoch a podal mu zlatou misku plnou lidské krve. Nic ještě nebylo pro rozmluvu s bohy připraveno a nenadálé Quetzalovo zjevení kněze děsilo. Buď se stalo něco opravdu vážného, nebo, což je pravděpodobnější, se mezi bohy schyluje k roztržce, do které nejspíš budou zapleteni i smrtelníci.

Quetzalcoatl dopil, odložil misku na nízký stolek a usedl na vyčarovaný zlatý trůn. Kněz se posadil na zkřížené nohy na zem.

„To, co se stalo Nezahualcoyotlovu synovi, je vážná věc,“ promluvil Quetzal. „Jsou to zlé a temné čáry. Jeho duše není v těle, ale není ani nikde na této zemi.“ Bůh si olízl rty, ještě rudé od krve. „Zeptej se pána Mixtlanu, ale domnívám se, že duše malého Pilliho nevkročila ani do říše podsvětí.“

„A kde tedy je?“ odvážil se zeptat Tenoch. Ryšavý bůh potřásl hlavou.

„Skrytá,“ řekl. „Kdo by ji chtěl nalézt, musí vyjít z tohoto světa a opět se do něj vrátit jako cizinec.“

„Zemřít?“

„Skoro,“ zasmál se Quetzalcoatl a naklonil se ke knězi. „A ty se pro ni vydáš. Je nutné, abys tu duši našel.“ Vypadal jako zvláštní, ale docela obyčejný člověk. Nešla z něj hrůza jako tehdy, kdy se dostavil v podobě hromového hlasu po vyčerpávajícím obřadu.

„Dovol mi otázku, pane,“ osmělil se proto Tenoch. „Proč ti záleží na duši lidského dítěte, byť by to byl syn vládce Texcoca?“ Quetzalcoatl si zamnul bradu s řídkými narezlými vousy.

„Stejně tak se bude ptát i Nezahualcoyotl, až mu budeš tlumočit má slova, proto ti odpovím. Nezáleží mi na duši lidského dítěte, ale na způsobu, jakým byla očarována a ukryta. Nelíbí se mi, že je možné ji takto uvěznit.“ Mávl rukou, jako by odháněl dotěrný hmyz.

„Teď k tvé cestě. Musíš se stát tím, kdo nechodí po zemi.“ Bylinkářova červeno-bílá kabela vypadala v jeho rukou nepatřičně. Otevřel ji, chvilku zkoumal její obsah a potom vyndal tři drobné krychličky slisovaných lístků.

„Lektvar z těchto bylinek ti pomůže,“ řekl a hodil sušené lístky před kněze. Pokýval hlavou, jako by nad něčím důležitým přemýšlel. „Na druhé straně řeky bude vhodné místo pro obřad. Tam, co je mrtvý strom, pod kterým vyvěrá pramen. Tam tě nikdo vyrušovat nebude,“ usmál se. „Potom budeš moci hledat duši, nalézt ji a možná i vrátit Pillimu. Víc ti neřeknu.“ Quetzalcoatl vstal, trůn, na kterém seděl, zmizel a bůh držel v ruce plášť prodavače koření. Oblékl si jej, zahalil si hlavu a vyšel do sluncem zalitého dvora.

Druhý z bohů přišel až poté, co Tenoch náležitě upravil místnost, odříkal všechny modlitby a spálil bylinky a proužky látky se svou krví.

Šero v rohu, kam nedosvítil plamen svíce, se zavlnilo. Temnota zavířila, zhoustla a zformovala se do nejasné postavy muže. Bytost pokročila kupředu a lepkavé cáry nicoty se táhly za ní podobny vláknům pavučiny. Byla to jen kostra, které přes seschlou kůži mumie prosvítaly vysušené kosti. Těžké zlaté náramky chřestily kolem zápěstí, drahými kameny vykládaný náhrdelník zvonil o žebra a černé disky náušnic visely na kožnatých zbytcích uší.

„Nejvznešenější Mixtlantecuchtli, přijmi mé nejponíženější díky za to, že jsi mne poctil svou návštěvou, a posilni se,“ nabídl mu Tenoch zlatou misku s krví druhé dívky. Kostlivý pán podsvětí přijal a horká krev mu dunivě zabubnovala v seschlých útrobách.

„Hledáš duši Pilliho, syna Nezahualcoyotla,“ zasípal. „Nevstoupila do mé říše.“

„Quetzalcoatl říkal, že je stále zde, ale nespatří ji nikdo, kdo po zemi chodí.“

„Tak,“ souhlasil kostlivec. „Ale pamatuj, že ti, kdo nechodí po zemi, mají cestu do Mixtlanu otevřenou. Je velmi snadné projít…“ Vzdychl, ještě jednou vzal do rukou misku a vypil tu trochu krve, která zbyla na dně. „Mám rád chuť mladých a krásných duší,“ poznamenal a upřel své oční důlky, osazené dvojicí leštěných obsidiánových disků, na Tenocha. „Ale je velmi obtížné vrátit se zpět.“ Zlatá mísa dopadla na zem, zazvonila a po pánovi Mixtlanu zbyla jen trocha rozplývajícího se dýmu.

Tenoch zdvihl těžkou nádobu a přejel prsty po ozdobných ornamentech. Bohové mu jeho hledání nikterak neulehčili. Kdo ví, co ho čeká. Stát se tím, kdo nechodí po zemi, se téměř rovnalo smrti. Ve slově téměř se skrývala tenká linka, po které bylo možno chodit, hranice mezi životem a smrtí, která obsahovala jinak nespatřitelný svět. Staré spisky o něm mluvily, ale neříkaly nic bližšího o bytostech, které toto území obývají, jak s nimi jednat ani jak na nich vymoci skrytou duši královského syna.

Velekněz si povzdechl a začal chystat další obřad rozmlouvání s bohy. Mohl provést ještě dva, pokud se ovšem bohové uvolí přijít a radit mu.

Rudá koule slunce visela už jen na šířku dlaně nad obzorem, když se do Tenochovy síně dostavil třetí bůh. Zhmotnil se s hromovým třeskem v oděvu válečníka. Měl na sobě černý trikot jaguářích bojovníků a na zádech zástavu vojevůdce. Jeho tvář přetínaly tři široké černé pruhy tetování. Přes čelo, přes nos a líce a přes bradu.

„Nejvznešenější Tezcatlipoco, přijmi mé nejponíženější díky za to, že jsi mne poctil svou návštěvou, a posilni se.“ Černý bůh vytrhl mísu z chvějících se Tenochových prstů a vypil horkou, kouřící krev. Usedl na připravený trůn a chvíli kněze zamračeně pozoroval.

„Zahráváš si s věcmi, kterým nerozumíš,“ řekl pak. „Ať uděláš cokoliv, malý Pilli stejně zemře.“

„Slíbil jsem Quetzalcoatlovi, že chlapcovu duši naleznu.“

„Slíbil,“ opakoval mručivě temný Tezcatlipoca. „A víš, že při plnění tohoto slibu nejspíš zemřeš? Děláš chybu, když věříš Opeřenému hadovi. Jsi Nezahualcoyotlův rádce a učitel. Nikdo neví o politice a obřadech tolik, co ty. Král vládne Texcocu moudře, ale bez tebe se neobejde. Co bude s říší, když ty zemřeš? Kdo bude králi radit, kdo dohlédne na obřady? I ty máš za Texcoco zodpovědnost, a rozhodně větší než za králova syna!“ ukázal na kněze prstem. „Mysli na to, až se budeš rozhodovat.“ Oči pod temnou linkou tetování se hrozivě leskly. Tenoch ale ten den potkal příliš mnoho mocných, než aby ho temný bratr Quetzalcoatla dokázal zastrašit. Už byl dávno rozhodnut. Bohové sice stvořili Texcoco, ale vládne mu Nezahualcoyotl. A život královského syna bude vždy důležitější než život velekněze.

„Takže ani ty mi neporadíš na mé cestě?“ oslovil Tezcatlipocu.

„Poradím ti se na tu cestu vůbec nevydávat,“ zachmuřil se černý a za hromového třesku zmizel.

Čáry kolem Pilliho jsou zlé, to Tenoch viděl více než jasně. Quetzalcoatl, Mixtlantecuchtli, Tezcatlipoca! Ti nejmocnější z mocných ho poctili svou návštěvou. Přišli na jeho zavolání, zjevili se, promluvili, neporadili. Neměl jim to za zlé, bohové málokdy smrtelníkům trpělivě naslouchali, častěji je mátli, než vedli po správných cestách. Ale i tak dnes projevili takové zaujetí lidským světem, jak o tom Tenoch ani žádný jiný kněz před ním neslyšel.

Kdo ho navštíví teď? Strašlivý Xipe Totec oblečený v kůži obětovaného muže? Podmračený pán deště Tlaloc? Nebo snad samotný Huitzilopochtli, ozbrojený, než se vydá bojovat s temnotou, aby se ráno mohlo slunce objevit nad obzorem? Nevěděl.

Ale přestože prováděl další obřad přivolání více než důsledně, žádný bůh se mu nezjevil. Poslední panna zemřela zbytečně, ale i tak se před její duší pro tu šťavnatou mučednickou smrt otevřela brána Mixtlanu a vpustila ji do říše věčného klidu.

U ležícího chlapce klečela jeho matka, hladila ho po hlavě a po rukou a neodešla, ani když jí to Nezahualcoyotl pohybem ruky přikázal.

Tenoch zůstal stát na prahu. Vlasy stažené do jednoduchého uzlu, teplý plášť na noc a pod ním kabela s bylinami a amulety. Jeho jedinou zbraní byla obsidiánová dýka. Staré kodexy popisující cestu do světa těch, kteří nechodí po zemi, mu nic jiného nedovolily.

„Můj pane,“ oslovil Nezahualcoyotla. „Bohové jsou stavem tvého syna znepokojeni. Jeho duše byla očarována a skryta mimo tento svět a bude třeba se pro ni vydat.“

„Je to jediný způsob, jak zachránit Pilliho?“

„Jediný.“

„Půjdu,“ řekl Kojot. Lékař z Tenochtitlanu už zřejmě dorazil a nepomohl. Svět bytostí nechodících po zemi se tak stal královou jedinou nadějí.

„Můj pane, sám velký Quetzalcoatl mi sdělil, že to já se mám vydat pro duši malého Pilliho. Je to příliš nebezpečná cesta. Tvé místo je zde.“

„Proč ty? Je to můj syn, kdo jiný by ho měl zachránit, když ne já?“ Tenoch sklonil hlavu. Přemýšlel, co králi říct, když vtom pocítil, že už nejsou v místnosti sami. Tentokrát měl Quetzalcoatl odznaky vládce a jeho rudé vlasy se ve svitu pochodní mámivě leskly.

„Protože jsem to přikázal,“ řekl a otočil se k Nezahualcoyotlovi. „Ty jsi pán Texcoca a nesmíš ho opustit.“ Už při zjevení boha se Tenoch chystal padnout v uctivé pokloně k zemi, ale když spatřil, že král tak nemíní učinit, zůstal zmateně stát. Teď byl svědkem ještě děsivější ukázky královy odvahy. Nezahualcoyotl postoupil o krok k bohu a pohlédl mu do očí.

„Nejvznešenější pane,“ oslovil ho. „Jsi můj stvořitel. Moje krev je tvou krví. Můj dech je tvým dechem. Jsem vládcem Texcoca,“ napřímil se, takže byl stejně vysoký jako rudovlasý Quetzal. „Ale jsem také otec. A jako otci mi nikdo, ani ty, nesmí upírat právo zachránit svého syna.“ Bůh si ho chvíli zamyšleně prohlížel.

„Samozřejmě, že jsi otec,“ řekl. „Ale rozhlédni se kolem sebe,“ máchl rukou v širokém oblouku. „Toto je Texcoco. Všichni jeho obyvatelé jsou tví synové a dcery a bez tebe zemřou. Necháš snad zahynout všechny své děti pro jediné? Jaký jsi to otec?“ Nezahualcoyotl mu ještě chvíli vzdorně pohlížel do očí a pak sklonil hlavu.

„Vždy jsi starosti o duchovní záležitosti nechával na Tenochovi,“ promluvil Quetzalcoatl. „Přenech mu je i tentokrát. Bude statečně bojovat tvým jménem, a bude-li mít štěstí, nalezne duši tvého syna. Nebude to snadná cesta,“ upozornil ještě jednou kněze, „a protože jsi nikdy nebyl ve světě těch, kdo nechodí po zemi, dám ti s sebou průvodce.“ Pokynul rukou a ze stínů za jeho zády vyhopkalo před Tenocha drobné stvoření. Malý šedobílý králíček s dlouhýma ušima.

„Jmenuje se Tochtli,“ usmál se Quetzal. „Dobře o něj pečuj a on ti bude dobře radit.“ Tenoch zdvihl zvířátko do náruče. Králík se zavrtěl, opřel se mu tlapkami o hruď a pokusil se tlamičkou dosáhnout na šňůrky od knězova pláště. Tenoch se chtěl ještě na něco Quetzalcoatla zeptat, ale ten už zmizel a jen ozvěna jeho hlasu říkala: „Pospěš si!“

Nezahualcoyotl přikročil ke knězi.

„Řekni mi, Tenochu, proč se bohové zajímají o Pilliho? A proč jim tak záleží na mně? Co jsem udělal?“ Rozhodil rukama. „Bohové se přeci nestarají o lidské záležitosti…,“ zašeptal a podíval se na svou ženu a syna. „Nevěřím, že je to trest za to, že je neuctívám, jak náleží. Nevěřím.“ Zavrtěl hlavou a otočil se na Tenocha. „Jdi a zachraň mého syna.“

Jezerní hladina byla modročerná, čeřená jen slabým větrem, který po ní pomalu posouval plovoucí ostrůvky zeleně. Poslední rákosové loďky zmizely do širokého přístavu. Vzdálené město Tenochtitlan na druhém břehu se jen dalo tušit v namodralém oparu a na západě se chvěly poslední narudlé odlesky slunečního disku. Duše bojovníků a žen zemřelých při porodu mu teď budou dělat společnost a doprovodí ho podsvětní říší až k východu. Ráno se zesláblé slunce napojí lidskou krví a zrodí se nový den.

Na hradbách stál muž s rudými vlasy a pozoroval mizející červánky.

„Temné a zlé čáry,“ ozvalo se za jeho zády, „to od tebe nebylo hezké, bratříčku.“ Tezcatlipoca došel až k němu, usedl na vršek zdi a zahleděl se k obzoru.

„Ani to, jak jsi děsil ubohého Tenocha a svaloval na jeho hlavu odpovědnost za Texcoco, bratříčku,“ oplatil mu rudovlasý.

„Řekni mi, to ty jsi něco provedl s Pilliho duší?“ zeptal se po chvíli mlčení. Jeho tetovaný druh se zasmál. Nikdo ho neslyšel, ale přesto stráž hlídající bránu zdvihla hlavu k nebi a ustaraně cosi hledala na bezmračné obloze.

„Děláš si starosti s lidskými dětmi?“ zeptal se Tezcatlipoca.

„Pán Mixtlanu si dělá starosti o jeho ztracenou duši.“

„Pán Mixtlanu měl vždycky starosti s dušemi, které z nějakého důvodu nechtěly přímo a nadšeně směřovat do jeho říše,“ mávl rukou černovlasý. „Ale proč to trápí tebe?“ Quetzalcoatl se zamračil.

„Ty bys mu přeci nezabil syna jen proto, že se ti dostatečně nepoklonil. Nebo ano?“

„Ne. Zato ty zabiješ Tenocha ve snaze zjistit, co se Pillimu vlastně stalo.“ Usmál se, když spatřil Quetzalcoatlův zlobný pohled.

„Uvažoval jsi už někdy o tom, co bude po Pátém věku?“ prohodil. „Až tu nebudou lidé? Já ano.“ Přejel si prstem po bradě. „A myslím, že už je na čase Pátý věk ukončit.“

„Na tom se musíme všichni shodnout,“ připomenul mu Quetzal.

„Ovšem,“ kývl Tezcatlipoca a vstal. „Takže do té doby se musím spokojit s lidmi.“

„Necháš je na pokoji! Nezahualcoyotla, Pilliho i Tenocha.“

„Já jim nic nedělám,“ pokrčil rameny tetovaný. „Tenocha jsi do říše těch, kdo nechodí po zemi, přece vyslal ty.“

Z hradeb se vznesl k nebi zelený pták quetzal a výkřikem pozdravil vycházející hvězdy. K zemi seskočil černý jaguár, blýskl zlatýma očima po stínu opeřence a ztratil se v hebké tmě.

Nikdo z lidí je samozřejmě neviděl.

Větve mrtvého stromu natahovaly své černé pařáty proti světlému nebi. Pramínek u jeho kořenů byl spíš malým bahniskem, ze kterého se dále vinula úzká stužka vysokou travou a směřovala k řece na jihu. Ve svahu rostlo býlí a nízké pichlavé bodláčí.

Tenoch si prohlédl uschlý strom z obou stran a nakonec si vybral jedno místo méně zarostlé trním než všechna ostatní. Sundal si plášť a rozprostřel ho po zemi, neposedného králíčka při tom stále držel jednou rukou, bál se, že když ho pustí, Quetzalcoatlem darovaný průvodce se zaběhne ve tmě.

Usedl a vyňal láhev se zázračným nápojem. Pro cesty do jiných světů se vždy používaly nebezpečné a jedovaté přípravky, jediný zlomek lístečku navíc mohl leckdy znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Z bylin, které mu věnoval Quetzalcoatl, poznal jen některé a ještě větší starosti mu dělaly ty, které neznal.

Snad to není jen škodolibý božský žert, pomyslel si a napil se. Tekutina byla hořká. Vzpomněl si na slova kostlivého pána podsvětí. Ti, kdo nechodí po zemi, mají cestu do Mixtlanu otevřenou. Vlastně skoro umře, ale jen skoro, a v tom slově se skrývá celý svět, který musí navštívit. Skoro. Cítil, jak se mu začíná točit hlava, vzdálené hvězdy nejprve prudce zjasněly a potom se chvějivě rozmazaly. Skoro zemřít. Ten rozdíl není tak velký. Tělo mu ochablo, lehl si a králíček se vyvinul z nehybných prstů. Skoro… opakoval si a vědomí jej pomalu opouštělo.

Tenocha probudil chlad na nahé kůži hrudi. Otevřel oči. Hvězdy na temném nebi upřeně jeho pohled opětovaly. Dotkl se překvapeně svého těla, své hlavy. Všechno bylo v pořádku, nic ho nebolelo, nic zvláštního necítil. Že by jenom spal?

Posadil se. V jezeře se vlnily odlesky hvězd, polohu města označovaly temné siluety chrámů a narudlý svit několika pochodní. Za horou Texocingo vycházel obrovský disk Měsíce a město ozářené jeho svitem vrhalo dlouhý stín na zem a hladinu jezera.

Nocí jako by zaznělo tichounké zacinkání. Zahleděl se na Měsíc pozorněji a spatřil tvář měsíční bohyně Coyolxauqui, Ozdobené rolničkami. Zasmála se na něj, mrkla a zmizela.

Tenoch se rozhlédl kolem sebe. V dutině u kořenů stromu seděla na vlhkých kamenech drobná bytůstka, napůl člověk a napůl ještěrka. Bez ustání plakala a z jejích slz se tvořilo bahnité jezírko a postupně celý pramínek. Tenoch k ní fascinovaně natáhl ruku.

„Nesahej na ní, nebo tě kousne,“ ozvalo se za ním. „A pospěš si, nemáme moc času.“ Králíček Tochtli stál na zadních, byl třikrát tak větší než předtím a prohlížel si ho chytrýma černýma očima.

„Tak pojď už, snad nečekáš, že tě budu nosit. Jsem králík, ne otrok.“ Tenoch vstal. Když se otočil a chtěl zdvihnout svůj plášť, zjistil, že na něm někdo leží. Byl to starší muž s odznaky králova velekněze, ležel částečně na boku a vypadal, že se mu špatně dýchá. Tenoch se k němu sklonil a pokusil se mu alespoň narovnat údy, ale ruce mu prošly skrz.

„To víš, on chodí po zemi. Nebo spíš na ní leží,“ poznamenal Tochtli. „Kdežto ty ne. Jdem!“ Tenoch sebral plášť zpod ležícího těla a vykročil do měsíčním svitem postříbřené tmy. Králíček co chvíli odhopkal po zvířecím způsobu stranou, očichal nějaký lístek či ukousl travičku a hned zase kráčel vedle Tenocha po zadních.

V rákosových houštinách kolem řeky se Tochtli vrátil na stezku a úzkostlivě se jí držel. Rozhlížel se kolem sebe nalevo i napravo, ale z temných stvolů rákosu znělo jen tiché šustění a bzučení komárů. Když vstoupili na provazový můstek, ozvalo se náhle mohutné šplouchnutí, jako by se cosi nepopsatelně velkého v řece líně pohnulo. Králíček i Tenoch strnuli na místě. Rákosí dál tiše šumělo. V měsíčním svitu spatřil Tenoch na hladině zvířené kruhy žlutého bahna, jak pomalu odplouvají po proudu do jezera, ale žádná vodní bytost se neukázala. Tochtli si sotva slyšitelně oddechl a opatrně, aby nerozhoupal můstek, přešel na druhou stranu.

Hradby města, černé a stříbrné v měsíčním světle, se vynořily před nimi. Zbývalo jen vstoupit na kupeckou stezku a po ní vejít do severní brány.

Měsíční disk zase vystoupal o něco výš a nocí zaznělo slabé zacinkání. Světlo zesílilo a na okamžik to vypadalo, jako by se z nebe spustilo několik přízračně bledých rukou, štíhlými prsty se dotklo země před hradbami a zase se vytáhlo na nebesa. Coyolxauquinu tvář tentokrát Tenoch nespatřil. Tochtli se prudce zastavil, vypjal se na špičky a začichal. Dlouhé vousky se mu chvěly rozčilením.

„Něco je špatně,“ šeptl a přikrčil se. Tenoch vyňal z kabely obsidiánovou dýku, ale dotyk rukojeti obtočené pruhem lidské kůže ho neuklidnil. Tahle zbraň byla nicotná oproti silám, které je mohly ohrožovat.

Nic zlého neviděl. Králíček obezřetně vykročil k městu a Tenoch se plížil za ním. Jeho sandály ve vysoké trávě šustily a škrabaly.

Tochtli se otočil. Kněz už čekal, že za ten hluk při chůzi dostane vynadáno, ale zvířecí pomocník byl vážný.

„Coyolxauqui je zrádná,“ zašeptal a přiložil si packu na tlamičku v gestu ticha. „Vidíš to tam?“ ukázal před sebe do stínu vrhaného hradbami. Něco se tam hýbalo, tiše se přelévalo a vydávalo u toho nezřetelný, škrabavý zvuk.

„Její děti,“ vydechl králíček. Tenoch ještě pevněji sevřel svoji dýku, přestože už věděl, že je zbytečná. Coyolxauquiny děti byly stonožky a pavouci.

„Dá se s nimi bojovat?“ zeptal se.

„Jak to mám vědět?“ odsekl Tochtli. „Vždycky jsem se jim raději vyhýbal.“

„Tak se jim vyhneme i teď. Vypadá to, že se zdržují ve tmě.“

„To si jen myslíš,“ sykl králíček, po něčem skočil a rozšlápl to. „Ve tmě se ty potvůrky jenom rodí.“ Kupeckou stezku deset kroků před nimi pohlcoval temný stín a pomalu se jim hemžil v ústrety. Několik velkých černých pavouků už doběhlo až k nim.

„Což takhle raději vzít nohy na ramena, dokud je čas?“ navrhl Tochtli. „Já vím, co nám Quetzal nakázal, ale poslouchat ho vždy nemusí být to nejmoudřejší.“ Černá masa hmyzu se přiblížila, rozlila se do stran a šustot tisíců noh vyplnil vzduch. Dlouhé stonožky se smýkaly trávou, tuční pavouci obezřetně kladli jednu nohu před druhou a kolem nich se míhali jejich drobnější příbuzní.

První odvážlivce Tenoch s králíčkem zašlápli a pak ustoupili o krok. A ještě o jeden.

„Utečeme!“ skočil dozadu Tochtli. „Třeba až za řeku, tam nepůjdou, a počkáme, až zmizí, ano?“ Tlustý pavoučí zadeček lupl pod podrážkou Tenochova sandálu, drápkaté nožky ho ve smrtelné křeči zaškrábaly na kůži. Jedovatá kusadla se výhružně zachvěla. Další kroky zpět a hmyzí armáda rychle mezeru zaplnila svým hemžením.

„Utečeme!“ křikl znovu Tochtli.

„Ne!“ zastavil ušáka Tenoch. „Jsem přeci ten, kdo nechodí po zemi, tak proč musím bojovat jako člověk? Proč nemohu třeba létat jako démon?“

„Jestli si myslíš, že to dokážeš, tak si je zkus přeskočit,“ odhupkal králíček do bezpečné vzdálenosti. „Já zůstanu tady.“ Tenoch k němu doběhl a chytil ho za kůži na hřbetě.

„Takže to jde, ano?“ Zdvihl ho do výše.

„Ovšem. Já bych je klidně přeskočil, kdybych chtěl. Ale nechci.“ Zabubnoval tlapkami po Tenochově ruce. „A koukej mě pustit! Patřím Quetzalcoatlovi, ne tobě!“

„Tak skákej,“ uvolnil Tenoch sevření a chlupáč dopadl na všechny čtyři.

„Když jinak nedáš, tak poběž za mnou,“ kníkl uraženě a rozeběhl se proti černé vlně pavouků a stonožek. Těsně před masou temných hmyzů se králík mohutně odrazil, vznesl se do výše a v záři Měsíce plavně přeletěl nad pochodujícími breberami. Škrtl tlapkou o vrcholek hradeb, roztočil se a zmizel v uličkách města.

Tenoch neměl čas sledovat králíčkův let. Musel se postarat o svůj vlastní a navzdory předchozím slovům nevěřil, že to dokáže. Došlápl, odrazil se ze všech sil a ke svému nesmírnému údivu se ocitl vysoko ve vzduchu. Pod ním se mihly hradby a pak začal prudce klesat. Viděl přibližující se střechy domů, dláždění ulic a raději zavřel oči. Určitě si z té výšky zláme nohy!

Dopad byl ale kupodivu měkký, a když otevřel křečovitě sevřená víčka, zjistil, že stojí uprostřed ulice a před ním netrpělivě podupává Tochtli.

„První,“ řekl.

„První co?“ opakoval Tenoch.

„Kouzlo.“

„Jaké kouzlo?“

„Quetzalcoatlovo.“

„Jaké první Quetzalcoatlovo kouzlo?“ vyslovil pečlivě Tenoch. Ničemu z králíčkových slov nerozuměl.

„První ze tří,“ usmál se ušák, otočil se a rozeběhl se ke královskému paláci.

„Tak vysvětlíš mi to konečně, chlupáči?“ obořil se na něj Tenoch, sotva svého průvodce dostihl. „Co je to za tři kouzla?“ Králíček se zastavil a rozhodil tlapkami.

„Quetzalcoatl ti věnoval, než tě sem poslal, tři kouzla,“ vysvětlil. „Nebo si snad myslíš, že jako ten, kdo nechodí po zemi, můžeš létat, kdykoliv se ti zachce?“ Tenoch se zarazil. Znamená to snad, že nebýt kouzla, ten skok by ho přenesl leda tak do středu klubka jedovatých pavouků? V tomto stavu by přece neměl být vázán hmotným tělem!

„Ale staré kodexy říkají…,“ ohradil se nejistě.

„Jsi už dost starý na to, abys věděl, že nemáš věřit všemu, co se píše ve starých kodexech,“ zasmál se Tochtli a zahleděl se na nebe. Tenoch se tím směrem také podíval. Z Měsíce vyšlehlo několik přízračně měnivých pruhů světla, proplulo oblohou a dotklo se planiny za severními hradbami. Světelné ruce tam chvíli setrvaly a poté se stáhly zpět. Nocí jako smích zacinkaly rolničky.

„Coyolxauqui si ráda hraje,“ poznamenal Tochtli.

Náměstí osvětlovaly plameny pochodní. Na pyramidě válečnického boha Aztéků Huitzilopochtliho se ještě obětovalo. Kněz, vyslaný sem z Tenochtitlanu na znamení mírové smlouvy s tímto městským státem, vzpínal ruce k nebi a v pravici se mu leskla obsidiánová dýka. U úpatí obětního schodiště čekal majitel obětovaného otroka, podle odznaků rytíř jaguářích bojovníků. Netrpělivě přešlapoval a pohrával si se zlatým náhrdelníkem. Otrok klidně stál vedle modlícího se kněze, a když přišla jeho chvíle, sám si lehl na obětní kámen. Kněz chraplavě vykřikl poslední slova zaříkání a vrazil nůž do mužovy hrudi. Tělo se vzepjalo. Kněz zručně rozšířil krvavou ránu, vnořil do ní ruku a jediným mocným škubnutím vyrval srdce.

Ze tmy nad jezerem se ozval vrčivý zvuk připomínající chvění obřích křídel. Tenoch a králíček, přebíhající náměstí, strnuli na místě a s bázní sledovali vrcholek Huitzilopochtliho pyramidy. Nejprve byl slyšet jenom svistot a pak do plápolavého svitu pochodní vletěl i jeho původce. Obří modrozelený kolibřík. Světlo se zalesklo na hrudi, zatřpytilo se v černých očích a rozmazalo do přízračného duhového svitu prudce se míhající křídla. Vířící perutě jako jediné vydávaly zvuk, jinak bylo ztělesnění boha války Huitzilopochtliho zcela tiché. Pomalu usedlo na zdobený vrcholek chrámu a beze spěchu si urovnalo dlouhá křídla.

Kněz pozdvihl ještě tepající srdce s výkřikem k nebi. Sprška krve mu dopadla na tvář a dotvořila tak obřadní malování. Obrovský kolibřík vnořil tenký zobák do rány v otrokově hrudi a zhluboka se napil. Kněz dokončil modlitbu a položil srdce na zlatý tác. Kolibřík upil i z něj a poté se usmál na Tenocha. V dlouhém zobáku se mu při tom objevila tisícovka bělavých jehlicovitých zubů a zase zmizela.

Aztécký kněz pokynul čekajícímu bojovníkovi a ten začal stoupat po stupních chrámu, aby převzal srdce a osobně je nabídl Huitzilopochtliho soše v hloubi svatyně. Božský kolibřík roztáhl křídla a vzlétl. Na okamžik strnul na jednom místě, provedl elegantní výkrut a zmizel ve tmě nad jezerem.

„Musíme jít,“ upozornil Tenocha králíček. Rozeběhli se směrem k paláci a muž s rukama až po lokty zbrocenýma krví je sledoval temným pohledem. Spatřil také černý stín, který se vyplížil na náměstí, dlouhým jazykem ohmatal cestu a pak neomylně vyrazil za dvojicí.

„Proč vlastně Nezahualcoyotla stíhá nepřízeň bohů?“ zeptal se králíček. Po dláždění běhaly ještěrky s lidskými hlavami a olizovaly stopy denních chodců.

„Nevím.“

„Ale víš. Dokonce i já to vím. Neuctívá je. Jenom chci vědět proč.“

„Protože si myslí, že to není třeba. Věří, že slunce každé ráno vyjde, i když se nenapojí lidskou krví.“ Lidohlavé ještěrky vypískly a rozprchly se. Skrz stěnu domu vykoukla štětinatá hlava a zase zmizela.

„Aha,“ řekl Tochtli. „Tak teď už tomu rozumím.“ V ulici jako by něco zašustilo. Tenoch se ohlédl, ale spatřil jenom belhajícího se starce.

„Snažil jsem se to králi vysvětlit, ale zatím se mi to nepodařilo.“

„Nevadí. Beztak má pravdu,“ mávl králíček tlapkou. Tenoch se překvapeně zastavil a zíral na ušákova záda.

„Cože?“

„Slunce nepotřebuje pít lidskou krev,“ otočil se k němu Tochtli a zarazil se v půli slova. Ulicí se ozvalo zašustění a na poutníky padl stín. Ve výši střech se kývala hadí hlava a modrý jazyk krátkými zášlehy olizoval dláždění. Dotkl se Tenochova obličeje a plaz strnul, jako by cosi rozvažoval.

„Skoč!“ kníkl králíček a proskočil stěnou nejbližšího domu. Had zasyčel a obnažil jedové zuby. Tenoch se vrhl za ušákem a vzápětí obří čelisti scvakly v místech, kde ještě před okamžikem stál. Kněz dopadl doprostřed pokoje a otočil se v očekávání útočící hadí hlavy. Dovnitř však pronikl jen rozzlobený sykot. Zdí nakrátko prolnuly závity šupinatého těla a bylo zřejmé, že obří plaz pokojně pokračuje ve své cestě.

„Překáželi jsme mu,“ pokrčil rameny Tochtli.

„A teď překážíte mně!“ ozvalo se od domovního vchodu. Do místnosti se vkolébala tlustá hnědá bytost.

„Ven!“ procedila přes kančí tesáky v tlamě. Tenoch v obludném rypáku poznal sošku strážící práh.

„Odpusť,“ řekl králíček a rychle vyběhl stěnou domu na ulici.

„Ven!“ zopakovalo hnědé stvoření a hráblo po Tenochovi dlouhou tlapou s drápy. Kněz uhnul a prošel zdí za králíčkem.

Ulice byla prázdná, až na shrbeného starce stojícího těsně vedle Tochtliho. Hliněná tvář strážce prahu se prodrala stěnou, zašklebila se a zaryčela: „Opovažte se ještě vkročit do mého domu!“ Až o chvíli později si Tenoch uvědomil, že se její kamenné oči dívají přímo na starce v jejich středu. Dědek se prudce pohnul, vytasil zpod pláště meč s obsidiánovou čepelí a sekl jím po Tenochovi. Do dřeva zasazené úštěpky kamene minuly kněze jen o vlásek. Plynulý pohyb zbraně směřoval na králíčka. Tochtli se skrčil a ostří mu přelétlo nad hlavou, proťalo stěnu domu a staroch z otočky zaútočil na Tenocha. Kněz uskočil. Pokusil se starce bodnout dýkou, ale nedosáhl. Jeho zbraň byla sice kratší, ale podstatně hbitější než těžký meč. Ten souboj by se dal vyhrát, pomyslel si v dalších úkrocích stranou, kterými se pokoušel dostat ke svému soupeři. Prudké ráně nastavil dýku a zakolísal pod silou úderu. Dal by se vyhrát, kdyby byl Tenoch o dvacet let mladší. Jeho protivník navzdory svému vzhledu rozhodně starý nebyl. Meč se jen míhal, ostří protínalo vzduch a několikrát se dostalo až k Tenochově kůži. Přízračný stařec zůstával nezraněn a vrásčitá tvář se mu postupně stahovala do vítězného úsměvu.

Tenoch o krok ustoupil, narazil zády do stěny domu a bodl do míst, kde ještě před chvilkou byla starcova ruka. Dýka projela vzduchem, kterým vzápětí prosvištělo obsidiánové ostří meče. Tenoch přenesl svou pozornost na zeď, propadl jí naznak a nad ním se mihl meč.

V rohu temné místnosti poklidně oddychovala spící dvojice. Tenoch se odkulil stranou, starcova zbraň prošla stěnou domu a udeřila do země. Za ní vkročil přízrak. Na rtech mu pohrával zlý úsměv a dopřál knězi krátký okamžik na to, aby vstal. Spící muž se neklidně převalil. Obsidiánový meč proletěl jen kousek od jeho hlavy, Tenoch se přikrčil a uhnul, ale nestihl už vbodnout dýku bojovníkovi do boku. Skok, další rána a po Tenochově rameni se rozeběhly kapičky krve.

„Ven!“ zavřeštělo cosi hlasem řezavým jak plátek obsidiánu. Stěnou prolétl černý ptačí pařát a srazil oba muže k zemi. Strážce prahu s tělem hada, hlavou a čtyřmi nohami orla, vskočil dovnitř a bez rozmýšlení sekl zobanem po prvním narušiteli. Stařík ho ťal mečem, vstal, a nedbaje dalšího účastníka boje, vyrazil po Tenochovi.

Do místnosti vletěl králíček, překulil se a přistál u nohou strážce prahu. Černá bytost se vztyčila na zadních a hrábla po obou mužích zároveň. Drápy rozryly starci záda, ale nijak ho nezpomalily, Tenocha odhodil úder nestvůry nazad.

„Strážce prahu, knězi neubližuj!“ vykřikl Tochtli.

„Proč?“ vyvřískl černý had, ale na okamžik se zastavil. Obsidiánová dýka a meč se srazily, bojovníci od sebe odskočili a rozpřáhli se k dalšímu úderu.

„Chrání ho Quetzalcoatl,“ vysvětlil králíček rychle. Muži kolem sebe kroužili, Tenoch prudce oddychoval, přízračný dědek se křivě usmíval. Pohnul se a zasypal Tenocha smrští ran, kterým kněz uhýbal jen stěží.

Ostrý zoban strážce vpadl mezi ně a přeštípl meč v půli. Bytost smýkla hadovitým tělem a udeřila. Jedna rána, pařát sevřený v pěst, srazila Tenocha k zemi, druhá zasekla drápy do starcovy hrudi. Dědek ťal po černém spáru zbytkem meče, strážce bolestně vykřikl a odhodil starce přes celou místnost. Tělo narazilo do zdi a svezlo se po ní na zem. Černý had se starostlivě podíval na své spící pány, zamračil se na Tenocha s králíčkem a skočil po vstávajícím bojovníkovi. Lebka v mohutném zobanu pukla, tělo sebou zaškubalo a sesypalo se v hromádku hadrů.

Tenoch s králíčkem vskočili zpět na ulici, tentokrát již zcela prázdnou, a rozeběhli se ke královskému paláci. Tenoch sotva popadal dech.

„Poslyš, chlupáči,“ řekl přesto, „co jsi to předtím říkal o Nezahualcoyotlovi?“

„Že už vím, proč ho bohové trestají,“ odpověděl Tochtli. „To není proto, že je dostatečně neuctívá, ale že se jich nebojí.“

Černý strážce prahu se stočil do klubka na svém místě u vchodu, ale ještě než stihl zavřít oči, zaslechl z ložnice hlasy. Zlobně zasyčel, vstal a rozeběhl se ztrestat narušitele. Někdo stál u jeho pánů a docela klidně se bavil. Orlí hlava se nadechla k vzteklému jeku, ale pak jí řev odumřel v hrdle. Poznal ty hlasy. Stiskl zoban, sklonil hlavu a co nejtišeji se odplížil ke svému prahu.

„Já ti nerozumím, bratříčku,“ řekl právě Quetzalcoatl. „Jestli se ti nelíbí, jak Nezahualcoyotl omezuje obětní rituály, proč jsi chtěl zabít Tenocha? Nemáme oddanějšího služebníka.“

„Kdybys nad tím přemýšlel hlouběji, zjistil bys, že jsi mě k tomu vlastně donutil ty,“ vysvětlil klidně Tezcatlipoca.

„Poslal jsem ho napravit, co jsi napáchal.“

„Jestli se ti to nezamlouvalo, měl jsi to napravit sám. Jak to, že ty smíš zasahovat do Nezahualcoyotlova života a já ne? Není to tak trochu proti pravidlům?“

„Copak jsme si domluvili nějaká pravidla?“ pousmál se Quetzal.

„Ne,“ odpověděl s obdobným úsměvem Tezactlipoca. „Ale ty je rád dodržuješ.“

Bílé stěny paláce zářily mezi korunami stromů dodaleka. Ze tmy se vylouplo obrovské tělo. Vlnivě proplulo za zdí, předvedlo černomodré ostny na hřbetě a znovu zmizelo v rozsáhlých zahradách.

Dorazili k hradbám obkružujícím palác. Zvuk sandálů dopadajících na dlažbu se hluše odrážel od stěn domů královských úředníků. Modročerný strážce prahu se nějakou dobu neukázal, ale oba tušili jeho přítomnost. Byl tu a čekal na ně. Rozechvíval větve stromů nezávisle na větru, drtil mohutnými tlapami stébla trávy a otíral se šupinatým bokem o zeď.

Tochtli zpomalil, vyrovnal krok s Tenochem a poté začal maličko zaostávat. Nad vysokou zdí proplula řada dlouhých ostnů a na každém z nich se zalesklo světlo Měsíce.

„Umíš mluvit se strážci?“ zašeptal králíček a přesunul se za Tenochova záda. Kněz se po něm ohlédl.

„Znám staré texty,“ nepokusil se chlupáče uklidnit, „ale nevím, jestli na něj budou platit.“

„Skvělé,“ ušklíbl se Tochtli. „Tak to já radši počkám, jak to dopadne, ne?“ Šupiny za zdí opět zachřestily a tentokrát se zdálo, že výhružně.

„Ty jsi mi ale pěkný pomocník,“ řekl Tenoch. „Máš mi snad radit.“

„Radit ti budu, až si neporadíš sám,“ zašeptal ušák a mávl tlapkou. „Já ti pomáhat nechtěl, to byl Quetzalcoatlův nápad,“ dodal uraženě a v odpověď se ozvalo táhlé, děsivé zašustění obřích šupin odírajících se o kamennou zeď.

Tenoch si naposledy přeříkal v duchu všechny litanie, které měly být předneseny. Uměl je dobře, ale z toho mála, co ze světa na hraně života a smrti poznal, už věděl, že ne vše se odehrává přesně podle starých kodexů. Bude strážce palácového prahu zrovna další výjimkou, nebo se poslušně stáhne a uvolní poutníkům cestu?

Prošli podél zdi až k místu, odkud bylo k paláci nejblíže. Nacházel se tu jeden z bočních vchodů, ozdobený reliéfy lebek ověnčených květinami.

Tenoch prošel dřevem brány jako první, Tochtli ho v těsném závěsu následoval. Na druhé straně postávala dvojice stráží a bytost, která hlídala palác ve světě těch, kdo nechodí po zemi. Hlavu skloněnou, rudě se blýskající oči. Z široké tlamy se ježily ostré bílé tesáky a kolem nich stékaly žluté sliny. Řada hřbetních ostnů vyšších než králíček se nepatrně chvěla.

Strážcem královského paláce byla obluda Tecuantzin.

Tenoch postoupil o krok kupředu a napřáhl před sebe ruce. Tecuantzin ho nehnutě pozorovala. Kněz začal odříkávat a jeho zpěvavý hlas se nesl prázdnou zahradou. Dva neteční hlídači, kteří neviděli ani jeho, ani strážnou bestii, vypadali přízračněji než šupinatá obluda. Dunění v útrobách nestvůřina vrásčitého krku sílilo. Nejprve snad ani nebylo slyšet, ozývalo se jako hromování vzdálené bouřky a postupně mohutnělo. V polovině Tenochovy řeči už ten zvuk rozechvíval všechen okolní vzduch, vyrážel z kůže kapky studeného potu a zhmotňoval se do černých spirál okolní tmy. Knězi se třásl hlas, ale přesto svoji řeč dokončil.

Dunící nestvůra zmlkla, zamžikala žhnoucíma očima a pomalu otevřela obrovskou tlamu. Dvě řady zubů se jako obří bodliny ježily neuspořádaně na všechny strany. Tecuantzin zařvala. Proud těžkého vzduchu páchnoucího plísní a hnilobou Tenochovi ovanul tvář. Očekával smrtící výpad, ale bestie provedla něco neuvěřitelného. Udělala krok stranou a uvolnila tak knězi s Tochtlim úzký průchod do palácové zahrady. Kněz si nevěřícně prohlédl nestvůru stojící tak nehybně, jako by ji vyřčené kouzlo skutečně zmrazilo, a pak vykročil k paláci. Králíček se za ním prosmekl co nejdál od šupinaté kůže.

„Tak co, druhé Quetzalcoatlovo kouzlo nebo to zaříkání skutečně funguje?“ zašeptal Tenoch, když byli dostatečně daleko a mezi korunami stromů se jim ukázaly stěny paláce.

„Asi to funguje,“ pokrčil chlupáč nepřesvědčivě rameny. Tenoch se ohlédl, ale zahrada byla klidná a nocí se nenesl žádný podezřelý zvuk. To ovšem nemuselo vůbec nic znamenat.

Vystupovali právě po širokém schodišti ke Kojotovým soukromým pokojům, když k nim zvenčí dolehlo temné a hluboké dunění, zvuk téměř nezachytitelný lidskýma ušima, ale vibrující až v kostech.

„Tecuantzin,“ vydechl Tenoch.

„Nefungovalo to,“ poznamenal celkem zbytečně Tochtli. Kněz vyběhl po schodech vzhůru a vyklonil se z velkého okna. Naskytl se mu výhled na temnou zahradu a část paláce. Na západní terase spatřil siluetu svého krále, jak zadumaně sleduje jezerní hladinu. Obludná nestvůra v dohledu nebyla.

„Nikde ji nevidím,“ šeptl, „asi je ještě…“ Králíček ho prudce zatahal za cíp pláště. Vyškubl mu ho z tlapek a zasyčel: „Neruš!“ Chraplavé zavrčení se ozvalo znovu a s ještě větší intenzitou. Tochtli vykníkl.

„Já vím, kde je!“ Tenoch se otočil. „Je v paláci!“ Do okamžiku ticha zavrčela Tecuantzin a její záhrobní hlas se tentokrát zřetelně odrazil od stěn uzavřené místnosti. Byla blízko.

„Což takhle zkusit druhé kouzlo,“ navrhl Tochtli.

„Snad by se jimi nemělo plýtvat,“ mínil Tenoch a horečně přemýšlel. Nebyly slyšet žádné kroky, jen stále se zesilující ryk a občasné zachřestění předlouhých ostnů.

„Myslím, že už vím, co by na ni mohlo platit,“ řekl a uchopil obsidiánovou dýku.

„Chceš zabít strážce touhle kudličkou?“ zděsil se ušák. „To chce lepší nápad!“ Kněz začal sestupovat po schodech, a když došel do poloviny, objevila se v hale naproti němu strupatá hlava. Tenoch sešel ještě několik stupňů, obludě postačily dva líné kroky, aby stanula u paty schodiště. Zvedla hrbolatou lebku a odfrkla si. Tenoch rozpřáhl paže, v pravé ruce svíral dýku.

„Vznešený strážce královského prahu!“ oslovil nestvůru. „Mocná Tecuantzin! Postůj! Neublížíme nikomu z těch, které chráníš. Pokusíme se nalézt a zachránit duši Nezahualcoyotlova syna a poté v klidu odejdeme. Postůj, dokud nesplníme své poslání.“ Pomalu přiložil dýku k levé ruce a zanořil její kamenné ostří hluboko do předloktí. Z přeťaté žíly se vyřinul proud tmavě rudé krve a dopadl na bělostný kámen schodiště. Tenoch začal ustupovat, co krok, to krvavá skvrna, až nakonec opět stanul na vrcholu schodů. Bestie si ho zkoumavě prohlížela, zamrkala rudýma očkama a sklonila hlavu. Vysunula fialový jazyk a ochutnala první rudou kaluž.

„Pětadvacet kapek krve,“ promluvila poprvé lidským hlasem, hrubým a kupodivu ženským. „To je tvůj čas, knězi. Počkám. Přesně pětadvacet kapek krve,“ řekla a dvěma pohyby vlhkého jazyka očistila první schod.

Tenoch na nic nečekal, hodil zkrvavenou dýku do vaku a rozeběhl se ke královským komnatám. Mezi prsty ruky přitištěné ke zraněnému předloktí se mu stále řinula krev a skrápěla ve světě těch, kdo nechodí po zemi, palácovou podlahu.

Nezahualcoyotlova žena klečela u hlavy svého syna a svírala jeho bledou ruku v dlani. Pilliho dech byl téměř neznatelný a před Tenochovýma očima vypadalo jeho tělo průsvitné a jakoby prázdné. Tenoch k němu přistoupil, otřel si zkrvavenou ruku do pláště a lehce se dotkl chlapcovy tváře. Byla hladká a chladná, jako by patřila skleněné figurce. Tenoch svůj dotyk zopakoval na královně a ucítil horkou duši skrytou pod kůží. Žena sebou nepatrně trhla.

„Odpusť, paní,“ zamumlal kněz a sevřel ruku v pěst. Takže tohle byl rozdíl mezi tělem s duší a bez ní. Jenže Tenoch stále nevěděl, jak vypadá duše mimo tělo ani jak ji vrátit Pillimu.

Rozhlédl se po bohatě zdobeném pokoji, ale nespatřil nic neobvyklého. Králíček už stihl obhopkat kolem dokola a oznamoval: „Tady není.“

Za závěsem, oddělujícím pokoj od velké terasy, se objevil stín. Král nahlédl přes poloprůhlednou látku dovnitř, otočil se a zmizel ve tmě. Tenoch ho sledoval smutným pohledem. Říkal jsem ti to, pane, pomyslel si. Žádný člověk nic nezmůže proti vůli bohů. Ani já nevím, jestli dokážu splnit svůj úkol.

Velký pokoj zdobily fresky zvířat a na zemi byly poházené hračky.

„Tady se to stalo,“ poznamenal kněz a klekl si. „Hrál si a najednou omdlel.“ Bral do ruky jednu figurku po druhé a prohlížel si je. Malí bojovníci. Orel vyřezávaný z pěkně strukturovaného dřeva a druhý s uraženým křídlem. Tochtli se probíral hračkami také a zrovna teď napínal malý dětský luk. Šípy měly špice ze štípaného křemene. Tenoch prohraboval Pilliho poklady stále rychleji, ale nenacházel nic, co by upoutalo jeho pozornost. Vzal poslední věc, chrastítko z ptačích lebek, a mrštil jím zlobně do kouta. Jedna z kostiček se praskavě rozkřápla.

Ve vedlejším pokoji zdvihla králova žena polekaně hlavu a otevřela ústa k bezhlesému výkřiku. Místo aby se šla podívat, co podezřelý šramot způsobilo, jen se víc přitiskla k malému chlapci, aby ho svým tělem ochránila před nečistými silami.

„Také nic,“ vzdychl zoufale Tenoch. „Nevím, jak mám tu duši najít.“ Tochtli zasadil do dětského luku šíp, namířil na terč opřený o stěnu a vystřelil. Střela s bzinknutím prolétla jen kousek od Tenochovy hlavy, zaryla se do horního rohu desky a převážila ji. Těžké dřevo s třesknutím dopadlo na podlahu. Králíček vykviknul, Tenoch strnul na místě. Na terase se ozvaly kroky, závěs ve dveřích se odhrnul a na prahu se objevil Nezahualcoyotl. Znepokojeným pohledem přejel celou místnost a utkvěl na spadlém terči. Za ním, těsně u zdi, ležela jemně vyřezávaná figurka nefritového jaguára. Tenoch se zvedl a rychle k ní přešel. Tuhle hračku měl v rukou malý Pilli, když ho kdosi připravil o duši. Ještě než se figurky dotkl, věděl kněz, že není ze světa lidí. Už to nebyl vyřezávaný kus kamene, ale spící nefritová kočka. Pod dlaní ucítil žhavě pulzující srdce uvězněné duše.

„Pětadvacet kapek krve!“ zadunělo palácem. Tenoch měl pocit, že se otřásly samotné zdi a vzduch se zachvěl hrůzou.

„Pětadvacet kapek, knězi!“ opakovala Tecuantzin. „Tvůj čas vypršel!“ Tentokrát byly její kroky slyšet, po každém dopadu hrubé tlapy na kámen zachřestily šupiny a obrovské drápy táhle přejely po mramoru.

Nefritová soška už měla velikost dospělého jaguára. Ve světle loučí viděl Tenoch srdce, tepající hluboko uvnitř kamenného hrudníku. To byla Pilliho duše. Nezaváhal, vytáhl obsidiánovou dýku a ťal proti zvířecí hrudi. Ostří zaskřípalo po nefritu, nezanechalo na něm jedinou stopu a neškodně sklouzlo stranou. Kočka se probudila. Otevřela oči, vytasila ostré drápy a sekla jimi po Tenochovi. Předloktí pravé ruky mu ozdobily čtyři rovnoběžné šrámy a krvavý náramek. Druhé ráně rozzlobeného jaguára stihl nastavit dýku. Kočka nahrbila hřbet a vycenila ostré zuby.

Zpoza Tenocha přiletěla figurka orla a zasáhla jaguára do nosu. Bytost uskočila a umožnila Tenochovi o dva kroky ustoupit. Orel s uraženým křídlem udeřil kočku do plecí. Následovala hliněná figurka bojovníka. Tochtli stál u kupy hraček a metal je přes celý pokoj. Nefritový jaguár zmateně uhýbal a vztekle syčel.

Král nic z toho neviděl. Nesmírně unaveným pohybem si přejel rukou přes obličej a vrátil se na terasu.

„Co takhle zkusit druhé kouzlo?“ vykřikl ušák. Podlaha se otřásla dusotem těžkých tlap a spolu s řevem je ovanul smrdutý dech Tecuantzin.

Modročerná bestie už produsala vedle královy ženy, dlouhý ocas se jí kýval ze strany na stranu a řada ostnů na hřbetě mizela v příliš nízkém stropě. Tenoch se k ní otočil čelem a napřáhl ruce před sebe. Druhé Quetzalcoatlovo kouzlo mu vylétlo z prstů, udeřilo do netvora a neuvěřitelnou prudkostí jím smýklo nazpět. Šupinaté tělo bezvládně prolétlo stěnami paláce a dopadlo až kdesi za městem. Tenoch však nějakým vnitřním zrakem spatřil, jak se Tecuantzin hned po dopadu zvedá a plna zlosti se rozebíhá zpět do paláce. Běžela rychle a žádné zdi, žádné další bytosti jí nemohly být překážkou.

V ten samý okamžik, kdy kněz povolal druhé kouzlo, skočil i nefritový jaguár. Ostré drápy se zaryly Tenochovi do ramen a váha kamenného těla ho strhla k zemi. Obsidiánová dýka mu vypadla z prstů a odlétla na druhý konec pokoje. Na šíji ucítil horký dech bytosti. Slepě se po ní ohnal loktem a narazil do kamene. Zaúpěl bolestí. Kočka však přece jen ztratila rovnováhu a napůl z jeho zad spadla. Znovu se ji pokusil udeřit a v odpověď se mu zaryly drápy do okolí páteře. Jaguár se zapřel o tlapu a vyšvihl se zpět k Tenochovu krku, připraven mu jediným stisknutím čelistí rozervat hrdlo.

Knězi konečně přispěchal na pomoc králíček. Skočil a silným kopnutím smetl nefritovou kočku z mužových ramen. Zvíře prsklo, pružně se postavilo na všechny čtyři a hotovilo se k útoku. Tenoch se zdvihl jen do kleku. Měl pocit, že mu od hlubokých ran po kočičích drápech ochrnuly obě ruce. Kočka udělala krok kupředu a shora švihla po knězi packou. Téhle ráně dokázal uhnout a o trochu ustoupit. Druhá lehce zavadila o jeho tvář a rozsekla mu kůži. Krvavé skvrny na podlaze rostly.

Tenoch vyrazil proti zvířeti a sevřel mu prsty kolem krku, jaguářice polekaně zašermovala tlapami kolem sebe a pak se zapřela drápy o mužův hrudník. Ze všech sil ji odhodil co nejdál od sebe. Kočka dopadla na bok a cosi jemně cinklo. Střípek zeleně odskočil po podlaze. Králíček to překvapeně zdvihl a ukázal Tenochovi, i kočka si dřív, než zaútočila, zmateně prohlédla tlapku. Tochtli držel ulomený nefritový dráp.

„Nesmíš ji rozbít,“ vydechl ustrašeně. Jaguářici pulzovalo v hrudi lidské srdce, a kdyby se nefrit roztříštil, pukla by na kousky i Pilliho duše.

Krátký okamžik klidu umožnil Tenochovi vstát. Cítil, jak mu krev teče po hrudi i po zádech, vpíjí se do bederní roušky a odkapává z rozdrásaných rukou na zem. Ustoupil o krok.

„Tak jak ji mám dostat ven?“ zašeptal k Tochtlimu, oči upřené do zelenkavých zřítelnic jaguára. „Jak mám zachránit Pilliho duši?“ Další krok zpět. Kočka udělala krok kupředu. Nezřetelné mručení se formovalo v jejím hrdle a rozechvívalo vzduch v místnosti. Chlupáč přešlápl.

„Nevím,“ odpověděl. „Tohle opravdu nevím.“

Kamenné tělo se vymrštilo do vzduchu. Tenoch se sehnul, takže mu zvíře přeletělo nad hlavou, a nahmatal svou obsidiánovou dýku. Kočka zmizela za zdí a v druhé místnosti se ozvalo zacvakání drápů o kámen. Vrčení zesilovalo.

Tenoch vběhl do místnosti a zjistil, že mručení nepocházelo jen od jaguára. V širokém rámu dveří se světla loučí odrážela ve dvojici rudých očí. Přes bílé zuby se dral tlumený ryk. Zelený jaguár se otočil kolem dokola, naježil hřbet a prskl nejprve na strážnou bestii a pak na kněze. Tecuantzin udělala krok kupředu, vysoký hřbet s ostny vyplul ze stěny jako z vodní hladiny. Jaguár, uši přitištěné k lebce, znovu zasyčel a potom si vybral jednodušší cíl k útoku. Tenocha.

Kněz vyrazil proti kočce ve stejný okamžik, střetli se na půli cesty. Lidské kosti narazily na kámen, obsidiánové ostří kříslo o nefrit. Zelenkavý hrudník byl na dotek stejně horký jako lidské srdce, stačilo jen vzít a sevřít v dlani.

Prudký úder drápů smetl Tenochovy opovážlivé prsty, znovu se ocitli na zemi. Další výpady odrážel obsidiánovým ostřím, pokoušeje se druhou rukou dostat k nefritovému tělu. Už věděl, k čemu použít poslední Quetzalcoatlovo kouzlo. Už věděl, jak dostat Pilliho duši z jaguářice.

Kamenná bytost zaútočila, neuhnul, ale sevřel její hrudník do dlaní. Roztáhl prsty a snažil se nevnímat ostré drápy zarývající se mu do ramene. Nefrit se pod jeho dotykem rozestoupil jako lidské maso, už se téměř dotkl horkého tepajícího srdce.

Strašlivý úder ho zasáhl ze strany, ostré zuby a šupiny se mu zaryly do kůže a prudký pohyb masivní hlavy ho vymrštil do vzduchu. Kočka spadla z jeho ramen a už tu byla zeď, na poslední chvíli se dokázal soustředit na to, aby jí prolétl a dopadl až na druhé straně, na studený kámen rozsáhlé terasy.

Zůstal ležet na zádech, bolestí nemohl popadnout dech a na vysoké temné obloze se mu do očí smál stříbrný Měsíc. Králíček se vynořil ze stínů, donesl mu obsidiánovou dýku a vtiskl ji do zkrvavených prstů. Chlupatá hlava zakryla Tenochovi výhled na nebe.

„Je mi líto,“ zašeptal Tochtli, „ale nemohu ti víc pomoci.“ Kněz zakašlal, vyplivl chuchvalec slin smíšených s krví a obrátil se na bok. Zapřel se rukama o zem, pokrčil pod sebe nohy a namáhavě se postavil.

Bytosti nechodící po zemi se neobtěžovaly používat dveře. První proletěla zdí nefritová kočka a plavně dopadla na všechny čtyři. Přehlédla terasu, nic netušícího Nezahualcoyotla, ustupujícího králíčka, Tenocha a rozeběhla se. Za ní se ze stěny vynořila strupatá hlava Tecuantzin, zařvala a pustila se stejným směrem jako zelená šelma.

Tenoch si mohl vybrat mezi tlamou a drápy a vybral si nefritové drápy. Uhnul před útočící obludou a dostal se tak přímo do spárů zelené jaguářice. V letu se ji pokusil zachytit a znovu nahmátnout Pilliho duši, ale lesklé tělo se mu vysmeklo a zanechalo jen několik dalších šrámů na hrudi. Hlava strážce prahu přiletěla za stínů, udeřila ho do boku a odhodila přes půl terasy. Bestie spokojeně zavrčela, máchnutím tlapy odehnala jaguára, který se jí jen tak tak vyhnul, a třemi kroky překonala vzdálenost dělící ji od Tenocha.

Nefritová kočka se Tecuantzin prosmekla mezi nohama a skočila muži na hruď. Bestie mávnutím tlapy odhodila zelené tělo stranou. Ozvalo se zachřupání nefritu, ale kočka i její srdce byly stále celé. Jen kousek ocasu se válel opuštěný v měsíčním světle.

Z ničeho nic se objevil Tochtli. Pracky rozpřažené, vypínal se na špičky, ale i tak stěží dosahoval nestvůře po bradu.

„Strážce prahu!“ vykřikl silným hlasem. „Ve jménu Quetzalcoatla! Ty nevíš, co děláš!“

„Mně neporoučí Opeřený had,“ zaryčela nestvůra s důrazem na druhé slovo a švihla lebkou. Tochtli však hbitě uskočil.

Vstávající Tenoch se zahleděl obludě do očí. Tecuantzin vyrazila kupředu a její zuby scvakly naprázdno, protože kněz se vrhl směrem k ní. Ustoupila, Tenoch se chytil její vrásčité kůže, postavil se a bodl proti rudému oku. Tecuantzin uhnula a švihla hlavou v posledním drtivém úderu. V ten samý okamžik zaútočila i nefritová kočka. Kněz, kterého prudký pohyb nestvůry zbavil opory, upadl, Tecuantzina hlava proletěla nad ním a plnou silou zasáhla kamenného jaguára.

Ozvalo se zapraštění pukajícího nefritu. Světle zelené tělo se bezvládně protočilo a odlétlo přímo proti palácové stěně. Tupý úder, křupavý praskot a po povrchu nefritového jaguára se rozeběhly prasklinky, jako plíseň ho prorostly od čenichu po ocas a pak se jeho tělo roztříštilo. Na zem dopadla jen sprška nefritových úlomků.

Ten zvuk musel být slyšet i ve světě lidí, protože Nezahualcoyotl sebou trhl a na tváři se mu usadil úlek ještě dřív, než do nastalého ticha zazněl výkřik jeho ženy. Král vběhl do pokoje a bojiště těch, kdo nechodí po zemi, osamělo.

Rozbité nefritové srdce roztálo, jako by bylo z ledu. Z bělavých chuchvalců páry se zformovala nezřetelná postava dítěte. Přijala podobu malého Pilliho, rozhlédla se a vykročila k nejbližšímu stínu. Temnota vyšla duši dítěte vstříc, ovinula mu paže černými stužkami a vtáhla ho do podsvětí.

Strážná bestie udělala dva kroky, jako by chtěla chlapce zadržet. Černá brána se už ale za jeho zády uzavřela a jen hromádka nefritových střepů připomínala smrt, která z nich vzešla. Tecuantzin sklonila hlavu a z hrdla se jí vydral zvuk vzdáleně připomínající vzlyknutí.

Z temného konce terasy se vynořil králíček a došel po špičkách k Tenochovi. Kněz se pohnul, až když na něj dopadl ušákův stín.

„Tecuantzin rozbila nefritového jaguára,“ řekl chlupáč smutně. Odpovědí mu bylo slovo tišší než dech: „Vím.“

Muž se pomalu zdvihl do kleku a s králíčkovou pomocí se i postavil. Měl pocit, že mu při neopatrném nádechu prorazí zpřelámaná žebra skrz rozdrásanou kůži. Potácivým krokem se vydal k nefritovým úlomkům a jen stěží při tom potlačoval chuť opřít se o šupinatý bok nehnutě stojící Tecuantzin. Pohled jejích rudých očí byl jiný než v boji a tak zvláštní, že ho Tenoch nedokázal nijak určit.

„Zabilas ho,“ řekl tiše. Otočila k němu mohutnou strupatou hlavu. Smutek?

„Nevěděla jsem…,“ vzdychla, jedinkrát mrkla a odešla skrz palácové stěny na své místo u brány.

Tochtli se sehnul a vzal do tlapky zelený úlomek.

„Je mi to líto,“ řekl. Jenom líto? Pilli, královský syn a princ Texcoca je mrtvý, ztracený na pláních podsvětí! Nezachránil jsem ho, nedokázal jsem mu vrátit duši, zklamal jsem všechny, kdo mi věřili. Zemřel a já ani nevím proč. Nezahualcoyotl si snad zasloužil trest za to, že se nebojí bohů, ale Pilli?

„Nezemřel ani jako bojovník,“ řekl Tenoch. Smutek byl teď skoro silnější než bolest.

„Udělali jsme všechno, co se dalo.“

„Copak může králův syn vstoupit do podsvětí takhle? Jako nejposlednější z posledních, ubožák, který zemřel v posteli, dokonce bez průvodce?“ Přistoupil k závěsu, ale neodvážil se vkročit dovnitř. „Slíbil jsem, že se o jeho syna postarám.“

„Duši smí do Mixtlanu provázet jenom pes,“ namítl Tochtli, který už uhodl, co se Tenochovi honí hlavou, „a to ty nejsi.“

„Ti, kteří nechodí po zemi, mají cestu do Mixtlanu otevřenou,“ zopakoval mu kněz slova pána podsvětí. „Kdo jiný by měl Pilliho doprovázet, když ne já?“ Chlupáč sklopil šedobílá ouška.

„Nebudu ti to rozmlouvat,“ řekl. „Dám ti ještě poslední radu. Až dorazíš do Mixtlanu, jediný způsob, jak se dostat ven, je vykoupit se u pána podsvětí. Ale jen on sám ví, co za to bude chtít zaplatit,“ neradostně pokýval chlupatou hlavou. „Znáš cestu k bráně do podsvětí?“

„Smrt,“ usmál se Tenoch na dýku ve své dlani. „Jaká jiná?“

Čepel byla ve stínu temná jako noc. Přiložil si ji k hrudi rozdrásané jaguářími drápy a vrazil do kůže. Tentokrát bolest necítil. Sledoval, jak se kamenná čepel zakusuje do tkáně, a jak se mu v hrudi rozevírala krvavá rána, stejně tak se před ním otevíral černý vstup do podsvětí. Vsunul do rány prsty. Nořil ruku hlouběji, cítil horké maso, tkáně ještě chvějící se dechem, až se nakonec dotkl tepajícího srdce.

Přejel po jeho povrchu bříšky prstů, obemknul je, pevně sevřel do dlaně a jediným mocným škubnutím si vyrval srdce z těla.

Ze vzdáleného konce terasy přišel muž s ryšavými vlasy. Zastavil se u hromádky nefritových úlomků a strčil do jednoho kousku nohou ve zlatém sandálu.

„Tak co, už jsi spokojený, bratříčku?“ promluvil k někomu, kdo tam ještě nebyl. „Takhle sis to představoval?“

„Ne zcela,“ vykročil ze tmy Tezcatlipoca. „Ale i tak to bylo zajímavé.“

„Zajímavé,“ zopakoval zlobně Quetzalcoatl. „Takže už je Nezahualcoyotl dost vytrestaný? Myslíš, že už se tě konečně začne bát a uctívat tě?“

„Mohl by,“ pousmál se temný bůh, foukl do zelených střepů a místo nich povstala nefritová jaguářice. Protáhla se a otřela svému pánovi o nohy.

„Bohové mu dnes vzali syna. Bohové zahubili jeho velekněze,“ vyjmenoval Quetzalcoatl. „Proč by nás měl právě proto začít vzývat a milovat? Pořád ses nepoučil, bratříčku.“

„Nechci, aby mě miloval. Chci, aby se mě bál. V tom je velký rozdíl. A pak, jeho velekněz ještě není mrtvý, třeba se z podsvětí vrátí. Jako by na tom záleželo,“ pokrčil rameny. „Ale o to tady vůbec nešlo.“

„Tak o co?“

„O Šestý věk,“ rozhodil tetovaný rukama, „Šestý věk bez těch tvých lidí. Proto jsem také zkoušel to kouzlo. Jaká škoda, že ho Tenoch nedokázal zrušit,“ pokusil se zatvářit smutně a podrbal nefritovou kočku pod bradou.

„Dokázal by,“ mínil Quetzal, „nebýt Tecuantzin. Ale co má společného bytost požírající duše s koncem Pátého věku?“

„Máš malou představivost,“ ušklíbl se Tezcatlipoca. „Vezmi si armádu takovýchto jaguářic. Každá pohltí jednu duši. Lidé nejsou ani živí, ani mrtví, jejich duše nevkročí do Mixtlanu. Představ si ten chaos, představ si pána Mixtlanu domáhajícího se vysvětlení, představ si nás všechny, tebe nevyjímaje, zmatené a bezradné. To už by byl důvod k ukončení Pátého věku, ne?“ V Quetzalcoatlově tváři nenašel ani stín souhlasu. Pohodil hlavou.

„Škoda, že už víš, jaké je to kouzlo. Příště,“ usmál se, pohladil nefritovou kočku a zmizel.

„Příště, bratříčku,“ slíbil Quetzalcoatl temné noci. Na prázdnou terasu vyšel Nezahualcoyotl, pán a vládce Texcoca, aby tu o samotě oplakal svého mrtvého syna.

KONEC 11. 5. 2004

Hargibor

První střelu jsem zaslechl až v okamžiku, kdy prorazila zeď jen kousek od mojí hlavy a s děsivým svistem se prohnala napříč místností. Stihl jsem akorát odskočit od okna a vtom už stěna nalevo i napravo ode mne explodovala desítkou drobných výbuchů. Každý doprovázelo šílené svištění a odpovídalo mu tříštění skla kdesi v hloubi temného sálu. Svezl jsem se po zdi a schoulil do klubíčka v iluzorním pokusu o záchranu, přestože před ocelovými jehlicemi letícími dvojnásobnou rychlostí zvuku mě nemohlo ochránit nic. Vzduch trhaly vzdálené výstřely připomínající údery hromu, hvizd a jekot štíhlých střel, a ze severní stěny Hargiboru odletovaly bez ustání odštěpky kamene. Prach mi sedal na hlavu a překřížené ruce, drobné úlomky mě štípaly do kůže a projektily bez ustání vyrážely ze zdi kolem mě a rozbíjely cosi skleněného v nitru pevnosti.

Útok neměl konce. Choulil jsem se u zdi, zakrýval si rukama hlavu a křičel: „Nestřílejte! Nestřílejte, vy idioti!“ řval jsem, jako bych je tím snad dokázal zastavit. „Nestřílejte, tohle je muzeum! Muzeum!“

Potom se konečně kdesi nade mnou ozvala hargiborská děla a v jejich temném dunění utonulo vše včetně mého křiku.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděl, ale když jsem se konečně odvážil pohnout, panovalo neskutečné ticho a vše v místnosti bylo pokryté jemným bílým prachem. Opatrně jsem se zdvihl a oprášil si z vlasů kamennou drť. Jako zázrakem mě žádná ze střel nezasáhla.

Dveřmi na vzdálené straně místnosti dovnitř nahlédl člověk v uniformě.

„Vy jste tady?“ zeptal se překvapeně. Jen jsem kývl.

„Tak to jste měl štěstí,“ konstatoval. Teprve pár kroků od něj jsem ho konečně poznal – byl to velitel zdejších vojáků Patterson. I on měl ve vlasech prach z rozdrcených kamenů.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal jsem se.

„Do Narteri už přitáhli to velké dělo, ale nečekali jsme, že je použijí tak brzo,“ nepatrně pokrčil rameny a z výložek se mu zvedly obláčky prachu. Jeho zmínka o dělech mě přiměla rozhlédnout se kolem. Hledal jsem střely, které mě málem zabily, a místo toho jsem zjistil, kde že jsem to dnes ráno vyhlížel svítání.

Hargibor je tak obrovský a rozlehlý, že by celý lidský život nestačil na jeho prozkoumání. Generace aldalanů tu vytvořily neuvěřitelný propletenec sálů, chodeb a schodišť. Symbióza místností mi vždy připomínala svou organizací živou tkáň, chaotickou, a přece pravidelnou, jejíž vnitřní řád zůstává nezasvěceným očím skryt. Jednotlivé prostory jako by žily, prolínaly se a prostupovaly a zároveň oddělovaly zkroucenými schodišti ústícími do velebných sálů i dávno slepých chodbiček. Nebylo tu těžké zabloudit a zároveň nebylo obtížné dorazit k cíli, protože k němu vždy vedl nespočet cest. Když jsem se nad ránem kradl pozorovat svítání, nikdy jsem nevěděl, do jaké své části mě Hargibor zavede, a pokaždé jsem objevoval nová a netušená zákoutí. Stejně tak i tentokrát.

Teprve v slabém denním světle jsem poznal nedokončenou expozici aldalských střelných zbraní. Řady skleněných, teď již napadrť rozbitých vitrín se táhly do nedohledna pod vysokou klenbou. Z místa, kde jsem stál, byla vidět historie sagikatů. Šipky, tisíckrát objevené a znovu zapomenuté, a přesto stále lepší, stabilnější a vražednější, procházející celou historií Aldalu až po ty nejnovější, které jsme už nestihli doplnit. V místech, kde měly být vystaveny nejlepší aldalské sagikaty, trčela zabodnutá do rámu vitríny dlouhá jehla ze speciální slitiny. Tohle byla opravdu ta nejmodernější forma sagikatu. Lidmi dodané materiály a způsob elektromagnetického urychlování vytvořil ze sagikatu jednu z nejděsivějších zbraní, s jakými se kdy lidstvo setkalo.

Snídaně se odbyla v malé místnosti napůl zaplněné bednami s archeologickým materiálem. Pro nedostatek židlí seděla většina lidí na přepravkách, plukovník Patterson na jedné z nich usnul spánkem smrtelně unaveného člověka. Nikomu jsem se nezmínil o tom, kde mě zastihl ranní útok, a nikdo se mě na to ani neptal.

„Říkali ve zprávách něco?“ zeptala se Raymondová, aby prolomila ticho.

„Ne,“ odpověděl jsem po pravdě. „Nic nového.“

„Kdyby nám alespoň Země konečně poslala ty posily,“ poznamenal voják, který přišel, zastavil se nad spícím Pattersonem a chvíli na něj ustaraně hleděl.

„Pane,“ zatřásl jeho ramenem, „potřebují vás dole.“

„Kdyby alespoň poslali posily,“ zamrmlal plukovník, protřel si oči a nevědomky tak zopakoval vojákovu větu. Ta slova byla poslední dobou naší každodenní modlitbou. Pomoc jsme zoufale potřebovali, a přitom Země zatím nedokázala nic jiného než dohadovat se a přetřásat staré záležitosti ohledně záboru planety.

„Země jedná o případu Aldal za zavřenými dveřmi a ještě se na ničem nedohodla,“ sdělil jsem jim prohlášení ranních komentátorů. Patterson neřekl nic a odešel spolu s vojákem k Zlatému nádvoří.

„O čem se mají sakra dohadovat!“ ozval se místo něj vousatý třicátník, který nám tu jako dobrovolník pomáhal zachraňovat hargiborské sbírky. Neznal jsem ho jménem. „Útočí na nás aldalané, vraždí nás, podpalují naše města, ničí těžební věže, od Charikatu je drží jenom Hargibor a oni se potřebují o něčem dohadovat.“ Málokdy jsem se o takových věcech přel, ale najednou jsem ucítil potřebu zasáhnout.

„Problém je v tom, že tohle všechno je aldalské.“

„Charikat není aldalský,“ zamračil se na mě, „těžební věže nejsou aldalské. Nemají právo je ničit.“

„Jenže předtím byla jejich ta půda a vlastně celá planeta,“ namítl jsem a už se cítil hloupě za to, že jsem se do toho sporu nechal zatáhnout. „A ohledně Charikatu se mýlíte. To město bylo postaveno na základech aldalského královského sídla.“

„Na základech hliněných chatrčí,“ odfrkl si dobrovolník. „Když sem AmruCorp přiletěla, byli to barbaři. Teprve my jsme jejich kulturu nějak povznesli, a takhle se nám odvděčili!“ Zdvihl jsem hlavu ke stropu a zadíval se na složité řezby v bledě modrém kameni. Příčky sem zřejmě postavili dodatečně, podle figur to byl strop mnohem většího sálu.

„Připadá vám to jako dílo barbarů?“ poznamenal jsem. Vzpomněl jsem si na šipku sagikatu zabodnutou do vitríny. Ovšemže jsme je pozvedli. Ale jakým způsobem?

Raymondová vstala, ne aby přerušila naši hádku, ale aby sklidila umělohmotné nádobí po snídani, a pak řekla: „Za chvíli přijede i naše auto. Pojďte nosit bedny.“

Samozřejmě, že s Charikatem jsem měl pravdu já. Firemní město vyrostlo na základech tisíce let starých aldalských paláců a jejich králové vybrali více než dobře. Centrální Charikat stojí na kruhovém poloostrovu odděleném od zbytku kontinentu úzkou šíjí. Předěl je tvořený vysokou skálou a na ní se, po celé její tříkilometrové šíři, vypíná neskutečná, obrovská, nezdolná pevnost Hargibor.

Muzeum Hargibor. Pevnost z něj udělala až válka, ale předtím, přestože už přestál a vyhrál desítky bitev, nebyl nikdy ničím jiným než muzeem.

„Trůnní sál je největší prostorou Hargiboru a současně největším architektonickým divem, jaký zatím nemá ve vesmíru obdoby.“ Poslouchal jsem svůj hlas, jak se čistě a bez ozvěny nese obřím sálem, a už posté se nemohl ubránit obdivu k aldalským stavitelům, kteří něco takového dokázali.

Kdybych se díval jen dopředu, mohl bych si představovat, že je zase normální den v muzeu a já provádím zvědavé návštěvníky. Ale i bez ohlížení jsem věděl, že mě poslouchá jen parta špinavých a unavených vojáků, kteří si tak krátí dlouhou chvíli, než budou muset vystřídat své kolegy u děl na severní straně. Nejspíš jsem si jen namlouval, že některé z nich historie Hargiboru opravdu zajímá.

„Jedná se o střed původního paláce Hargibor z doby před dvanácti tisíci lety. Celá stavba, podle dochovaných záznamů delší než jeden a půl kilometru, byla postavena stejným způsobem, jaký můžete vidět zde.“ Stěny trůnního sálu tvoří obrovské, mnoho metrů vysoké monolitové desky, opírající se jedna o druhou svými nejužšími hranami. Nikdo nevěděl, jak mohli aldalané tak přesně vypočítat těžiště každého kusu, opracovat je a nakonec vyzvednout a složit na sebe, ale dokázali to.

„Největší deska, kterou můžete vidět za pódiem s trůnem, měří na výšku devět metrů a váží devatenáct tun. Její vyzvednutí a usazení do této polohy by nebylo jednoduché ani se současnou technikou, a to se vůbec nezmiňuji o kamenech, které stojí na ní. Celá tato stavba, přestože vypadá křehčí než domeček z karet, je samonosná a tak pevná, že s ní nepohnulo ani dvanáct tisíc let vývoje. Zbytek monolitového paláce sice vzal postupným rozšiřováním Hargiboru za své, ale stále ještě v některých místnostech nacházíme kamenné desky použité jako stěny či strop novějších částí.“ Všichni teď mlčí, rozhlížejí se po sále a tiše žasnou. Ohromné kameny připomínají dětskou skládačku. Tenké pláty vybíhají směrem ke středu sálu i leží podél jeho okrajů, další stojí v neuvěřitelných úhlech opřeny vždy tou nejužší hranou jedna o druhou. Člověk má dojem, že nesmí ani dýchat, protože i ten sebemenší záchvěv vzduchu by mohl křehkou rovnováhu narušit, ale pak si uvědomí rozměry sálu a obdivně vydechne. Stěny se ani nehnou, dokonalá akustika nevrací šeplavou ozvěnu a pozorovatel se chvíli kochá krásou barev a ladných tvarů. Podlaha vypadá jako z jediného kusu zlatistého mramoru, ale já vím, že je z menších desek pečlivě vybraných tak, aby na sebe žilkování a barvy přesně navazovaly. Teprve mnohem později si divák vzpomene na to, jak stará je tato místnost a kdo ji postavil, a zaplaví ho vlna těžko popsatelných pocitů.

„Umění aldalských stavitelů oceníte nejvíce, když se podíváte vzhůru. Desky, které tvoří stěny, se postupně sbíhaly ve formě kupole, jejíž výšku můžeme už jen odhadovat. Strop chybí a není známo, jak o něj trůnní sál přišel. Od té doby se nenašel nikdo, kdo by dokázal tak obrovskou prostoru zastřešit. Pokusili se o to až lidé a uspěli jen částečně.“ Ze středu mramorové podlahy vybíhá mohutný železobetonový pilíř a žene se vzhůru, kde se rozpíná do sítě pečlivě vyprojektovaných nosných žeber. Na nich stojí prosklená terasa, která nyní tvoří nejvyšší patro Hargiboru.

„Ani my jsme nebyli schopni překlenout něco tak velikého bez podpory.“

„A opravdu tohle udělali aldalané?“ ozval se dotaz. Přece jen to někoho zaujalo, zřejmě nováčka, který vidí trůnní sál poprvé.

„Ovšem.“

„Ale jak to mohli dokázat? Vždyť když sem firma přiletěla, byli to barbaři,“ namítl ten samý hlas. Neohlédl jsem se po něm a dál pozoroval jemné křivky monolitových desek.

„To je pravda. V době příchodu lidí procházela civilizace na Aldalu svým temným obdobím. Nikoho by tenkrát nenapadlo, že ti divoši v hliněných chatrčích mají za sebou tak dlouhou a skvělou minulost. Hargibor se pokládal za relikt po nějakých kosmických cestovatelích, přesně jak jste to svým dotazem myslel vy, a teprve později se zjistilo, že to všechno vybudovali aldalané.“

„Co se s nimi vlastně stalo?“

„Hladomory, epidemie, rozpad ekonomiky i státního zřízení. A před tím celosvětová válka, podle nalezených záznamů asi sto sedmdesátá osmá. Když máte jako životní prostor jen cípek pevniny sevřený ledem a mořem, těžko se buduje nějaká civilizace, a je zázrak, že se to aldalanům vůbec podařilo. Jako všude se to neobešlo bez bojů, jenže tady i malá bitka znamenala velkou zkázu a každý větší střet snadno přerostl v konflikt, který dokázal zpustošit celý kontinent.“

„A proč se nikdy nedohodli?“ zeptal se hlas, trochu překvapený jednoduchostí řešení, které nabízel.

„Proč? Proč se s nimi nedokážeme dohodnout na příměří právě teď?“ Pokrčil jsem rameny. „Mírové smlouvy ani dohody jsme zatím nikde v Hargiboru nenašli, jsou tu jen oslavy velkých vítězství a chvalozpěvy na udatné bojovníky.“

„Co s tím má co společného Hargibor?“

„Všechno.“ Na okamžik jsem se odmlčel. „Tahle pevnost je stará více jak třicet tisíc let. Už tehdy byla obrovská a stále roste. Bobtná jako houba, protože každý král, každý mocný ho dal opravit, rozšířit a zdokonalit. Nebyl by to vládce, kdyby se nedokázal postarat o Hargibor. Tyhle sály se plnily uměleckými a vědeckými díly, náboženskými a historickými spisy, sochami, obrazy, prostě vším, co aldalané uznali za vhodné zachovat pro budoucnost. Svět kolem mohl být smeten, civilizace zničena, ale Hargibor vytrval. Byl stavěn na věčnost a jen díky němu se ještě dokážeme bránit, jen díky němu si myslíme, že tuhle válku ještě vyhrajeme, a bojujeme, místo abychom prchli a nechali tuhle nerostnou pokladnici aldalanům. Skutečnou pokladnicí je ale Hargibor. Žijící minulost Aldalu, civilizace, která se obnovuje a přetrvává navzdory zkáze.“

To zasvištění jsem spíš vycítil, než uslyšel. Následovalo ještě jedno a potom se v krátkém sledu po sobě ozvala dvojice zadunění. Výstřel hargiborského děla a vzdálený výbuch granátu.

„Jdem!“ zachraptěl někdo a vojáci rychle zmizeli. Zbyl jen jeden, stál tam a pozoroval mě a trůnní sál za mými zády. Doufal jsem, že je to ten, který se vyptával, ale když promluvil, jeho hlas byl jiný.

„Myslíte, že ti tam venku,“ ukázal palcem k severu, „vědí, co pro ně Hargibor znamená?“

Kdyby to jen tušili, odvážili by se snad ostřelovat jeho průčelí sagikaty? Snažili by se k jeho úpatí umístit těžařské trhaviny, kdyby věděli, co se skrývá za jeho zdmi?

„Ne,“ odpověděl jsem po pravdě.

Beze slova odešel za svými kolegy. Zůstalo po nich jen několik prázdných bedýnek od munice, na kterých seděli, a trocha prachu na mramorové podlaze.

Na obědě se objevili i vojáci z tábora pod Hargiborem. Neznal jsem je, ostatně neznal jsem většinu lidí tady, ale nějak jsem vytušil, že jsou to oni. Možná byli unavenější a ztrhanější než my a možná neměli ve vlasech světlý kamenný prach, ale černé saze z hořícího města. Přišli, hodili do sebe pár soust nechutného koncentrátu a zase zmizeli, aniž promluvili jediné slovo.

Seděl jsem v koutě u malého plastikového stolku a opravoval výpisy ve velké evidenční knize. Počítače jsme krátce po začátku války zavrhli jako nespolehlivé, nechali je vychrlit obsah paměti na papír, a výsledkem byl tento mnohastránkový spis, ohmataný a zpřehýbaný souhrn tenkých listů plných drobného písma, do kterých jsme se pokoušeli zanášet změny způsobované válkou a našimi záchrannými pracemi.

Za poslední dva dny jsme stihli zabalit část šperků ze sikkovské doby a zachránit destičky se zlomky opusu o Mikkiridatiovi. Současně s tím jsem však musel konstatovat, že se ztratilo čtvrt metráku svitků z období po 38. válce, a že už vůbec nic netušíme o osudu ohromné knihovny nad Jadeitovou komnatou, ke které byly zničeny zřejmě všechny přístupové cesty.

Do toho šoupaly a dupaly desítky zaprášených vojenských bot, šustily tácky v improvizované jídelně a jen občas vyplulo na povrch osamocené lidské slovo. Někde běželo polohlasem rádio a komentátoři, očekávající zprávy ze Země, vytrvale opakovali poslední události:

„… Linie Naltan–Pandrepi byla prolomena v celé své šířce a o jejím dalším osudu nemáme žádné zprávy…

… Sklad těžařských trhavin u Sikomartu byl vyloupen. Aldalská osvobozenecká fronta se trhaviny nejspíš pokusí dopravit k Hargiboru a vzhledem k nedostatku našich vojenských sil v této oblasti je není jak zpomalit. Sklad i Sikomart byly posléze zapáleny…

… Hoří i poslední zatím odolávající těžařský komplex Rattenpi. Jeho obrana byla prolomena před třemi dny. Asi padesáti obráncům se podařilo z obklíčení uniknout a pět jich během včerejší noci prošlo linií Narteri, osud ostatních není znám…“

Rattenpi, před válkou jen malé městečko obklopující bezvýznamnou těžební jámu, se během posledního týdne stalo slavným, protože dokázalo aldalanům chvíli odolávat a pět z jeho obránců se zachránilo. Pět je hrozně malé číslo.

„… Na linii Narteri byla dopravena dvě těžká sagikatová děla. Jedno z nich se zřejmě před chvílí podařilo střelcům z hargiborské pevnosti zničit, ale tato informace dosud nebyla potvrzena…“

Po poslední zprávě se v místnosti zdvihla vlna udivených hlasů. O druhém dělu tady nevěděl nikdo.

„Děláte evidenci?“ ozvalo se nade mnou. „Tak si tam připište celou kolekci předsikkovské keramiky,“ bodla Raymondová prstem do papírů. „Ve dvou sálech se probořil strop a všechno zničil.“

„Předsikkovská…,“ chvíli mi trvalo, než jsem ty položky našel. „Ale to je přeci nahoře u jižní stěny, tak jak to…?“

„Bratrská pomoc z Charikatu,“ ušklíbla se Raymondová. „Jejich děla střílejí na aldalany přes vršek Hargiboru a zase špatně spočítali úhel.“

„Už zase?“ vybuchl jsem. „Vždyť jsme jim přeci už tolikrát říkali…“

„Kašlete na to,“ poradila mi kolegyně. „A pište, ať alespoň v něčem není bordel.“ Nestihl jsem ale napsat ani tečku, když se hlas komentátora odříkávajícího zprávy změnil a všichni se jako na povel zarazili a zmlkli.

„Vážení posluchači, právě jsme dostali informaci, že Rada Země ukončila své jednání a za malou chvíli se dozvíme její rozhodnutí ve věci Aldal.“

Zašumělo to a zapraskalo, jak se ladilo subprostorové vysílání přenášející informace přes prostor tak nedozírný, že vzdálenost mezi Hargiborem a Narteri oproti němu téměř neexistovala.

„A je to tady!“ zařval nečekaně hlasitě komentátor. „John Batta, tiskový mluvčí Rady Země!“

„Dámy a pánové,“ zazněl do ticha sálu vzdáleného desítky světelných let Battův školený hlas, „po velmi náročném jednání, při kterém jsme důkladně probrali všechny aspekty tohoto složitého problému, dospěla Rada Země k následujícímu rozhodnutí: Vojenskou podporu, která byla žádána společností AmruCorp na zastavení jednotek aldalské osvobozenecké fronty, Země neposkytne.

Důvody jsou následující.

Planeta Aldal byla AmruCorpem zabrána podle zákona o držení extrasolárních objektů, který umožňuje, aby do vlastnictví jednotlivce či společnosti přešla planeta, kterou neobývá žádná inteligentní civilizace. To ovšem Aldal nesplňuje! Omluvou nemůže být ani prokazatelný primitivizmus obyvatel v době záboru. Firma se sice postarala o značné zvýšení kulturní a životní úrovně aldalanů, avšak stalo se tak na úkor jejich osobní svobody. Aldalský konflikt potom není ničím jiným než střetem nezávislé rasy s okupanty. Přestože útočníkem a agresorem byla aldalská osvobozenecká fronta, a nikoliv polovojenské jednotky AmruCorpu, byla Rada Země na základě uvedených skutečností nucena uznat, že aldalané jsou v právu, a proto rozhodně nemůže podpořit druhou stranu a napomáhat tak omezování osobní svobody suverénního národa.

Vzhledem k neustále rostoucímu počtu obětí však Země považuje za bezpodmínečně nutné ukončení konfliktu. Jak nám bylo sděleno, vojenská pevnost Hargibor bránící firemní město Charikat bude schopna aldalské ofenzivě čelit ještě velmi dlouho. Válka by se tak mohla protáhnout i na několik let, což by mělo nepopiratelné devastující následky na celou aldalskou civilizaci.

Rada Země proto považuje za vhodné intervenovat následujícím způsobem: Společnost AmruCorp, která neprávem zabrala území svobodné planety Aldal, dopustila se nezákonné těžby a utiskování místních obyvatel, musí opustit okupované území během čtyřiadvaceti hodin. Rada Země nařizuje okamžité vyklizení Charikatu a opuštění palebných pozic na Hargiboru. Občané, kteří nejsou v zaměstnaneckém poměru s firmou, budou vyzváni k evakuaci. Během vyklízení Charikatu budou asistovat mírové sbory Rady Země a dohlédnou na řádné předání města a pevnosti Hargibor aldalanům. V případě, že by AmruCorp neuposlechla rozhodnutí, bude k jeho vykonání přinucena silou.“

Bylo ticho. Novináři ve vzdáleném sále se zřejmě na něco ptali a Batta jim nejspíš odpovídal, vysvětloval rozhodnutí Rady Země, ale tady, ve stísněných prostorách obrovského Hargiboru, bylo ticho. Někdo to zrádné rádio vypnul a všichni jsme jen stáli, seděli a dívali se jeden na druhého v tiché nevíře.

Vlastně se to dalo očekávat. Země neposlouchala stesky archeologů, váhala a stále žádala další informace o konfliktu a jeho příčinách, AmruCorpu a o tom, jak s aldalany nakládala. Čekali jsme, že nám nepomohou, a přesto byl tento okamžik šokující. Tak je to právě dnes. Zrovna dnešní den je posledním dnem války a také posledním dnem tisícileté historie Hargiboru, protože aldalané jej ve své ubohé nevědomosti vypálí do základů.

„To přeci není možné!“ zašeptal někdo a zlomil tak kouzlo okamžiku. Lidé se dali do pohybu. Přestože právě z rozhodnutí Rady skončila, tady byla stále válka a vojáci si nemohli dovolit jen tak postávat.

„Proč, sakra?“ ozval se zlostný výkřik. „Ty svině!“

„Třeba nemají prachy,“ nadhodil kdosi opatrně.

„Nebo spíš v Radě Země nejsou akcionáři AmruCorpu,“ navrhl cynicky někdo jiný.

Do vlny zmatených, rozhořčených hlasů zazněla ozvěna vzdálené střelby. Aldalané nevěděli, že vyhráli, a tak bojovali a my je museli držet, dokud to jde. Potom nad ránem vyklidíme své pozice a Hargibor bude opět aldalský. Tentokrát už naposled.

Tenké destičky ze světle hnědé hlíny měly všechny přesně stejné rozměry, a tak bylo podivné, že po nich řádky klínového písma neběžely pravidelně, ale byly neupravené a rozházené.

„Já myslím, že to všechno psala jedna osoba,“ řekla Raymondová.

„Všechny? Vždyť je jich skoro tisíc!“

„Možná ne všechny, ale ty, co jsem zatím viděla, byly psány jednou rukou. Dají se vystopovat typické chyby a změny dané rukopisem.“

„Nevíte, jestli jsou to chyby,“ namítl jsem. „Tohle písmo vidíme poprvé.“

„Ovšem. Ale něco se dá vypozorovat. Psal to asi ve spěchu, takže nedával pozor na typizovanou úpravu. Například tady,“ ukázala mi Raymondová na jeden znak. „Tenhle přepis tu vidím už popáté. Je to dost obtížné slovo a rychlým psaním ho zřejmě zdeformoval natolik, že už se nedalo přečíst. Podívejte, destička tu není hladká, ale hrbolatá, jako by se někdo pokusil chybný vryp zahladit a napsat ho správně. A podobných vad je tu víc.“ Měla pravdu. Ty samé symboly nebyly psány různě proto, že by se tím měnil jejich význam, ale že jejich pisatel spěchal.

„Tisíc destiček psaných ve spěchu,“ zamyslel jsem se. „Co na nich asi může být?“

„Napadlo mě, jestli to nejsou bojové zápisky,“ řekla Raymondová, zabalila destičku do bílého pěnového papíru a uložila ji k dalším do velké transportní bedny. „Kdyby si někdo z nás tady vedl deník, vypadal by asi podobně.“

„Zápisky muže bránícího Hargibor,“ nadhodil jsem. „Možná držíme v rukou skutečný prazáklad všech těch legend o neohrožených obráncích na hargiborských hradbách. Ze které to asi může být doby?“

„Tipovala bych, že tak těsně před začátkem pětatřicáté války. Připomíná to písmo z konce třicáté čtvrté a za jeden a půl století vývoje by mohlo vypadat takhle.“

„Potom by to byl opravdu doklad o počátku války. Možná jsou všechny tyhle místnosti plné zpráv o dávných válkách, jak je sesbírali aldalští historikové. Mělo by to nevyčíslitelnou cenu.“

Na tuhle skupinku prostor jsme narazili vlastně náhodou, jako na všechno v Hargiboru. Řada nevelkých místností v úzkém mezipatře naléhala zadní stěnou na desky trůnního sálu a neporušené pečeti na jejich dveřích si okamžitě získaly celou naši pozornost. Byli jsme vůbec první lidé, kteří dovnitř vstoupili a našli jsme temné archivy napěchované svitky a destičkami z různých dob.

„Zajímalo by mě, jak to dopadlo,“ řekla najednou Raymondová, vzala baterku a pomalu se vydala podél mramorových polic s destičkami. Zabalil jsem ještě dvě a pak si všiml, že nehnutě klečí v rohu archivu a svítí si na jeden hliněný plát. Došel jsem k ní a ona mi mlčky ukázala svůj nález. Poslední destička se záznamy neznámého hargiborského obránce byla trochu začerněná od sazí a v levém horním rohu měla dvě čáry nedokončeného klínového znaku. Jinak nic.

„Tady jste! Patterson vás hledá, už se bál, že vás někde zastřelili.“ Na úzké chodbě mezi krabicemi stál mladý voják.

„Balíme,“ řekl jsem suše.

„A co?“ nahlédl zvědavě do bedny a já si podle hlasu uvědomil, že to je ten samý muž, se kterým jsem se dopoledne bavil v trůnním sále.

„Destičky s poznámkami v klínovém písmu.“

„To budou asi hodně důležité, že je chcete brát s sebou.“ Znovu se zadíval do bedny a potom na Raymondovou, osvětlenou přízračným svitem baterky v hloubi archivu. „Plukovník Patterson tu nechá i děla a většinu munice, abychom se stihli včas sbalit. A po vás chce, abyste šel organizovat odvoz vašich věcí. Auta mají omezenou kapacitu.“ Přešlápl a pořád se neměl k odchodu.

„Myslím, že to není správné,“ řekl. „Takhle to najednou vzdát a utéct, protože nám Rada Země místo pomoci pohrozila sankcemi. Stejně bychom to asi nevyhráli, ale takhle…“

„A jaký by potom mělo smysl bojovat?“ zeptal jsem se.

„Já nevím.“ Pokrčil rameny. „Je těžké to vysvětlit, ale prostě není správné jen tak Hargibor opustit. Vždyť mu vděčíme úplně za všechno. Bez něj by nás aldalané už dávno přemohli a zmasakrovali a my bychom bez něj ani neprošli Narteri.“

Najednou mi to došlo.

„Vy jste…“

„Inženýr z Rattenpi. Jeden z pěti, co prošli skrz linii Narteri,“ plaše se usmál, jako by na tom nebylo nic neobvyklého. Představoval jsem si je úplně jinak, těch pět hrdinů, kteří se probili z obklíčeného města a dostali se skrz území nepřítele až sem.

„A co potom děláte tady?“ zeptal jsem se udiveně.

„Po pravdě řečeno, nevím. Neumím to vysvětlit, ale když jsem měl najednou tyhle ohromné zdi za sebou, když mě konečně oddělily od aldalanů, nějak jsem nedokázal jít dál. Prostě jsem se musel vrátit a znovu bojovat.“ Potřásl hlavou a ukázal na bednu s destičkami. „Vždycky jsem o Hargiboru uvažoval jako o pevnosti, a když jsem se konečně dozvěděl, co se tu doopravdy skrývá, musíme to opustit. Není to správné.“

„Vy jste to nepochopil.“ Patterson uhýbal očima a hrbil se, takže vypadal menší než já. „Tady nikdy nebyla možnost zachránit aldalskou historii. Už od samého začátku války.“

„Tohle neříkejte. Já vím, že všechna jednání s aldalany selhala, ale kdyby Země poslala posily, mohli bychom Hargibor hravě udržet. A i když nám pomoc neposkytla, přeci nemůžeme přestat bojovat jen proto, že nám to nějací politici nařídili. Copak vy nevíte, co je tu v sázce?“

„Vy jste to nepochopil,“ zopakoval unaveně a já se hned zastyděl za to, že jsem na něj vůbec zdvihl hlas. „Když jsme žádali Zemi o posily, chtěli jsme po ní, aby v podstatě vyhladila všechno živé na sever od Narteri. K čemu by vám potom byla aldalská historie, kdyby nebyli žádní aldalané?“

„Ale přeci…,“ vyhrkl jsem zoufale a uvědomil si, že nenacházím žádný vhodný argument. Copak opravdu neexistuje jiné řešení, copak tu není žádná možnost, jak zachránit obrovské hargiborské sbírky před barbary na jeho úpatí?

Hargibor vřel horečnatým ruchem jen v určitých klíčových místnostech, kde se přelévali lidé a kupily bedny s materiálem. Stačilo však vyjít na chodbu a už za prvním rohem veškerý shon mizel a sály byly tiché, temné a prázdné jako vždy. Hargibor byl příliš velký, majestátní a odvěký, než aby se ho lidské hemžení dotklo. Skoro bych věřil, že ani nevnímá blížící se konec, ale stačilo přiložit ruku na stěnu a cítil jsem, jak se celá pevnost chvěje v předtuše přicházející zkázy. Střílelo se takřka nepřetržitě. Pro řev děl a sagikatů nebylo slyšet vlastního slova. Na ulici Narteri nakonec opravdu dotáhli druhé sagikatové dělo, ale stalo se tak až pět hodin po zprávách, které to oznámily.

„Tak už jim někdo konečně řekněte, že vyhráli!“ ozval se vzteklý výkřik a jako v odpověď nastala kratičká, neskutečná chvíle absolutního ticha. Byla to jen souhra náhod, nic víc, a vzápětí celým Hargiborem otřásla děsivá rána. Stěny se zachvěly, ze stropů spadla sprška prachu a po zadunění exploze následoval ještě strašlivější zvuk hroutícího se kamení a zdiva, skřípění lámající se kovové konstrukce, tříštění skla a pád obřích střepů na kamennou podlahu a v tom lomozu byl slyšet temný a basový zvuk, se kterým se obrovské kamenné desky pomalu kácí a padají v kotoučích prachu na zem, a otřes jejich dopadu je cítit až v kostech.

Trůnní sál byl v troskách. Všechny mnohatunové monolity na severní straně se zhroutily a odhalily uprášené nitro místností za nimi. Střela přerazila podpůrný sloup držící skleněnou terasu a jeho pahýl se vzpínal k temnému nebi nad mořem prachu a trosek. V rozbitých místnostech za sálem začalo něco hořet a černý dým se líně plazil podél zmrzačených stěn k rozšklebeným ústům terasy.

Podíval jsem se na trosky sálu důkladněji a náhlé poznání mě zasáhlo jako blesk. Severní stěna byla zničena celá a v jižní byl, přibližně v polovině výšky sálu, vyseknut otvor, kterým ničivá střela přilétla. Nezasáhli nás aldalané. Byla to děla z Charikatu, která se pokoušela ostřelovat naše nepřátele přes vrchol Hargiboru a opět se netrefila.

V zničených místnostech na severní straně cosi puklo a zableskly se plameny. Spolu s temným dýmem se vyvalil houf trosek, vzplanul v začínajícím požáru a proud vzduchu stoupající k neuzavřené kupoli sálu je zachytil a zdvihl k obloze.

Někde ještě pořád padaly zdi a řítilo se kamení. Děla duněla, kolem mě se míhali vojáci a něco pokřikovali, ale já je nevnímal. Jen jsem stál a neschopen slova zíral na trosky sypající se bez ustání z rozbořených místností. V mračnech kouře poletovaly úlomky svitků a cáry papírů, proud vzduchu je zanášel k ohni a ony chytaly, každý ten kousek papíru nakrátko zaplál jasným plamenem a změnil se v popel, který vystoupal k temnému a rudému nebi.

„Zůstávám,“ řekl jsem tiše. Stáli jsme v široké chodbě osvětlené vzdálenými světly Charikatu. Za zády Raymondové postávali v setřených reliéfech cizí bozi a démoni. „Bojím se, že když teď odejdu, nedokážu s tím žít,“ dodal jsem. Před očima jsem pořád měl hořící papíry mizející nad troskami trůnního sálu, neuvěřitelnou neúprosnost zkázy, která pokračovala a pokračovala a slepě ničila vše, co jí přišlo do cesty. Oheň se nakonec podařilo uhasit, ale ty místnosti, ze kterých jsme zachránili jen pár set destiček, jsme už nenašli.

Nevím, jestli mají staré svitky větší cenu než lidský život, ale nemohu odejít, dokud na tuto otázku nenaleznu odpověď.

Raymondová pořád mlčela. Dívali jsme se jeden druhému do očí a věděli, že už není co říct.

„Hodně štěstí,“ vyhrkla a prudce se otočila, abych ji neviděl plakat.

Stal jsem se jedinou živou bytostí v Hargiboru. Všichni odešli, auta odjela a temné sály se pohroužily do ticha. Myslel jsem si, že teď uvidím Hargibor takový, jaký byl před příchodem lidí, ale zdá se, že nic už nebude jako dřív. Všude jsou známky naší přítomnosti. Zapomenuté bedny a nástroje, nedokončené expozice muzea, drobounké archeologické štítky nalepené porůznu jako znamení tajné sekty, plastiková vidlička na intarzovaném stole, zmuchlaný obvaz pohozený u stěny, prach a v něm otištěné podrážky bot.

Na zdech jsou nápisy, v šeru takřka neviditelná jména a slova ve spěchu vyrytá do stěn. Vojáci, zdravotníci, archeologové, pěšáci i velitelé a nejspíš i aldalané, kteří tu byli před námi, ti všichni sem vyškrábali desítky značek a nečitelných monogramů.

Vždycky mi to připadalo barbarské a necitlivé ke starodávným zdem, ale tuhle noc jsem ucítil podivnou touhu podepsat se také. Nadrápat do historické fresky „Byl jsem zde“, podepsat se a zvěčnit se tak do pomíjivého kamene.

Má to vůbec smysl, psát vzkazy, které stejně nikdo nebude číst, podepisovat se na zdi, které beztak pohltí plameny, posílat zprávu do budoucnosti, když není naděje, že ji někdo zachytí? Hargibor je takových nápisů plný. On sám je jeden veliký vzkaz, výkřik všech aldalanů z hlubin času do netušené budoucnosti. Hargibor je plný poselství, která se skrývají v každé jeho místnosti, každém sále, schází po nízkých schodištích a plíží se po nekonečných chodbách. Minulost je v pokojích i komůrkách, v archivech plných svitků, obrazárnách i skladištích, je v truhlách s poklady i na opuštěných nádvořích utopených v nitru stavby.

A přitom tohle všechno není minulost Aldalu, jsou to jen zlomky, ojedinělé výkřiky jen zřídka kdy propojené souvislostmi. Už ze samé podstaty věci nemůže být minulost nikdy úplná. Třeba jen dnešní den. Prožil jsem ho, a přece kdybych o něm napsal zprávu, nepodá ani zdaleka přesný popis událostí, které se tu odehrály. I kdyby promluvili všichni, kteří v Hargiboru bojovali, stále nám budou zbývat bílá místa. Ani všichni aldalané, ani všichni mrtví nedokáží dát dohromady naprosto přesný popis dnešního dne. Ztratil se v minulosti a zbylo po něm jen pár nesouvislých zpráv, které neumíme číst. Jsou jako kaménky, které vkládáme do nekonečně veliké mozaiky. Nikdy nemůžeme mít všechny, ale čím víc jich vložíme do obrazu, tím více odhalujeme z původního motivu.

Všechno má své místo v skládance času, špinavý příbor na královském stole, střela sagikatu zabodnutá do rámu vitríny, kamenný prach, hliněné destičky i trosky trůnního sálu. Minulost tu je, zapsaná v předmětech a zdech Hargiboru tak přesně, jako dokáže jediný vryp klínového písma obsahovat záznam posledního boje i něčí smrti. Všechno tu je, zapsané slovo od slova, každý krok a každý vzdech už od okamžiku, kdy byl položen první základní kámen na holou skálu kdesi hluboko pode mnou.

V šerosvitu plížícího se svítání se podobají hlavně děl duchům. Jsou to řady záhrobních zvířat, trpělivě čekajících u oken severní stěny na svou kořist. Je jich tu mnoho a sály za nimi jsou plné munice. Procházím kolem nich a pod nohama mi chřupe prach a kamení. Stěny jsou tečkované po zásazích sagikaty, jako by se severní stěna nakazila nějakou nemocí. Možná tu byly reliéfy, vyprávěly o dávných bitvách, ale teď je z nich prach, mluvící o té poslední válce. Děla čekají, tichá a nehybná, tak zoufale jednoduchá, a přinášející tolik zkázy. Sagikat tam dole je prý ještě jednodušší. Chladným vzduchem stoupá v místech, kde tuším ulici Narteri, tenký proužek kouře. Je ticho a klid, mám pocit, že se vše zastavilo, ale je to jen klam.

Svítá. Čas odedávna používaný k náhlým přepadům, rozhodujícím bitvám a zlomovým okamžikům v dějinách.

Podle legend prý dokázal Hargibor ubránit jediný muž. Možná jsem poslední v řadě bojovníků, kteří tu takhle stáli a v šeru před východem slunce čekali na svůj osud. Snad se také báli, snad naposledy rozvažovali, jestli má cenu bojovat, jestli nebude lepší prchnout a zachránit holý život.

Vím, že nakonec zůstali, protože věřili, že je třeba bránit Hargibor, i kdyby naděje na vítězství byly pramalé. Věřili, že je třeba bojovat, i kdyby po vás nemělo zůstat nic jiného než vryp na hliněné destičce, protože i ten dokáže vypovědět mnohem víc než prach a popel, který by tu jinak zbyl. Že je třeba vzdorovat plamenům, protože jinak by už nezbylo, za co bojovat.

A já si tady, na hradbách pevnosti staré jako lidstvo samo, cizinec, bránící odkaz cizinců proti jim samým, naposledy kladu tu důležitou otázku. Má opravdu historie celého národa větší cenu než jeden lidský život? Opravdu je nutno bojovat, znovu a znovu? Skutečně nesmí Hargibor pohltit plameny?

Nevím, ještě pořád si nejsem jist a času na nalezení odpovědi rychle ubývá.

KONEC 22. 12. 2003

Poslední obránce Hargiboru

Jen máloco je tolik opředeno mýty a legendami jako přítomnost cizinců na Aldalu. Ve skutečnosti ani není známo, odkud se vzali a co zde pohledávali. Jisté je pouze to, že aldalané proti cizincům povstali a v průběhu dvousté devadesáté osmé světové války je úspěšně z planety vypudili. Boje vyvrcholily bitvou o Hargibor. Legendy o tomto střetu si však navzájem protiřečí, neváhají používat mytologické postavy jako Posledního obránce či Osvoboditele Hargiboru, a je nesnadným úkolem současných historiků dobrat se poznání, jak vítězný boj aldalanů doopravdy probíhal.

Velké naděje jsou vkládány do slavného Záznamu, přičemž první krok k jeho přeložení, fonetický přepis, právě tato práce předkládá. Místo a čas jeho pořízení nejsou známy a vlastní záznamové zařízení bylo před svým objevem a analýzou mnohokrát přemístěno. Přesto je možno konstatovat následující fakta:

Záznam pořídili cizinci a je celý veden v jejich řeči. Jsou zde jasně rozpoznatelné zvuky boje, a to výstřely jak cizineckých zbraní, tak sagikatů, takže se jedná o události zachycené v průběhu války. Podle ozvěny je možno usuzovat, že Záznam byl nahrán v uzavřených prostorách, s vysokou pravděpodobností v samotném Hargiboru.

Pečlivou analýzou byly odlišeny vnější zvuky od vlastní řeči a dále bylo spektrální analýzou hlasu odhaleno několik mluvčích, kteří jsou v textu vyznačeni. Místo jejich jmen byly použity charaktery z eposu o Rutafidovi, z části proto, že jméno hrdinného krále Rutafida se v Záznamu několikrát vyskytuje. Zde je třeba upozornit na rytmickou pasáž na straně 13, která opět obsahuje jméno aldalské mytologické postavy. Pravděpodobně se jedná o cizinecký překlad této legendy a zmíněná pasáž by se mohla stát klíčem k rozluštění jejich jazyka.

Za Královský výzkumný ústav
Prai se Naightepi, fonoložka

Obránce: Je tu hrozné ticho, když se nestřílí. Vždycky za svítání je tu hrozné ticho… Jenže tentokrát tu opravdu nikdo není. Hargibor je prázdný. Firma to vážně vzdala, během jediného dne vyklidila Hargibor, opustila palebné pozice a teď evakuuje Charrikat. Každé dvě hodiny slyším zadunění, jak startuje další raketoplán na oběžnou dráhu. Lidem z Charrikatu se moc nechce. Mají tam domy a cítí se bezpeční, protože Charrikat je poloostrov v moři a mezi ním a kontinentem je skála a na skále Hargibor. Jako by to byla nějaká vojenská pevnost, jenže tohle je muzeum. Tři kilometry dlouhé a třicet tisíc let staré a v něm všechno, čeho kdy aldalané dosáhli.

[pauza]

Obránce: Teď stojím v jednom z mramorových sálů na severní straně a čekám, až vyjde slunce. Snad ho uvidím, protože na obzoru pořád hoří těžařská města. Rattenpi, Pandrepi, Naltan a Sikomart, všechno je v plamenech.

[pauza]

Obránce: V oknech byla vitrážová skla přes čtyři metry vysoká. Nedala se vysadit, tak je prostě jednoduše rozbili, aby mohli střílet. Teď z každého okna shlíží jedna hlaveň děla. Tam někde dole je ulice Narteri, na které byla dosud bojová fronta. Jsou tam dvě sagikatová děla a aldalané. A tamhle by měl být tábor našich, teď opuštěný, dole u paty Hargiboru. Přestože je to tak obrovská stavba, nahoru na skálu vedou jen dvě cesty. Jedna z vnějšího města a druhá z vnitřního, z Charrikatu. Jsou to staré tesané stupně a tahat po nich bedny s archeologickým materiálem bylo utrpení. [pauza] Oni po těch schodech tahali všechno. Stavební materiál, mramor, sochy, monolity na trůnní sál, úplně všechno. Každý ten kámen vyvláčeli nahoru a položili sem, aby nakonec vznikl Hargibor… Jak to, že mi to dřív nedošlo?

[pauza]

Obránce: Tím spíš tady musím zůstat. Když všichni utekli, někdo musí bránit Hargibor, někdo se musí postarat, aby tahle neuvěřitelná stavba nebyla zničena. Aldalané se na to chystají, mají zbraně a sagikaty a trhaviny, chtějí Hargibor vyhodit do povětří, protože netuší, co to je, protože zapomněli svou minulost a mají za to, že tohle je bašta nenáviděných cizinců. Dali jsme jim možnost to udělat, seznámili jsme je s výbušninami a zdokonalili jejich sagikaty, a teď před nimi musíme ubránit jejich muzeum. Je to naše povinnost. [pauza] Zbylo to na mě. Těžařské firmě pohrozili ze Země sankcemi, jestli nenechá Aldal na pokoji, a všichni, kdo tady bojovali, beze slova poslechli a utekli. Jsem tu jenom já. A spousty děl a munice. Asi je to tak levná položka, že nestálo za to je odvézt. Vypadá to, že děla se ovládají úplně jednoduše. To bych měl zvládnout. I tenhle miniaturní nesmysl, do kterého teď mluvím, je podstatně složitější.

Obránce: Je tak o dvě hodiny později. Slunce už vyšlo a vypadá skrz závoje kouře strašidelně. Na Narteri a v celém vnějším městě je ticho a klid. Občas zaslechnu nějaké hlasy, občas mám pocit, že vidím nějaký pohyb, ale jinak nic. Žádný útok. Že by to aldalané také vzdali a odtáhli? Nesmysl. Ti se nevzdávají.

[vzdálená střelba z cizineckých zbraní]

[vzdálená střelba z ručních sagikatů]

Obránce: Že by… Ne, to je… To jsou naši! Sakra!

[vzdálená střelba z cizineckých zbraní]

[vzdálená střelba z ručních sagikatů]

Obránce: Moment… Jak se to…?

[výstřel z děla]

Obránce: Aha. Ono je to vážně jednoduché. Teď jenom trochu líp zamířit…

[výstřel z děla]

Obránce: A je to! To by bylo, abych jim nepomohl…

[nejasné zvuky, několik výstřelů z děla, vzdálená střelba z ručních sagikatů a cizineckých zbraní]

Inženýr: Haló!

[výstřel z děla]

Obránce: Co…? Sakra, jak jste…

Inženýr: Nestřílet…! Aha, vy stejně nemáte čím.

Obránce: To jste vy! Co tu děláte?

Inženýr: Slyšel jsem, že děla zase střílejí. Tak jsem si myslel, že to budete vy.

Obránce: Nějak se mi nechtělo odejít. Vám asi také ne.

Inženýr: Ne.

[výstřel sagikatového děla]

Obránce: Bacha, k zemi!

[svist sagikatových střel]

Obránce: Dobrý. Naštěstí pořád střílí moc nahoru. Moment.

[výstřel z děla]

Inženýr: S čím můžu pomoct?

Obránce: Jestli s tou věcí umíte střílet, tak se trefujte někam tam, tam je to dělo. O dva domy blíž je taky pár aldalanů.

[vzdálený výstřel z ručního sagikatu]

Obránce: A někde tamtím směrem jsou lidé a proti nim, skoro u starého vojenského tábora, zase aldalané. Nevím, jak je dostat pryč. Bojím se tam střílet.

Inženýr: Proč?

Obránce: Zasáhnu Hargibor…

Inženýr: Ten už dostal zásahů. Ukažte. Můžete zatím zkoušet trefit ten velký sagikat.

[kroky]

[výstřel z děla]

Inženýr: Hups!

Obránce: Co to děláte, sakra!

Inženýr: Blbý úhel, no. Zkusím to znova.

Obránce: Dávejte pozor. Já chci Hargibor zachránit.

Inženýr: Já myslel ty lidi.

[vzdálená střelba z cizineckých zbraní]

[vzdálený výstřel z ručního sagikatu]

[výstřel z děla]

Inženýr: Že by…?

Obránce: Snad.

[pauza]

Inženýr: Jestli utíkají stejnou cestou jako my z Rattenpi, měli by se za chvíli objevit v támhleté proluce. Pokud po nich pak nikdo nebude střílet, dostanou se dovnitř.

[pauza]

Inženýr: Jo!

Obránce: Jeden… dva, tři. Nebylo jich víc? Měl jsem dojem, že jich vidím pět.

Inženýr: To se stává… Pojďte, musíme dolů, otevřít jim bránu.

Obránce: Jistě.

[výstřel sagikatového děla]

Obránce: Ale co…

Inženýr: S tím teď nic nenaděláme.

[rychlé kroky]

[vzdálený výstřel sagikatového děla]

[rychlé kroky]

Inženýr: Tady je brána… Naštěstí nám nechali klíče v zámku.

[skřípot]

Inženýr: Zatím bych ji neotvíral dokořán, tahle část schodiště se dá ostřelovat. Původně ji kryli vojáci z tábora. [pauza] Měli jsme si někde vzít alespoň samopaly. Takhle jim moc nepomůžeme.

[pauza]

Voják: [velmi nezřetelně] Jestli tam nikdo není, tak jsme v prdeli.

[střelba z cizineckých zbraní]

Voják: [velmi nezřetelně] Běžte!

[dupot]

Obránce: To jsou oni. Rychle!

[skřípot, dupot]

Uprchlík: Díkybohu!

Voják: Honem! Pojďte nám s ní pomoct.

[kroky]

[zasténání]

Voják: Opatrně. Je to průstřel břicha. Potřebuje doktora.

[skřípot]

Uprchlík: Zaplaťpámbu, že už jsme v bezpečí.

Voják: Houby. Musíme dál, tuhle bránu prostřelí sagikat jako nic. [pauza] Vy jste tu jen dva? Kde jsou ostatní? Co je to tu za bordel?

[zasténání]

Inženýr: Vezměte ji za nohy, doktore, ponesem ji.

Voják: Vy jste doktor? Tak jí, sakra, pomozte!

Obránce: Archeologie.

Voják: Archeolog? Si děláte prdel! [kroky] To se mi snad zdá. Tady vážně nikdo není! Tady měla bejt četa, co brání přístupovou cestu, hrome. Kdybych věděl, že nás nikdo nebude krýt, tak bych se přes Narteri vůbec nepouštěl. Máte představu, kolik lidí tam zařvalo?

Obránce: [tiše] To mě mrzí. Víc jsem toho opravdu udělat nemohl.

Voják: Vy určitě ne. Ale… A neslyším děla. Proč se nestřílí? To se Patterson taky někde fláká, nebo co?

Obránce: Patterson je pryč. Všichni jsou pryč. Evakuace. Střílel jsem já.

Voják: Co…? A do háje. Jaká evakuace? Proč? Moment, to tu vážně vůbec nikdo není?

Obránce: Celý Hargibor je prázdný.

Voják: A Charrikat? Ta ženská potřebuje nutně lékaře. Chci aspoň někoho dopravit v pořádku do bezpečí, sakra.

Obránce: Ve městě ještě lidé jsou. Museli bysme ji přenést přes Hargibor na druhou stranu.

Voják: Rozumím. Ale nejdřív uděláme něco s těmi děly, musíme udržet aldalany v odstupu, jinak nám naběhnou do zad, než se nadějeme. Ty kanóny se dají nařídit na automat, sice budou mířit nazdařbůh, ale to nevadí. Na zastrašení to bude na chvíli stačit a víc nepotřebujeme. Vy dva, běžte s tou ženskou co nejrychleji do Charrikatu a vy pojďte se mnou, pane doktore, a cestou mi povíte, co se tu vlastně stalo.

[rychlé kroky]

Voják: Kdo je vlastně ten druhý chlap? Mám dojem, že už jsem ho někde viděl, ale nemůžu si vzpomenout.

Obránce: Neznám ho jménem. Je z Rattenpi.

Voják: Z Rattenpi – no jasně! On je z té první vlny, co se dostala z obklíčení. Šestapadesát lidí z nočního průlomu. Kolik jich vlastně prošlo?

Obránce: Pět.

[pauza]

Voják: My jsme byli druhá vlna. Dvě stě osmnáct, šli jsme o den později. Víc lidí už se z města nedostalo. [pauza] Většina jich skončila na Narteri. Čekal jsem podporu z druhé strany. Měl jsem počkat. Nebo aspoň vyslat někoho na průzkum. Pak už nešlo couvnout… Takovejch lidí, sakra.

Obránce: [tiše] Zachránil jste ty dva.

[povzdech]

Voják: Kdo ví. Ta ženská… Sagikatová šipka sice nadělá menší paseku než kulka, ale průstřel břicha je vždycky svinstvo.

[pauza]

Obránce: Jeden lidský život se taky počítá.

Voják: A ti ostatní mě budou chodit strašit… Tady se stalo to, čím vyhrožovali ve zprávách, že? Sankce ze Země.

Obránce: Přesně tak. Zábor planety a těžba byly shledány jako nezákonné. Skoro osmdesát let těžba nikomu nevadila, a jakmile došlo k problémům, začali si hrát na obránce mimozemských práv! A to jsme původně žádali Zemi o pomoc…! Všechno teď patří aldalanům a mírové sbory se už chystají je chránit, kdyby se někdo zdráhal Aldal opustit.

Voják: Měli jsme se stáhnout už dávno. Nebylo by tolik mrtvých.

Obránce: Pořád věřili, že to udržíme, povstání potlačíme a aldalany zpacifikujeme.

Voják: Spíš vyhladíme.

Obránce: Takhle to říkal Patterson taky… Jestli chceme vyhrát, musíme vyhladit všechno živé na sever od Narteri.

[pauza]

Voják: A teď je Patterson v bezpečí na orbitě a místo něj jste tu vy. Proč vlastně? Ani jsem vám nepoděkoval, že jste nás kryl. Tak díky.

Obránce: Jenom jsem odkoukal, jak se ovládají děla.

Voják: Patterson tu měl zůstat, hrome! Patterson, ti kluci z dolního tábora, všichni tu měli zůstat a utéct až jako poslední. Vždyť tam jsou ještě lidi! Z Rattenpi už asi ne, ale z dalších měst určitě. Spousta skupinek jako ta naše, co směřují k Narteri a doufají, že jim z Hargiboru uvolní cestu. Přesně to jsem si myslel i já, neměli jsme sice spojení, ale já tu podporu čekal. Nenapadlo mě, že je tu prázdno a že celou pevnost brání jen jeden doktor archeologie.

[pauza]

Voják: Netvařte se tak. Jste určitě větší hrdina než celý plukovník Patterson. Stoupnout si sám k dělům a bránit něco tak obludně obrovského, to už chce odvahu.

Obránce: Možná jenom věřím legendám. [pauza] Aldalané mají spoustu legend o Hargiboru a bitvách, které ho ohrožovaly. Shodují se na tom, že Hargibor mohl bránit jediný muž.

Voják: A proti komu?

Obránce: Proti jiným aldalanům.

Voják: Ach tak.

[pauza, kroky]

Voják: No, jestli měl ten jediný muž k dispozici tohle, tak bych tomu i věřil. [pauza] To je dobrá palebná pozice. Dosáhneme na Narteri i k táboru. Narteri nechám ostřelovat určitě… Tak… Pomozte mi s těmi zásobníky… Dík. To by bylo první. Bude střílet s dlouhými a nepravidelnými prodlevami, aby se na ně nemohli zastřílet a dlouho vydržela munice. Tak.

[výstřel z děla]

Voják: Teď ještě aspoň dvě. Pamatujete si, kde byl naposledy ten velký sagikat?

Obránce: Někde u toho červeného domu… Ne, víc doleva. Asi tam. [pauza] Vy tu chcete zůstat? Bránit Hargibor?

Voják: A proč ne? Když můžou archeologové… Nebudu svině jako Patterson. Bez Hargiboru tam umřou ještě spousty lidí. [pauza] To máme další. Třeba to ten sagikat vážně trefí.

[výstřel z děla]

Voják: Nevíte o dělech někde jinde? Ať jim trochu ztížíme míření.

Obránce: Myslím, že nějaká zůstala o dvě patra výš.

Voják: Výborně. Viděl jste, jak to dělám, můžete tam skočit a nařídit je, aby střílela někam na Narteri? Jedno kam. Já se tady zatím pokusím vymyslet, jak to udělat, aby ta děla pustila k Hargiboru naše a držela v odstupu aldalany.

Obránce: Co když už nikdo nepřijde?

Voják: Jak se můžete takhle ptát? Dneska umřela spousta lidí jenom proto, že je nikdo nečekal. Mám si snad vzít na svědomí další?

Obránce: To jistě ne.

[kroky]

Obránce: Najednou jsme tu čtyři. Inženýr z Rattenpi a ten druhý se vrátili. Postřelenou ženu předali lidem na okraji Charrikatu, a místo aby se šli nalodit na první odlétající raketoplán, vrátili se sem. Prý je to samozřejmé, že budou bránit Hargibor, říkali. A mně trvalo celou noc, než jsem se k něčemu takovému odhodlal. [pauza] Teď se jdeme někam ozbrojit. Zbraně, náboje, granáty, trhavina. Na náložích trvá inženýr, nevím proč. Nikdo z nás samozřejmě netuší, kde by to mělo být, a Hargibor je obrovský. Měl jsem si víc všímat Pattersona a jeho vojáků, pak bych věděl, kam nás mám dovést. Zatím trochu bloudíme.

Voják: [slaběji] To jste vy, doktore? S kým to tam mluvíte?

Obránce: S nikým. [šramot] Jenom sám se sebou.

Voják: Aha. No, slavíme částečný úspěch. Našli jsme nějaké samopaly. Ale s municí je to chabé, zřejmě ji někam odnesli.

Uprchlík: Ale je tam tolik náhradních dílů, že bysme je mohli po aldalanech rovnou házet.

Inženýr: Jenom musíte hodit dostatečně rychle. Tak alespoň pět set metrů za sekundu.

Uprchlík: Jo?

Inženýr: Sagikat stejně nepřehodíte. Ty šipky létají dvojnásobnou rychlostí zvuku.

Uprchlík: Hezký svinstvo… Tím spíš musíme najít nějaký náboje. Kudy dál? Když to má být muzeum, proč tu hrome nikde nejsou žádný ukazatele?

Obránce: Ale jsou. Třeba tady, vidíte?

Uprchlík: Tohle?

Obránce: Jen je to psané v nějakém tisíciletí starém aldalském dialektu. Ale kam dal Patterson munici, tu určitě není.

Voják: A kam teda vede ta chodba podle aldalanů?

Obránce: Tohle písmo číst neumím… Ale řekl bych, že… tímhle směrem bude obrazárna a tímhle zbrojnice krále Rutafida.

Uprchlík: To jste vyvěštil z čeho, když to neumíte číst?

Obránce: Neumím. Ale někdo z mých kolegů si na zeď poznamenal překlad.

Uprchlík: To je dobrý.

Voják: Zbrojnice nezní špatně. Třeba nám tam ten král Rutafid něco nechal.

Uprchlík: Sagikaty. Ty by tam bejt mohly. Pak bysme mohli na ty parchanty střílet skrz zeď, jako to dělají oni nám.

Voják: Proto taky ze všeho nejdřív přepadli sikomartskou zbrojovku…

[kroky]

Inženýr: Odporní parchanti… Nechali si zbrojnici vyložit zlatem.

Voják: A nezavedli sem elektřinu, takže jen tuším, že tam v dáli… [kroky] Jo! Máme tu náboje, granáty, pár dalších legrácek… I ty výbušniny, to je pro vás, pane inženýre.

[kroky]

Inženýr: Ještěže se Pattersonovi ta zbrojnice taky líbila… A teď se můžeme pustit do potomků krále Rutafida.

Obránce: Kteří nemají ani ponětí, že nějaký král Rutafid v jejich historii existoval a že má tady v Hargiboru zlatem vykládanou zbrojnici.

Uprchlík: Třeba to vědí, a proto se tak urputně snaží dostat dovnitř.

Obránce: Pochybuji. Oni chtějí Hargibor vyhodit do vzduchu.

Voják: Klidně. Ale až budou všichni lidi pryč… Vemte si to.

Obránce: Vy byste je nechal zničit Hargibor? Klidně? Tahle stavba je stará třicet tisíc let, neuvěřitelné historické dědictví, a vy řeknete klidně?

Voják: Klidně. Není to moje historie. Na, vemte si do kapsy ještě tohle.

Obránce: Hargibor je poklad, jakému není ve vesmíru rovno! Po tisíciletí tady aldalané schraňovali to nejlepší ze své civilizace a vytvořili muzeum, jaké nemá obdoby. Něco tak úžasného přece nemůže shořet! To, že nechápou význam Hargiboru, přece neznamená, že je můžeme nechat ho jen tak zničit! Je naše povinnost něco takového chránit!

Voják: To má být přednáška, nebo co? Historické dědictví! Morální povinnost! To mi tady citujete nějakého pozemského parchanta, co? Jednoho z těch, co vyhrožovali sankcemi a mírovými sbory, co odsuď vyštvali Pattersona a ostatní, co? To se mu to žvaní o kulturním dědictví, když nevystrčil ze Země nos. Ale vy jste tu přece byl. Viděl jste ty mrtvé. Viděl jste mrtvé v Rattenpi, mrtvé na Narteri? Viděl jste ty spousty mrtvol? Viděl jste je? Pak mi tady nevykládejte o historickém dědictví. Jestli by to mělo zachránit jediného člověka, tak to vaše prašivé aldalské dědictví s radostí spálím na uhel!

Inženýr: Nikdo ze Země o Hargiboru jako o historické památce nemluvil. Citovali zákony o nelegální těžbě a záboru planet.

Voják: To je fuk.

Inženýr: Oni také chtěli nechat Hargibor shořet.

[pauza]

Inženýr: Kdyby nebylo Hargiboru, jsme všichni dávno mrtví. Kdyby nestřílela hargiborská děla, tak jsme já, vy, ta žena ani tady pan Jones, nikdo z nás by se přes Narteri nedostal.

[pauza]

Voják: [tiše] Vždyť já vím, sakra… To mi jen tak uklouzlo.

Obránce: [tiše] Vracíme se prázdným Hargiborem k dolní bráně. Občas je slyšet vzdálený výstřel našeho děla a čas od času mu odpovídá hromový úder, to jak se spustí velký sagikat na Narteri. Je to trochu přízračné a…

Voják: [slaběji] Tiše! Kdo to mluví?

Obránce: Já…

Voják: [slaběji] Ne. Někdo jiný. Tiše.

[velmi nezřetelné hlasy]

Uprchlík: Aldalani.

Voják: Jo. Už jsou tady.

Obránce: Myslel jsem, že je děla dovnitř nepustí.

Voják: Jsou tam pauzy. A někdo z těch aldalanů asi zná dětské říkanky.

Uprchlík: Cože?

Voják: Děla střílejí v rytmu jednoho rozpočitadla. Nastavil jsem je tak, aby naši mohli chytit rytmus a projít.

[pauza]

Inženýr: A co teď?

Voják: Musíme se k nim nějak připlížit. Zjistit, kolik jich je. Nepustit je dál, případně zahnat zpátky a znovu obsadit dolní bránu.

Uprchlík: Ve čtyřech? To si docela máknem.

Voják: Nikdo vás nenutí.

Uprchlík: Mlčím. Veďte nás. Kudy těm mrchám vpadnem do zad?

Voják: Pane doktore? Vy to tu znáte nejlíp…

Obránce: No, řekl bych, že jsou na stejném patře jako my. Potřebujeme se dostat o úroveň výš, a odtamtud na ně z nějaké terasy uvidíme. To pro začátek. A pak se jim dá snadno nadběhnout. Myslím, že tímhle směrem je schodiště.

[kroky]

Inženýr: Máte děti? Že znáte říkanky…

Voják: Ne. Brácha měl kluka. Ten mě spoustu těch rozpočitadel naučil. Děla teď střílejí v rytmu veselého zajíčka. Budu to muset změnit.

Inženýr: Taky byli z Rattenpi?

Voják: Byli… Ale kluka srazilo auto, ještě než začala válka. Brácha se potom sbalil a z Aldalu odjel. Tomu se asi nedá říkat štěstí, co?

Inženýr: Ne… Já… Chtěl jsem se zeptat. Nevíte náhodou… Nebyla s vámi holčička, tak dvouletá? S mámou? Moje žena s dcerou zůstaly v Rattenpi, nechtěly…

Voják: [hlasitěji] Proč mi to říkáte? Proboha, proč mi tohle říkáte?

Inženýr: Jenom jestli o nich náhodou něco nevíte. Bály se jít se mnou, říkaly, že až se situace trochu uklidní…

Voják: A proč se na to ptáte mě? Co jsem vám, sakra, udělal, že se mě na to musíte ptát?

Inženýr: Já jenom…

Voják: Jenom, jenom… Myslíte, že mám dneska na svědomí málo mrtvejch? Málo kamarádů? Málo známejch? Proč mi sakra ještě říkáte, že jste měl v Rattenpi ženu a dceru?

Inženýr: Chtěl jsem vědět, co se s nima stalo.

Voják: Jsou mrtvé! Všichni z Rattenpi jsou mrtví! [pauza] Proč jste mi to sakra musel říkat…

Inženýr: Já vím, že jsou mrtvé. Vidím, jak hoří město. Celé dva dny se dívám, jak hoří…

Voják: Já to přece nechtěl vědět…

Inženýr: Viděl jste je? Byly s váma?

Voják: [hlasitěji] Neptejte se mě na to, sakra! Neptejte se! Co jsem vám udělal, že se na to musíte ptát? Hej, pane, nemůžete náhodou za smrt mé ženy a dcery? He? Jasně, že můžu! Za všechny, co šli z Rattenpi, nesu odpovědnost já! Tak proč to chcete vědět?

Uprchlík: [ostrý šepot] Tiše, proboha! Uslyšej vás aldalani.

Voják: [hlasitě] Ale jo, jen ať to víte. Byly s náma. Dvouletá holčička s mámou, obě se dostaly z obklíčení. Tu ženu zastřelili při nočním přepadu, o holčičku se někdo staral a pak zemřela na Narteri. Tak co, je to lepší? Pomohlo vám to nějak? Já to přece nechtěl vědět, nechtěl jsem vědět, že to byla zrovna vaše holčička… Copak mě straší už málo mrtvejch?

[pauza]

[nejasné hlasy]

[výstřel z ručního sagikatu]

Obránce: Odkud to…?

Uprchlík: Já to říkal!

Voják: K zemi!

[výstřel z ručního sagikatu]

Voják: Tam!

[šramot, dupot]

[výstřel z ručního sagikatu]

[velmi nezřetelné hlasy]

Obránce: Ne, doleva, je tam ter –

[výstřel z ručního sagikatu]

[dupot]

Uprchlík: Skrz zeď, sviňáci.

Voják: Ticho!

[dupot]

[výstřel z cizinecké zbraně]

[výkřik]

Voják: Jo!

[výstřel z ručního sagikatu]

[střelba z cizinecké zbraně]

Inženýr: Bacha, tamhle.

[střelba z cizinecké zbraně]

Voják: Mám.

[střelba z cizinecké zbraně]

[výkřik]

[slabý dupot]

[pauza]

Uprchlík: Jen zdrhejte, mrchy.

Voják: Dvanáct. To je trochu přesila, ale ne moc velká. Kam běželi? Můžou nám vpadnout do zad?

Obránce: Asi ano. O kus dál je velké schodiště. Ale pokud si pospíšíme, budeme tam dřív.

[dupot]

Voják: Tomu říkáte schodiště? Vždyť je to jak nádražní hala! A těch sloupů… Jak mám něco takového ostřelovat?

Inženýr: Myslím, že to můžete nechat na mně. Potřebujeme, aby je zašla chuť běhat nahoru, co?

Obránce: Co chcete dělat?

Inženýr: Jak se tady poznají nosné zdi od příček?

Obránce: [hlasitěji] Co s tím chcete dělat? Snad to nechcete vyhodit do vzduchu?

Inženýr: Přesně. Malý kráter u paty schodiště a je to.

Obránce: To nesmíte!

Voják: Tak už to sakra hoďte! Už jsou tady!

Obránce: To nemůžete!!

[výstřel z ručního sagikatu]

[střelba z cizineckých zbraní]

Inženýr: Honem zpátky!

Obránce: To ne!

[výbuch]

[pauza]

Voják: Jste v pořádku? Asi vás sekla střepina do čela.

Obránce: To přece nesmíte, to přece nemůžete, my máme Hargibor chránit, ne ho vyhazovat do vzduchu, tohle nemůžeme… [pauza] Nic mi není.

Voják: No dobře. Kam dál?

Obránce: Nemůžete vyhazovat Hargibor do vzduchu…

Voják: To bylo nutný. Kam teď? Vy to tu jediný znáte.

Inženýr: Aldalani před dolní bránou mají v rukou těžařské trhaviny. Když je pustíme dál, srovnají to tu se zemí. Musíme je nějak zastavit!

Obránce: Ale ne takhle…

Uprchlík: Vlepte mu facku, má otřes mozku.

Voják: To snad nebude nutné… Můžete chodit? Netočí se vám hlava…? Není tu jiná možnost. Jsme čtyři, nezvládnem ten labyrint ubránit. Nějaká schodiště a chodby prostě musíme zničit, abysme zachránili zbytek. Jasný? [pauza] Kam máme jít dál?

[pauza]

Obránce: [tiše] Přes ochoz a k chodbě z modrého mramoru. Dá se strhnout strop… To je jako vražda… O dvě patra níž, odpočívadlo s vodními ptáky. Sloupy drží dvacet místností apotéky…

Voják: A dál?

Obránce: Dřevěné schodiště za hvězdným nádvořím a potom… ne, to už ubráníme.

Voják: [tiše] Co ještě?

Obránce: [velmi tiše] Nebeský most.

[pauza]

[kroky]

Inženýr: [velmi tiše] Surovost.

Obránce: [tiše] Včera touhle dobou byl zničen trůnní sál. Obrovská místnost z tenkých kamenných desek. Vypadal jako vnitřek domečku z karet, každá karta mramorová a čtyři metry vysoká. A taky tak padal… Byla to nehoda, chyba v míření. Děla z Charrikatu, co střílejí přes vršek Hargiboru, špatně spočítala úhel. Prostě omyl. A trůnní sál starý dvanáct tisíc let padl. [pauza] Teď se snažíme udržet aldalany v tom cípu, do kterého vstoupili dolní branou, a nepustit je dál… a tak ničíme schodiště, chodby a knihovny…

[pauza]

Obránce: A nebeský most…

[pauza]

[kroky]

Uprchlík: Páni!

Inženýr: To je teda nádhera.

Uprchlík: Vážně je to všechno ze skla? Skoro se na to bojím stoupnout.

Obránce: Klidně si stoupněte. Nebeský most unese naráz až pětadvacet lidí. Jmenuje se tak, i když je to vlastně točité schodiště.

Uprchlík: Super. Kam až vede?

Obránce: Skrz všech šestaosmdesát pater Hargiboru. Na různých úrovních tak propojuje tři sta sedmdesát pět místností a přes šest set chodeb.

Voják: Hm. To je jasný. To se nedá.

Inženýr: Bohužel.

[pauza]

Inženýr: Vypadá to jednoduše. Když to tady odstřelíme, tak by se mělo zhroutit vlastní vahou, že?

Obránce: Co? [pauza] Ano. Jistě. Když to tady zničíme, zbytek schodiště spadne vlastní vahou. [pauza] Bože.

Voják: Jinak to nejde. Jestli je máme aspoň zdržet, musíme tenhle nebeský most odstřelit. [pauza]

Inženýr: Hlavní nálož dáme tady k středovému sloupu, půlku sem a druhou půlku támhle dolů. Jonesi, skočte tam s tim, ukážu vám, kam to máte přilepit.

Uprchlík: Jo. Nebouchne mi to v ruce?

Inženýr: Kdepak. Tímhle nahoru.

[kroky po skle]

Uprchlík: Je na vás sranda pohled. Tady by se dobře koukalo holkám pod sukni.

Voják: Hlavně si pospěšte. Mám pocit, že už je slyším.

Inženýr: Semhle. [pauza] Tak.

[kroky po skle]

Voják: Tak pojďte. Musíme ještě udělat barikádu na tý zelený chodbě a zřídit si někde ležení.

Obránce: Já půjdu napřed. Nechci to slyšet.

Inženýr: Stejně to nepřeslechnete.

Obránce: Vždycky, když se něco takového stane, mám pocit, jako by se zachvěl celý Hargibor. Jako když padal trůnní sál… Jenom chci být trochu dál, víte?

Inženýr: Jistě.

[kroky po skle]

[kroky]

Uprchlík: [slabě] Vždyť říkal, že to maj nafocený, tak co…

[kroky]

[pauza]

Obránce: Ovšemže to máme nafocené. Nafilmované ze všech úhlů. Změřené. Naskenované. Odebrané vzorky skla. Výpočty statiky. Nákresy. Sesbírané všechny spisy, poznámky o stavbě a užívání. Máme všechno, co o nebeském mostu můžeme mít. Máme jeho trojrozměrnou rekonstrukci. Máme ho na padesáti aldalských obrazech. Na pohlednicích pro turisty. Víme o něm všechno, co můžeme vědět. Jenom ho už nikdy nedokážeme postavit. [pauza]

[šramot]

Obránce: [hlasitěji] Položili jsme nálože v osmnáctém patře na skleněné schodiště zvané nebeský most. Nedokázali bychom ho ubránit. Schodiště bylo pečlivě zdokumentováno, takže… takže to není taková ztráta. Nedalo by se bránit. Prostě jsme to museli udělat. Prostě…

[vzdálený výbuch]

[tříštění skla]

Obránce: Bože… Bože, odpusť nám to.

[pauza]

[kroky]

Uprchlík: Už žádný veselý zajíček?

Voják: Náhodný generátor. Asi dvacítka aldalanů zrovna běžela po schodech, tak to koupili.

Obránce: Ostřelujete schodiště?

Voják: Jo, úpatí.

Obránce: Ale takhle se sem nedostanou žádní lidé…

Voják: Musej sakra počkat, až to tady vyčistíme. Líp to vymyslet nešlo.

Inženýr: Narteri není zrovna nejlepší místo na čekání.

Voják: Ale s tím já nemůžu nic dělat!

Inženýr: Nedá se z ní ani pořádně ustoupit.

Uprchlík: Doufejme, že zrovna nikdo nejde.

Voják: Držte už všichni hubu!

[pauza]

Voják: Sežeňte si někde nějaký obvaz nebo náplast. Vypadáte s tím rozseklým čelem hrozně.

Obránce: To nic není.

Voják: Jen aby. Až mi tu omdlíte nebo do toho chytnete infekci, co já s váma? [pauza] Víte, že jsem měl v první chvíli pocit, že za tou náloží opravdu chcete skočit? Jen abyste zachránil pitomé schodiště. [pauza] Je to jen kamení.

Obránce: To se dá taky říct, že lidi jsou jenom maso.

Voják: [hlasitěji] Tohle už nikdy neříkejte! Nikdy!

Inženýr: To, kvůli čemu válčíme s aldalany, je taky jenom kamení. Oni vůbec nepochopili, k čemu nám to je. Uran nebo lithium pro ně nemají žádný význam.

Voják: Akorát dostali sagikatové šipky z ochuzeného uranu.

Uprchlík: Moc hezký dárek.

[pauza]

Voják: Zkusíme posunout bojovou linii? Vypadá to, že se aldalani drží trochu dál.

Uprchlík: Třeba jsme jim nahnali strach. Tak jdeme.

[kroky]

Obránce: Stejně nám asi někde proběhnou. Hargibor je tak obrovský…

Voják: Neříkal jste, že ho podle legend dokázal bránit jediný muž?

Obránce: To ano. Ale byly to jen… legendy. Nikdy mě nenapadlo, jak by to mohlo vypadat doopravdy.

[pauza, kroky]

Voják: St! Mám dojem, že…

[nejasný šramot]

Voják: [tiše] Tam za ten sarkofág… Jonesi, tam… Je támhle boční chodba?

Obránce: [tiše] Je.

Voják: [tiše] Pane inženýre, je vaše. A kryjte se!

[kroky]

[pauza]

[tiché kroky, nezřetelné hlasy]

[výstřel z cizinecké zbraně]

[křik]

[výstřel z ručního sagikatu]

[výkřik]

[dupot]

[střelba z cizineckých zbraní]

[střelba z ručních sagikatů]

Voják: Do prdele.

[střelba z cizineckých zbraní]

[střelba z ručních sagikatů]

Voják: Stáhněte se! Honem zpátky.

Uprchlík: Ale co…?

[výstřel z cizinecké zbraně]

Voják: Stáhnout! Jonesi, běžte!

[výstřel z ručního sagikatu]

[střelba z cizineckých zbraní]

[dupot]

[střelba z ručních sagikatů]

Obránce: Doleva!

Voják: Ty schody?

[výstřel z ručního sagikatu]

Obránce: Jo.

[výstřel z cizinecké zbraně, dupot]

Obránce: Tam a dolů.

[dupot]

Uprchlík: Bezva. Naše původní bojová linie.

Voják: Zalehnout!

[pauza]

[kroky]

[výstřel z cizinecké zbraně]

[výkřik]

[slabý dupot]

Voják: [tiše] Sedm. Za chvíli budou síly vyrovnané.

Obránce: Kdo ví.

Uprchlík: Nechali jsme tam inženýra…

Voják: Bojím se, že to dostal.

Uprchlík: Neměl jste ho posílat do té chodby. Sagikaty prostřelí zeď, tam vám nějaké krytí nepomůže.

Obránce: Mlčte!

Voják: Jen ať to řekne. Další mrtvý, za kterého můžu. Ženuška, dceruška, teď on, aspoň že je rodinka zase pohromadě. [vzlyk] Do prdele, co já to tu vlastně dělám? Všichni už jsou mrtví, bráníme tu kupu šutrů, proč? Vždyť já se na to můžu normálně vykašlat a jít domů, úplně klidně…

[šramot]

Uprchlík: K zemi, nebo vás střelej!

Voják: A proč? Dobrý sagikat prostřelí i tuhle mramorovou hrobku, tak co.

Uprchlík: Dolů, sakra!

[šramot]

Voják: Vždyť už sedim… [pauza] Jenom… Bylo toho na mě poslední dobou moc… omlouvám se.

[pauza]

Voják: Co je tohle vlastně za kobku?

Obránce: Sarkofág… krále Rutafida, toho, co jsme mu vybrali zbrojnici.

Voják: To je dobré. Byl to aspoň nějaký význačný král?

Obránce: Kdo ví… Je tu o něm čtyřverší.

Rutafid, ten mocný král,
celkem krátce panoval,
neboť jeho žena milá
do roka ho otrávila.

Uprchlík: To tam vážně stojí?

Obránce: Ne. Tohle zveršovala Raymondová. Z celého textu jsme přeložili čtyři slova, zbytek si vymyslela.

[pauza]

Voják: Tak kde ti aldalani jsou? To jim máme jít zase naproti?

Uprchlík: Radši ne.

Obránce: Nemůžete se dočkat?

Voják: Možná… Když se střílí, nemám čas přemýšlet.

[pauza]

Voják: Ale tohle mi řekněte: co jsme vlastně těm aldalanům tak strašnýho provedli? Já vím, zabrali jsme jim planetu, poddolovali kde co, zotročili je, zcivilizovali je, ale co jsme jim po těch osmdesáti letech najednou provedli tak hroznýho, že nás kvůli tomu chtěj vyvraždit?

Uprchlík: To bude to zcivilizování…

Obránce: Možná… možná by k tomu došlo tak jako tak. Ať bychom jim provedli cokoliv… Aldalané neměří čas od narození Krista nebo někoho takového. Jejich letopočty se odvíjejí podle počtu světových válek. Tahle by byla dvě stě devadesátá osmá.

Uprchlík: Slušné skóre.

Obránce: Jejich civilizace už má takový životní cyklus. Mají malý životní prostor, a jakmile se jim začne dařit moc dobře, rozmnoží se, začnou se handrkovat o prostor a dřív nebo později kvůli tomu rozpoutají další světovou válku. Těsně před tím nastrkají do Hargiboru všechny své poklady a znalosti, zamknou bránu a jdou si vesele podřezávat krky… Možná trochu zjednodušuji, ale je to tak. Ta válka by vypukla, ať už by tu lidé byli, nebo ne.

Voják: Prostě jen ve špatný čas na špatném místě.

Obránce: Přesně.

Voják: A tohle dělají už třicet tisíc let…

Obránce: Ano.

Voják: Neuvěřitelný… Jak to, že tenhle barák pořád ještě stojí?

Obránce: V prvních fázích bojů vždy někdo Hargibor chránil. Později už neměli prostředky, kterými by mu mohli vážně ublížit. S klacky a kameny tříkilometrové muzeum nezničíte.

Voják: A vy si tady na jednoho takového obránce hrajete, že je to tak?

Obránce: Protože teď mají k dispozici těžařské trhaviny.

Uprchlík: Šipky, co prostřelí metrovou žulu…

Obránce: Prostě všechny vymoženosti lidské civilizace, kterými mohou Hargibor zničit.

Voják: Ale není to naše muzeum, je aldalské. Tak proč ho bránit?

Obránce: Protože… To není lehká otázka… Protože tu je. Jakmile ho jednou zničíte, už ho nikdy nepostavíte.

Voják: Zůstanou legendy.

Obránce: Legendy nemluví pravdu. Třeba ta o posledním obránci. Jsme tu tři a nemyslím si, že máme šanci Hargibor nějak dlouho bránit. Natož kdybych tu byl jen já sám.

[pauza]

Voják: Vzdáte to? Teď, když víte…

Obránce: Ne.

[pauza]

Voják: Možná ty legendy mají pravdu. Jenom si je špatně vykládáme. Hargibor určitě bránil jediný muž. Mnohokrát. Nějaký blázen jako vy, co si stoupl sám k dělům a střílel na barbary na Narteri. Někdo tady páchal hrdinské činy, bránil muzeum proti přesile. Jenom ho…

Obránce: … neubránil.

Voják: Tak. A zbyla po něm legenda.

Obránce: Jenže nepravdivá. A já chci, aby tu zbyla i pravda.

Voják: Pravda. [povzdech] Tu do toho nemíchejte. Nemůžete mít pravdivou legendu.

Obránce: Jak to?

Voják: Vemte si třeba tuhle válku. To, jak jsme tu bojovali, jak jsme bránili Hargibor, ať už to dopadne jakkoliv, o tom by se dala vyprávět krásná legenda. Fakt krásná legenda. Jenže pokud budete chtít pravdu, musíte říct úplně všechno. Jak jste nás bránil a co se kvůli tomu stalo na Narteri, všechno. A potom si už nikdo z nás nezaslouží být legendárním hrdinou.

[pauza]

Obránce: Co se stalo na Narteri?

Voják: To radši nechtějte vědět.

Obránce: Proč?

Voják: [tiše] Protože vy byste si tu legendu zasloužil…

Obránce: Nechci žádnou legendu, a už vůbec ne o válce. Válka je svinstvo, protože v ní umírají lidi.

Uprchlík: A malé děti.

Voják: Nechte toho!

[pauza]

[velmi tiché kroky]

[výstřel z ručního sagikatu]

[výkřik]

[chroptění]

[střelba z cizineckých zbraní]

[křik]

[střelba z cizineckých zbraní, střelba z ručních sagikatů]

[výkřik]

[střelba z cizineckých zbraní]

[dupot]

Voják: Proboha.

Uprchlík: Ale zahnali jsme je…

Voják: Haló, doktore, slyšíte mě?

Uprchlík: Je po něm, ne? Opravdu to prostřelilo ten mramor.

[chroptění]

Voják: Ne, ještě žije… Dávejte pozor, kdyby se ti čtyři chtěli vrátit.

Uprchlík: To mi řekněte, za čím se mám krýt, když to fakt prostřelí i mramor. [pauza] Vážně nechápu, proč se neseberu a s křikem neběžim na nejbližší kosmoport.

Voják: To by byl ten nejrozumnější nápad, jaký tu dnes koho napadl… Tohle nevypadá hezky.

Uprchlík: Přežije to?

Voják: Pochybuju. V hrudníku má sagikatovou šipku, zapíchla se mu do žebra. Odtáhnout ho do Charrikatu k doktorům, pak možná…

[chroptění]

Uprchlík: Jenže pak sem pustíme aldalany.

Voják: Pak to zkurvený muzeum neubráníme.

[pauza]

[chroptění]

Voják: Slyšíte mě?

Obránce: [velmi slabě] Co… se…

Voják: Nesahejte si na to. Máte v žebru zabodlou šipku, musíme vás vzít k doktorům.

Obránce: [velmi slabě] To… nejde.

Voják: Serte na muzeum. Potřebujete okamžitě k lékaři.

Obránce: [velmi slabě] Ale pak… to shoří.

Voják: Možná. Ale vy budete naživu.

Obránce: [velmi slabě] A bude mě to strašit.

Voják: [tiše] Bude. [hlasitěji] Jenže takhle brzo umřete. Sice chvíli potrvá, než vykrvácíte, ale nakonec vám otečou plíce a vy se udusíte. [tiše] A Hargibor stejně shoří.

Obránce: [velmi slabě] Neshoří… když vyjednáme… s aldalany… mír.

Voják: To je nesmysl. Vyjednávání se nedaří už víc jak měsíc.

Obránce: [velmi slabě] Ne se všemi… Jenom s těmi… co jsou tady.

Voják: Blbost. Jeden s náma bude jako jednat a ti ostatní nás odněkud ze zálohy postřílí. [povzdech] Budeme prostě bojovat, no.

Obránce: [velmi slabě] Ne. Jednat… Vyjde to.

Voják: Těžko. Jak to chcete udělat?

Obránce: [velmi slabě] Křičte na ně… a já vám budu říkat… co a jak.

[pauza]

Voják: [povzdech] Tak jo.

[pauza]

Voják: [hlasitě] Hej, aldalani, chceme s váma jednat!

[vzdálený šramot, nezřetelné hlasy]

Dobyvatel: Nemáme zájem, cizinci. Všechny vás postřílíme! Kdo si vůbec myslíte, že jste?

Obránce: [velmi slabě] … obránci.

Voják: [hlasitě] Obránci Hargiboru!

Dobyvatel: A o čem chcete jednat, obránci? Stejně vás postřílíme! Už je vás jenom pár.

Obránce: [velmi slabě] Možná… my postřílíme je… mrtvoly nejsou slavné.

Voják: [hlasitě] Co když ale nejdřív postřílíme my vás? Jako mrtvoly už moc slavní nebudete!

Dobyvatel: Jestli chcete, abychom zůstali naživu a slavní, tak s tím souhlasíme! [vzdálený smích] Máte ještě nějaké požadavky?

Obránce: [velmi slabě] Nepodpálí Hargibor.

Voják: [hlasitě] Necháte Hargibor stát!

Dobyvatel: Vypálíme ho až do základů, prašiví cizinci. I s vámi!

Obránce: [velmi slabě] Ne… když nebudou cizinci… nemusí pálit. Aldal ho ocení… když dobude… celý Hargibor.

Voják: [tiše] To není špatné. [hlasitě] Nemusíš pálit Hargibor, když v něm nebudou žádní cizinci! Nebo myslíš, že ti ostatní budou vděční, když jim předáš vypálenou ruinu? Co takhle dobýt Hargibor celý a neporušený?

Dobyvatel: To bych rád! Dáte mi ho?

Obránce: [velmi slabě] Ano… když nechají projít… lidi zvenku… my vypnem děla.

Voják: [hlasitě] Možná. My totiž bráníme nejenom Hargibor, ale i lidi. Když necháte přes Narteri projít všechny lidi zvenku, nebudem na vás střílet a vypnem děla!

Dobyvatel: A tomu mám věřit?

Obránce: [velmi slabě] Pokud budou bojovat… my taky… a zabijem ho… nedostane Hargibor.

Voják: [hlasitě] Tomu věř! Pamatuj si, jestli se na Narteri bude bál bojovat, jestli po nás budete střílet, nejenom že nevypneme děla, ale zabijeme ještě spoustu aldalanů a tebe taky! Nedostaneš Hargibor, nebudeš slavný, budeš prostě jenom mrtvola!

Dobyvatel: Nebuď si tak jistý, cizinče!

Voják: [hlasitě] Nebuď si tak jistý, aldalane!

[pauza, velmi nezřetelné hlasy]

Obránce: [velmi slabě] Zopakujte nabídku. Oni nechají projít lidi… my nebudem střílet… on získá Hargibor.

Voják: [tiše] No snad to zabere… [hlasitě] Nabídka je taková: Vy necháte projít všechny lidi přes Narteri. My vás na oplátku nepostřílíme. A ty bez jediného výstřelu, bez dalších mrtvých, získáš Hargibor.

[pauza, nezřetelné hlasy]

Dobyvatel: A záruky?

Obránce: [velmi slabě] Žádné… [chroptění]

Voják: [hlasitě] Žádné nejsou! Čestné slovo obránce Hargiboru proti čestnému slovu toho, kdo dobyl Hargibor!

Dobyvatel: Ten, kdo dobyl Hargibor… To se mi líbí!

[nezřetelné hlasy]

Dobyvatel: [nezřetelně] Ticho! Já vedu jednání!

Dobyvatel: Tak dobrá, přijímáme! My necháme projít lidi a vy nebudete střílet. [pauza] A Hargibor bude můj!

Voják: [hlasitě] Ale stačí jediný výstřel na Narteri, a nebudeš mít nic! Koukej si to ohlídat, jinak boje začnou nanovo a z tebe bude mrtvola, a ne nějaký dobyvatel!

Dobyvatel: O to se nebojte, cizinci!

Voják: [hlasitě] Tak ujednáno!

Dobyvatel: Ujednáno.

[vzdálené kroky, nezřetelné hlasy]

Uprchlík: Dá se jim věřit?

Voják: Jak tak koukám, jsou dost ješitní na to, aby dalo.

[šramot, chroptění]

Voják: Ještě žijete? [pauza] Tak jste to vážně vyjednal… šš, nesnažte se dál mluvit. Vezmeme vás k doktorovi.

Obránce: [velmi slabě] Ještě… děla. [chroptění]

Voják: No jo, sakra. Ale sám vás neutáhnu… Jonesi, skočte k těm zkurvenejm dělům a pospěšte si. Snad to ještě chvíli vydrží.

[vzdalující se kroky]

[pauza]

Voják: A je ticho… My jsme úmluvu dodrželi. Teď musí on.

[pauza]

[vzdálený výstřel z ručního sagikatu]

[vzdálený výstřel z ručního sagikatu]

[vzdálený výstřel z ručního sagikatu]

Voják: Co to?

Obránce: [slabě] Teď je z něj… hrdina… jediný… kdo dobyl Hargibor.

Voják: Hrdina… panebože… on ty ostatní zabil.

Obránce: [slabě] Ano… A to je… pravda… legenda bude jiná. [chroptění]

Voják: To vy jste hrdina, sakra. O vás by se měly vyprávět legendy. Tak se pokuste bejt živá legenda.

Obránce: [velmi slabě] Spíš… ne… [šramot] Tady, vemte… si to.

Voják: Diktafon? Ta vaše samomluva… vy jste si tu všechno nahrával?

Obránce: [velmi slabě] Všechno… Jak to tu… bylo.

Voják: Úplně všechno? To snad radši ne.

Obránce: [velmi slabě] Nahrajte tam vy… jak to bylo… na Narteri… a vůbec… pravdu…

Voják: Proboha, tohle po mně nechtějte! Žádnou pravdu! Víte vy, co chcete? Budu o vás jako starej vysloužilec aldalskýho konfliktu vyprávět legendy, krásný legendy, ale nechtějte po mně nic takovýho. Zapřísahám vás, koukejte zůstat naživu a nechtějte po mně takový věci. Co bylo na Narteri vím jenom já a Jones a tak to taky zůstane.

Obránce: [velmi slabě] Ne… musíte… záznam… pro budoucnost.

[chroptění]

Voják: Žádný záznam, probůh, tohle ne. Tenhle krám někam zahodím a…

Obránce: [velmi slabě] Ne…

[chroptění]

Obránce: [velmi slabě] Slibte… mi… slibte…

[chroptění]

Obránce: [nezřetelně] … Pravdu.

Voják: Slibuji.

[chroptění]

[pauza]

Voják: Proboha.

[pauza]

Voják: Tohle ne, tohle ne, co jste to po mně chtěl! Ale slib mrtvému… Tohle nemůžu, tohle ne! Vždyť vy jste nás zachránil, zachránil jste ten zkurvenej Hargibor, zachránil jste všechny ty lidi, co ještě projdou… Já přece na ten krám nemůžu namluvit, jak to bylo!

[pauza]

Voják: [tiše] Pak už by nebyly žádné legendy. Žádní hrdinové.

[pauza]

Voják: Já vím, slíbil jsem. [pauza] To ostatní je nepodstatný… Ale tohle patří k legendě. Je to ta část, která se nevypráví. [pauza] Tu malou holčičku, tu inženýrovu dceru, zabil výstřel z hargiborského děla. Zabil jste ji vy.

KONEC 5. 6. 2007

Rodinná hádka

Těžké závěsy v obýváku byly tak pevně zatažené, že se nedalo rozeznat, jestli je venku noc, nebo den. Lampa s kovovým stínítkem osvětlovala jen stůl s rozloženými učebnicemi a sešity, zbytek místnosti tonul ve tmě. U stolu seděla dvanáctiletá Petra, pojídala z velkého talíře kupu hranolků a soustředěně si četla.

Klapnutí vchodových dveří ale nepřeslechla. Zamračila se, krátce zdvihla hlavu od stránky a zaposlouchala se do rytmu, s jakým příchozí zamykal dveře a dupal po schodech. Byl to otec. Bylo teprve půl desáté a to znamenalo, že žádnou ženskou neulovil. Co hůř, to znamenalo, že bude mít špatnou náladu.

Petra vrátila pozornost ke knize, dočetla odstavec a poznamenala si hlavní myšlenku do sešitu. Radost ze studia z ní rychle vyprchávala. Tahle část byla hrozně zajímavá, ale potřebovala by si ji přečíst celou a pak o ní trochu popřemýšlet, jenže to už se jí dnes nepodaří. Zauvažovala, jestli přece jen neexistuje nějaký způsob, jak ho zahnat a donutit ho, aby si jí nevšímal, ale nepřišla na nic. Zase bude kázání. Petra se rozhlédla po stole a zadoufala, že tentokrát jí nebude chtít nějakou učebnici roztrhnout. Nebyl to ani měsíc, co přerval hřbet tlusté knize z knihovny. To tvoje studium je úplně na nic, říkal. Mělo by ti stačit to, co říkají ve škole. V životě ti nic z toho k ničemu nebude, a přetrhnul Úvod do molekulární genetiky za třináct set.

Násilím se vrátila zpátky ke knize, ale nedokázala už přečíst ani řádku. V duchu počítala kroky, vteřiny, které zbývají, než otec vyjde do druhého patra. Klapl zámek, potom bezpečnostní závora a Martin Louka vešel do předsíně. Se zouváním bot se neobtěžoval. Vdusal do obývacího pokoje a zamračeně si prohlédl svoji dceru.

„Co to tady zase máš?“

Ze všech sil potlačila nutkání schoulit se, zůstala sedět rovně a zpříma si ho prohlížela. Tolik let se snažila nemít z něho strach, a stejně se jí to nedařilo.

„Kolikrát ti mám říkat, abys mi sem ten hnus netahala,“ píchl do misky hranolků.

„Musím něco jíst,“ ohradila se. Hranolky byly daleko lepší cíl než knihy. Když vyhodí hranolky, bude to mnohem menší škoda, než kdyby vyhodil knihu.

„Tak to aspoň nejez přede mnou.“ Jak se nad Petru naklonil, ovanul ji známý diskotékový pach. Závan tabákového a gandžového kouře, zvětralé pití, pot. Ženských voňavek tam bylo jen málo, což potvrzovalo Petřinu teorii, že neulovil.

„Nečekala jsem tě tak brzo,“ řekla smířlivě. Třeba na ni dneska řvát nebude. Poodstoupil o půl kroku a založil si ruce na hrudi. Petra nevěděla, čím to je, ale otec v ní vždy vzbuzoval dojem, že před sebou valí pivní břich a má nemotorné pohyby opilce a primitivního surovce, přestože byl štíhlý a chodil jistě. Jako by v něm něco bylo, nějaká aura, která ten pocit vyvolávala.

Ke knihám nic neřekl, místo toho vybafl jinou záludnou otázku: „Kde je Irena?“

„Není tu. Říkala, že přespí u kamarádky.“

„Jak to?“ A bylo zle. „Má být doma, a ne se courat kdo ví kde!“

„Je jí šestnáct. Může se courat, kde chce.“

„To teda ne!“ Martin vytáhl mobil. „Zavolám jí, ať jde okamžitě domů.“

„Neblázni.“ V tomhle okamžiku si Petra mohla dovolit mít navrch. „To přeci nejde. Víš, jak by teď vypadalo, kdyby šla Irča domů sama?“ Otec se zarazil a po chvilce přemýšlení spustil mobil zpátky do kapsy. Bylo to Petřino malé vítězství, ale nebylo jí nic platné.

„Zase studuješ ty svoje blbiny,“ poklepal otec na desky nejbližší knihy. Jenom kývla. „Nelíbí se mi to,“ zafuněl. „Jiný děcka v tvým věku by leda tak koukaly na televizi a na knihy by ani nešáhly.“

„Jenže já nejsem jiný děcko. A proč to studuju, víš až moc dobře.“

„No právě. Nelíbí se mi to.“ Jak kolem ní šermoval rukama, všimla si, že má na kůži něco jako stíny, tmavší ostře ohraničené oblasti. Spáleniny? Ale kde by k nim přišel? Na jeho levé tváři zahlédla podobný flek a došlo jí, co je způsobilo. UV lampa na diskotéce. Jestli má otec ještě teď skvrny, muselo ho to spálit opravdu pořádně a to je také důvod, proč přišel domů tak brzo a mrzutý. Přecitlivělost na ultrafialové záření byla sice reálnou chorobou, ale vysvětlujte něco takového holce, kterou chcete sbalit.

Ukázala na jeho předloktí: „To máš z diskotéky?“ zeptala se. „Ještěže na podobná místa nechodím.“

„Na tuhle seš beztak moc malá na to, aby tě tam pustili,“ zamračil se. „A než vyrosteš, budou mít úvéčka úplně všude. Nechápu, co na tom mají.“

V Ostravě dělal otec vyhazovače v baru, dokud vedení podniku neumístilo přímo nad vchod jednu UV trubici. Tady v Praze skončil jako řidič metra. Báječné povolání, pokud chcete zůstat bezpečně skryti před slunečním světlem a navíc bez kontaktu s lidmi, pochvaloval si a říkal, že se tak pokusí vydržet co nejdéle. Petra ho za to nenáviděla. Copak to je nějaký život, schovaný jako krtek v tunelu?

Ona sama na přímé slunce také nesměla, ale spáleniny se jí dělaly pomaleji (i když se i pomaleji hojily), a tak zvládala navštěvovat normální školu. V dlouhých kalhotách, dlouhých rukávech, s kloboukem a někdy i rukavicemi a rouškou. Ne všichni spolužáci to chápali a zlomyslných pokusů s pouštěním prasátka si užila dost a dost.

„Mám hlad,“ řekl najednou otec a znovu ukázal na její hranolky. „Ty bys taky měla jíst něco jiného než tenhle hnus.“

„No jo,“ pípla a sklonila hlavu. Otec odešel do kuchyně a zanechal po sobě závan diskotékového smradu. Klapla dvířka ledničky. Petra slyšela, jak štrachá mezi lahvemi, potom se ozvalo cvaknutí uzávěru a klokotání nalévané tekutiny.

„Chceš taky?“

„Jo!“ křikla v odpověď. „Dvě deci.“ Jestli zavrčel svou oblíbenou průpovídku To je málo, nezaslechla ho.

„Chceš to ohřát?“

„Ne.“

Cvaknutí dvířek, pípnutí a pak hučení mikrovlnky. Mikrovlnka pípla podruhé a za chvíli vešel do obýváku otec se dvěma sklenicemi v rukou. Jednu položil před Petru, se druhou se posadil ke stolu, když předtím štítivě odsunul její knihy.

Krve byly tři deci, ne dvě, ale na to už si Petra zvykla. Otec měl pořád pocit, že málo jí, a vlastně měl pravdu. Na upíra to bylo málo. Na křížence, který se může přiživovat hranolky, tak akorát.

„Nulka?“ začichala. Odér šířící se z otcova půllitru byl výrazný.

„Jo. Máme tam už jenom tři láhve. Nějak nám docházejí zásoby.“ Nalil do sebe třetinu půllitru a spokojeně mlaskl. „Od ženský. Ta je nejlepší.“

Tak daleko Petřiny rozlišovací schopnosti nesahaly. Nulku poznala spolehlivě, ostatní krevní skupiny s obtížemi, ale jestli je krev od chlapa, nebo od ženský, mladé, staré, nebo alkoholičky, to určit nedokázala.

„Budeme muset obstarat další,“ mínil otec. „Pošlu Irču zase do té nemocnice, posledně to vyšlo.“

Petra se mu nevěřícně zadívala do tváře: „To není dobrý nápad.“

„Proč? Prošlo to, dokonce to snad ani nenahlásili, tak co. Krev potřebujeme všichni, tak tady neohrnuj nos.“

O krádeži krevních konzerv se v tisku neobjevila ani zmínka, takže to možná jen ututlali, ale ani tak nebyl důvod pokoušet štěstí znova.

„Já se bojím, že tam měli někde kamery a všechno to viděli, a právě proto nic nenahlásili. Což mimo jiné znamená, že příště může na Irču rovnou vybafnout někdo se stříbrem nabitou brokovnicí.“

Otec přezíravě ohrnul ret: „Upíry nikdo neloví, protože na ně nikdo doopravdy nevěří. Ani když je náhodou potká.“

„Jenže oni možná Irenu viděli. Šestiletou holčičku, jak v noci leze po fasádě a v batůžku si odnáší třicet kilo krevních konzerv. Jak si můžeš být jistý, že ji tentokrát nikdo nezastřelí?“

„Na dítě nikdo nevystřelí. Ani kdyby na něj cenila špičáky, a ona navíc žádné nemá. Já se tím světlíkem neprotáhnu, tak půjde ona a basta.“

„Není to žádný otrok, je to tvoje dcera! To ji budeš takhle zneužívat dalších padesát let, dokud nevyroste?“

„Třeba,“ pokrčil rameny a napil se. „Krev potřebujeme, a pokud nemáš lepší nápad, jak se k ní dostat, tak buď zticha.“

Petra se raději chopila své sklenice, aby mu rovnou neřekla, co si myslí. K ničemu by to nevedlo. Za ta léta společného soužití už si vztahy vyjasnili dokonale a předhazovat mu Irenino nestárnutí nemělo smysl. Stejně se s tím nedalo nic dělat. Běžným upírům se vývoj začal zpomalovat až po pubertě, ale kříženci takové štěstí neměli. Petra stárla normálním tempem až do deseti, ale potom během osmnácti let poskočila s bídou o dva roky. Chudák Irena se začala zpomalovat už jako tříletá. Na podzim měla jít poosmé do první třídy. Poosmé! Kdyby nebyla trochu opožděná i mentálně, určitě by se z toho dávno zbláznila.

„Zkusila bych aspoň jinou nemocnici. Klidně v jiném městě,“ navrhla Petra opatrně. „Já vím, že za posledních čtyři sta let se tě nikdo nepokusil zabít, ale to nebyly filmy a internet. Jak dlouho myslíš, že mým novým spolužákům trvá, než ve mně odhalí upíra? Maximálně čtvrt roku, pak mi začnou strkat česnek do lavice a šermovat proti mně stříbrným křížem a tvářit se, že je to náramná sranda. Já naštěstí na tohle alergii nemám, ale Irenu stříbro hrozně popálí. Stačí, aby to někdo jen tak zkusil, a je zle.“

„Však se vyhojí,“ mávl otec rukou. „Halt měla v tomhle směru smůlu, no.“ Petra se kousla do rtu. Říkat mu, že je hroznej a necitelnej, bylo rovněž zbytečné.

„Tohle by možná šlo léčit,“ řekla tiše. „Když se dá léčit alergie na pyl, půjde to i s alergií na stříbro.“ Zavrčel, ale neřekl nic, a tak rychle pokračovala: „Stačí vyvinout něco vhodného pro naši biochemii, pro náš genom. Jenže normálním lidem se nikdy do rukou nesvěříme, a tak musí být ten, co biochemii a genetice rozumí, někdo od nás, a právě proto tohle všechno studuju, abych nám mohla pomoct. Aby se Irča nemusela bát, že ji nějaký idiot popálí stříbrným řetízkem. Vždyť by to pomohlo i tobě!“ vyhrkla, ale to už otec vstal a prudce praštil půllitrem o stůl, až zbyteček krve vyšplíchl a pokropil ubrus.

„Nic takového dělat nebudeš!“ zařval. „Nikdo po tobě nechce, abys upíry studovala. Nikdo nechce, abys je léčila. Nikdo ti o nic takového nestojí!“ Oběhl stůl a začal jednu po druhé zavírat knihy a bouchat s nimi o stůl. Zoufale ho pozorovala, připravená okamžitě vyskočit a poprat se s ním, kdyby chtěl některou z nich zničit.

„Nebudeš studovat. Nebudeš tohle číst. Nebudeš psát maily vědcům. Nic takového. Budeš se chovat jako normální puberťačka. Budeš chodit nakupovat, budeš se nudit ve škole, budeš chodit na diskotéky a balit kluky. Je ti to jasný?“ Přestal mlátit knihami a jí se ulevilo, že učebnice jsou protentokrát v bezpečí.

„Těžko můžu balit kluky, když vypadám jako dvanáctka. Jsem pod zákonem.“

„Na zákon ti každý kašle. Jsi už dost velká, měsíčky už jsi konečně dostala, tak kluky klidně balit můžeš.“

O studium upíří genetiky a biochemie se už hádali aspoň tisíckrát, a i když zkusila nejrůznější postupy, pokaždé to skončilo tak, že na ni Martin nepříčetně řval a zakázal jí cokoliv z toho dělat. Dnes zkusila argumentovat přes Irenu a také to zjevně nebyl dobrý nápad.

„Jako puberťačka se začít chovat nehodlám a kluky balit taky nebudu. Co bych z toho asi tak měla? Trochu líbání v noci v parku a pak vysvětlování, že na mě lidská antikoncepce nefunguje a ať si chlapec laskavě natáhne gumču, jinak mu porodím krvesajného bastarda? Sice by to byl další důkaz, že upíři jsou lidská mutace odštěpená někdy v době bronzové, ale jinak nic, po čem bych toužila.“ Otec se vrátil na svou židli a začal vylizovat zbytek krve z půllitru.

„Navíc mě nikdo nechce, protože jsem divná!“ prskla Petra, a jak si vzpomněla na jednu nedávnou příhodu, okamžitě ji vmetla otci do tváře: „Jediný, kdo o mě kdy projevil zájem, byl jeden z vašeho veleváženého rodu. Moula, ani nepoznal, že jsem napůl od vás, a chtěl mě líbat na krk. Co by si chuděrka počal, kdybych ho neposlala do háje a on se do mě zamiloval? Ještě by ho vyobcoval ten váš upíří výbor, jako tebe, že jim przní genetický rybníček stykem s lidmi.“ Otec odložil půllitr, ale nadávat nezačal. „Spíš bych měla zkusit nějakého pedofila, toho by mohlo rajcovat, že budu dalších deset let vypadat jako dvanáctka.“

„Neříkám, že máš šukat pedofily,“ zavrčel otec. „Jen že sex k životu patří. Byla bys pak o hodně spokojenější.“

„Ne každej je tak nadrženej, že tahá do postele každýho, koho potká. Mimochodem, doufám, že ta baba, co ji před náma schováváš, potratila, protože dalšího sourozence bych vážně nesnesla.“

„Nepotratila. Má se dobře a bude to kluk.“

„Ty ses vážně zbláznil!“ Teď nebyla Petra daleko od toho, aby vyskočila a začala něčím mlátit do stolu. „Obtěžoval ses jí aspoň vysvětlit, co to znamená? Že se jí narodí divný mimčo, že ti ho bude muset dát, protože jinak jí nejpozději do tří let společného soužití prokousneš krk, pokud jí teda dřív z naší rodiny nejebne? Představils jí své dvě nestárnoucí dcerunky, jejichž matky záhadně zemřely na chudokrevnost? Sakra, kdybych věděla, kdo to je, okamžitě ji ženu na potrat!“

„Právě proto ji před váma schovávám,“ ušklíbl se Martin. „Možná vám ani neukážu to děcko, dokud nebude dost velký, protože ty bys byla klidně schopná ho udusit polštářem a pak v rámci výzkumů rozpitvat.“

„Však by se tomu bastardovi nic lepšího stát nemohlo. Život takovýhohle hybrida je úplně na houby. Chodit deset let do jedný třídy, pokaždý v jiný škole! Kdo o něco takovýho stojí? Nebo strávit osmdesát let v dole nebo v metru. To není život, to je živoření! Sakra, nech mě dostudovat tu genetiku, třeba přijdu na to, jak ze sebe udělat člověka, protože o upíra nebo hybrida vážně nestojím.“

Otec ji zkoumavě pozoroval: „Proč nechceš být upírem?“ zeptal se. „V podstatě nesmrtelná, nezranitelná, silná a rychlá, před sebou spoustu možností?“

„Jo, a pak ten úžasnej věčnej život prosrat jako noční pokladní v Tescu. Nebo hajzlbába v metru. Nebo deratizér v kanále. Co je na takovýmhle upířím životě zajímavého? Četls někdy Draculu? Vládce strachu? To byli upíři. Silní, mocní, hrdí a nebezpeční. Ty seš jen žalostná parodie!“ Tolik čekala, že vyskočí a vlepí jí facku, že sebou škubla, přestože se vůbec nepohnul. „Možná, kdyby upíři neměli všechna ta omezení, bylo by o čem uvažovat, ale takhle nejste nic jiného než banda zdegenerovaných ubožáků,“ pokračovala. „Beztak jsou všechny ty vaše alergie důsledkem úzké příbuzenské plemenitby. Nejste nic než slepá vývojová větev určená k vyhynutí. Za pár staletí bude po vás, pokud do té vaší skvělé rasy nepřimícháte trochu čerstvých genů!“

Najednou, bylo to jako rána do hlavy, jí všechno došlo. V první chvíli tu myšlenku ani nedokázala zformulovat slovy, ale věděla, že je pravdivá. Jinak to být nemůže. Musela se opřít s pocitem, že se jí točí hlava, zatímco jí před očima rotoval celý život a všechny ty hádky a narážky, všechny události a náznaky zapadaly na správné místo a dostávaly nový smysl. Takhle to je. Takhle, a ne jinak. Osmadvacet let mi trvalo, než mi to došlo, a přitom jsem měla odpověď stále před nosem.

„Panebože,“ vydechla Petra. „To je přesně to, co děláte. Vy se šlechtíte.“

Její otec se usmál. Narovnal se, stáhl nahrbená ramena. Aura primitivního surovce zmizela jako mávnutím proutku a Petra poprvé v životě uviděla svého otce takového, jaký byl doopravdy.

„Žádný upíří výbor tě nevyobcoval,“ pokračovala, pořád příliš šokovaná, než aby dokázala uvažovat dál než do příštích několika vteřin. „Ty ses obětoval. Dobrovolně jsi zalezl do panelákových bytů a do metra a zavázal ses zplodit tolik bastardů, kolik se ti jen povede. Proto jsi byl tak nadšený, že jsem konečně dostala měsíčky. Proto nemáš rád Irču, protože je pro chov nevhodná. A ten upíří kluk, co mě zkoušel líbat na krk, byl prostě jenom hřebeček, kterého jste chtěli připustit ke klisničce, abyste vykřížili novou, lepší rasu. Mám pravdu?“

Otec ji pozoroval jasnýma, klidnýma očima.

„Přesně tak,“ řekl. „Škoda, že sis umanula studovat právě genetiku, naše soužití by pak mohlo být o hodně klidnější. Nedělalo mi moc velkou radost ničit ti knihy, ale důvod, proč ses narodila, byl napsaný na každé druhé stránce, a kdybych to zkusil s rozumnými argumenty, přišla bys na to skoro okamžitě.“

Dvacet osm let jí připadalo jako hrozně dlouhá doba. Dlouhá z pohledu jejích spolužáků, učitelek, všech lidí, které poznala. Nikdo by se nevydržel tak dlouho přetvařovat, říkala si, ale vůbec ji nenapadlo podívat se na to z upířího úhlu pohledu. Když jste na světě čtyři století, klidně si můžete dovolit strávit třicet let v kanále.

Petra se dívala na svého otce a uvědomovala si, že měl přece jenom pravdu. Znalosti genetiky jí v životě k ničemu nebudou. O tom nejdůležitějším nevěděla zhola nic. Netušila nic o upírech. Nevěděla, jací jsou a kde žijí, neznala jejich zvyky a morální hodnoty. Tušila, že pro ně není nic víc než chodící vaječníky, ale naprosto si neuměla představit, co všechno jsou upíři ochotní udělat pro to, aby získali její dítě.

Kupodivu, právě v tomto okamžiku si Petra začala svého otce vážit. Přece jen to byl upír. Hrdý, mocný a nebezpečný, intrikující způsobem, o jakém se jí ani nesnilo.

KONEC 2. 11. 2009

Spálení a hořící

Necelou hodinu poté, co obrovské bílé slunce zmizelo za obzorem, otevřela stanice svá vrata. V poušti se tak objevil temný otvor a nenasytná klimatizace jím začala lačně nasávat čerstvý vzduch.

Dělo se tak každou noc a vždy byla poušť tichá a prázdná. Když se proto tentokrát mladý Swen podíval na venkovní monitory, zaječel hrůzou. Před vstupem do podzemí stáli dva jezdci. Mohutní koně a postavy zahalené do cestovních plášťů tak, že jim nebylo vidět do obličeje. Vyčkávající a nehybní, tmaví proti stále světlému nebi. Víc podrobností zrnitá obrazovka neukázala.

„Přízraky.“ První slovo, které padlo, když se vyděšení obyvatelé stanice shromáždili ve velínu před monitory. Všichni je znali. Rodili se z pouště, povstávali z horkého písku a tetelícího se vzduchu a brali na sebe podoby více méně znetvořených lidí a zvířat.

„Zavřete bránu,“ zaprosila Inge. „Zavřete ji!“

„Příliš pozdě,“ zavrtěl hlavou velitel stanice Hallbard, „vniknou dovnitř dřív, než se brána vůbec dá do pohybu.“ Zahleděl se na nehybné postavy venku. „Třeba nám nechtějí ublížit,“ dodal. Všechny pouštní přízraky nebyly zlé. Někteří si stanic vůbec nevšímali, jiní občas přišli, něco si vzali nebo koupili a zase zmizeli do noci. Ne všichni byli zlí, ale nebyli ani hodní. Jen… jiní. Nepochopitelní.

Je to poněkud sebevražedný výlet, napadlo Hallbarda, když pomalu stoupal za svými lidmi ke vchodu do stanice. Jako všichni ostatní chtěl vidět zblízka pouštní přízraky a ta zvědavost dokázala být silnější než strach.

Cizinci pořád nehybně postávali před bránou. Jejich přízrační koně byli opravdu mohutná zvířata, mnohem větší, než jaké kdy Hallbard viděl. Místo sedel měli jen několik vrstev pokrývek a jejich postroje byly z velkých tepaných kusů kovu podložených kůží. Černý hřebec měl ohlávku z lesklé oceli, plavá klisna z černajícího stříbra. Jejich hříva byla sčesaná do dredů sepnutých kovovými kroužky.

Jako by čekali na Hallbardův příchod, pohnul se náhle první z cizinců, seskočil z vraníkova hřbetu a jediným pohybem si odhrnul kápi. Všichni instinktivně ucouvli, ale místo očekávané tváře netvora spatřili obličej mladého muže s ostře řezanými rysy a černými vlasy. Měl je upravené stejně jako jeho kůň. Přejel osazenstvo stanice krátkým pohledem blankytných očí a pomohl sestoupit druhému jezdci. Byla to mladá dívka s vlasy tak světlými, že vypadaly jako bílé. Když pohodila hlavou, stříbrné kroužky v jejích dredech tiše zacinkaly. Cizinec vzal do levé ruky uzdy obou zvířat a postoupil o krok kupředu. Ještě jednou si prohlédl lidi ze stanice shromážděné na přístupové chodbě a pak ukázal na Swena.

„Odveď naše koně do stáje,“ poručil, „a napoj je.“ Když se vybraný mladík ani nepohnul, došel černovlasý přízrak až k němu a vtiskl mu do dlaně udidla pobitá drobnými kovovými plíšky. Ještě byly rozpálené od slunce, které tu před hodinou vládlo, ale Swen se je neodvážil pustit. Nezvaný host krátce kývl na svou společnici a skrze uctivě se rozestupující lidi zamířili do nitra stanice.

Swen se chvíli díval za vzdalujícími se modrými plášti cizinců a pak si prohlédl dva pouštní netvory, kteří mu byli svěřeni. Takhle zblízka z nich sálalo horko, stejně jako z přízračného muže, když se k němu prve přiblížil, ale nevypadala zle. Měla mírné modré oči a nechala se bez odporu vést.

Cizinci došli až do malé, nevzhledné jídelny a poručili si docela obyčejně vodu a kaši z mantiorů. Nikdo se za nimi neodvážil vkročit, a tak lidé zůstali nahloučeni u vchodu do kuchyně, zatímco pouštní přízraky osaměly u bílého plastikového stolu.

„Oni žhnou,“ sdělila ostatním polohlasem kuchařka Inge poté, co cizincům donesla jídlo.

„Stejně jako jejich zvířata,“ poznamenal tiše Swen.

„Nelíbí se mi,“ vydechla hubená Jena s pohledem upřeným na nezvané hosty. „Jsou takoví… lidští.“

„Právě ti jsou nejhorší,“ odpověděl starý Olaf hlasitěji, než bylo vhodno. „Čím víc toho mají z člověka, tím mohou být strašlivější. Slyšel jsem o celých městech,“ pokračoval navzdory několika prosebným pohledům, „o městech mnohem větších než naše stanice, která si pustila lidské přízraky dovnitř. Nikdo nepřežil,“ odmlčel se a hrozivě zakoulel očima. „Během jediné noci je všechny do jednoho ti netvorové povraždili a vysáli jim duši.“ Hallbard škubl starcovou košilí, ale stejně Olafa nezarazil. „Nikdy jsme je neměli pouštět dovnitř, nikdy, protože teď skončíme stejně,“ stačil říct, než ho Hallbard konečně strhl k sobě a zacpal mu ústa rukou.

„Drž hubu,“ sykl. Cizinci stejně nijak nezareagovali.

Když dojedli, vstali a dlouhou dobu si obyvatele stanice jen tak prohlíželi. Měli světle modré oči, které teď nepřirozeně kontrastovaly s jejich opálenými obličeji. Hallbard cítil, jak se mu pod tím pohledem začínají podlamovat kolena, a starý Olaf se už neodvážil ani ceknout.

„Přijeli jsme zabít Hořícího koně,“ promluvil černovlasý. Mohl v tu chvíli žádat jejich krev, mohl oznamovat konec světa, a stejně by neřekl nic překvapivějšího.

„Co nám o něm můžete říct?“ zeptal se, ale odpovědi se od užaslých lidí nedočkal.

„Neváhali jste jet až do Trigeritu,“ nepatrně zdvihl hlas, „jen abyste si postěžovali na řádění přízraku zvaného Hořící kůň. Chtěli jste, aby ho někdo přijel zabít. Tady jsme.“

„Ale nechtěli jsme další zrůdy,“ zasyčel Olaf. Cizinec po něm krátce šlehl světlemodrým pohledem a pak už zase pozoroval Hallbarda.

„Přijeli jsme vás zbavit Hořícího koně. Co nám tedy o něm můžete říct?“ Mužův hlas zněl stále klidně, ale Hallbard vycítil, že bude-li se muset zeptat ještě jednou, jeho trpělivost rázem zmizí.

„Je to, ehm, je to přízrak,“ vypravil ze sebe konečně velitel stanice. „Vypadá jako kůň, ale hoří. Přichází ke stanici skoro každou noc a napadá všechny, kdo se k ní pokusí přiblížit.“

„Dobře,“ kývl hlavou cizinec a dredy na ramenou mu poskočily, jako by byly nadané vlastním životem.

„Odkud a v kolik se objevuje, kdy a kam ráno odchází?“ ptal se přízrak dál.

„Přichází vždy od jihu, ne dřív jak dvě hodiny po západu slunce, někdy se vynoří až o půlnoci a zůstává až do úsvitu. Možná i déle, ale to už nevidíme.“

„Jak zabíjí?“

„Asi žárem. Ke komu se přiblíží, ten uhoří. Anebo ho ta bestie rozdupe a roztrhá.“

„Je silný? Jak je rychlý?“

„Silný asi moc není. Rychlý je, rozhodně rychlejší než běžní koně, ale nevím, jak ti vaši…,“ zarazil se, jestli neřekl něco nevhodného, ale cizinec jen pokýval hlavou.

„To by stačilo,“ řekl. „Pro odměnu si přijdeme ráno.“ Hallbard se neodvážil zeptat, co za svůj čin budou chtít.

Když přecházeli kolem Olafa, černovlasý přízrak se zastavil a pohlédl mu do očí.

„Viděl jsem už hodně netvorů, starče,“ řekl. Sálalo z něj horko pouště a jeho hlas zněl jako přesýpání písku ve větru. „A máš pravdu. Ti, kteří vypadají jako lidé, jsou nejhorší.“ Potom se otočil ke Swenovi a docela prostě řekl: „Pojď, ukážeš mi cestu do stájí.“

Stání tvořila řada kójí umístěných podél šikmé chodby obkružující samotnou stanici. Hubení koně a další domácí zvířata zabírali nejspodnější boxy a trochu nejistě pokukovali po svých nových spolubydlících.

Černý hřebec uvítal pána krátkým, nespokojeným frknutím. Chlapec ho nenapojil, ale Sebastian mu to neměl za zlé. Dost velkou odvahu ten mladík prokázal už tím, že obrovitého Bukephala a plavou Kuhailan vedl za uzdu. Sebastian si došel k místním zvířatům pro kýbl, naplnil ho vodou a odnesl svým koním. Voda byla teplá, jak ji měly pouštní přízraky rády. Když nesl nádobu zpátky, zjistil, že na cestě stojí holčička. Nebála se ho a neustoupila před ním, takže ji musel obejít.

„Říkali, že s vámi nesmím mluvit,“ ozvala se, když kolem ní podruhé procházel. Zastavil se a prohlédl si ji pozorněji. Tmavé vlasy a světlé oči, to byla u pouštních přízraků častá kombinace. A přestože ona sama byla víc člověk než cokoliv jiného, Sebastian věděl, že její děti už se narodí jiné.

Vešel do stání, vzal černého Bukephala za uzdu a odvedl ho na chodbu.

„A jeho se prý nemám dotýkat,“ ukázala dívka na vraníka. Tvářil se, že ji neslyší, a vyvedl ze stání i plavou Kuhailan.

„Nesmím se ho dotýkat, protože je to netvor,“ vysvětlilo děvče. Sebastian se neobrátil, zůstal stát mezi svými zvířaty, ruce na kovových uzdách a čekal, až položí nevyhnutelnou otázku.

„A je to netvor?“

„Je.“

Zapamatovali si ho právě takhle. Nikoliv jako hrozivý pouštní přízrak, nikoli jako děsivého cizince, ale jako muže ztraceného mezi hřbety svých koní, člověka vedoucího bestie silnější než on sám, tvory, kteří ho kdykoliv mohli zabít, ale přesto ho pro tuto chvíli poslouchali.

Stejně tak se vryl i do paměti Eriky čekající před vchodem. Sebastian jí mlčky předal Kuhailan, vyšvihl se na hřbet svého vraníka a pobídl ho do noci. Bez jediného slova zmizeli podzemní stanici z dohledu.

Noc už pokročila, světla na západě znatelně ubylo a nad temnou pouští se rozsvítily hvězdy. Dlouhou chvíli jeli vedle sebe mlčky a naslouchali jen cinkotu kroužků ve vlasech a koňských hřívách.

„Promluvíš s ním?“ prolomila ticho Erika.

„Ovšem.“

„Vždycky s nimi mluvíš,“ povzdechla si. „Někdy mám pocit, že mluvíš víc s netvory než s lidmi. Nebo se mnou.“

„Je to naše práce.“

„Myslela jsem, že naše práce je netvory zabíjet.“

„Ne.“ Podívala se po něm, ale v šeru rozeznala jen jeho siluetu. Bukephalos tiše frknul a přiblížil se tak těsně ke Kuhailan, až Erika cítila příjemné horko sálající z obou těl.

„Nikdy jsi mi nevysvětlil, proč s nimi nejdřív mluvíš. Nechceš právě teď?“

„Ne,“ odpověděl mrzutě a zatahal Bukephala za uzdu, aby zvířata od sebe oddálil. Hřebec se stejně za chvíli přitiskl k plavé klisně znovu. Měl ji příliš rád, než aby bez ní dokázal chvíli být, a Erika jim mohla jejich prosté štěstí jen závidět.

„Tamhle, podívej,“ vyrušil ji z úvah Sebastianův hlas. Vnímala teplo jeho ruky, jen tak dokázala odhadnout směr, kterým ukazoval, a pak na obzoru rozeznat nezřetelné chvějivé světélko. Koně poslušně změnili směr. Sebastian vytáhl zpod pokrývek na Bukephalově hřbetě malý dalekohled, chvíli si jím prohlížel mihotavou tečku a pak ho podal Erice.

„Ještě není nic vidět,“ poznamenal. I bez dalekohledu však bylo zřejmé, že se světélko přestalo pohybovat. Buď zastavilo, nebo míří přímo na ně.

Sebastian pobídl koně do klusu a klisna vyrazila za ním. Nocí se teď neslo čtvero různých zvonění. Bukephalos, Sebastian, Kuhailan, Erika – kroužky v jejich účesech cinkaly každému jiným tónem.

Tvor v dalekohledu už začal být zřetelnější. Obrys čehosi běžícího rozmazaný zlatorudým plamenem. Přibližoval se rychle a zakrátko nabyl podoby nestvůrného koně.

„Připrav se,“ řekl Sebastian a vylovil zpod Bukephalovy deky pušku. Náboje měli lovci přízraků speciální, plněné tekutým dusíkem. Extrémní chlad bylo to jediné, co proti horkým tvorům pouště pomáhalo. Kovové zbraně jim většinou příliš neublížily.

Hořící kůň už byl na dohled. Obludné černé tělo se k nim hnalo mohutnými údery velkých kopyt, kostnatá hlava s prázdnými očními důlky cenila dlouhé špičaté zuby. Kůži to stvoření skoro žádnou nemělo, jen na nohou zbývaly trosky žárem rozpukané do hlubokých, rozšklebených ran. Na zbytku těla pak bylo vidět přímo černohnědé svaly, i když jinak uspořádané než u normálního koně a také dozajista jinak fungující, protože celá ta bytost hořela. Planula jasným žlutým plamenem, který jí vyrážel z boků, plece a krku a nejjasněji plápolal nad hřbetem v děsivé nápodobě koňské hřívy. Už byl slyšet skřípot písku pod ožehlými kopyty, hluboké hučení plamene a nočním vzduchem zavoněl slabý závan spáleniny, když Sebastian zavelel: „Teď!“

Bukephalos byl prudce stržen na levou stranu, Kuhailan na pravou. Obří koně začali obíhat kruh, v jehož středu se ocitl hořící netvor. Chvíli zaváhal a potom se vrhl na bližšího Bukephala.

„Přišli jsme si s tebou promluvit!“ vykřikl Sebastian. „Přišli jsme ti položit pár otázek! Chceme zjistit, co jsi zač! Rozumíš nám?“ Hořící tělo je už tak blízko, že je cítit jeho žár, ale vtom se kolem mihne Kuhailan a odláká planoucí stvoření.

„Myslíš? Vnímáš? Jak vidíš svět? Rozumíš mu? Rozumíš nám?“ vykřikuje Sebastian na vnějším kruhu, tvář nasvícenou přízračným svitem hořícího koně. Další otočka, teď běží blíž Bukephalos, údery kopyt rozeznívají v pravidelném rytmu zem.

„Vidíš? Slyšíš? Komunikuješ? Znáš sobě podobné? Jak odpovídáš na dotazy? Rozumíš nám?“ Kruhy se zvětšují, Hořící kůň je rychlejší, než čekali. Vraný hřebec se ztrácí na hranici tmy a jeho polohu určuje jen tiché zvonění.

„Jak jsi starý?“ volá z temnoty Sebastianův hlas. „Z čeho jsi povstal? Kdo jsou tví rodiče? Kdo jsou tví bratři? Rozumíš nám?“ Prudká otočka, písek skřípe pod kopyty a odletuje v gejzírech do tmy. Hořící kůň se obrací pomaleji, plameny odletují a zuřivě plápolají.

„Čím se živíš? Proč chodíš ke stanicím? Proč zabíjíš? Víš, že zabíjíš? Líbí se ti to? Rozumíš nám?“ Odlesky ohně tančí po tvářích a mohutných koňských tělech. Kovové postroje se třpytí, ze tmy se občas objeví záblesk kroužku ve vlasech.

„Cítíš strach? Cítíš bolest? Cítíš rozkoš? Cítíš radost? Cítíš něco? Rozumíš nám?“ Prázdné oči bestie planou stejným ohněm zuřivosti jako její tělo, špičaté tesáky naprázdno sklapnou v místech, kde Kuhailan už dávno není. Umí tenhle tanec života a smrti perfektně. Poslední otočka.

„Víš, že jsi zvíře? Víš, že jsi netvor? Víš, že zemřeš? Víš, že tě zabijeme? Rozumíš nám?“ Žádná odpověď, Hořící kůň se dál slepě žene na bližšího z nepřátel.

„Teď!“ zavelí Sebastian a hřebec s klisnou prudce vyrazí kupředu, nechávajíce Hořícího koně daleko za sebou. Na další povel se oba vzepřou na zadních a prudce otočí, ještě než jejich přední kopyta dopadnou do písku, míří zbraně Eriky a Sebastiana na planoucího netvora. Šest výstřelů, pět zásahů. Nábojnice explodují a vylévají svůj smrtelně ledový obsah do živých plamenů. Sykot, oblaka páry a bolestný řev. Kůň ale zůstává stát, přestože plameny na mnoha místech uhasly a náboje vykousaly do těla hluboké černé rány. Když se rozeběhne, oheň postupně zachvacuje i nehořící místa. Sebastian vykřikne nadávku, která se změní v povel, a koně se rozeběhnou. Od sebe, když chtějí netvora odlákat, k sobě, když chtějí střílet. Exploze, řev a bílý dým. Těla se míhají ve stále rychlejším válečném tanci, cinkot kovu ze tmy ohlašuje polohu přítele, nepřítel se osvětluje sám. Výstřely, prudký žár a prudký chlad se střetávají a rvou maso na cáry, písek skřípe pod kopyty a zvířený prach začíná dráždit ke kašli. Řev umírajícího netvora trhá vzduch. Hořící kůň slábne, jeho tělo začíná ztrácet tvar a hoří čím dál méně. Bojiště se noří do tmy, brzy budou jediným světlem exploze dusíkových nábojnic a potom je náhle ticho, tma a ta spáleninou páchnoucí hromádka se nehýbe.

Koně doklusali až k přemoženému nepříteli a vyčerpaně se zastavili. Erika se svezla z Kuhailanina hřbetu a pochvalně ji popleskala po krku.

„Obě jste byly dobré,“ řekl Sebastian. Klečel na zemi u mrtvého, nyní již nehořícího koně a opatrně do jeho zbytků strkal hlavní pušky.

„Pořád žhne,“ oznámil nakonec, „takže nepoznám, jestli je opravdu mrtvý, ale tohle snad nemohl přežít.“ Bukephalos za jeho zády souhlasně frknul a odcinkal zkontrolovat Kuhailan, jestli je také v pořádku.

„Co ho vlastně drželo při životě?“ Leželi na svých pláštích rozprostřených na písku a nad hlavami jim svítily tisíce hvězd. Půlnoc měli dávno za sebou a vzduch prochladl natolik, že i jejich horkým tělům už začínala být zima.

„Nevím,“ odpověděl Sebastian. „Nikdy jsem se nesetkal s tvorem, který by hořel a zároveň žil. Stavba jeho tkání musí být odlišná ode všeho, co známe. Dokonce i od našich těl.“

„Ale my se snad zas až tolik od lidí nelišíme.“

„Ještě toho víš hodně málo.“ Podle jemného cinknutí poznala, že se po ní ohlédl. „Naše těla se od lidského liší takovým způsobem, jaký si zatím ani nedokážeš představit. Například zatímco jejich přestává fungovat už při teplotě 40 °C, my takhle nikdy ani nevychladneme. Hořící kůň je zřejmě zase úplně jiný.“

Zamyslela se.

„Tak proto ty otázky?“ promluvila po chvíli ticha.

„Co?“ Zdálo se, že byl myšlenkami jinde a její dotaz nezachytil. Zopakovala ho.

„Proto se každého netvora nejdřív vyptáváš? Hledáš stejné jako my a jiné zabíjíš?“

„Tak to není.“ Znovu zacinkání, nejprve Sebastianovo a potom z dálky, kde Bukephalos něžně vykusoval Kuhailan. „Hledám ty nejlepší.“

„Nerozumím. Vysvětlíš mi to konečně?“

„Vědci z Trigeritu tě chtěli všemu naučit, ale až za rok,“ pokusil se ji odbýt, ale pak si to rozmyslel.

„To, co děláme a čeho jsme součástí, je evoluce, Eriko. Vývoj lepších a dokonalejších živočišných druhů.

Když před dávnými časy naši předkové přistáli na téhle planetě a z nějakého důvodu už neodletěli pryč, snažili se tu přežít ze všech sil. Nešlo to. I když jim pomáhala technika, tohle není planeta pro lidi. Ve dne horko, v noci chlad, vražedné sluneční záření a žádná voda ani jídlo. Umírají. Alespoň oni si myslí, že vymírají, protože se rodí čím dál tím méně zdravých dětí, ale není tomu tak. Lidé i ostatní zvířata se mění. Příroda se snaží vytvořit novou rasu, schopnou přežít i v tomhle pekle, a tak experimentuje.“

„A ty z jejích experimentů vybíráš ty nejlepší.“

„Přesně tak. Evoluce je slepá, dovolí přežít jen tomu nejsilnějšímu a nejdravějšímu, což ale většinou neznamená nejchytřejšímu. Nemůžeme dopustit, aby inteligentní život na téhle planetě vyhynul, abychom se proměnili ve smečku dokonalých, bezduchých zabijáků, a proto jsme tu my z Trigeritu, abychom umožnili přežít nejen těm nejsilnějším, ale i nejchytřejším. Proto se každého netvora nejdřív ptám a mluvím s ním. Kdyby Hořící kůň dokázal odpovědět, možná bych ho nechal žít. Z hlediska evoluce byl mnohem lépe přizpůsobený než my, ale ne už z pohledu naší věci. A tak musel zemřít.“

Zavřela oči. Evoluce. Mnohokrát už to slovo slýchala, v dobách, kdy byla jen zajímavou zrůdou v kleci, ale nikdy ji o něm nenapadlo uvažovat takhle. Evoluce. Vývoj druhu.

„Sebastiane,“ vydechla, „a co druhá generace?“ V odpověď zazněla zvonkohra od Bukephala s Kuhailan. Tihle dva už měli o své druhé generaci jasno. Zato Sebastian mlčel tak dlouho, až si začala myslet, že její otázku přeslechl.

„Nikdy… Nikdy jsem…,“ jeho slova byla tišší než vítr. „Nikdy jsem si netroufl, Eriko, o tomhle, s tebou, mluvit…“ Místo smíchu zacinkala stříbrnými kroužky. Tak přece! Velký, mocný, tajemný Sebastian, a také už na to pomyslel! Jenom se neodvážil…

„Ale to by sis měl někdy troufnout,“ pobídla ho, „už v zájmu vývoje druhu.“ Neviděla mu do tváře, ale podle cinkotu se rozesmál také.

Do šťastné, zvonivé noci se náhle ozval zvuk, který nikdo z nich nečekal. Závan větru a potom zahučení, jako kdyby proud vzduchu rozfoukával polovyhaslé ohniště. Zapraskání, jako by plamínky pozvolna stravovaly cosi neživého, a potom zvuk, se kterým se něco mrtvého sbírá a zvedá a přestává být mrtvé.

Rázem byli na nohou. V místech, kde skolili Hořícího koně, cosi svítilo slabým modrorůžovým plamenem a ta záře s každým závanem větru sílila.

„Bukephale!“ vykřikl Sebastian. Vraný hřebec byl několika skoky u něho. Černovlasý vyňal zpod pokrývek pušku a vyskočil Bukephalovi na hřbet. Kuhailan s Erikou ho za chvíli následovaly, ale stejně nemohly být rychlejší než Hořící kůň. Když se přiblížili na dostřel, stála už černá, nestvůrně okousaná bestie na všech čtyřech a po celém těle jí planuly namodralé plamínky. Oba jezdci pobídli koně současně a oba ve stejný okamžik vystřelili. S hněvivým zasyčením se po koňské hlavě rozlezli hadi odpařujícího se dusíku. Tentokrát to přízrak nezastavilo. Běžel dál, prohnal se mezi nimi a Sebastian, kterého míjel z větší blízkosti, bolestně vykřikl.

„Má mnohem vyšší teplotu!“ vysvětlil poděšené Erice, zatímco štval Bukephala co nejdál od plavé klisny.

„A my málo nábojů!“ odpověděla mu, když se prudce otočili, vystřelili a ona z velké vzdálenosti minula. K Hořícímu koni se už nedalo pro jeho strašný žár víc přiblížit.

Sebastian neodpověděl a oba pobídli koně do dobře známého tance o život. Tentokrát to ale nebyl boj. Spíš lov. Zoufalá štvanice. Hořící kůň si s nimi hrál, pronásledoval je a zase jim unikal a jeho nesnesitelný žár je spaloval dřív, než stihli pořádně zamířit. S každou střelou, která tak neškodně zmizela v noci, s každým klopýtnutím uštvaných koní, se snižovala jejich šance na úspěch.

„Poslední!“ vykřikla zoufale Erika, když před modře planoucím přízrakem vykvetl ze země mrazivý bílý květ. Kolem ní se mihl Sebastian, přiblížil se k Hořícímu koni tak těsně, jak jen dokázal, a nasázel mu do boku pět nábojnic plných tekutého dusíku. Erika viděla, jak ještě před tím krátce zazářily a seškvařily se chloupky na Bukephalově boku, slyšela, jak zvíře bolestně zařičelo, a poté vykřikl i Sebastian, protože ho zasáhly drobné kapičky z výstřelu. Netvora útok porazil na bok, ale nezabil, a za chvíli už se zase zdvihal, napůl roztrhaný a uhašený, ale stále živý a plný zuřivosti.

„Utíkej!“ křikl Sebastian, hlas zastřený bolestí, a směřoval svého hřebce za plavou klisnou. Erika na něj nečekala, vraník je stejně za chvíli dohonil, ale to šílené tempo už nemohl dlouho udržet ani jeden z nich.

„Neutečeme mu,“ zanaříkala Erika. Kuhailan sípěla, Bukephalos na tom nebyl o mnoho lépe a Sebastian neodpověděl. Byl zraněný, ale Erika nevěděla jak moc a jen děkovala noci za to, že mu teď nevidí do obličeje. Jen Hořící kůň v jejich zádech jako by měl pořád dost sil.

„Copak už nemáme žádné náboje?“ vykřikla Erika zoufale.

„Ne… nestihl jsem doplnit… jen dvě nádoby s dusíkem…“ Sebastianovi se špatně dýchalo.

„Rozdělíme se,“ křikl a prudce strhl Bukephala napravo, zatímco Kuhailan letěla setrvačností dál. Hořící kůň se vydal za vraníkem. Erika se otočila v sedle, Kuhailan zpomalila a potom byla náhle jediným pohybem zastavena. Obě se jen dívaly.

I černý hřebec stál. Jeho nohy tancovaly touhou uniknout, ale jezdcova vůle ho přikovala k zemi. V sílícím osvětlení viděla Sebastianovu ruku pevně svírající otěže. Nepodíval se na ni. Bukephalos se chvěl. Zakníknutí, jaké se ke koni nehodí. Dunivý rytmus hořících kopyt. Strach. Čas se zpomalil.

V tom jediném, zoufale pomalém okamžiku Sebastian pouští otěže a seskakuje z vraníkova hřbetu. V druhé ruce něco svírá, obrysy dvou předmětů se zalesknou ve svitu ohně. Bukephalos, k smrti vyděšený Bukephalos, náhle zbavený stisku otěží, poslouchá své zvířecí pudy a odskakuje několika mohutnými skoky z blízkosti nebezpečí, aby si příliš pozdě uvědomil, co udělal. Nestihne se vrátit.

Silueta Sebastiana nasvícená živým ohněm, kroužky ve vlasech se třpytí jako hvězdy. Přibližující se Hořící kůň. Prudce, a přece příliš pomalu se otáčející Bukephalos.

Netvor. Kůň. Sebastian!

Nádoby s tekutým dusíkem se roztaví při styku s nesmírným žárem, doslova explodují a vychrlí svůj smrtící chlad po celém okolí. Hořícího koně zahalí bílý oblak, Sebastian v něm zmizí a na pozadí krátce svítící bílé tříště se na okamžik zjeví obrys Bukephala, obrovského, mohutného a bezmocného.

V příštím okamžiku všechno zahalí tma a pustou pouští doznívá zoufalý výkřik.

Východ bílého, nemilosrdného slunce je zastihl na cestě. Plavou klisnu Kuhailan, její jezdkyni Eriku a černého Bukephala s hlavou svěšenou u země, jakoby tíženého tou nenadálou lehkostí, která se mu usadila na hřbetě.

KONEC 9. 7. 2003

Za okraj Světa

Na kamenném stolku uprostřed místnosti ležel model Světa. Okraj skleněné mísy vroubily neobyčejně živé miniatury běsů a démonů. Obrovští tuleni s vypoulenýma očima a ohromnými drápy, kosatky cenící zuby, nenasytní žraloci i děsivé podmořské ryby, to vše spočívalo mezi dalšími hrůzami Okraje, těžkými mraky plnými ledových krystalků, ostrohrannými ledovci a plíživou mlhou. Uprostřed mísy naplněné skutečnou mořskou vodou pak ležel Svět vyvedený do nejmenších detailů. Byla tu centrální vyhaslá sopka, tenké čárky řek, poslední zbytky lesů naznačené chomáčky řas a samozřejmě domy. Jeden obytný komplex vedle druhého, cesty mezi nimi nebyly širší než na tři chlupy. Model zahrnoval i sklářské hutě v kráteru sopky, jámy obsidiánových dolů na jejím severovýchodním úbočí a daleko do vody vybíhající mola obklopená drobounkými loďkami. Nechyběla ani nezastavěná jizva Tulení zátoky a u jejího západního konce, daleko od pobřeží, se na kotevních lanech pohupoval maličký model plavidla Holého tuleně.

Na plochých střechách některých obytných komplexů stála drobná kostěná figurka. Asterpiní jednu z nich opatrně vzala do drápů a prohlédla si ji. Byl to stylizovaný krysí samec s přehnaně velkými genitáliemi, který v předních prackách držel vlajku se znaky krysy vládnoucí příslušnému území. Vlajka a špička samcova penisu byly vyvedeny v barvě, zbytek postavičky zůstal mléčně bílý.

„Prohlížíš si moje samce?“ ozvalo se Asterpiní za zády. U vchodu zakrytého chlupatým závěsem stála šedá krysa v zástěrce vyšívané drobnými skleněnými korálky a pobaveně se usmívala.

„Ano. Krásné dílo,“ pochválila Asterpiní model Světa a vrátila kostěného vlajkonoše na jeho místo. „Ale když už o tom mluvíš, mnohem raději bych si prohlížela tvé skutečné samce. Povídá se, že jsou opravdu nádherní.“

„To jsou,“ zazubila se její hostitelka Sarpirí. „Nějakého uvidíš, ale před návštěvami chodí oblečení.“

„To je škoda, ne?“

„Ovšem,“ souhlasila Sarpirí, „ale kdyby tu běhali jen tak, veškeré rozhovory by se točily kolem nich a vůbec bychom se nedostaly k tomu, proč jsi sem přišla.“ Ukázala do rohu místnosti, kde na chaluhové rohoži leželo několik šedých polštářků. Asterpiní jeden z nich překvapeně očichala.

„Jak chceš, aby se rozhovory netočily kolem samců, když tu máš z jednoho polštářek?“ zeptala se a labužnicky se uvelebila na hebkých chlupech. Sarpirí neodpověděla a počkala, až se zpoza závěsu vynoří jeden z jejích oblíbenců. Vysoký a silný samec s lesklou světlou srstí měl kolem beder krátkou zástěrku, která sice hodně naznačovala, ale nic neodhalovala. Opatrně položil před obě krysy tác se šálky a konvičkou a zase odešel. Asterpiní ho sledovala žádostivým pohledem.

„Nádhera,“ vydechla, „je opravdu překrásný.“

„Nepochybně,“ souhlasila Sarpirí a nalila do skleněných šálků bylinný čaj, „ale jak už jsem říkala, nechceme tu mluvit o samcích, že?“ Pohlédla zpříma na Asterpiní, a přestože se stále lehce usmívala, vůně jejího těla mluvila o něčem jiném. „Tak co mi chce druhá nejstarší dcera mocné Malší?“

„Nejstarší,“ opravila ji mladá krysa. „Moje sestra přede dvěma dny zahynula v bojích o Taršekinino území.“

„To je mi líto,“ pokývala Sarpirí hlavou. „Takže ty jsi teď získala její bojovnice a možná i část Taršekina, že?“

„Ne tak docela,“ přiznala Asterpiní pravdu. „Bojovnic je málo a Taršekino celé zůstalo pod Malšinou kontrolou. Ale nalezly jsme tam něco natolik zajímavého, že mě to přimělo jít za tebou a žádat tě o pomoc.“

„Opravdu? A co je to?“

„Nejprve ti řeknu, o co tě chci požádat,“ pronesla Asterpiní a opatrně upila ze šálku. „Chci, abys mi půjčila část své armády a pomohla mi dobýt území pod správou staré Rambaší.“

„Hm,“ zabručela neurčitě druhá krysa a usrkla čaje, aby získala čas na rozmyšlenou. S Asterpiní sice nejednala poprvé, ale ani při všech svých zkušenostech nedokázala přijít na to, kam mladá krysa svou žádostí směřuje.

„Hm,“ řekla ještě jednou, zvedla se a odkráčela ke svému modelu Světa. Asterpiní ji následovala. Sarpirí si chvíli zamyšleně prohlížela miniaturu na stole, potom se sehnula, z malého šuplíčku pod kamennou deskou vylovila figurku samce nesoucího zástavu Malší a nahradila jí znak poražené Taršekí. Chvilku se ještě drbala za uchem, prohlížela si znaky na šuplíčcích a potom se sklonila nad model.

„Takže tady,“ ukázala na část pobřeží, až se její dráp takřka dotýkal vodní hladiny, „je území tvé matky Malší. Tady to patřilo donedávna Taršekí,“ sunula tlapku směrem k severu, „a dál je ostroh spravovaný Rambaší, o který máš zájem,“ ukázala až na nejzazší kameny a mola, rozhoupala při tom model člunu Holého tuleně a vrátila se podél druhé linky pobřeží až k Tulení zátoce. „Na hranici se západním koncem Tulení zátoky končí Rambašino. Moje část se vnitřně dotýká všech jmenovaných území a dočasně nemá přístup k moři.“ Asterpiní kývla. Tohle všechno samozřejmě věděla. O přístup k pobřeží byla Sarpirí připravena samotnou Malší a pro vyrovnanost obou armád spolu krysy dočasně uzavřely vratké příměří.

„Bojovnice, z poloviny moje a z poloviny tvoje, Rambaší přemohou, o tom nepochybuji,“ pokračovala Sarpirí. „Ale co se stane s územím? Řekněme, že připadne tobě. Protože ti v boji pomáhaly moje krysy a já potřebuji získat přístup k vodě, bude se Malší domnívat, že se se mnou hodláš spojit a ohrožovat ji. Než se naděješ, nechá podřezat krk tobě i tvým mladým.“

„O moje mladé se nestarej,“ odsekla Asterpiní, „beztak šly všechny pod nůž během letošní zimy. Ale svůj krk mám ráda a přijít o něj nehodlám.“

„Další možnost je, že připojíš Rambašino k Malší, ale pochybuji, že bych s něčím takovým souhlasila a poskytla ti k tomu armádu.“

„Ani to nehrozí,“ potřepala Asterpiní hlavou. Sarpirí jí věnovala zkoumavý pohled a pak svou úvahu dokončila: „Potom ti nezbývá nic jiného než darovat to území mně. A tady se dostávám k zásadní otázce: Co z toho budeš mít a proč bys něco takového vůbec dělala?“ Asterpiní se usmála, potěšená tím, že starší a zkušenější krysa nedokáže uhádnout její úmysly.

„Mám lepší nápad. Daruji ti jen část území jako odměnu za pomoc. Dostaneš takový podíl, jaký budou tvořit tvé krysy v armádě.“

„To je spravedlivá nabídka,“ zamnula si Sarpirí vousky na levé tváři, „předpokládám, že mi milostivě věnuješ něco takového,“ přejela drápem po východní straně Rambašina území, kde nebylo nic jiného než skály a sráz do Tulení zátoky a těch několik málo domů bylo ohrožováno vždy, když do zátoky připluli tuleni rodit mláďata a svádět s krysami urputné bitvy.

„Budeš si moct vybrat,“ odpověděla Asterpiní. Sarpirí zavoněla překvapeně a potom rozvážnou spokojeností.

„Myslím, že na tyhle podmínky mohu přistoupit,“ rozhodla se. „Velela jsi už někdy v boji?“

„Dvakrát jako velitelka Malšiny armády a předtím jsem vedla menší oddíly. Zkušenosti rozhodně mám, můžeš mi své bojovnice bez obav svěřit.“

„Hm,“ zabručela Sarpirí a dál se dívala na model Světa. Asterpiní dobře věděla, proč to dělá. Zkoumá teď každý kousek Rambašina, prohlíží si domy, přístaviště a skály tohohle nesmírně chudého a bezvýznamného výběžku a přemýšlí, co z toho je Asterpininým cílem a jestli by nemohlo být nebezpečné, když to dostane.

„Mimochodem,“ poznamenala starší krysa, „slyšela jsem, že Rambaší nechává své samce koupat v moři. Mají po tom hroznou srst a smrdí rybinou,“ nakrčila čumáček.

„Bojovnicím to tolik vadit nebude,“ mínila Asterpiní, „a já teď získala několik krasavců z Taršekina. Zvlášť jeden, takový heboučký, by se klidně mohl měřit i s těmi tvými.“ Sarpirí zabručela cosi neurčitého a znovu se sklonila nad model.

„Jediné, co by tě mohlo trochu zajímat, je tohle,“ cvrnkla do vody u špičky ostrohu. Maličké plavidlo se naklonilo, nabralo vodu, která hned zase z jeho oblých boků stekla, a začalo se drobně pohupovat na kotevním lanku. „Ale jestli ti jde o člun Holého tuleně, tak jsi blázen. Ta věc zabíjí každého, kdo se k ní přiblíží.“ Vzhlédla a zadívala se do očí usmívající se Asterpiní.

„Co jsi našla v Taršekinu?“

„Taršekino je místo, kde před sedmdesáti třemi zimami člun přistál. Tam také sídlí vědomá krysa, která toho o Holém tuleni ví víc než kdokoliv jiný. Například to, že zlá síla, kterou si člun přivezl z Okraje a která zabíjela vše živé, už vyprchala. Už není nebezpečné se k němu přiblížit.“

„I tak se uvnitř neskrývá nic dobrého,“ zamračila se Sarpirí, „člun je dílo démonů a ti nikdy nepřinesli krysám nic užitečného,“ odfrkla si. „Ale je to tvoje smrt, která tě tam čeká, ne moje, a tak ti to nebudu rozmlouvat.“ Narovnala se, přihladila si korálkovou zástěrku k břichu a vrátila se k rohoži s chlupatými polštářky.

„Vystydne nám čaj,“ řekla.

Asterpininy strážné krysy čekaly přede dveřmi Sarpirina bytu a bavily se s ostatními krysami na úzké tmavé chodbě. Menší, se zástěrkou na hrudi pošitou tuhou tulení kůží, na ně při tom ledabyle mířila kostěnou kuší, větší, svalnatá a málomluvná, si pohrávala s těžkou palicí z kosti posázené skleněnými střepy a žraločími zuby.

Asterpiní na ně kývla a všechny tři vyrazily ke schodišti. Ohlazené stupně vyskládané z malých kamenů se klikatily středem domu, někdy pod volnou oblohou, jinde je osvětlovala úzká okna ve stěnách. Sarpirí, jako nejmocnější krysa domu, bydlela samozřejmě až úplně nahoře. Asterpiní se svým doprovodem musela sejít mnoho pater, než se dostala na úroveň ulice.

„Tak kam půjdeme teď?“ otočila se menší krysa k Asterpiní.

„Do chrámu, poklonit se Matce Stvořitelce.“

„To je daleko!“ vzdychla větší strážná krysa.

„Když si pospíšíte, tak jsme do západu slunce doma. Jdeme!“ houkla Asterpiní a vyrazila směrem, kde se dal za obrovskými domy tušit kužel centrální sopky. Obě strážné ji urychleně následovaly.

„Proč Stvořitelka?“ zeptala se tiše malá krysa své paní.

„Potřebuji mluvit s Hlasem,“ odpověděla stejně tiše Asterpiní a odmlčela se, než kolem nich prošla skupinka černých krys s těžkými pytli na zádech. „Věci se daly do pohybu, a jestli mi tu akci neposvětí ona, nemáme šanci.“ Nic jiného prozradit nemohla a ani nechtěla. Jasné počasí vylákalo do ulic spousty krys a každé neuvážené slovo se tak mohlo rychle donést k uším, které ho neměly slyšet. Mocné krysy se jistě dozvědí o jejím jednání se Sarpirí i o bitvě, kterou hodlá uskutečnit. Věděla to a počítala s tím. Ve Světe neexistovaly plány, které mohly zůstat neodhalené, neprobíhaly rozhovory, které by neslyšel nikdo třetí. Záleželo jen na diplomatickém umu a na rychlosti, s jakou se projednávané akce uskutečňovaly.

Asterpiní kromě pohotovosti chránila především bezvýznamnost území, o které chtěla bojovat. Všechny krysy označí její čin za nepodstatný a mávnou nad ním prackou. Snad jen Malší znepokojí trochu víc, ale tu by měla uchlácholit rozmluva s Hlasem Stvořitelky. Jestli Asterpiní získá Stvořitelčinu podporu, Malší si dobře rozmyslí, než se jí pokusí získání Rambašina překazit. Stvořitelčin Hlas sice neměla opravdovou armádu, patřila jí jen hrstka chrámových krys, ale kdykoliv mohla zavelet a na její povel povstaly tisíce krys ze všech armád Světa a ve jménu Stvořitelky vyrazily do boje. Rambašino území by Asterpiní získala i bez její podpory, ale později, až by se ostatní krysy začaly pídit po tom, co je na kamenitém ostrohu tak zajímavého, a dospěly by ke člunu Holého tuleně, byla pomoc Stvořitelčina Hlasu nezbytná. Jedině ona mohla Asterpiní zajistit klid a dostatek času k průzkumu cizího plavidla.

K Asterpininým uším dolehly vřeštivé hlasy a vytrhly ji ze zamyšlení.

„Co se to tam děje?“ křikla zlostně a svalnatá strážná krysa už vyrazila směrem, odkud hluk pocházel. Na křižovatce tří ulic byl nahloučen dav šedých krys a s řevem házel kamení na cosi v koutě. Palice Asterpininy strážné krysy je donutila přestat a ustoupit od své oběti. V rohu stála hubená černá krysa v ušmudlané zástěrce a s krvácejícím čumáčkem, za ní se ke zdi choulil nahý černý samec a chránil si hlavu tlapkami.

„Co se děje?“ zeptala se Asterpiní. Šedé krysy, všechny mnohem níže postavené než ona, se krčily a uhýbaly.

„Nemá glejt,“ ozvalo se konečně.

„Dělaly to bez povolení!“ zavřískla jiná dělnice.

„Za to je smrt!“ V napřažených prackách se objevily kameny, nažloutlé zuby chtivě cvakaly v očekávání popravy. Asterpiní je jediným pohybem tlapky zarazila a přistoupila k černé kryse.

„Tak ty nemáš glejt na mladé?“ houkla. Krysa si ji chvilku vzdorovitě prohlížela, potom schlípla a tiše odpověděla: „Ne.“

„Tak co to tady vyvádíš s tím samcem?“ zadívala se Asterpiní na ubohé černé klubíčko.

„Já ho chtěla,“ choulila se černá krysa čím dál tím víc. Asterpiní ji popadla za ucho, prozkoumala znaky do něj vyřezané a pak provedla totéž se samcem, který začal tiše pofňukávat.

„Krysa patří Kirtí,“ oznámila natěšenému davu. „Odveďte ji, ať o ní rozhodne její majitelka. Znaky na samcovi neznám, takže pokud nezjistíte, čí je, dělejte si s ním, co chcete.“ Šedý dav se zavlnil a vydal napůl spokojený, napůl naštvaný zvuk. Dvě krysy, které měly na zástěrkách vyšitou příslušnost ke Kirtinu domu, se chopily černé a odvedly ji, nad ležícím samcem se chlupatá těla uzavřela.

Chrám Matky Stvořitelky byl jedinou stavbou Světa, která neměla další patra. Klenutou bránou nesměla projít černá krysa ani šedý samec a do dalších sálů mohly pouze mocné a ještě mocnější krysy. Nejzazší místnosti pak byly přístupné jen na pozvání Stvořitelčina Hlasu.

Asterpiní se svým doprovodem dorazila krátce po poledni. Pozdravila strážné u vchodu a vstoupila do prvního sálu. Spousta krys tu rozmlouvala s několika malými a neumělými sochami Stvořitelky, vyptávala se chrámových krys nebo jen tak stála a tiše přemýšlela. Asterpiní tu zanechala své strážné samice a vešla skrz korálkový závěs do dalšího sálu. Dvojice krys s obsidiánovými oštěpy prozkoumala znaky na její zástěrce a pach, který ji identifikoval jako mocnou krysu, a pustila ji dál. V sálu byly kromě ní ještě dvě mocné a obrovská socha Stvořitelky sahající až ke stropu. Byla vytvořena z černého sopečného tufu a obarvena na šedo. Zpodobňovala Matku Stvořitelku jako moudrou a laskavou krysu, která otevírá mříží uzavřenou dutinu ve svém břiše. Z ní vylézají na svět první krysy, ještě nahé, váhající a nedůvěřivé. Socha byla nádherná a Asterpiní nezbylo než se jí obdivovat. Sama nevěřila na Stvořitelku, která vyzvedla z hlubin moře Svět a na něj přenesla z Okraje krysy. Kdyby tomu tak bylo a krysy opravdu pocházely z míst za Okrajem, tak by musely být stejnými démony jako tuleni nebo třeba žraloci a to se Asterpiní nelíbilo. Mnohem víc se jí zamlouvala teorie vědomé krysy, která ji v mládí učila o krysím těle a tvrdila, že krysy byly na Světě odjakživa, jenom se vyvinuly z menších krys a ty z ještě menších a ty z bytostí, které se zrodily z mořské pěny a hlíny.

Přistoupila k vnitřním dveřím za sochou Stvořitelky. Nebyla dost mocná, aby měla právo jimi projít, a strážné krysy jí to daly najevo.

„Musím mluvit se Stvořitelčiným Hlasem,“ nezalekla se Asterpiní.

„Nemůžeš,“ odpověděla strážná.

„Promluvte s ní. Mám něco, kvůli čemu se mnou bude chtít mluvit.“

„A co je to? Dej nám to a my jí to možná ukážeme.“

„Ne. Tu věc smí vidět jen Stvořitelčin Hlas, nikdo jiný. Ať sem přijde, a uvidí.“

„Stvořitelčin Hlas nepřijde za malou krysou bezdůvodně,“ ohradila se strážná. „Nepromluví s tebou.“

„Nesu jí něco nesmírně důležitého,“ trvala na svém Asterpiní. „Jestli je jen trochu Stvořitelčiným Okem, jako je jejím Hlasem, tak ví, co to je, a přijme mě,“ zariskovala, ale jedna ze strážných krys se kupodivu otočila a zmizela ve dveřích.

Když se po dlouhé době opět objevila, chvíli si Asterpiní zvědavě prohlížela a pak řekla: „Stvořitelčin Hlas tě chce vidět. Vejdi.“

Za dveřmi byl sál, kam směly jen nejmocnější krysy Světa a uprostřed kterého spočívala, hlídána čtveřicí krys, nejvzácnější relikvie víry ve Stvořitelku. Na Asterpiní tu čekala drobná, hubená stará krysa s pohledem, který dokáže vidět velmi daleko, ale občas pro to přehlíží věci nejbližší. Její zástěrka nebyla vyšívaná barevnými korálky, ale průsvitnými skleněnými trubičkami.

„Ukaž, cos mi přinesla, Asterpiní,“ vyzvala ji. Mladá krysa zašla až do rohu a tak, aby ji strážné neviděly, vytáhla zpoza zástěrky drobný předmět.

„U Stvořitelčiny mří…!“ vyjekla Hlas a bázlivě se předmětu dotkla.

„Ano, je to mříž,“ souhlasila co nejtišeji Asterpiní a zase tu věc, tvořenou několika prorezlými drátky složenými křížem přes sebe, schovala. „Smím si tedy s tebou promluvit?“

„Myslím, že ano,“ souhlasila po delší odmlce Stvořitelčin Hlas a důstojným krokem odvedla mladou krysu do další místnosti. Asterpiní si ani nestihla prohlédnout posvátnou mříž, kterou mezi sebou čtveřice ozbrojených krys střežila, ale podle reakce Stvořitelčina Hlasu se zřejmě příliš nelišila od té, kterou si přinesla.

„U Matky Stvořitelky, ukaž mi to ještě jednou!“ zaprosila nejmocnější krysa Světa hned, jak za nimi těžké dveře zapadly. Teď byly samy, v malé místnosti s podlahou pokrytou několika rohožemi.

„Jistě,“ souhlasila Asterpiní a předala kryse tu drobnou věc. Jen pár drátků – tak malé, a přece prokazatelně z jiného světa, snad z míst za Okrajem, možná z pracek samotné Stvořitelky. Hlas přejížděla tlapkou po několika narezlých drátcích s úctou sem a tam, prohlížela je, ohmatávala a očichávala a nemohla se jich nabažit.

„Zázrak,“ vydechla potom, „druhý zlomek Stvořitelčiny mříže! Kde jsi ji našla?“ Asterpiní se ošila: „Nejsem si jistá, že je to přímo Stvořitelčina mříž. Ale je jí to velmi podobné.“

„To snad rozhodnu já. Ty mi řekni, odkud jsi ji získala,“ rozkázala krysa, ale její tělesná vůně prozrazovala nejistotu.

„Jako Stvořitelčin Hlas jistě znáš příběh o Holém tuleni, který před lety připlul na člunu k pobřeží Světa,“ začala Asterpiní. Stvořitelčin Hlas kývla.

„Pronesl jen pár nesrozumitelných zvuků a za tři dny po příchodu zemřel. Všechny krysy, které se ho dotkly nebo vstoupily na člun, později zemřely za hrozných bolestí také, a tak bylo jeho tělo spáleno a člun upoután daleko od pobřeží.“

„Znám to,“ přerušila ji netrpělivě stará krysa. „I to, jak přišly kruté zimy, hrozné bouře, svítící obloha a smrtící černé deště. Ale jakou to má spojitost s tou mříží?“

„Ten člun přistál u břehů, které až donedávna spravovala Taršekí,“ nenechala se popohnat Asterpiní, „a které přede dvěma dny dobyla moje matka Malší. Nalezly jsme tam mimo jiné sídlo vědomé krysy, která shromažďovala všechny vědomosti o Holém tuleni. Zrovna tak všechny věci, které se na jeho plavidle našly a které nebyly spáleny. Tahle mříž,“ vzala předmět z tlapek Stvořitelčina Hlasu, „patřila mezi ně.“ Stará krysa se údivem nevzmohla na jediné slovo.

„Ta vědomá krysa také říkala, že člun Holého tuleně již nezabíjí a lze se ho bez obav dotknout. Chci na něj vstoupit.“

Překvapení Stvořitelčina Hlasu nemohlo být větší.

„Člun je dílem démonů,“ ohradila se. „Nelze…“

„Ale jestliže na něm byla nalezena Stvořitelčina mříž, nebo alespoň něco jí velmi podobného, pak přece musí mít se Stvořitelkou něco společného,“ přerušila ji Asterpiní.

„Holý tuleň nemohl být ani dílem, ani služebníkem Stvořitelky,“ odmítla Stvořitelčin Hlas kategoricky. „Člun možná,“ připustila.

„Smím tedy vstoupit na palubu člunu? Bude mi Stvořitelka nakloněna?“ Stará krysa se dlouho dívala na Asterpiní a ještě déle na úlomek mříže v jejích drápech. Stvořitelka od přivedení krys na Svět nikdy svou vůli neprojevila. Až teď. Našla-li se její mříž na palubě lodi Holého tuleně, bylo to znamení, které se nesmělo přehlédnout.

„Zeptám se,“ rozhodla Stvořitelčin Hlas a znělo to trochu unaveně. „Zeptám se Stvořitelky, jestli ty jsi ta pravá, která smí vstoupit na palubu té prokleté lodi, a jaké má s tebou Matka plány.“ Natáhla před sebe tlapku.

„Potřebuji tři tvé chlupy, Asterpiní. Jeden z hlavy, druhý od srdce a třetí z přirození.“

Když dostala, co žádala, sevřela je pevně v dlani a obrátila se k obrovským bílým vratům vytvořeným z kostí. Napřáhla tlapku s chloupky před sebe, vykřikla slovo ve starém jazyce a brána se sama otevřela. Stvořitelčin Hlas vstoupila na schodiště vedoucí do podzemí a kostěná vrata se za ní opět uzavřela.

Asterpiní čekala dlouho. Zrovna se zaobírala hledáním imaginární blechy na břiše, když vtom se kostěné veřeje tiše pohnuly. Rázem vyskočila, přihladila si zástěrku a nedočkavě pozorovala zvětšující se otvor. Dovnitř vešla Stvořitelčin Hlas, unavená a vyčerpaná a z každé strany podpíraná chrámovou krysou. Její srst voněla kouřem a ještě dalším pachem, který Asterpiní nedokázala určit. Služebné krysy donesly stoličku potaženou bílou kůží, svou paní na ni usadily a zmizely.

Stará krysa dlouho oddechovala, dívala se do země před sebou a pak náhle zvedla hlavu a upřela své černé, hluboké oči na Asterpiní.

„Viděla jsem,“ vydechla. „Viděla jsem daleko. Viděla jsem tvou budoucnost. Viděla jsem tě mocnou a vítězící v čele děsivé armády krys a démonů. A viděla jsem tě opuštěnou a umírající, poraženou armádou démonů ještě strašlivějších, ozbrojených příšernými zbraněmi.“

„A co člun Holého tuleně?“ neudržela se Asterpiní.

„I ten jsem viděla. Od této chvíle s ním bude tvůj život nerozlučně spjat. Bude příčinou tvého vzestupu a vítězství i tvé porážky a konce. Je to tvůj život i smrt. V tom člunu je skryt tvůj osud, Asterpiní, a já ti nemohu bránit v jeho naplnění.“

Slunce se mezitím sklonilo k západu, ochladilo se a daleko na jihu vystrkovala nad obzor bledé duchovité pařáty polární záře.

Obě strážné přistoupily k Asterpiní s otázkou v očích.

„Stvořitelčin Hlas se vším souhlasí,“ řekla, myšlenkami velmi daleko a nepřítomně vykročila na zpáteční cestu. Vize, které jí sdělila Hlas, byly povzbudivé i děsivé zároveň. Věci se daly do pohybu a nikdo, ani Stvořitelka, netušil, kde se zastaví.

Z okna nejvyššího bytu, který ještě ráno patřil Rambaší, byl nádherný výhled na ostroh. Moře pod nízkými mraky bylo neklidné a útočilo prudkými vlnami na skaliska, mola a domky černých krys postavené na pilotech a vratkých kamenných náspech. Zčernalá a zprohýbaná prkna nejzazšího, dávno opuštěného mola monotónně vrzala v rytmu příboje a stejně tak se kolébal člun Holého tuleně.

Asterpiní seděla u okna, kochala se pohledem na tajemnou loď a její oblíbený samec jí vyčesával ze srsti špínu a cizí krev. Bitva dopadla přesně tak, jak očekávala. Krysy, které jí dodala Sarpirí, byly buď nezkušené ročky, nebo starší, jenže nedůvěryhodné a z nějakého důvodu upadlé v nemilost, ale i přes velké ztráty suverénně porazily Rambašinu opelichanou armádu. Část jich dokonce přešla k Asterpiní a Sarpirí je milostivě nechala, protože si jako odměnu zabrala víc než polovinu dobytého území. Asterpiní vlastně zbyl jen ostroh – a přístup ke člunu Holého tuleně.

„Tak jak se ti líbí?“ ukázala svému samci na plavidlo, jehož dvě trojúhelníkovité plachty se neklidně vzdouvaly v poryvech větru a rozkývávaly trup.

„Je to zlá loď,“ broukl samec a dál se věnoval rozčesávání jakéhosi žmolku pod její pravou lopatkou.

„Je to kouzelná loď. A mocná,“ nesouhlasila Asterpiní a její myšlenky se kupodivu točily víc kolem člunu než samčích tlapek na zádech. „Z čeho jen může být? Třeba ty plachty, podívej se na ně! Přes sedmdesát zim, a vůbec nejsou potrhané. Žádná bouře tu loď nedokázala převrhnout, nic neprorazilo její trup. Už se nemůžu dočkat, až na ní vstoupím.“ Samec se zarazil.

„Vstoupit na člun?“ zeptal se zděšeně. „Vždyť to zabíjí!“

„Právě že už ne,“ usmála se Asterpiní, natáhla tlapku dozadu a podrbala ho v teplé srsti pod krkem. „V tom je celé to kouzlo.“

Ještě než se ta scéna stihla rozvinout do pokusu o rozhojnění už tak přemnožené krysí populace, vpadla dovnitř černá krysa. Po spatření dvojice zděšeně vypískla a padla na břicho, aby ji paní příliš nepotrestala. Asterpiní si naštvaně odfrkla, zdvihla se, urovnala si zástěrku a přihladila rozcuchané chlupy na bocích, zatímco samec se otočil ke stěně, protože se nesluší, aby ho černá krysa okukovala.

„Tak co je?“ zeptala se Asterpiní otrokyně.

„Dorazila vědomá krysa s doprovodem, paní,“ kníkla černá krysa, čumák přitištěný k podlaze a oči pevně zavřené.

„No výborně. Kolik jich je?“

„Vědomá krysa, pomocnice a pomocnice a moc bojovnic s kušemi a černé s nějakým nákladem,“ vypočítávala černá a dovolila si pootevřít oči. Asterpiní spokojeně kývla.

Když procházela kolem krysy, která se už začala zvedat, přišlápla jí ocas k zemi a naklonila se nad ní.

„Dostaneš deset ran bičem, aby ses naučila nejdřív ozvat,“ sykla jí do ucha.

Po chodbách bývalého Rambašina domu pobíhala spousta krys. Bojovnice, které přišly s Asterpiní, si hledaly nové byty pro sebe a své služebné, původní obyvatelky se stěhovaly jinam, byly tu krysy z hraničních oblastí i Rambašiny, které se pro změnu rozhodly přidat k Sarpirinu domu, a tak spěchaly, než jim jejich záměr někdo překazí.

Asterpiní tím davem, který jí uctivě ustupoval z cesty, chvíli klusala mlčky, potom ale zahlédla povědomou tvář. Krysu v zástěrce vysoké velitelky s tržnou ranou na uchu. Byla to jedna z těch, kterým už Sarpirí nedůvěřovala, ale v bojích o Rambašino si vedla víc než dobře.

„Hej, ty!“ křikla na ni Asterpiní. „Jmenuji tě svojí pobočnicí. Dej do pořádku tenhle zmatek. Ať má každá krysa svůj byt, případné hádky urovnej, a která bude chtít zmizet k Sarpirí nebo Malší, tu nějak potrestej.“ Čerstvě jmenovaná krysa se maličko uklonila, a než jí Asterpiní zmizela z doslechu, už udílela rozkazy.

Vědomá krysa čekala v malé hale v přízemí obklopená houfem pomocnic, služebnic a bojovnic.

„Vítej, velká Parksí,“ uklonila se před ní Asterpiní. Stará krysa neodpověděla a podrbala se nad kořenem ocasu.

„Jsem nesmírně ráda, že jsi přijala mé pozvání a přišla do mého domu tak brzo,“ mluvila dál Asterpiní. „Mé byty jsou tobě a tvému doprovodu otevřeny. Přeješ si po cestě odpočinout?“

„Nejsem tak unavená,“ mávla tlapkou krysa, „a služebnice dokáží všechny ty věci nastěhovat do bytu i beze mě. Ráda bych se tu trochu prošla, slyšela jsem, že z ostrohu je nádherný výhled na moře.“

„To je,“ souhlasila Asterpiní. „Následuj mne, prosím.“

„Moje pomocnice půjdou se mnou,“ ukázala Parksí na dvě mladé krysy, které jí stály po boku. Asterpiní nic nenamítala a pomalu, aby jí vědomá krysa stačila, se vydala skrz obrovský obytný komplex k ostrohu.

„Máš hodně mladé pomocnice,“ prohodila.

„Naneštěstí,“ souhlasila krysa a drbala si vyrážku nad ocasem. „Měla jsem jednu, která už znala skoro všechno co já, do konce roku se mohla stát vědomou krysou, ale byla nešťastnou náhodou zabita při boji. Teď mám tyhle dvě,“ ukázala na sotva tříleté mladice, „ale i když jsou velmi chytré, učení jim nejde tak, jak bych potřebovala, a já se bojím, že zemřu dřív, než jim předám všechno své vědění.“

„Tvoje vědění je nesmírně důležité, veliká Parksí,“ konstatovala Asterpiní. „Seženu ti ještě dvě pomocnice.“

Vyšly na plochou střechu až v samé špičce ostrohu. Asterpiní je ale nenechala kochat se výhledem a vedla je po úzkých schodech dál, mezi stále nižší a chudší domky přilepené ke skaliskům. Poloostrov byl při hranici moře doslova obmotán šňůrami, na kterých se sušily chaluhy, mořské ryby i proužky krysího masa. Čtveřice krys se zastavila nad srázem, po kterém se vinula úzká stezička na počátku lemovaná maličkými domky z kamení a rákosí. Seděly v nich černé krysy a trpělivě vyšívaly korálkové zástěrky. Dvě z nich byly podle vůně šedé, ale zrakem se nedaly od černých nevolnic rozeznat. Pod srázem skupinka černých krys vytahovala z chatrného člunu rudohnědé řasy a třídila je, šedá krysa, která na ně měla dohlížet, se válela na kameni, zástěrku vyhrnutou až k hrudi a lovila si blechy.

„Je tu opravdu nádherný výhled na moře,“ řekla vědomá krysa Parksí. Přehlédla neklidné vodní pláně po obou stranách ostrohu a zastavila se u bodu, ke kterému směřovalo nepoužívané molo. Člun Holého tuleně se houpal ve větru a šestice kotevních lan, spuštěných přes jeho oblé boky z paluby, se střídavě napínala a uvolňovala.

„Jsem ráda, že tu budu bydlet,“ podrbala se Parksí nad ocasem. Černé krysy dál navlékaly korálky na kostěné jehly a stejně soustředěně poslouchaly.

„Jestli chceš vidět opravdu všechno, musíme až dolů k moři,“ ukázala Asterpiní na cestičku vyšlapanou do úbočí srázu. Pustila se po ní jako první a současně se vědomé kryse omlouvala: „Býval tu pohodlný přístup až k molu, ale jakmile ho přestaly udržovat, smetlo ho moře. Tu cestu musím nechat vystavět znovu, pokud půjde všechno dobře, krysy se do ní pustí hned zítra.“ Zastavila se na prvních prknech mola a čekala, než pomocnice dovedou vědomou krysu až k ní.

„Hned po bitvě jsem vyslala na člun dvě krysy,“ řekla. „Jestli jsou pořád ještě na živu, tak jsi se nemýlila a vražedná síla z té věci už zmizela.“ Zapískala a po chvíli se opravdu zpoza cizího člunu vynořil prám z několika navzájem svázaných kožených vaků. Dvojice černých krys seděla po stranách rohože nahrazující palubu a údery vesel hnala své plavidlo ke břehu. Byly to jedny z nejubožejších krys, jaké si mohla Asterpiní ze svého majetku vybrat. Menší měla jednu nohu vychrtlou a podivně zkroucenou, starší téměř chyběly uši. Při bližším pohledu bylo zřejmé, že ji o ně nepřipravila nemoc, ale že vystřídala již mnoho majitelek a každá nechala vyřezat do jejího boltce svůj znak.

„Tak co, cítíte se dobře?“ zeptala se jich Asterpiní. Krysy zakývaly hlavičkami.

„Bolí vás něco? Špatně se vám dýchá? Neudělaly se vám někde puchýře?“ Když se dočkala jen záporných odpovědí, nahnala černé krysy zpátky na člun a pomohla na vratkou rohož nastoupit i Parksí s pomocnicemi.

„Jsem ráda, že se tvoje předpověď vyplnila, vědomá,“ sdělila kryse. „Měla jsem docela strach.“

„Abych pravdu řekla, legendy o vražednosti člunu byly dost přehnané,“ připustila Parksí. „Ve skutečnosti zemřely jen tři krysy, dvě, co vstoupily na člun, a jedna, co pobývala s Holým tuleněm. Nikomu dalšímu už ta věc neublížila. A i ty tři zemřely až po dlouhé době, ne hned po dotyku.“

„To mi sděluješ brzy,“ zamračila se Asterpiní, ale plavbu k vražednému člunu nezastavila. Teprve zblízka mohla ocenit jeho velikost. Více jak pět krys by muselo stát na sobě, aby dosáhly od vodní hladiny k okraji paluby. Byl vyroben ze zvláštního materiálu, který trochu připomínal sklo, nebo ještě lépe ohlazenou kost. Nepřichytily se na něj žádné řasy nebo vilejši, nebylo vidět spáry mezi jednotlivými prkny, a tak Asterpiní nutně dospěla k závěru, že celá ta věc je vytvořena z jediného kusu šedobílé hmoty. Pramice z kožených vaků už dorazila k boku druhé lodi a prudká vlna hodila obě plavidla proti sobě. Člun Holého tuleně vydal chvějivý, dutý zvuk. Asterpiní po jeho povrchu krátce přejela packou, pak moře lodě zase oddálilo a černé krysy ze všech sil kličkovaly mezi vlnami a zpuchřelými kotevními lany. Teď bylo poznat, že cizí člun má vlastně tři trupy, jeden velký a po stranách dva menší, spojené beze spár v jediný celek. Při jeho náklonu se objevily vrcholky vysokých plachet, dvojice na špičku postavených trojúhelníků z chvějivé bílé membrány a nakrátko se zaleskla vlasově tenká lana poutající je k přídi a zádi.

Boky člunů k sobě opět přirazily a jedna černá krysa se přidržela provazového žebříku spuštěného z paluby. Asterpiní na nic nečekala, chytila se příčlí a doslova vyběhla nahoru.

Když se po žebříku vysoukala i vědomá krysa, našla ji stát pořád na jednom místě, užaslou, rozhlížející se bez jediného slova po obrovské palubě. Nikdy si ani nedokázala představit nic tak velikého, i celý chrám Stvořitelky by se sem vešel téměř třikrát. Ze středu paluby se zdvihala prosklená nástavba, vysoká jako čtyři patra obytného komplexu, a ve třetinách délky lodi se ve svých lůžkách neslyšně otáčely základny plachet tak vysokých, že se jejich hroty proti našedlému nebi ztrácely.

„Neskutečné,“ vydechla Asterpiní, když si konečně uvědomila přítomnost krys za svými zády. „Nádhera!“ Vědomá krysa mlčela. Znala člun z vyprávění své předchůdkyně, ale nikdy ji nenapadlo, že na něm stane vlastními tlapkami.

„Musíš mi ukázat všechno, co o té věci víš. Úplně všechno,“ pobídla ji Asterpiní a čtveřice krys vykročila podél zábradlí k přídi cizího plavidla.

Člun Holého tuleně zkoumaly dlouho. Prošly všechna místa na palubě, pronikly do nástavby i podpalubí a všech místností, ke kterým dokázaly otevřít těžké a obrovské dveře. Vědomá krysa se svými pomocnicemi se nejprve pokoušela popisovat jednotlivé části lodi a určovat nalezené předměty, ale nakonec svou snahu vzdala a jen chodila a žasla jako Asterpiní.

Slunce za hradbou mraků se už takřka dotklo obzoru a nebe potemnělo, když se krysy opět sešly na palubě a zkoumaly uložení přední plachty. Takhle zblízka připomínalo obří kloub, ze kterého vybíhala dvojice stěžňů napínajících mezi sebou tenkou pružnou membránu.

„Úžasné!“ vykřikla Asterpiní a dotkla se kloubu, který se maličko pohyboval tak, jak mu to napjatá lana dovolovala. Dlouze se zadívala na temný trojúhelníkovitý stín a pak se otočila k vědomé kryse. Oči se jí nadšeně leskly.

„Je to o hodně jiné, než jsem si představovala, tak cizí a nepochopitelné, ale myslím, že to nejdůležitější, ty plachty, fungují vlastně stejně jako plachty krysích lodí. Mám pravdu, velká Parksí?“ Vědomá krysa si přemýšlivě zamnula vousky.

„Mají jiný tvar, jsou z jiného materiálu a jinak připevněné ke člunu, ale myslím, že opravdu slouží k pohonu lodi. Jen nikdo netuší, jak je ovládat.“

„Ale tuší,“ zašermovala na protest Asterpiní tlapkami. „Ovládají se přeci lany, stejně jako ty naše.“

„Jenže lana nejsou přivázaná k palubě, ale mizí kamsi dovnitř, do míst, kam jsme se ještě nedostaly.“

„Však se tam dostaneme,“ nenechala se odradit Asterpiní. „A potom, jestliže ta lana odvážeme, pohneme s nimi plachtami a opře se nám do nich správný vítr…“

„Člun popluje,“ dořekla za ni vážně a klidně vědomá krysa.

„Ano, člun popluje! No není to nádherné?“ Přešla rozrušeně sem a tam a zůstala stát u paty stěžně s pohledem upřeným na tenkou linku pobřeží ozdobenou desítkami chvějivých světélek. Blížila se noc.

„Promiň mi moji otázku, Asterpiní, ale k čemu ti bude plovoucí člun Holého tuleně?“ Mladá krysa se po staré otočila a pak se znovu zahleděla k pevnině.

„Zajímavá otázka, co? Všechny krysy, co vědí o mém snažení, si s tím lámou hlavu a žádná na to dosud nepřišla. Ale tobě a tady to říct můžu, protože jsi vědomá krysa a boje mocných tě nezajímají.“ Odmlčela se, takže bylo slyšet jen vlny narážející do ohromného trupu.

„Podívej se před sebe. Tamhle je Svět. Myslíš, že by mu jedna krysa mohla vládnout?“ Oslovené mlčely, až mladá pomocnice nesměle navrhla: „Stvořitelčin Hlas?“

„Stvořitelčin Hlas nevládne ničemu,“ odsekla Asterpiní, „má armádu i moc, ale neumí ji používat. A mnoho krys ji neuctívá, mnoho bojovnic ji neposlechne, a bude-li třeba, půjdou do boje proti ní. Ne, Stvořitelčin Hlas nevládne Světu a nemůže mu vládnout ani žádná jiná krysa. Proč?“ zeptala se a vzápětí si sama odpověděla: „Protože žádná nemá tak velkou armádu, aby se jí musely všechny ostatní pokořit. Ani ji nemůže mít, protože je tu málo místa a nikdy se nemůže tolik bojovnic najednou narodit. Krysa si musí svou moc budovat postupně získáváním nových území, a kdykoliv začne být příliš mocná a nebezpečná, spojí se proti ní jiné mocné a svrhnou ji. Až dosud nemohla vládnout Světu jediná krysa, ale já našla způsob, jak to změnit. Člun Holého tuleně mi k tomu pomůže.“

„Ten ti přeci žádnou bitvu nevyhraje,“ namítla Parksí.

„Ne, ale dá mi to, co mocným dosud chybělo. Místo pro vytvoření dostatečně velké a silné armády.“

„A jak?“ přistoupila Parksí až těsně za Asterpinina záda.

„Ty sama jsi mi na to dala odpověď,“ usmála se tiše krysa. „Když jsi mi prozradila, že Holý tuleň neměl ocas ani ploutve jako jiní démoni, ale ruce a nohy, a že chodil jako krysa. Ať už byl cokoliv, potřeboval loď, aby se dostal přes vodu. Pocházel z místa podobného Světu, ze země, kde mohou žít a množit se krysy, kde může v klidu a bezpečí vyrůst největší armáda všech dob a poté vystoupit zpoza Okraje a přinést mi vládu nad Světem.“

„Ty nevěříš, že za Okrajem Svět končí?“

„Nevím, co je za Okrajem,“ odpověděla Asterpiní a otočila se, v houstnoucím šeru podobná víc démonu než kryse, „ale určitě to není konec. Spíš začátek.“

„Červená jedna!“ rozlehl se nad palubou člunu Holého tuleně hlas ochraptělé šedé krysy, komolící jména jednotlivých skupin k nepoznání. Přesto její slova dospěla až do útrob obrovské lodi a za chvíli se přední plachta natočila do žádaného směru. Šedá krysa vykřikla další rozkaz.

Asterpiní se sklonila nad poznámkami, které jí na kousku vydělané kůže předložila pomocnice vědomé krysy.

„To je dobré,“ zabručela, „ale jenom plachty nestačí. Daly jste už do provozu kormidlo?“

„Ještě ne,“ sbalila krysa svůj pergamen a vložila ho do kapsy na vnitřní straně zástěrky. „Potřebujeme odezvu zespodu a černé krysy tak dlouho pod vodou nevydrží. Moře je kalné a studené.“

„Ať se třeba utopí,“ prskla Asterpiní. „Sežeň nějaké z pobřeží, ty mají větší výdrž, ale hlavně už rozpohybujte to kormidlo. Bez něj s tak velkou lodí nic nezvládneme.“

„Moje paní si to také myslí,“ zmínila pomocnice druhou vědomou krysu, která se průzkumu člunu účastnila, „ale také se domnívá, že části, které jsme na dně objevily a které se snažíme zprovoznit, vůbec nejsou kormidlo a směr lodi se ovládá úplně jinak.“

„Tak ať konečně objeví jak!“ rozhodila Asterpiní tlapkami. „Kde je? Jdu si s ní promluvit.“

Nejspodnější patro lodi vypadalo jako temná jeskyně, ve které tu a tam osamoceně zářily plamínky svíček a loučí. Jejich světlo vylupovalo ze tmy obrysy prapodivných předmětů. Některé připomínaly kosti obřího démona z míst za Okrajem, jiné vypadaly jako domy bez oken či dveří a pro většinu z nich scházelo krysám jakékoliv pojmenování. Dusný vzduch páchl kouřem, olejem a potem desítek černých krys.

Asterpiní zvedla louč vysoko nad hlavu, ale stejně spatřila jen mizivý zlomek té neuvěřitelně velké prostory. Zaváhala a potom vykřikla jméno druhé vědomé krysy. Ozvěna jejího hlasu se nepříjemně propletla s dunivým rozkazem pro krysy u lan. Ticho nenastalo, prostor vyplňovalo bušení, tlukot a mnohohlasné oddychování krys snažících se pochopit a rozebrat vnitřek lodi.

V temné hlubině se pohnulo jedno světélko a kymácivě se vydalo směrem k Asterpiní. Když bylo dostatečně blízko, přijalo podobu ušmudlané šedé krysy s malým kahánkem v tlapce.

„Zavedu tě k vědomé, mocná Asterpiní,“ řekla a vydala se na cestu podpalubím po chodníčku, který svou strukturou velmi připomínal posvátnou mříž.

Vědomá krysa se vynořila zpoza jednoho velikého mechanismu celá špinavá a rozcuchaná.

„Á, mocná Asterpiní,“ houkla. „Co mi chceš?“ Aniž čekala na odpověď, sklonila se k boku mechanismu a začala se v něm šťourat jednou z těch zploštělých trubiček, které tu před půlměsícem našly a kterými se tak dobře rozebíraly předtím nedobytné díly lodi.

„Chci vědět, kdy už dáte do provozu kormidlo,“ přešlápla Asterpiní, protože ji divně tvarovaná podlaha tlačila do tlapek.

„Nejdřív ho musíme najít,“ odsekla vědomá a položila na jednu z ploch zařízení drobnou věcičku, která se vzápětí drnčivě rozkutálela a s cinknutím zapadla kamsi do tmy.

„A na čem tedy už osm dní pracujete?“ nevšímala si Asterpiní polohlasných nadávek vědomé, která po všech čtyřech začala prohledávat místo dopadu té věcičky.

„Najdi to,“ poručila malé služebnici, zdvihla se a utřela si tlapky do zástěry se znakem vědomé.

„Myslím, že to, co jsme objevily, není vůbec kormidlo,“ řekla.

„Vždyť ta loď na dně nic jiného nemá,“ naštvala se Asterpiní, „a bez kormidla se nedá ovládat, sama jsi to řekla.“

„Jo,“ frkla vědomá krysa, mladší a podstatně drzejší než Parksí. „Řeknu ti, jak si myslím, že to fungovalo. Tam vpředu jsou pod čarou ponoru v trupu dvě prohlubně. Černé přišly na to, že by se asi daly otevřít, ale žádná k tomu nemá dost síly. Ale kdyby se nějak otevřely, dovnitř by proudila voda a tekla trubkami tady do té věci,“ máchla tlapkou a Asterpiní v chabém světle svíček rozeznala obrysy předmětu, který ležel v ose středního trupu a tvarem i velikostí připomínal mrtvou kosatku. „Netuším, co by ta věc s vodou dělala, ale pak by ji vypouštěla přes ty části, které považujeme za kormidlo.“

„To je nesmysl, vědomá,“ zamračila se Asterpiní. „Voda v lodi… Ale jestli to není kormidlo, tak zkus vymyslet něco místo něj.“

„Velké veslo na zádi,“ navrhla bez zaváhání krysa, „stejné, jako mají čluny vozící stavební kameny. Ale muselo by se vyrobit z něčeho odsud, protože neznám žádný materiál, který by se při řízení tak velké lodi nepřelomil.“

„No tak to běž zařídit a neztrácej čas tady těmi zbytečnostmi. Chci tu loď zprovoznit.“

„Ale nechceš ji pochopit,“ řekla tiše vědomá krysa, „a to děláš chybu, Asterpiní.“ Mocná krysa si vztekle odfrkla. Potřebovala vědomou a její znalosti a jedině to jí zabraňovalo trestat její každodenní urážky.

„Rozhlédni se kolem sebe. Snažíš se tu věc rozebrat a uvést do pohybu podle našich zvyklostí, ale nenapadá tě, že když na ní připlul Holý tuleň, ona už fungovala. Plachty, kormidlo, ta věc polykající vodu, to všechno žilo a hýbalo se, něco tahalo za lana místo černých krys a my jsme to vůbec nedokázaly objevit.“

„Síla tu byla a už vyprchala. Říkala to Parksí,“ prskla Asterpiní a otočila se k odchodu.

„Ať tak nebo tak,“ udělala drobný ústupek vědomá krysa, „ve svém snažení zapomínáš ještě na jednu, mnohem závažnější věc. Na ty, kdo tenhle člun vyrobily a daly Holému tuleni.“

„Podle Hlasu je to dílo Stvořitelky a tahle odpověď mi plně postačuje.“

„Ale člun nevyrostl jako krysy, člun někdo vytvořil, stejně jako my děláme kuše nebo lodě, a vyrobil ho z materiálů, které neznáme, způsobem, který neumíme napodobit, a nadal ho silami, které nedokážeme najít ani ovládnout. Ať už to byla Stvořitelka, Holý tuleň, nebo jiní démoni, co když tam na nás za Okrajem budou čekat? Napadlo tě vůbec, že by ta zem, kterou hledáš, už mohla patřit někomu jinému? Jak o ní chceš bojovat, jak se chceš vůbec někomu tak nepředstavitelně mocnému ubránit?“

„Jak bojovat s démony?“ zachechtala se najednou Asterpiní a oči jí zasvítily. „Vím, jak s nimi bojovat, vědomá,“ sykla umazané kryse do obličeje. „A ty se o to nestarej a koukej zařídit to kormidlo.“

Druhou vědomou krysu na lodi, Parksí, našla v místnosti, kde prý bydlel sám Holý tuleň.

„Tak co, máš tu věc?“ vyhrkla Asterpiní už ve dveřích. Stará krysa vzhlédla od země, na které seděla a zkoumala zpuchřelé zbytky jakési látky.

„Mám,“ usmála se. „A myslím, že dokonce přesně vím, jak ji ovládat.“

„No tak mi ji ukaž,“ pobídla ji netrpělivým gestem Asterpiní.

„Radši ti to předvedu někde jinde,“ zdvihla se s heknutím krysa na zadní. „Nerada bych ohrozila člun.“

„Alespoň že ty ho nechceš potopit. Tvoje vědomá kolegyně by to s chutí udělala, protože si myslí, že plout za Okraj je blbost,“ nadávala Asterpiní cestou k pažení člunu. „Taky mě budeš chtít od mého úmyslu zrazovat?“ zeptala se.

„Jsem vědomá krysa,“ maličko se uklonila Parksí. „Mojí povinností je předávat znalosti každé, která si o ně řekne a bude mě živit, ne posuzovat něčí úmysly.“

„To děláš dobře,“ pochválila ji Asterpiní, naklonila se přes vysoké zábradlí a křikla na dvojici černých krys na pramici, aby podržely provazový žebřík.

„Kam chceš plout?“ zeptala se, když odrazily od boku člunu. Kotvilo u něj ještě několik dalších prámů a na nich se choulily promočené černé krysy ohledávající spodek lodi.

„Do Tulení zátoky,“ odpověděla Parksí. „To bude příhodné místo.“

„Nikdo to neví,“ pokračovala, zatímco se blížily k úzké kamenité pláži pod vysokými skalními útesy, „ale druhou krysu, co vstoupila na člun Holého tuleně, nezabila nemoc způsobená zlou silou, ale tahle věc,“ ukázala si na hruď, kde se jí zástěrka boulila čímsi velkým ve vnitřní kapse. „Ani já jsem nevěřila, že existuje, dokud jsem na vlastní oči neuviděla tu místnost odpovídající starým popisům.“

Konečně pod koženým dnem jejich plavidla zaskřípěly kameny pláže. Černé krysy skočily do příboje a dotáhly prám až na suchou zem. Asterpiní sestoupila jako první a pomohla na šedé oblázky vědomé kryse. Ta se rozhlédla, podrbala se na věčně svědivé vyrážce nad ocasem a obezřetně vykročila dál od černých krys. Asterpiní ji následovala jen několik kroků a potom ji nedočkavě zastavila.

„Ukaž mi to hned,“ poručila. „Na tom, co uvidí černé, nezáleží.“

„Tak dobře,“ souhlasila s trochou zdráhání Parksí a sáhla do záňadří. Zpoza zástěrky vytáhla na sluneční světlo matně šedý předmět. Vypadal jako ohnutá, ze stran zploštělá tyčka s několika výstupky. Vědomá ji velmi opatrně podala Asterpiní.

„Nezabije mě to?“ prohlédla si mocná krysa nedůvěřivě tu věc ze všech stran. „Říkala jsi…“

„Musí ji držet v tlapkách jiná krysa, sama od sebe nikomu neublíží. Jenom se zatím nedotýkej tady toho,“ ukázala na výstupek chráněný tenkým obloučkem a Asterpiní si předmět velmi opatrně převzala. Obracela ho v tlapkách, prohlížela, očichávala jeho zvláštní vůni, ale nenašla nic, čím by mohla taková věc ublížit.

„Jak s tím tedy mohu někoho zabít?“ zeptala se nakonec.

„Musíš ji nejprve správně chytit, takhle, tady tím otvorem od sebe,“ přerovnala jí Parksí předmět v tlapkách, „a pak opatrně stiskneš tu páčku.“

„Takhle?“ ujistila se Asterpiní a provedla drápem kratičký pohyb.

Třeskla hromová rána, zpětný ráz odhodil krysu na zem a vyrazil jí zbraň z tlapek a kamení mnoho kroků před nimi vylétlo do výšky. Rackové, až dosud poklidně hledající potravu mezi naplavenými chaluhami, se s poplašným křikem vznesli do vzduchu a začali kroužit nad zátokou. Asterpiní se ohromeně zvedla, obloukem obešla ležící předmět a rozeběhla se k místu, kde byl patrný zásah. Dlouho si těch pár roztříštěných kamínků prohlížela a potom se šťastně rozesmála. Konečně se mohla bez obav postavit démonům zpoza Okraje.

Ranní mlhou, která se ještě ani nestihla zvednout, se nesl hluk boje. Počasí dodalo Asterpininým bojovnicím výhodu překvapení a ty ji plně využívaly. V šedavém oparu se mihotalo jasné světlo, znamení, že první dům byl dobyt. Ještě sedm a bude zřejmé, že mocná Sarpirí, která viděla už čtrnáct zim, se patnácté nedočká.

Letos byl opravdu dobrý rok, pomyslela si Asterpiní sledující chvějivé světlo na vrcholku bývalého Sarpirina domu a podrbala se na obrovském břiše napjatém mláďaty, která se měla každým dnem narodit. Kvůli blížícímu se porodu ani nevelela bitvě, ale svěřila ten úkol své pobočnici. Vzduchem se k ní donesl nejasný křik a vzápětí vyskočila v mlze takřka současně dvě světla.

Mimořádně dobrý rok, pokývala si pro sebe hlavou. Na jeho počátku získala vlastní bojovnice, část země a přístup ke člunu Holého tuleně. Když o dva měsíce později zemřela její matka Malší, popraly se o uprázdněné území všechny její dcery i několik sousedních krys. Asterpiní do bojů nezasáhla a jenom obratnou manipulací získala takřka beze ztrát část pobřeží, u kterého kdysi přistál člun Holého tuleně. Ve svých výbojích byla i nadále opatrná. Připojila ještě další díly z bývalého Malšina, pohraniční části Sarpirina i zdánlivě nevýhodné pozemky nad Tulení zátokou. Uzavřela dohodu se třemi krysami od obsidiánových dolů, navázala přátelské styky s vynikajícími pěstitelkami ze severu i několika mocnými z pobřeží. Obchodovala, budovala armádu, ale rozhodně nebyla natolik mocná, aby připadala komukoliv nebezpečná.

Navíc velkou část získaných zdrojů vkládala do prací na člunu Holého tuleně, čímž si od ostatních mocných vysloužila jen posměšky a pověst blázna. To bylo dobře. Velmi dobře, protože rychlost, s jakou získávala kontrolu nad všemi částmi cizího plavidla, byla poslední dobou až neuvěřitelná. Její krysy ovládaly plachty i kormidlo, vypracovaly navigaci a měly za sebou několik zkušebních plaveb pod rouškou tmy. Dvakrát se již vydaly kolem Světa, a přestože si pro to vždy vybraly tu nejtemnější noc, cizí člun obeplouvající Svět už neunikl pozornosti.

Poprvé krysy uklidnila Stvořitelčin Hlas prohlášením, že práce na člunu i jeho pohyb se dějí se Stvořitelčiným požehnáním, a tudíž se není čeho bát. Ať už jí krysy věřily, nebo ne, neodvážily se protestovat.

Podruhé člun zmrzačil černou krysu, která v noci lovila daleko na moři ryby a Stvořitelčin Hlas neřekla jediné slovo. Mocné reptaly, že člun přinese všem zkázu, ale protože se jako vždy nedokázaly spojit ani se na ničem dohodnout, nemusela si s nimi dělat Asterpiní starosti. Snad jen Stvořitelčin Hlas v ní vzbuzovala obavy, ale doufala, že stará krysa, čím dál tím víc zahleděná do budoucnosti a komunikace se Stvořitelkou, brzy zemře a její nástupnice bude mít jiné starosti než dohlížet na člun Holého tuleně, který navíc hned po zimě zmizí. A až se vrátí, nikdo už se neodváží nepoklonit před Asterpininou mocí.

Mlha se konečně rozplynula, takže bylo vidět drobné postavičky bojující na jednotlivých patrech obytných komplexů a teď už čtveřici světel hořících na jejich střechách.

Pokojík Stvořitelčina Hlasu vypadal pořád stejně, ale stará krysa byla neporovnatelně sešlejší, hubenější a starší. Asterpiní nečekala na svolení a posadila se na zem, nesmírně unavená a utahaná a přemýšlela, proč si ji vlastně nechala Hlas zavolat.

Stará krysa usedla naproti ní a dlouze si ji prohlížela hlubokýma černýma očima. Ona není blázen, uvědomila si najednou Asterpiní, sama překvapená tím zjištěním, jako by jí vyčerpání po porodu umožnilo dívat se na svět zcela jiným způsobem. Tohle není pohled krysy, která pro vize daleké budoucnosti nevidí přítomnost. Spletla jsem se, musela přiznat, když tak tiše seděly naproti sobě a vyčkávavě se pozorovaly, není to krysa, která neumí svou ohromnou sílu využít, ale také to není mocná a její cíle budou vždy odlišné od těch našich. Nebezpečný protivník. A já stále nevím, proč mě zavolala.

Stvořitelčin Hlas naklonila hlavu ze strany na stranu a dál si druhou krysu mlčky prohlížela. Ticho se protahovalo. Ztratí ta, která promluví jako první, pozici, nebo naopak získá výhodu prvního tahu? Kde jsou mé diplomatické schopnosti, vztekla se v duchu Asterpiní, měla bych spát a odpočívat po porodu, a ne jednat s Hlasem. Mohu udělat chybu a ani si jí nevšimnu, jestli chce Stvořitelčin Hlas opravdu něčeho dosáhnout, vybrala si dobrou chvíli na jednání.

Zkoumavě si starou krysu prohlédla. Jako by za ten půlrok, co se neviděly, zmoudřela a nabyla mnohé dovednosti mocných. Asterpiní se zavrtěla a nadechla, aby jakoukoliv větou přerušila tohle drtivé ticho.

„Buduješ armádu,“ předběhla ji neočekávaně Hlas.

„Ovšem,“ souhlasila překvapeně. „Jako každá jiná mocná.“

„Ale mezi tvými bojovnicemi není žádná, která by poslechla Stvořitelčin Hlas,“ řekla stará krysa posmutněle.

„Na tom není nic špatného,“ ohradila se Asterpiní a lámala si hlavu, kam tím Hlas míří.

„Vybíráš si je podle toho,“ pronesla Hlas tiše. Asterpiní neodpověděla.

„Také jsi rozpohybovala člun Holého tuleně.“

„Dala jsi mi k tomu svolení.“

„Člun se stal nebezpečným.“

„Je to věc,“ pracně shledávala ve svém unaveném mozku argumenty, „věc sama o sobě není nebezpečná.“

„Záleží na tom, kdo ji používá,“ využila jejích slov Hlas a zaútočila. Taková hloupá chyba, zanadávala si Asterpiní, opravdu nejsem v dobrém stavu pro jednání.

„Jak může být plující člun nebezpečný?“ zeptala se.

„Chceš s ním plout za Okraj, mezi démony.“ Stará krysa téměř šeptala. „A já nevěřím, že tam chceš zůstat. Vrátíš se pak jako démon, Asterpiní.“ To nebyla otázka.

„Nechci se stát démonem,“ namítla mocná a už tušila, jak tento rozhovor dopadne.

„Řekla jsem, že člun je tvůj osud,“ řekla Hlas, „a na tom trvám. Nemohu ti bránit v naplnění osudu. Ale jsem Stvořitelčin Hlas a mám zodpovědnost za její krysy. Nemohu ti bránit v naplnění osudu, ale jestli by to znamenalo zkázu krys i Světa, potom tě musím zastavit.“

„Nechci zkázu Světa,“ ohradila se ze setrvačnosti, bez jakéhokoliv pokusu o diplomacii, Asterpiní.

„A co tedy chceš?“ naklonila se stará krysa až těsně k ní a upřela na ni pohled, který vidí opravdu dodaleka. Správná odpověď znamenala smrt a lež musela být nutně odhalena.

„Co mám udělat?“ naznačila po dlouhém mlčení Asterpiní kapitulaci.

„Vrať člun démonům a zůstaň krysou,“ odpověděla Stvořitelčin Hlas tónem, kterým pronášela svá proroctví. „Nebo zemři,“ dodala mrazivě.

Asterpiní dorazila do svého domu na pokraji sil, a navíc zmáčená deštěm, protože nechtěla ztrácet čas ukrýváním se před bouřkou.

„Musíme odplout,“ řekla své pobočnici, když si ji nechala zavolat do nejvyššího patra komplexu.

„Cože?“ nechápala v prvním okamžiku upravená šedá krysa, a dokonce ji napadlo, jestli se paní nezbláznila.

„Musíš připravit člun co nejrychleji k odplutí, obávám se, že nemáme víc jak dva dny.“

„Vždyť se blíží zima, nebudeme mít šanci…,“ namítla zmateně pobočnice.

„A myslíš, že šanci ubránit se Armádě Stvořitelčina Hlasu mít budeme?“ řekla tiše a důrazně Asterpiní. Pobočnice jen poděšeně kníkla. Pochopila, co se stalo.

„Je to tak,“ pokývala Asterpiní hlavou a ždímala si prackami ze srsti vodu. „Je smutné, že zrovna nejmocnější krysa Světa jako první pochopila naše úmysly. Teď musíme jednat rychle, než nás zastaví.“ Vzdychla a pomalým pohybem si přetáhla mokrou zástěrku přes hlavu. „Ať mi služebná připraví nějaký posilující nápoj,“ šeptla pobočnici, „musím ještě chvíli zůstat vzhůru.

Co všechno na člunu není?“

„Hlavně potraviny,“ vrátila se šedé kryse rozhodnost. Teď nebyl čas na pochyby, na úvahy, jak rychle se v jediném okamžiku jejich šance na úspěch zmenšily. „Zásoby jsme chtěly naložit až před vyplutím a nejsem si jistá, jestli jich tak rychle dostatek seženeme. Nářadí, zbraně a věci vybraných krys tam jsou, krys máme také dostatek. Budeme se muset zásobit víc palivem, teplými kůžemi a dalšími věcmi pro přečkání zimy, protože vyplouváme v nevhodnou dobu.“

„Zásoby sežeň, kde se dá,“ řekla Asterpiní, „a nezapomeň na pitnou vodu. Nalož samce a dobře se o ně postarej, když doplujeme bez nich, žádnou armádu nepostavíme. A hodně černých krys,“ zamyslela se. „Vydej jim všem glejty, ať se nechají do večera obskočit nějakým samcem.“

„Chceš je brát s sebou těhotné?“

„Pracovat můžou i tak a mláďata se budou hodit, jestli nám předčasně dojdou zásoby.“

„Dobře,“ kývla pobočnice. „Zbraní máme dost, ale na vybavení budoucí armády to nestačí.“

„Čekala jsem dodávku obsidiánu,“ hekla Asterpiní a mnula si slzící oči, „nějak ji sem doprav. Třeba pro ni zajeď s člunem, teď už je to jedno. A nalož ty vědomé krysy, nechci, aby tu někomu vyzradily slabiny člunu.“ Už si nedokázala vzpomenout na nic dalšího, únava ji ochromovala jako nikdy předtím.

„Tak už běž, času je málo,“ mávla na pobočnici prackou, druhou se nenápadně přidržovala zdi, aby slabostí neupadla. Za zády jí ševelil déšť a vytrvale sílící vítr ho měnil v bouři.

„Musím ještě něco udělat,“ zašeptala a vyšla na chodbu, pro tuto chvíli jí bylo jedno, že ji ostatní krysy uvidí strhanou, mokrou a bez zástěrky.

V malé místnůstce, vyhřívané hořícími kostmi, si pod dozorem tlusté šedé krysy hovělo v pelíšku z látek šest mláďat. Drobná, ještě holá a slepá klubíčka vrněla, přelézala se a natahovala čumáčky směrem, kde tušila matku. Asterpiní si k nim klekla, hladila je po hlavičkách a horké kůži, mazlila se s nimi, ale nepustila je blíž k sobě a nedala jim napít. Ve vrhu byly jen dvě samičky, stejně holé a bezmocné jako jejich bratři. Asterpiní se rozloučila s každou zvlášť. Nemohla je vzít s sebou na loď, protože by nepřežily cestu, a zrovna tak je nemohla nechat tady.

Vrátila růžové mrně mezi jeho sourozence do pelíšku a vstala.

„Všechny je podřež!“ přikázala hlídající kryse a vyběhla z místnosti.

Po chodbě šla skupinka černých krys, nesly jakési balíky a jedna po druhé si ubohou, urousanou Asterpiní prohlížely lhostejným pohledem věčných otroků. Táhlo z nich pohrdání.

V tom jednom jediném okamžiku se náhle v Asterpiní cosi zlomilo, bolest a lítost zmizely a nahradily je city stejně intenzivní, vztek a nenávist. Nenávist k nízkým černým krysám i nepřejícímu Světu, vztek na Stvořitelčin Hlas, která ji ve snaze zničit donutila povraždit vlastní mladé, a ta zlost nějak odplavila únavu a Asterpiní tu stála silná a rozhodná, připravená udělat cokoliv, aby naplnila svůj sen o moci.

Vítr byl neobyčejně prudký a kapičky jím unášené vodní tříště letěly takřka vodorovně. Po moři se řítily šiky plochých nízkých vln a člun Holého tuleně sebou neklidně škubal na napjatých kotevních lanech.

„Vane správným směrem,“ řekla zkoumavě pobočnice.

„Je moc prudký.“ Asterpiní se naklonila přes zábradlí a sledovala poslední těžce naloženou pramici, jak se úsilím čtyř černých krys pomalu přibližuje.

„Dokážeš navigovat v takovém větru?“ obrátila se k vědomé kryse.

„V takovémhle nečase by dokázala bezpečně plout snad jen sama Stvořitelka,“ odfrkla si krysa a důkladně si prohlížela chvění vrcholků plachet. „Můžeš si všimnout, že kromě nás není na moři žádná jiná loď.“ Oklepala se, aby dostala z chlupů kapičky vody a navzdory svým slovům vypadala, že ji prohlídka plachtoví uspokojila. „Tahle loď má ale neuvěřitelnou stabilitu a je opravdu pevná, takže si myslím, že to vydrží.“

Pramice s nákladem se začala točit u špice levého trupu a černým krysám se nedařilo ji zvládnout a dopravit o kus dál ke spuštěným provazovým žebříkům. Několik krys se seběhlo k pažení, chvíli pokřikovaly na černé dole a pak jim hodily lano a dotáhly je na správné místo. Hned nato začaly poslední balíky putovat na palubu.

„Běž natočit plachty,“ poručila Asterpiní. „Vyplujeme hned, jak to naloží.“

„Ovšem,“ kývla vědomá, ale neodběhla a místo toho řekla: „Víš, co je zajímavé, mocná Asterpiní? Když jsem se stala vědomou krysou, říkala jsem si, jaký skvělý život jsem si to vybrala. Budu jen předávat vědomosti, mocné krysy mě budou živit a v klidu se dožiju vysokého věku. Teď, právě proto že jsem vědomá krysa, mám velkou šanci utopit se na moři a budu muset použít všechny své vědomosti k tomu, abychom tohle dobrodružství vůbec přežily.“ Asterpiní po ní vrhla nevlídný pohled.

„Už běžím,“ zareagovala vědomá a zakrátko už se nad palubou rozléhaly povely jednotlivým skupinkám černých krys. Jedna po druhé se obří trojúhelníkovité plachty natočily do správného směru a jejich membrány se s dunivým zvukem napjaly. Člun se otočil po větru a přestal se chaoticky pohupovat. Všechna kotevní lana se napjala a šedobílý trup z neznámého materiálu se lehce zachvíval.

„Povolit kotevní lana!“ vykřikla Asterpiní a náhle volný člun Holého tuleně vyrazil jako střela po zpěněných vrcholcích vln.

Hluboko pod zemí chrámu Matky Stvořitelky seděla stará krysa, před sebou mísu se zapálenými bylinami a nepohnutě zírala do kouře. Přemýšlela, jako už mnohokrát za poslední půlrok, o záměrech své bohyně a paní všech krys. O osudu, jehož naplnění asi opravdu nelze zabránit. O démonech Okraje, kteří již brzo přestanou být pouhým mýtem. O poznání, které otřese vším, čemu celé generace krys pevně věřily. A o strašlivých změnách, které zpoza Okraje přiveze Asterpiní a které rozvrátí možná krutý, ale přece jen fungující běh tohoto světa.

Seděla, dívala se do kouře a čekala, až branou vyskládanou z krysích kostí vejde chrámová služebnice a oznámí, že člun Holého tuleně odplul k západu.

Žádná z krys nedokázala spočítat, jak dlouho už se člun Holého tuleně plaví směrem, který mu určily dávné záznamy. Dny i noci ubíhaly, moře jim chystalo stále nová děsivá překvapení a cíl jejich cesty byl pořád v nedohlednu.

Počasí ukázalo snad všechny tváře, které může živý oceán nabídnout. Zažily prudké vichry, v nichž jejich loď jen letěla a takřka se nedotýkala trupem vln, ale i takové, ve kterých se potácela jako umírající pták a urputně bojovala o překonání každé vlny, když zrovna zběsilý orkán vál špatným směrem a snažil se je zahnat zpět. Přečkaly bouře, při kterých se vlny vyšší než špičky jejich stěžňů takřka dotýkaly hrozivých černých mraků, vystavovaly člun na svých zpěněných vršcích bleskům a zase jej vrhaly do temných hlubin. Palubu lodi zaplavily mocné deště i vražedné krupobití, byla vystavena ostrým krystalkům neseným prudkým vichrem i oslepujícím sněhovým plískanicím.

Moře jim kromě bouří předvedlo i mrtvý klid. Mlhu hustou jako mléko, která obklopila vše, jen neochotně se rozestupovala před trojtrupou přídí a odhalovala vyděšeným krysám své útroby plné ostrohranných ledových ker míjejících boky člunu v těsné blízkosti. Poznaly dusné ticho před bouří, kdy tušově černá voda odrážela nízko visící mraky a na hrotech stěžňů tančily pablesky statické elektřiny. Přečkaly mrazivé dny, ve kterých se matně žluté slunce koulelo jen kousek nad obzorem a trup lodi s jemným cinkáním obrůstala námraza, i přízračné noci, kdy nehybná hladina oceánu připomínala zrcadlo a na jasném, jiskřivém nebi běsnila v absolutním tichu rudá polární záře.

Viděly jevy a příšery strašlivější, než si jejich nejdivočejší fantazie dokázala představit. Hejna obřích žraloků, nenasytných kosatek i dalších, nikdy nespatřených démonů provázela loď. Minuly obrovskou šedou velrybu i nestvůrného démona z kostí, chaluh a červů. Pluly kolem kamenitých ostrůvků pokrytých davy masožravých tuleňů, snažily se vyhýbat malým skaliskům ztraceným v moři, protože na každém z nich žili démoni, kteří se po spatření člunu vrhali do moře, vydávali strašný řev nebo se měnili z kamení v ptáky a ti pak vytrvale kroužili ve vzduchu, i když se loď už dávno vzdálila.

Postupně došly zásoby, pitná voda se zkazila a deště ji nedokázaly doplňovat. Některé šedé zemřely, byla mrtvá většina černých a všechna jejich mláďata.

Člun plul dál, nestaral se o stesky krys na své palubě, a jako by si pamatoval cestu, donesl je k místu, odkud před dávnými časy vyplul.

Namodralý proužek země, který se objevil na obzoru, připadal krysám dlouho jako sen.

„Země. Teď už nemůže být pochyb, Asterpiní.“

„Země,“ opakovala mocná okouzleně.

„Mám otočit člun?“ zeptala se vědomá navigátorka a musela svůj dotaz ještě jednou zopakovat, než dospěl k uším zamyšlené Asterpiní.

„Ano, otoč ho.“

Jako by to pořád nebylo skutečné, loď Holého tuleně se poslušně zhoupla na vlnách a s napjatými plachtami se vydala vstříc modravému pobřeží. Moře bylo klidné, lehký vítr vál správným směrem a slunce hřálo podstatně víc, než by se na přicházející zimu slušelo. Modrý pruh na obzoru se začal postupně zvětšovat. Dalo se rozeznat široké pásmo hor s vrcholky jakoby ztracenými v mracích, členité pobřeží, a jak se přibližovaly, zjevila se veliká zátoka ve tvaru takřka přesného kruhu, úzkým hrdlem spojená s mořem. Hory byly hnědorudé, zbrázděné kaňony, a místo špičatých vršků končily plošinou. Pobřeží pod nimi bylo šedé a zelené, a přestože některá jeho místa svou pravidelností připomínala dílo inteligentních tvorů, nikde nebyla ani známka osídlení a bílý pruh písku lemující kruhovou zátoku s jasně modrou vodou byl zcela prázdný.

Všechny krysy se shromáždily na přídi a dívaly se na tu zázračnou zemi, kterou jim nedala Stvořitelka, ale Asterpiní.

Písčité dno konečně zaskřípělo o kýl člunu a ten se s prudkým trhnutím zastavil.

„Vezměte si zbraně a buďte opatrné,“ křikla Asterpiní na nadšené krysy, které už spouštěly přes zábradlí lana a provazové žebříky a chystaly se sestoupit ze člunu na zem. „Mohou tu být bratři Holého tuleně nebo jiní démoni!“

Nikdo je však nepřišel napadnout ani uvítat a jediní živí tvorové, mořští ptáci, dál poklidně vyzobávali červy a mušle z pláže. Krysy se rozeběhly po okolí. Prolézaly bujnou trávu a křoví, zkoušely jíst listí i větvičky, některé bojovnice s kušemi přepadly nic netušící ptáky a opatřily si tak po mnoha dnech pořádné jídlo. Část krys zmizela k nedalekým skaliskům, kde tušily zdroj pitné vody, a další se šly podívat, jestli se v okrouhlé zátoce nevyskytují nějaké ryby.

I Asterpiní se svým oblíbeným samcem vyrazila tím směrem. Okraj zálivu, který je svou pravidelností mátl, nebyl ze sypkého písku, ale z popraskané bílošedé hmoty připomínající sklo. Moře i rostliny na břehu už její hladký povrch narušily a rozdrobily do úlomků.

„Divná věc,“ sehnula se Asterpiní a vzala jeden kus do drápů. Párkrát ho převrátila v prstech, očichala a pak jím mrštila ke středu mořského jezera. Poklidnou hladinou se rozeběhly soustředné vlny.

„Kdyby se rozšířil přístup k moři, mohl by tu klidně kotvit i náš člun,“ zamyslela se.

„Je to divné místo,“ mínil samec a neklidně se rozhlížel. „Jde z něj strach.“

„Proč? Vždyť je tu nádherně.“

„No právě,“ nakrčil samec čumáček. „V tom bude nějaká léčka. Jsme přeci za Okrajem a za Okrajem nemůže být nic dobrého. Jenom démoni.“

„Ty hlupáčku,“ podrbala ho Asterpiní za uchem, „vidíš tu snad nějaké démony? Žádní nejsou. A i kdyby nějací přišli, mám přeci jejich zbraň a pobiju je jejich vlastním hromem.“ Pohladila ho po solí zhrublé srsti, pod kterou se rýsovala žebra.

„Pojď, vrátíme se k lodi, snad už přišly ty opelichané mrchy a našly nějakou vodu.“

Krysy už tu byly, právě ukazovaly třem dalším nosičkám, jakým směrem se mají dát, a vykládaly, že ta voda neteče ze skály, ale z trubky podobné těm, které jsou v nitru člunu Holého tuleně.

„… ale není vůbec hladká a lesklá jako ty naše, tahle je celá červená a šupinkovatá,“ popisovala vysoká kostnatá krysa a hned se pouštěla do podrobného popisu, jak celý kraj vypadá.

„A démony jste žádné neviděly?“ přerušila ji Asterpiní.

„Ne,“ vrtěla hlavou krysa, „tady nic nežije. Ale tvoje pobočnice,“ vzpomněla si po chvilce, „prý chytila nějakou stopu a pustila se po ní.“

„No snad bude ten démon k jídlu,“ poznamenala Asterpiní a napila se vody, kterou krysy přinesly. Chutnala divně, ale pořád byla mnohem lepší než ta slizká páchnoucí tekutina, kterou vezl v podpalubí člun.

Dřív než stihla vydat další rozkazy ohledně vykládání lodi, strhl se rozruch a na pobřeží se přiřítila malá krysa.

„Paní! Démon!“ vyhrkla udýchaně. „Tvoje pobočnice… zabila démona,“ sípala mezi jednotlivými nádechy. „Démon… tvoje pobočnice… zabila démona!“

„Kde?“

„Tam…,“ mávla tlapkou směrem do vnitrozemí. „Táhne ho sem.“

„Je velký?“

„Velký a strašný! Příšera!“

„A je opravdu mrtvý?“ ujistila se ještě jednou Asterpiní.

„Je,“ kývla krysa. „Tvoje pobočnice ho zabila.“

„Počkejte tady,“ zarazila Asterpiní krysy, které se už chtěly rozeběhnout vstříc démonovi. „Vy dvě jim běžte pomoci,“ ukázala na relativně silné bojovnice, „a ostatní zůstanou tady. Kdyby těch démonů bylo víc, musíme ubránit člun.“ Chvíli uvažovala, jestli si nemá nechat přinést hromovou zbraň, ale pak se rozhodla, že ne. Jestliže ho pobočnice zabila, pak ten démon nebude tak hrozný.

Pobočnice a její krysy se zakrátko objevily a vlekly s sebou tělo obludného netvora. Ostatní krysy je přivítaly jásotem a pak v uctivém kruhu obklopily mrtvolu.

„Holý tuleň!“ vydechla stará Parksí, když přikulhala k tělu. Nemohlo být pochyb, před nimi ležel příbuzný majitele jejich člunu. Bytost byla vysoká jako dvě krysy, po celém těle neměla vůbec žádnou srst a její kůže byla tmavě hnědá, skoro černá. Hlavu měl podobnou tulení, kulatou a holou, s prapodivně utvářeným čumáčkem. Černé tulení oči měl posazené blízko u sebe nad rozpláclým nosem, neměl žádné vousky a jeho jakoby oteklá tlama odhalovala překvapivě malé a tupé zuby. Obrovské tělo se vzdáleně podobalo krysímu, ale přední končetiny měl mnohem větší, delší a obalené spoustou svalů. Jeho tlapka připomínala krysí, místo drápů měl jakési rybí šupinky a dlaně bledé jako červ. Neměl ocas a jeho nohy se krysím podobaly jen velmi vzdáleně. Když se osmělily a stáhly mu látkové trubice, kterými byl částečně zahalený, zjistily, že je to samec. Z hrudi mu trčel šíp Asterpininy pobočnice – démon byl tedy zabit jedinou ranou.

Všechny krysy, které připluly do nové země za Okrajem, obklopovaly mrtvolu černého Holého tuleně, přešlapovaly, vyměňovaly si polohlasné poznámky a čekaly, co udělá Asterpiní. Měla by říct, co pro ně znamená objevení a zabití tohoto netvora, prohlásit zem, kde přistály, za základnu jejich města a budoucí armády a ujmout se nad ní vlády.

Zdvihla hlavu a přehlédla čekající krysy. Měla by k nim promluvit, ale ne jako jedna z nich, stojící v jejich středu na špinavém písku, ale jako nejmocnější z mocných a svrchovaná paní a velitelka této země. Protože jestli tu na ně nečeká jiné nebezpečí než tito snadno zabitelní Holí tuleni, bude lehké ji dobýt a Asterpiní se tak stane nejen vládkyní Světa, ale i zemí za Okrajem.

Otočila se a bez jediného slova zamířila k obrovskému člunu, který je sem přivezl, protože jeho paluba byla tím nejvhodnějším místem, odkud by měla budoucí paní všeho promluvit ke svým poddaným.

Ten člun je tvůj osud, zazněla jí najednou v hlavě slova Stvořitelčina Hlasu.

Přešla písčitou pláž, vešla do drobného příboje a podél oblého světlého trupu dospěla k provazovému žebříku.

Vidím tě mocnou a vítězící…

Chytila se příčlí a obratně po nich šplhala vzhůru, kochala se při tom pohledem na nádhernou a nepřemožitelnou loď, na které útrapy dlouhé cesty nebyly vůbec vidět.

… ale i opuštěnou a umírající.

Nevěděla, proč si zrovna teď vzpomněla na starou krysu a slova pronesená ve věšteckém vytržení v hloubi chrámu. Přelezla přes zábradlí a kráčela po hladké palubě k přídi. Před ní se otevíral nádherný pohled na rudé stolové hory, úrodnou zelenou krajinu, přívětivou kruhovou zátoku a krysy stojící na bílém písku pláže a očekávající její slova.

Vrátíš se jako démon, Asterpiní.

Vystoupila na bednu u přídě, aby ji bylo dobře vidět, pohlédla na svůj národ a rozpřáhla pracky.

„Krysy!“ vykřikla. „Odpluly jsme za Okraj Světa, abychom našly novou zem. Abychom si ji podrobily, vystavěly na ní domy a vychovaly velkou, neporazitelnou armádu. Řekla jsem, že k této zemi doplujeme, a teď na ní stojíte!

Žijí tu i démoni Okraje, ale nejsou nebezpeční. Jsou to jen ubozí Holí tuleni, bezvýznamní samci, které, jak samy vidíte, je lehké zabít. Černí démoni bez ostrých zubů a drápů nejsou nepřítelem, kterého by se měly šedé krysy bát! Pobijeme je nebo z nich naděláme otroky, porazíme je a budeme vládnout této zemi, a stejně tak porazíme všechny mocné a budeme vládnout Světu. Nikdy nebylo a nebude mocnějších krys, než budete vy a já, vaše vládkyně!“ vykřikla a desítky krysích hrdel ji nadšeně podpořily.

KONEC 5. 11. 2003

O mrtvém koni

Byli čtyři. Špinavá dívka s nakrátko ostříhanými plavými vlasy, tlustý černoch s povadlým břichem, urostlý mladík s mečem přes jedno rameno a samopalem přes druhé a mrtvý kůň. Kůň byl prokazatelně mrtvý už dlouho. Vyschlá kůže se mu lepila k lebce a kostem, oční důlky měl hluboké a prázdné a z těla mu odpadávaly kusy srsti. Skrz protržený levý bok se mu klubala nažloutlá žebra.

Problém byl v tom, že drtivá většina mrtvých koní, které putující trojice viděla, pokojně ležela na zemi a tiše se rozkládala. Tenhle ne. Šel stále za nimi a při každém kroku zachřestil přezkami příliš veliké ohlávky. Když zastavili, zastavil se také. Když zkusili utíkat, jen natáhl nohy a zrychlil krok. Prodíral se za nimi houštím, které mu trhalo tenkou kůži, zlézal neschůdná skaliska a nikdy je neopustil. Nejprve se ho báli, ale nakonec si na jeho tichou přítomnost zvykli. Mrtvý kůň nikdy neprojevil jinou touhu než jít pár kroků za nimi.

„Co kdyby sme na něj zkusili naložit nějaký náklad?“ navrhl mladík, když se jedno odpoledne zastavili u pláňky na okraji lesa, trhali nedozrálá jablka a kůň je bez hnutí pozoroval prázdnými očními důlky. Dívka štítivě poodstoupila.

„Jestli na tu chcíplotinu jen šáhneš…!“ zahrozila.

„Stejně nemáme co,“ povzdychl si černoch a poklepal si na kdysi blahobytně tučné břicho, které bylo den ode dne prázdnější.

„Nestěžuj si,“ zabručel mladík a natáhl ke koňově hlavě ruku s jablkem. Kůň o krok ucouvl a přezky na ohlávce mu cinkly o lebku. „Máme úžasně nenáročného koně. Nic nežere a na nic si nestěžuje.“

„Ale jinak je nám na houby,“ zahuhlal černoch s pusou plnou pláněte.

„Můžem ho zkusit prodat,“ nadhodil mladík a snědl koněm odmítnuté jablko.

„Leda tak mrtvýmu obchodníkovi,“ zamračila se dívka.

O několik hodin později dorazila výprava k malé vesničce u řeky. Krajem zdecimovaným pandemií supermoru táhly všelijaké skupinky, ale tahle byla z nejpodivnějších. Dívka, ozbrojenec, černoch a mrtvý kůň, který měl na hřbetě přivázanou mladíkovu košili naplněnou pláňaty. O polorozpadlé stavení na okraji vesnice byli opřeni dva panáci ze zkřížených větví a slámy. Znamení, že tímto místem už supermor prošel, vybral si svou daň a zase zmizel.

Došli až doprostřed vesnice, aniž si jich kdokoliv všiml. Vesnice byla tichá a za okny domků se nic nepohnulo.

„Nejsou mrtví?“ zapochyboval černoch.

„Spíš se bojí,“ ukázala dívka palcem za sebe, kde si pomalu vykračoval mrtvý kůň, „zalezli jako obvykle. Pojďte pryč, než se nás pokusí zabít.“

„Tak to má koník štěstí,“ zavtipkoval mladík, „toho už nezabijou.“

Dvířka jedné chaloupky se skřípavě otevřela. Vybelhal se z nich malý shrbený stařeček s bílými vousy. Opíral se o hůl a upíral na ně vráskami obkroužené oči.

„Vítejte, cizinci,“ zaskřehotal, „sem už nikdo nezavítal, ani nepamatuju.“

„Jsi tu sám?“ zeptal se mladík a položil ruku na samopal. Meč nechal na pokoji, hlavně proto, že s ním neuměl pořádně zacházet.

„Sám, dočista sám,“ přisvědčil stařík, „všichni umřeli. Marušku i s jejím chlapečkem jsem vlastníma rukama pochoval a od tý doby jsem tu sám a čekám, až si mě Pánbůh povolá k sobě. Ale asi mě, takovýho starýho hříšníka, nechce. Jen pojďte, to ste moc hodný, že ste přišli. Místa je tu teďka dost, i pro koníka se něco najde,“ žvatlal děda a kroutil vrásčitou hlavou. Musel být úplně slepý, když si nevšiml, co je ten jejich koník vlastně zač.

„Kůň nic nepotřebuje,“ přetnul jeho povídání mladík, „ale my bysme si rádi odpočinuli.“

„No jasně, jen pojďte dál. To víte, já jsem tady celé dny sám jen s kocourem a s tím není žádná řeč. Tak jsem rád, že jsou tu konečně lidé.“

Z otevřených dveří vykoukla černá kočka s křivou páteří a třikrát přelomeným ocasem a nemotorně se dobatolila k lidem.

„Jé, koťátko,“ sehnula se dívka a pohladila ji. Zvíře mělo tuhé a chladné svaly a srst mu odpadávala v černých žmolcích. Dívka od tvorečka poděšeně odskočila a utírala si ruce do kalhot. Mrtvý kůň se najednou pohnul, udělal pár kroků k mrtvé kočce, sehnul k ní hlavu a potěšeně frknul. Kůže na žebrech mu při tom děsivě zachrastila.

„No jo,“ omlouval se děda, „kocourek je taky nemocný, jako váš kůň.“

„To není žádná nemoc,“ nesouhlasil mladík, „ten kůň je mrtvý!“ Stařík jen rozvážně pokýval hlavou, jako by mu právě oznámil, že tráva je zelená. Mladíka to popudilo. Sundal ze zad meč a se slovy „Je dočista mrtvej“ ho vrazil koni mezi žebra. Ozval se nepříjemný zvuk párající se vyschlé kůže. Kůň zůstal samozřejmě stát, jen po něm trochu natočil hlavu, jako by chtěl říct: Proč to děláš? Mladík do něj zkoušel bodat už několikrát a věděl, že koni to kromě díry do kůže nic neudělá. Před větším masakrem ho odrazovala možnost, že by za nimi to monstrum klidně putovalo i třeba bez hlavy.

Mladík vyprostil meč z mrtvoly a opřel se o něj jako o hůl. Na starce představení žádný dojem neudělalo.

„No jo, i tak se tomu dá říkat,“ pokýval hlavou, „ale já radši říkám, že je kocourek nemocný, protože kdyby byl mrtvý, tak bych ho musel pochovat vedle Marušky a pak bych tu byl docela sám. Ale pojďte přece ke mně, poohlédnu se po něčem k jídlu.“

V chalupě byla špína a nepořádek. K pachu zkaženého jídla a potu se přidával odér linoucí se z odraného kožichu kocoura na dubovém stole a z koně, který se vecpal do dveří a nedal se vyhnat. Stařeček kdesi našel kus ztvrdlého chleba, otevřel konzervu hovězího a výprava hostinu doplnila svými pláňaty.

„A jak ty se vlastně jmenuješ, chlapče?“ obrátil se dědek na mladíka.

„Ulan,“ zahuhlal na půl úst. Dotazy na své jméno neměl rád. Dívka se neudržela a krátce se zasmála do hrsti. Teprve před týdnem z něj vypáčila, že se jmenuje Ulanbátar a přišlo jí to nesmírně k smíchu. Ona sama na tom nebyla se jménem o moc lépe. Její majitel jí říkal Květinka nebo Tinka. To bylo před tím, než přišel supermor, majitel i její kamarádky umřely a ona uprchla do lesů, kde nakonec potkala Ulana.

„A já jsem Rgen,“ řekl černoch, kterého se nikdo na jméno neptal.

Po skromné večeři začal stařík řečený Jedek rozvíjet svou teorii o nemoci mrtvého kocoura.

„To dělá ten supermor. Lidi z něj umřou a zvířatům to dělá tohle. Je to nepříjemné, ale pořád je to lepší, než kdyby kocourek umřel docela. Takhle je vlastně pořád jako dřív. Vy byste taky neměli tomu svému koníkovi tak ubližovat.“

„My ho nechtěli,“ zavrčel Ulan, „a když se ti tak líbí, nechceš si ho nechat?“

„To nezáleží na mně, ale na koňovi,“ zašklebil se Jedek, „tyhle mrtvý zvířátka potřebujou mít svého pána.“

„Jako by nestačil supermor,“ povzdychla si Tinka, „ještě tyhle chcíplotiny.“

„Není to tak zlé,“ usmál se Jedek, „zvířátkům vlastně nic není, nemusím se bát, že se kocourkovi něco stane, a hlavně nic nežere. Taky mám dojem, že je po té nemoci chytřejší. Asi se tak těm tvorečkům zvyšuje inteligence.“ Ulan se podíval na kočku, která ležela uprostřed stolku a pozorovala je vyhaslýma očima, potom se ohlédl na koně nepohnutě stojícího ve dveřích a nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Neřekl bych.“

„Ale opravdu. Jen si to vyzkoušej,“ pobídl ho stařík.

„Tak dobře. Koníku!“ pokynul Ulan mrtvému zvířeti a usmál se. „Pověz nám, kolik je dva krát dvě.“ Nic.

„No tak, při tvé inteligenci to nebude problém. Tak alespoň jedna plus jedna,“ přemlouval Ulan.

„Nebo hlavní město Mongolska,“ uchichtla se Tinka a Ulan ji za to zpražil zlým pohledem. Koník se samozřejmě ani nehnul.

„Takhle na něj nesmíte,“ zamračil se Jedek, „nejspíš se vás bojí. Jak jsem říkal, moc pěkně se k němu nechováte, a když si postaví hlavu, nic s ním nehne. To se musí jinak.“ Opatrně pohladil kocoura po černé srsti: „Kocourku, byl bys tak hodný a přivedl sem toho koníka?“ Kocour se zapraštěním kloubů vyskočil a docupital ke koni. Ten k němu sehnul hlavu a s nosem u země došel za mrtvým zvířetem až ke stolu. Tinka údivem otevřela pusu, Rgen neřekl nic a Ulan se dál mračil. Stařeček s širokým úsměvem ve vrásčité tváři natáhl ruku a pokusil se ho pohladit. Kůň ucukl. Jedek ho začal konejšit a na třetí pokus se nechal mrtvý kůň podrbat na čele.

„No, to zírám,“ zavrčel Ulan, „ale co to má co společného s jeho inteligencí?“

„No to je přeci první krok, důvěra. Teď, když se nebojí, se dá snadno naučit spoustě věcí. Je to vážně moc chytrý koník,“ popleskal Jedek mrtvolu po lebce. Znělo to dutě.

„Nechceš si ho opravdu nechat?“ zeptal se Ulan po chvíli. „Líbíš se mu a nám je na houby. Sníst se nedá, a ještě straší lidi, kteří by nám možná něco dali.“

„Tak ať vám to jídlo nosí,“ prohlásil Jedek jako něco naprosto samozřejmého.

„Cože?“ Ulan měl pocit, že se přeslechl nebo že je dědek už opravdu blázen. Stařečka to ale nijak neurazilo a radostně vysvětloval dál: „Já to dělám taky tak. Posílám kocoura pro jídlo. Prostě ho večer pustím ven a on mi ráno něco přinese. Třeba jablíčko, chleba nebo konzervu.“

„A kam pro to chodí?“ zajímala se Tinka. „Tady přece nic není.“

„Do pevnosti,“ šklebil se Jedek, jako by prozrazoval to největší tajemství na světě, „tam je jídla, že byste ho jedli celé roky.“ Rgenovi poklesla čelist a Ulan naprázdno polkl. Takhle nějak si představovali ráj.

„Zítra byste k ní došli,“ pokračoval Jedek, „to je pro každého živého děsně nebezpečné místo, ale kocourkovi se nic nestane. Kolem dokola je pruh zlé půdy, která vybuchuje, když na ní někdo neopatrně stoupne, a pokud to přežije, začnou na něj z pevnosti střílet automaty. Nejdřív pálili olovem, pak jim ale střelivo došlo a oni přešli na šípy. Těch mají kupodivu pořád dost. Už dvakrát jsem dokonce vytahoval šipky kocourkovi z kožichu.“

„Ach jo,“ povzdychl si Ulan a jen nerad zaháněl představu nesmírné spousty jídla, „ti vojáci nám určitě nic nedají.“

„Tam nejsou vojáci,“ opravil ho Jedek, „byli, ale teď je vybil supermor. Jsou tam jen zvířata, koně a psi. Většina jich je nemocných.“ Jedek odstrčil koníkovu hlavu, která takhle zblízka přece jen trochu zapáchala a bránila mu ve výhledu na Tinku, a pokračoval ve vyprávění: „Kdyby se tam někdo dostal a automaty vypnul, nic už by pevnost nechránilo a všechno jídlo by bylo naše. Jenže kocourek tak složitou věc nedokáže a člověka to zastřelí.“

„Pokud projde minovým polem,“ dodal Ulan, který jako jediný správně pochopil význam slov „zlá půda“. Jedek smutně pokýval hlavou.

„Jak to, že kocourka zlá půda nezabije?“ zeptal se Rgen, aby řeč nestála.

„To není těžké, prostě ví, kam šlápnout. Koník by to taky dokázal.“ Jedkova slova ani nedozněla a Ulana už napadlo řešení. Zadíval se na koně a ten před jeho zkoumavým pohledem o krok ucouvl.

„Co myslíte, dalo by se na něm jezdit?“ zeptal se mladík a zamyšleně si mnul bradu. Tinka se nesouhlasně zamračila, Jedek se usmál, protože pochopil Ulanův plán, a Rgen naštvaně vybuchl: „To je naprosté šílenství!“

„Je to šílenství,“ trval na svém Rgen. Čtyři lidé a dvě mrtvá zvířata stáli na okraji lesa a pozorovali ohromný masív pevnosti. Obkružoval ji půl kilometru široký pruh půdy porostlé žlutou travou, kopřivami a bodláčím. Nedaleko skupinky ji zdobil černý kráter – to Ulan hodil na zkoušku do pole kámen.

„Jak si můžeš být tak jistý, že toho koně zlá půda nezabije?“ mračil se Rgen. „Třeba měl kocour prostě štěstí.“

„Ale kdepak, můj tmavý příteli, vždyť už jsem ti to přeci mnohokrát vysvětloval,“ ozval se dědek sedící na pařezu a nastavující tvář sluníčku, „jak myslíš, že se koník orientuje po světě, když nemá oči? Prostě vnímá jinak a ví, kde jsou ty… miny, jak tomu říká Ulan, a nešlápne na ně.“

„Doufejme,“ povzdychla si Tinka a políbila Ulana pro štěstí. Mladík si pečlivě urovnal na zádech obě zbraně, meč i samopal, a doufal, že nebude muset použít ani jednu. V samopalu zbývalo posledních pět nábojů a s mečem sice dokázal obstojně sekat kopřivy a soušky na oheň, ale na opravdový boj by si netroufl.

Koníka se nervozita ani v nejmenším netýkala. Prostě stál a čekal, až na něj Ulan konečně nasedne.

Mrtvé tělo vrzalo, skřípalo a lupalo, ale ani tentokrát se nerozpadlo. Koník dunivě frknul a zkusil si několik drobných krůčků. Určitě vzpomínal na doby, kdy byl ještě živým hřebcem a běhal s větrem o závod. Ulan zkontroloval kožené chrániče nohou a potom se schoulil tak, aby ho celého kryl koňský krk.

„Hodně štěstí,“ zaskřehotal za ním Jedek a kůň vyrazil.

První polovinu minového pole prošli bez problémů. Koník tančil mezi býlím a vyhýbal se smrtonosným diskům sice těsně, ale s naprostou jistotou. Ulan pozoroval ubíhající zem mezerou mezi olysalou hrudí a tuhou kůží, kterou si chránil nohy. Povědomé oblé tvary, které se tu a tam objevovaly mezi povadlou travou a hroudami hlíny, ho sice děsily, ale mohutné kopyto vždy dopadlo vedle nich.

Vlastně to nebude tak šílená cesta, říkal si Ulan právě v okamžiku, kdy přiletěl první šíp. Na okamžik zdvihl hlavu a pohlédl na temnou hradbu pevnosti a to ho málem stálo život, protože druhá střela se takřka otřela o jeho tvář. Potom vypuklo hotové peklo.

Vzduch kolem doslova zhoustl šípy, jak další a další pohybové senzory uváděly do činnosti obranné zbraně pevnosti. Musel to být nějaký zvrácený šílenec, kterého napadlo vyměnit palné zbraně za opakovací samostříly. Svištivé ticho narušil jeden zapomenutý kulomet, vychrlil pár posledních střel a poté se navždy odmlčel.

„Rychleji, koníku, rychleji,“ zašeptal Ulan a tiskl se k jeho odranému hřbetu, jak jen to šlo. Mrtvý kůň se pustil do nepravidelného cvalu. Ulan vůbec nechápal, jak se v té rychlosti dokáže vyhýbat minám, a jen se tiše modlil, aby neustálý příval šípů nějak nepoškodil koňovo uvažování. Protože najet na minu, když už jsou tak daleko…

Na Ulana padl stín vrhaný stěnou pevnosti. Už jen kousek a budou u cíle. Jenže ten poslední úsek cesty byl největší slabinou celé akce. Ulan vůbec nevěděl, jestli pevnost střílí nazdařbůh, nebo jestli se opakovací kuše zaměřují podle senzorů. Protože jestli zaměřují, tak před nejkrajnějšími zbraněmi ho co nevidět přestane koňské tělo chránit. Další šíp se se zadrnčením zabodl do olysalého hřbetu, druhý prosvištěl kolem Ulanova ucha.

Najednou bylo ticho. Koník doklusal ke zdi a tam zastavil. Ulan se velmi pomalu a velmi opatrně narovnal. Jeho samotného udivovalo, že tohle šílené dobrodružství přežil. Dva šípy ho škrábly do ramene, několik dalších se probilo koženými chrániči, ale ani to mu nezpůsobilo nic vážného. Ohlédl se za sebe. Dříky šípů, zabodané všude okolo do hlíny, vypadaly jako stonky svérázných rostlin. Na okraji lesa poskakovala Tinka a cosi na něj radostně pokřikovala.

„Tak první část jsme dokázali,“ řekl Ulan ke svému zvířeti a slezl ze sedla. Při pohledu zepředu vypadal kůň jako zkřížený s dikobrazem. Některé šípy byly opeřené, většinu tvořily jen klacky s naostřenými špicemi. Kůň jimi byl posetý celý. Trčely mu z lebky, prázdných očních důlků i hubeného krku, probily mu spoustu děr do hrudi a šlachovitých nohou. V některých místech rozervaly vyschlou kůži natolik, že bylo do koně vidět.

„No ty vypadáš,“ popleskal mrtvolku po kousku nerozbodané kůže na krku, „pojď za mnou, vyndám ti to později.“ O kus dál byla v mohutné železobetonové stěně zasazená ocelová vrata. Ulan s nimi zkusil zacloumat. Ani se nehnula. Jakpak se asi dostával dovnitř Jedkův kocourek? zauvažoval Ulan a vzal si z koňského sedla kotvu na dlouhém provaze. Sebrali ji, stejně jako všechno ostatní vybavení, v bývalé kovárně v Jedkově vesnici. Ulan roztočil kotvu a hodil.

Napoprvé se vůbec ochozu pevnosti nezachytila a při pádu dolů takřka rozbila koni hlavu. Mrtvé zvíře se vůbec neleklo. Druhý pokus také nevyšel, zato napotřetí se kotva nahoře zahákla a držela jako přibitá. Mladík mávl provazem ze strany na stranu, aby se ujistil, že tu nečíhá nějaký pohybový senzor či samostříl, který z něj ochotně udělá jehelníček. Mrknul na koně a potom zase nahoru. Příliš se mu šplhat nechtělo, kdyby uklouzl, ještě spadne na tuhle ježatou potvoru.

Povzdychl si a chytil se lana. Betonová stěna byla hrubá a kvůli stabilitě i mírně zešikmená, takže výstup nakonec nebyl tak hrozný, jak se obával. Z ochozu byl dokonce pěkný výhled do kraje. Zlá půda vypadala z té výšky docela přívětivě, mrtvý kůň nevypadal tak mrtvě a slova povykující Tinky odnášel vítr. Ulan přešel úzkou cestičku na vrcholu ochozu a zadíval se do pevnosti. Kruhová obranná zeď připomínala okraj kráteru. Ten dojem ještě umocňovaly ploché šedivé střechy budov, které se terasovitě svažovaly k čtvercovému náměstíčku hluboko dole.

Ulan se vydal hledat způsob, jakým by se dostal dovnitř, aniž by se musel slaňovat až na náměstí. Po pár krocích narazil v betonu cesty na padací dveře. Když zabral za kovový kruh, poklop se skřípavě nadzvedl a vpustil ho do nitra pevnosti.

Schody byly zrezivělé a úzké a vedly stále hloub a hloub. Když se slabé světlo od poklopu úplně ztratilo a Ulan tápal podél stěn, do něčeho měkkého kopnul. Ta věc připomínala ranec plný kostí, nezůstala však ležet na schodech, ale zdvihla se a s chrastěním odtáhla kamsi pryč. Mrtvola, napadlo Ulana. Asi nepotřebují vidět.

„Hej, chcíplotino!“ křikl do tmy. „Neboj se, neublížim ti.“ Jak chceš taky ublížit mrtvému, napomenul se a volal dál: „Přijel jsem tady s mrtvým koníkem a chci vypnout obranné automaty, nic víc.“ Odpovědí mu bylo zavrzání cizích kostí.

„Kdybys mi alespoň posvítil na cestu, nezdvořáku,“ dopálil se Ulan. Neživé šlachy znovu zaskřípaly a potom cosi tiše cvaklo. Ulana zalilo prudké světlo. V úleku zavrávoral a málem z úzkých schodů spadl. Na stropě svítily v pravidelných intervalech žárovky a o kus níž, na malém odpočívadle, ze kterého vedla dlouhá temná chodba, postávala pod vypínačem kostra vlčáka potažená cáry kůže. Mrtvole chyběla pravá přední noha i s pořádným kusem hrudníku.

„Díky, mrtvolo,“ zachraptěl Ulan. Vlčák, jak už bylo u takových tvorů obvyklé, nijak nezareagoval.

„A odkud se dají vypnout obranné automaty, to asi nevíš, co?“ zkusil Ulan. Pes pohodil hlavou a kulhavě se rozběhl do chodby. Mladý bojovník vzal do ruky samopal a vydal se za ním.

Zvíře ho protáhlo ještě spoustou temných chodeb, úzkých schodů a rozlehlých místností, až se nakonec zastavilo na úplně obyčejné chodbičce osvětlené jednou blikající zářivkou před nenápadnými šedými dveřmi.

„Kontrolní místnost“ stálo na bílé cedulce, „odpovědný dozor seržant Barnabáš“. Ulan zjistil, že dveře jsou zamčené, a přestože nejsou příliš masivní, pokusům o vykopnutí odolávají. Když přestal poskakovat po jedné noze a nadávat, podíval se ostře na psa: „Jseš si vážně jistý, že je to tady? Odsud se dají vypnout automaty?“ Ošklivá psí lebka kývla. Ulan vzal do ruky samopal a poodstoupil. Posledních pět nábojů! Ale co! Vystřelil. Potom už šly dveře vykopnout docela snadno.

Kontrolní místnost obsahovala spoustu nesmírně složitých, mnohokrát předělávaných a opravovaných přístrojů, opatřených jednoduchými popisky psanými tlustou fixou na zkroucené papírky. Byly to obaly od psích konzerv. Ulan si prohlédl ten výtvor chorého elektrotechnika a potom stiskl tlačítko, u kterého byl žvýkačkou přilepen papír s nápisem „TOHLE STISKNI, ABY TY ŠMEJDY VENKU PŘESTALY STŘÍLET“. „Stoprocentní psí maso,“ hlásala druhá strana obalu.

„To by mě vážně zajímalo, jestli to doopravdy funguje,“ řekl Ulan. Mrtvý pes pokrčil jedním ramenem a vykulhal ze dveří.

V přízemí pevnosti se nacházely stáje. Většinou byly prázdné a mrtví koně v různých stupních rozkladu bloumali po budovách sem a tam. V předposledním stání postával obtloustlý bílý valach, zřejmě jediný živý tvor v pevnosti, a před sebou měl hromadu trávy. Jak se mu tam dostala, to Ulan ani nechtěl vědět. Dost na tom, že zahlédl poměrně zachovalého hnědáka, jak tahá z kůlny motyku a potom jde za vychrtlým psíkem s lopatou v hubě.

Trojnohý pes mu ukázal, odkud se dají otevřít vrata pevnosti. Malou prosklenou strážní budku se zamčenými dveřmi. Na rozstřílení zámku už Ulan náboje neměl, a tak použil svou druhou zbraň. Okénko šlo mečem rozbít docela snadno, ale vlézt dovnitř bylo podstatně horší. Ulan musel odložit meč i nepotřebný samopal a ještě se při prolézání řízl o střep do ruky.

Vnitřek strážní budky byl uklizený, nepředělávaný a bez popisků, ale princip ovládání brány byl tak jednoduchý, že ho po chvíli pochopil i Ulan.

Za vraty trpělivě čekal kůň-jehelníček a teď bez vyzvání napochodoval dovnitř a pozdravil se s mrtvým psem.

„Nazdar, koníku,“ vylezl Ulan z budky, „slíbil jsem ti, že ti vyndám ty šípy, ale nejdřív musíš dojít pro kamarády. Pěkně je sem jednoho po druhém dovezeš, jasný?“ Koník, jak už bylo jeho zvykem, nedal najevo nic, otočil se a vydal se do minového pole. Obranné automaty nespustily a Ulan uvažoval, jestli jim došly šípy, nebo jestli je doopravdy vypnul.

První dorazil Rgen, nepříliš nadšený z toho, že ho poslali jako prvního (co kdyby ty samostříly zase ožily). Druhá přijela Tinka, ve tváři výraz absolutního odporu k chodící mršině, které si musela vylézt do sedla. Nakonec vjel do pevnosti triumfálně Jedek, doprovázený zvysoka našlapující a nesmírně důležitě se tvářící kočkou.

„Výborně. Tak jsme to dokázali, děti moje,“ pravil dobrácky a automaticky si tak připsal všechny zásluhy za dobytí pevnosti.

„Teď bych snědl něco z těch úžasných zásob, co tu mají být. Kde to schováváš, Ulane?“ ozval se Rgen. Když se mladík neměl k odpovědi, vyskočil mrtvý vlčák a odvedl je kamsi do hloubi pevnosti.

Ke stavbě patřilo ještě podzemí. Dvě patra obrovských prostor, zasahujících určitě i pod minové pole. Rozkládaly se tu pole, zahrady, hydroponické plantáže a sady zakrslých ovocných stromů. Většina jich už stihla zpustnout, ale pár políček bylo stále udržovaných. Pracovala na nich mrtvá zvířata.

Hnědák s vychrtlým psem okopávali brambory, další koně škubali zelený ječmen do ošatky, pes neurčité rasy se skvrnami plísně na lysé kůži rval jablka a kutálel je nafouklé kočce, která je pomalu přebírala a rozdělovala do dvou košíků.

„No páni,“ vydechl Ulan, „asi jsi měl pravdu, že jsou po smrti chytřejší,“ prohodil ke starci a Jedek se potěšeně zakřenil.

„Ale pro koho to vlastně dělají?“ zajímala se Tinka.

„No přece pro toho živého koně nahoře,“ vysvětlil Ulan. „A pro nás,“ dodal, když plesnivý pes přestal trhat jablka, došel k odulé kočce a společnými silami dotáhli košík k lidem.

„Moc hezké,“ pochválil je Ulan, „děkujem. A nebude vám vadit, když tady s vámi budeme chtít bydlet?“ Zvířata v odpověď nadšeně zahýkala a mrtvý koník se k nim přidal, až mu šípy v kůži chřestily o sebe.

„Po pravdě řečeno, už mě to tady nebaví,“ Ulan se zastavil před opalující se Tinkou. Dívka se zamračila, protože jí stál ve slunci, a sedla si, aby mladíka odehnala.

„A proč?“ zavrněla. „Nic nám tu přeci nechybí.“

„No právě,“ poodstoupil Ulan a zadíval se na Rgena, který seděl opodál na zemi a natíral Plesnivci do kůže další dávku antimykotika.

„Zvířata udělají všechnu práci za nás, a ještě jsou při tom celá šťastná, že nám můžou pomáhat.“

„Radši bys někam vyrazil s tím svým mečem, co?“ zamhouřila Tinka oči před jarním sluníčkem. Ulan v zimě objevil šermířskou příručku a pilně cvičil. Jako soupeři mu střídavě sloužili Rgen, libovolný mrtvý kůň nebo stromy v zahradě. Rgena to ale nebavilo, koňům ničil kůži a od stromů ho odehnala Tinka, že je jich škoda.

„A kam bys chtěl vyrazit? Teďka bude všude pustina. A nezapomeň,“ zdvihla se Tinka z lehátka a výhružně zašermovala prstem, „že Chcíplotina by šel určitě s námi.“ Jejich mrtvý kůň, pojmenovaný Chcíplotina, jako vždy postával v rohu dvora. Na těle měl víc děr než kůže.

„S ním počítám,“ usmál se Ulan. „Bude obstarávat jídlo. Jedek nechce, má se tu s kocourkem dobře, a s Rgenem jsem ještě nemluvil.“

„Já bych šel,“ ozval se černoch a odehnal Plesnivce, „potřebuji na čerstvý vzduch, tyhle mršiny tu začínají dost zapáchat.“

Tinka ještě nebyla rozhodnutá: „Jenže co s Chcíplotinou. Je ošklivý, všichni se ho budou bát.“

„Kdepak,“ usmál se Ulan, „já jsem totiž něco našel.“ Položil na zem látkový balík, který měl hozený přes rameno, a rozbalil ho. Uvnitř byla vydělaná koňská kůže.

Byla to ta nejpodivnější čtveřice, jaká se kdy potulovala nádherně opuštěnou a zpustlou krajinou rok po supermoru. Jako první kráčel Ulan s mečem na zádech, někdy ho měl i v ruce a švihal s ním do křoví, ale k opravdovému boji ho nikdy nepoužil. Za ním poskakovala Tinka a rozhlížela se po kraji. Rgen, který v pevnosti ztloustl, funěl a žádal každou chvíli přestávku, které se mu většinou dostalo. Výpravu uzavíral mrtvý kůň. Prohnutý hřbet měl vrchovatě naložený zásobami a byl se svým údělem nadmíru spokojený. Nikdo se ho nebál a jen zblízka bylo poznat, že je už přes rok po smrti. Na vychrtlé, potrhané tělo měl přišitou nádhernou kůži vraníka s hvězdou na čele. Tlusté stehy sice trochu kazily výsledný dojem, ale nikdo si nestěžoval. Oči měl z korálků a tam, kde mu kvůli vysychání tkáně byla nová kůže volná, ho jednoduše přicpali senem.

„Myslím, že máme nejhezčího mrtvého koně na světě,“ prohlásila Tinka, když se jednou večer ukládali na louce ke spánku, a byla to pravda.

KONEC 17. 7. 2001

Věc Elina

Vysoký tmavovlasý muž se bezradně rozhlédl po opuštěné vstupní hale, přistoupil k prosklené přepážce a jemně zaťukal na okénko. Slečna za sklem zvedla blonďatou hlavu od časopisu a omluvně se usmála.

„Přejete si?“

„Dobrý den,“ pozdravil neznámý. „Přišel jsem za inženýrkou Makropulos.“

„Máte domluvenou schůzku?“

„Ano. Teda ne. Měl jsem přijít až zítra, ale…,“ zrozpačitěl. „Zkrátka jsem tady.“

„Tak moment,“ řekla dívka, odložila časopis na úzký pultík za okénkem a otočila se k počítači.

„Slečna inženýrka tu je,“ oznámila po chvilce, „ale nevím, jestli bude mít čas. Jak se jmenujete?“

„Pavel. Profesor Enrique Pavel,“ odpověděl a prohlížel si odložený časopis. Byl to Technický týdeník se zvláštní přílohou o neuronových sítích. Blondýnka mezitím hbitě vytočila trojmístné číslo a promluvila do telefonu: „Tady vrátnice. Je tam Elina…? Ano. Je tu profesor Pavel a rád by s ní mluvil… Ano… Tak dobře.“ Položila sluchátko a usmála se na návštěvníka. „Můžete jít. Je to sekce C, třetí patro úplně vzadu. Kdybyste se ztratil, po chodbách jsou terminály místní sítě.“

„Díky. Však já už se tu nějak vyznám,“ odpověděl Pavel a vydal se do hloubi ústavu technické kybernetiky.

Sekce C nebyla tak dočista vzadu, jak tvrdila vrátná. Podle Pavlova skromného odhadu zabírala dobrou polovinu třetího patra. Návštěvník zaťukal na dveře s velkým písmenem C, a když se nic neozvalo, otevřel si a vstoupil.

Za dveřmi ho nikdo nečekal. Chodba byla prázdná a pustá. Z krajních otevřených dveří vyjelo malé vozítko a zastavilo se před Pavlem. Mělo šestikolý podvozek typu Sojourner, robustní hranatou konstrukci a v přední části kameru a malý manipulátor připomínající krabí klepeto. Vozítko o kus popojelo, se zavrčením zaměřilo kamerku na profesora, potom se otočilo a jelo pomalu chodbou pryč. Pavel se vydal za ním. Že mělo nárazník, to bylo docela normální. U automatických robotů, kteří se ještě neumí dobře vyhýbat překážkám, to byla prakticky nezbytnost. Tohle vozítko ale mělo uprostřed nárazníku malou bílou cedulku jako poznávací značku a na ní nakreslenou žlutou kachničku.

Zabočilo do jedné místnosti s kupou měřáků vyrovnaných u stěny a zastavilo se před terminálem místní sítě. Plochá obrazovka byla do stěny zasazena ve výši půl metru od podlahy. Vozítko natáhlo manipulátor, dotklo se klávesy vedle obrazovky a prohlásilo syntetickým hlasem: „Profesor Pavel je tady. Pojď si ho převzít.“ Vzápětí zařadilo rychlost, ostrou kličkou se vyhnulo návštěvníkovi a zmizelo. Pavel jen zíral. Automatické roboty znal velmi dobře, ale žádný z nich neprováděl tohle.

Druhými dveřmi vešel do místnosti vysoký muž v rozevlátém laboratorním plášti. Jednou rukou si prohrábl rozježené vlasy a druhou natáhl k Pavlovi.

„Dobrý den. Jsem doktor Tom Hart. Omlouvám se za to přijetí, ale dnes jsme vás opravdu nečekali.“

„To já bych se měl omluvit,“ potřásl Pavel nabízenou rukou, „původně jsem se dnes chtěl ubytovat a prohlédnout si krásy Prahy, ale moje zavazadla odcestovala kamsi do Abu Dhabi a já s sebou nemám ani peníze na zaplacení hotelu.“

„To je mi líto. Rádi vám půjčíme a do zítřka se snad vaše věci najdou.“ Tom odvedl návštěvníka do malé kanceláře.

„Elina se objeví co nevidět,“ ubezpečil ho. „Posaďte se zatím,“ ukázal na otočnou židli a přitočil se k rychlovarné konvici v rohu kanceláře, „dáte si něco, čaj, kávu?“

„Kávu, děkuji,“ odpověděl Pavel a začal si prohlížet vědecké zprávy nedbale pohozené na stole.

„Ahoj, Tome. Dobrý den, profesore Pavle,“ ozvalo se za jeho zády.

Inženýrka Makropulos na sobě měla volnou světle zelenou halenku a dlouhé kalhoty. Barva jejího oblečení zajímavě kontrastovala s opálenou pletí, výraznými řeckými rysy a hustými, u krku zastřiženými černými vlasy. Pavel na okamžik zapomněl dýchat. Nejen proto, že Elina byla opravdu neobyčejně krásná žena. Byla na vozíčku.

„Dobrý den,“ vyrazil se sebe, když si uvědomil, jak na ni hloupě zírá. Usmála se, jako by jeho nabízenou ruku vůbec neviděla.

„Těší mě, že vás poznávám, pane Pavle. Opravdu velmi ráda bych si s vámi potřásla rukou, ale jak vidíte, bohužel to není možné.“

„Promiňte, nevěděl jsem…,“ vykoktal Pavel a stáhl pravici zpět. Tohle nečekal. Jsou prostě věci, na které člověka internetová komunikace nepřipraví. Nečekal, že bude tak mladá, tak krásná a… ochrnutá.

„Tady je ta káva,“ objevil se Tom jako spásný anděl a vrazil profesorovi do rukou hrneček se zlatým okrajem.

„Nemusíte být ze mě nervózní,“ promluvila Elina, „můj stav je jenom dočasný. Trpím vzácnou chorobou nervů, která se projevuje tím, že mi mé tělo čas od času vypoví službu. Za pár dní budu zase v pořádku.“ Usmívala se přímo na Pavla a ten cítil, že pohled do jejích velkých černých očí už dlouho nevydrží. Tedy rozhodně ne bez následků.

„Ještě jste mi neřekl, proč jste přišel už dnes. Měl jste příjemnou cestu?“

„Ano,“ odpověděl Pavel a napil se kávy. Pak už radši hleděl do šálku, než aby se pokoušel snést uhrančivý pohled Eliny.

„Ale moje zavazadla ne. Na letišti je ztratili a teď jsem tu úplně bez prostředků.“

„To je mi líto,“ usmála se účastně Elina a jinak se ani nepohnula. „Jestli nemáte kde bydlet, můžete kdyžtak přespat u nás v ústavu. Jsme na to zařízení, já i někteří asistenti tu občas přespáváme. Je to levnější a pohodlnější.“

„Děkuji,“ zamumlal Pavel, vrátil Elině úsměv a zase sklopil oči. Vůbec se necítil ve své kůži. Přijel sem, aby se seznámil s jejím výzkumem a objevy, a místo toho se konverzace ubírá úplně jiným směrem. Elinin nezištný a naprosto upřímně míněný návrh v něm vyvolal asociace, které se sem vůbec nehodily. Zahleděl se na Elinu a mimoděk zauvažoval o křivkách, které se skrývají pod světle zelenou látkou jejího oblečení. Z hloupého mlčení ho vytrhl zvuk telefonu.

„Pardon,“ natáhl se Tom po sluchátku, „na neděli odpoledne je tu docela rušno,“ dodal a nepříliš přívětivě zabručel do sluchátka: „Ano.“

„Carmen Zvonaříková,“ oznámil po kratičké konverzaci s vrátnicí, „jede nahoru.

Abyste rozuměl, pane profesore,“ pronesl k Pavlovi, „tohle má být chráněná sekce. Bez Elinina výslovného svolení sem nikdo nesmí. Tak se nedivte, že nejsme neohlášeným návštěvníkům příliš nakloněni. I když vás nebo Carmen tady samozřejmě rádi vidíme.“

„Proč to utajení?“ otočil se k němu Pavel.

„Kvůli experimentům,“ odpověděla místo něj Elina, „zatímco ostatní laboratoře dělají pokusy pouze s roboty a neživou elektronikou, my experimentujeme na rozhraní. Zkoumáme možnosti napojení živé neuronové sítě na umělou. Ochráncům zvířat se to nezdá, přestože naše krysy se mají báječně a opravdu si na nic nestěžují. Ale to ostatně sám uvidíte.“ Bylo to docela zvláštní, pozorovat ji, jak mluví bez jakéhokoliv dalšího pohybu těla. Díky chybějící gestikulaci připomínala oživlou řeckou sochu a Pavel se zase přistihl, jak myslí na věci, které s výzkumem neuronových sítí nemají vůbec nic společného.

Z chodby do kanceláře dolehl zvuk výtahu a otevíraných dveří.

„To bude Carmen,“ prohlásila Elina a vycouvala s vozíkem ze dveří, „když dovolíte, půjdu ji přivítat a pak vás provedu po laboratořích.“ Pavel kývl, předal Tomovi prázdný šálek a vyšel na chodbu za Elinou. Ze dveří výtahu vyjela asi padesátiletá žena na invalidním vozíku. Měla na sobě navlečené křiklavě červené šaty a opálenou povadlou pleť jí tížily masivní zlaté šperky. Přijela blíž k Elině a mateřsky vykřikla: „Ach, Elino, drahoušku!“ škubla při tom levou rukou v nepodařeném pokusu o rozevření náruče. Když viděla, že Elina na její pozdrav nijak neodpovídá, dodala soucitně: „Tebe to zase chytlo? Ale chudáčku.“

„Ráda tě vidím, Carmen. Jaká byla dovolená?“

„Příšerná.“ Co ženě chybělo na gestikulaci, to doháněla bohatou mimikou. Vypadala tak podstatně živěji a přirozeněji než Elina se svým strnulým držením těla, ale stejně působilo setkání dvou vozíčkářek trošku podivným dojmem.

„Ta tvá Kréta je nádherná, ale co z ní člověk má, když se může jen vozit autem po památkách nebo se nechat obracet na pláži jako pečeně. A navíc spousta těch starých paláců je dočista nepřístupná a já z nich neviděla nic. To to ten Minotaurus nemohl stavět bezbariérové?“

„Mínós,“ opravila ji Elina, „Minotaurus byla jeho obluda.“

„Ale to je jedno,“ mávla rukou Carmen, „každopádně jsem si přišla pro ten tvůj báječný vynález. To je taková škoda, že mi ho nemůžeš půjčovat i do zahraničí. Co všechno by se pak dalo dělat… Je to strašně nepříjemné, když se člověk nemůže hýbat. Takové ponižující. Ale, však to znáš.“

„Znám,“ souhlasila Elina, „ale půjčovat to nejde. Ta technologie je ještě ve vývoji, a kdyby ji někdo ukradl…“

„Vím, vím,“ přerušila ji netrpělivě Carmen, „tohle už jsme spolu probraly mnohokrát. A teď už mi konečně pojďte nasadit ten váš aparát.“

„Tome,“ otočila se Elina ke svému spolupracovníkovi, „pomůžeš, prosím tě, Carmen? Já zatím provedu našeho hosta po laboratoři.“

„Samozřejmě,“ usmál se Tom a ujal se Carmenina vozíku. Dáma mu okamžitě začala líčit další zážitky ze svého výletu na Krétu.

„Carmen je jedním z lidí,“ začala vysvětlovat Elina, když s Pavlem osaměli, „kterým náš výzkum doopravdy pomáhá. Byla přední českou herečkou, ale před pěti lety ji potkala vážná automobilová nehoda. Doktoři jí nedávali moc šancí na přežití, natož že by se někdy mohla s takhle zdevastovanou páteří hýbat. Přežila, ale od krku dolů je ochrnutá. Tak jsme pro ni vymysleli exoskelet. Vnější kostru, která pohybuje s Carmeniným tělem podle příkazů jejího mozku.“

„Zajímavé. A nebylo by jednodušší nějak přemostit poškozený úsek míchy?“

„Bylo. Ale takových úspěchů jsme ještě nedosáhli.“ Kdyby Elina mohla, asi by v tomto okamžiku smutně pokývala hlavou.

„Pojďte. Předvedu vám část toho, na čem pracujeme.“ Zajela s vozíkem do otevřených dveří na konci chodby. Pavel ji následoval.

Malá místnost vypadala jako sklad a neměla žádné další dveře nebo okna. Elina se zastavila u protější stěny před vybledlým plakátem zvoucím na konferenci v CERNu.

„Otevřít,“ řekla nahlas. Obdélník zdi s plakátem se pohnul a tiše se zasunul do stěny. Za svéráznými dveřmi byla obdélníková místnost. Okna do jednoho se zataženými žaluziemi, podél stěny počítače a měřicí přístroje. Uprostřed místnosti stál dlouhý stůl či pult. Od přístrojů, které měl pod dřevotřískovou deskou, se táhl silný svazek pestrých kabelů připevněný k podlaze a vějířovitě se rozbíhal k počítačům u stěny. Naproti stolu bylo bílé projekční plátno.

„Teprve tady začíná chráněná sekce,“ promluvila Elina, „sem se běžní návštěvníci nikdy nedostanou. Neděláme tu sice nic, co by odporovalo etice, ale nezasvěcený člověk může snadno odsoudit experiment, o kterém nic neví. Například tady se testují naše umělé inteligence. Neuronové sítě se tu učí rozpoznávat okolí a reagovat na něj. Jako kontrolní subjekty nám slouží právě krysy a někdy také studenti,“ dojela ke kraji stolu, kde stál počítač, „tadyhle sedává náš laborant Lupina a účastní se pokusu stejně jako ta zvířátka. Jenže na rozdíl od nich jen málokdy dostane za odměnu kus sýra. Takže pokud tady někoho týráme, tak je to on,“ usmála se a nasměrovala svůj vozík ke dveřím vedle promítacího plátna.

„Ohledně těch robotů jsem se vás chtěl na něco zeptat,“ řekl Pavel. Elina zastavila, otočila se a počkala, až k ní dojde.

„Když jsem sem přišel, uvítal mě dost zvláštní automat. Měl na nárazníku obrázek kachničky a mluvil. Poměrně inteligentně.“

„Ach tak, Kačenka,“ usmála se Elina a zdvihla oči, aby si ho mohla zblízka pořádně prohlédnout, „Kačenka je jeden z našich robotů. Původně patřila sekci B, vlastně jsme jim ji sebrali a vylepšili. Ale nemluví. Kromě autonomního režimu má i dálkové ovládání. Uvítala jsem vás já,“ dodala skoro ostýchavě.

V jedné z dalších místností to páchlo myšinou a ostrý zvířecí pach nedokázala zlikvidovat ani naplno běžící ventilace. Podél stěn byly vyrovnány kotce s myšmi a laboratorními krysami. Některé byly bílé, jiné strakaté či černé, velká část zvířat byla zcela holá.

„Tohle je důvod, proč jsme chráněná sekce. Většina těch zvířat je transgenních, aby vyhovovala našim potřebám. Některé mají do těla voperované implantáty, a proč to nepřiznat, pár jich už na naše experimenty zemřelo. Bohužel jiné řešení neexistuje. Biologický mozek se nedá napodobit nebo nahradit něčím neživým. Kdyby to šlo, byli bychom tu zbyteční.“ Umlkla a pozorovala myšky, jak polehávají v pilinách na dně klecí, naprosto spokojené s tím málem, co mají k dispozici.

„Jak už jsem říkala, naše krysy se mají docela dobře. Teď vám ukážu jednu, které se na to můžete zeptat. Tady je!“ Chybělo tomu dramatické gesto kouzelníka odhalujícího nevídanou atrakci, ale Pavel si ho hravě domyslel. Uprostřed místnosti stálo na stole skleněné terárium částečně obklopené přístroji a v něm ležel ten zázrak. Obrovská tlustá holá krysa. Ležela na břiše a částečně na boku, růžová kůže se jí napínala dechem a tukem a zavřené oči vypadaly na její hlavě jako dva namodralé nádory. Do hřbetu měla voperované černo-stříbrné konektory. Jeden těsně pod lebkou, druhý byl zapuštěn přibližně v polovině páteře. Její skleněné obydlí bylo prázdné, pouze v jednom rohu mělo čtverec chemického záchodu a v protější stěně tři malé páčky.

„To je Alyša,“ řekla Elina. Krysa na chviličku pootevřela jedno oko a zase ho zavřela.

„Je to transgenní krysa. Chybí jí srst, má sníženou imunitu a díky aktivovanému genu dlouhověkosti bude žít dvakrát déle než ostatní krysy. Pokud ji ovšem nezahubí nějaká infekce. Proto ji držíme v tomhle sterilním prostředí.“ Pavel obhlédl terárium a trochu nechápavě řekl: „Ano. Ale pořád nerozumím, proč…“

„… proč si ji tak vychvaluji,“ dořekla za něj Elina. „Uvidíte. Takhle je to jen krysa, kterou můžete pozorovat, lepit na ní elektrody a měřit její mozkovou aktivitu, ale nic víc. Pokud bude spolupracovat, předvedu vám, co je Alyša doopravdy zač. Alyšo!“ křikla na krysu. „Alyšo, pojď se ukázat.“ Krysa otevřela černé oči a zadívala se na Elinu, ale jinak se nepohnula.

„No tak, hodná holka, pojď se ukázat.“

„Mám ji vyndat?“ nabídl se úslužně Pavel.

„Ne! Jednak kvůli riziku infekce, a navíc už hodně dlouho nikdo s Alyšou nemanipuloval proti její vůli.“

„Aha,“ řekl Pavel, ale moc moudrý z toho nebyl. Kdo kdy slyšel, aby se respektovala svobodná vůle laboratorní krysy?

Růžová Alyša se protáhla a nemotorně se postavila na všechny čtyři. Takhle bylo vidět, že je nesmírně tlustá, dokonce obézní oproti běžným krysám. Podívala se na Elinu, přešla svůj malý skleněný domov a stiskla páčku ve stěně. Průsvitná stěna se pohnula, odsunula a umožnila Alyše vstup na něco, co viselo vedle stolu. Pavlovi to nejvíc připomínalo uloveného kovového kraba. Mělo to šest článkovaných nohou a dvě klepeta a všechny ty umělé končetiny visely z plošiny plné drátů. Na ni právě vystoupila Alyša. Uvelebila se na vystouplé podložce, položila na ni spokojeně hlavu a znovu zavřela oči. Stroj po obou stranách ležící krysy se dal do pohybu. Kovové dílce protkané barevnými dráty se zvedly a obemkly Alyšu, takže z ní zůstala viditelná jen část hlavy a objemný lysý zadek s holým ocasem. Pavel by přísahal, že slyšel, jak se stroj spojuje s konektory na krysím hřbetě. A potom krab ožil. Vymanil se z držáků, kterými byl připojen k boku stolu, a postavil se na šest kovových nohou. Zamával klepety a přešel před Elinu.

„Tohle je skutečná Alyša,“ řekla mladá žena a v hlase jí zaznívala opravdová hrdost. „Mozek krysy teď ovládá mnohem dokonalejší tělo, než měl původně k dispozici. Alyša může chodit po celé laboratoři, brát věci a manipulovat s nimi. Vidí pomocí kamery a ten obraz je dokonalejší, než jaký vnímá bez svého kovového těla. Slyší také zprostředkovaně a navíc počítač zvaný Překladač jí interpretuje zvuky, které slyší. Prostě rozumí tomu, co říkáme. A samozřejmě, Překladač transformuje její myšlenkové pochody do slov.“ Jako by čekala na konec proslovu, zamávala Alyša svými klepety a prohlásila: „Elina!“ Měla příjemný ženský hlas a koncovku jména protáhla do otázky.

„No, co chceš?“

„Elina,“ zopakovala Alyša, zaměřila kameru na Pavla a potom zpátky na ženu na vozíčku.

„Alyša čokoládu chci!“ vyrazila ze sebe nekompromisně.

„Nedostaneš,“ odsekla stejně nesmlouvavě Elina. „Dostala jsi ráno a to ti musí stačit.“

„Alyša chci!“ trvala na svém krysa. „Alyša čokoládu chci.“ Když se nedočkala odpovědi, přešla k Pavlovi a pokusila se ho obejít kolem dokola, aby si ho lépe prohlédla. Protože před ní ustupoval, nechala toho a postavila se před něj.

„Muž,“ konstatovala. „Muž Alyša čokoládu chci!“ vyhrkla a chytla ho klepetem za cíp saka. Pavel jí ho vyškubl a tázavě se zadíval na Elinu.

„Loudí čokoládu,“ řekla omluvně, „a přitom už nesmí.

Profesor Pavel u sebe nemá čokoládu,“ promluvila ke kryse, „je tu Carmen, zkus to u ní.“

„Žena Alyša,“ zabrumlala kyborgizovaná krysa a odběhla.

„Hezké,“ usmála se Elina, „víte, co to znamená? Žena, která je podobná Alyše. Asi bych se jí měla zeptat, jestli tím myslela, že je Carmen tlustá, nebo že chodí pomocí stroje. Jak se vám Alyša líbí?“ obrátila se k Pavlovi.

„Nemám slov,“ vydechl, „tohle je něco opravdu nevídaného. Myslíte, že opravdu rozumí všemu, co říká?“

„Samozřejmě. Překladač má v zásobě asi tři tisíce lidských slov a k nim přiřazené krysí nebo lidské mozkové vlny. Když Alyša na něco výrazně myslí a Překladač to pozná, vysloví slovo. Alyša aktivně používá jen třicet výrazů, ale kolik jich zná pasivně, to nikdo netuší. Mimochodem, všiml jste si, s jakým požitkem vyslovuje slovo chci? Žádná krysa neříká chci, všechny jenom prosím. Ale její nové tělo jí dává možnost, aby požadovala a neprosila. A málokdo se odváží odmítnout, bohužel. Proto je tak tlustá. Přehnané sebevědomí není zdravé ani pro krysy,“ zakončila filozoficky.

„To vidím. Ale vypadá spokojeně.“

„To taky je. Pro výzkum je to neocenitelný pomocník, je to jediná krysa na světě, která vám pěkně od plic vylíčí své dojmy po běhu bludištěm. I když teď už bludištěm neběhá.“

„Proč? Je moc tlustá?“

„Ne. Je to pod její úroveň.“

Dál už profesora Pavla žádné velké překvapení nečekalo.

„Tady jste v kostce viděl náš výzkum,“ řekla Elina, „s jednotlivými projekty vás seznámím až zítra, až tu budou i další lidé.“

„To bude od vás velmi milé, slečno inženýrko.“

„Raději mi říkejte Elino. Ta kombinace titulů se mi dvakrát nelíbí.“

„Milerád. A vy mi, prosím, říkejte Pavle. Zní to mnohem lépe než Enrique.“

Vaření večeře připadlo na Toma. Spáchal cosi rychlého v mikrovlnce a nevýraznost jídla nahradil černou kávou, kterou uměl opravdu znamenitě.

Teď všichni tři seděli v malé, ale útulné místnůstce, Tom s Pavlem popíjeli kávu a občas mrkli na zprávy v televizi. Zábava vázla. Pavel měl oči jen pro Elinu a Tomovo vyprávění neposlouchal ani na půl ucha. Televize se jim marně snažila vnutit svou denní porci nešťastných událostí, když tu najednou Tom zmlkl a zadíval se na obrazovku pozorněji.

„Dva chlapci dnes odpoledne objevili v opuštěném lomu hrůzně zohavené tělo asi čtyřicetileté ženy,“ říkala právě reportérka. Za zády měla stěnu lomu a několik čumilů. Následoval střih na policejní auto a pak roztřesený záběr na dva policisty, jak cosi nesou, zatímco třetí uniformovaný příslušník odhání kameramana. Střih a do kamery se rozpačitě dívají dva výrostci, rozklepaní víc z toho, že jsou v televizi, než ze svého nálezu.

„Bylo to hrozný,“ vypráví do namířeného mikrofonu ten vyšší, „byla úplně nahá a měla děsně rozsekanou hlavu.“

„Asi sekerou,“ dodává menší a na obrazovce už ho střídá reportérka: „Neznámá žena byla pravděpodobně zavražděna mnoha sečnými ranami do zadní části lebky. Policie se zatím k celému případu odmítá vyjádřit.“

Tom vstal a odběhl z místnosti.

„To se ale dnes dějí hrozné věci,“ pokýval hlavou Pavel, protože se Elina přestala dívat na něj a stočila pohled k obrazovce.

„Ano, to dějí,“ upřela své černé oči opět na něj a vypadala smutně a trochu polekaně.

„Nemuselas ho nechat přespávat tady,“ bručel Tom, když kráčel za Elinou do pokoje, aby ji uložil na noc, „já bych mu zaplatil hotel.“

„Nemůžu ho vyhnat, když už přijel z takové dálky.“

„A když se ti tak líbí,“ dodal Tom. „Jen nepovídej. Moc dobře jsem si všiml, jak jste se na sebe dívali.“

„Co ty o tom můžeš vědět,“ povzdychla si Elina. Tom se k ní sklonil a začal jí rozepínat halenku.

„Vidělas dneska zprávy?“ zeptal se jen tak jakoby mimochodem.

„Viděla. Je to ono?“

„Je.“

Tři policisté a jeden patolog seděli kolem stolu a probírali se papíry na desce. Ve vzduchu se vznášela vůně cigaret a kávy a do oken bubnoval déšť.

„No,“ odložil detektiv Martin Telička pitevní protokol a zadíval se na vyzáblého patologa, „latina zrovna není můj koníček, tak jestli bych to od vás mohl slyšet stručně a česky. Co bylo příčinou smrti?“

„Srdeční zástava,“ zabručel doktor Nejedlý.

„Já myslel, že sekyra,“ vpadl mu do řeči služebně nejmladší Malík.

„To rozhodně ne,“ bránil se Nejedlý, „rány sekerou byly všechny zasazeny až po smrti. Jak se dá vyčíst z protokolu,“ zamračil se na Teličku, „sloužily pouze k zahlazení jakési operace. Na lebce a páteři jsou dosud stopy chirurgického otevření lebky a páteřních obratlů až po dvacátý čtvrtý obratel, což je místo, kde končí mícha. V krvi se pak našly stopy sedativ, která spolu s chybějící nervovou soustavou způsobila smrt.“

„Tím jako chcete říct, že jí nějaký kanibal Hanibal vykuchal mozek i s míchou, zblajznul ho k večeři a pak ji rozsekal, aby to vypadalo na bestiální vraždu?“ zeptal se nevěřícně Malík a Nejedlý přikývl: „Přesně tak.“

„Pomineme-li možnost kanibalství,“ nelíbilo se Teličkovi, „tak proč? Nějaký úchyl nebo žárlivý manžel?“

„Těžko,“ podrbal se Nejedlý na počínající pleši. „Můžeme klidně vyloučit, že by se jí chtěl někdo zbavit.“

„Jak to můžete takhle tvrdit, doktore?“

„Jednoduše. Ta žena by do měsíce zemřela,“ odpověděl Nejedlý. „Rakovina. Měla rozsáhlý nádor na játrech a metastázy v lymfatických uzlinách a na plicích.“

„Hm. Takže zbývají úchylové,“ zamnul si bradu Telička, „byla aspoň znásilněná?“

„To se dá po takové době těžko posoudit. Ale nejspíš ne. Zato vám můžu říct, že měla dvě děti. Jedno se narodilo normálně a druhé císařským řezem.“

„Tak to by zas neměl být takový problém s identifikací,“ promluvil až do té doby mlčící Brtný, „Malík se přeptá na onkologii, jestli neměli asi před půl rokem ženu s podobným nálezem, já se mrknu do našich seznamů pohřešovaných a potom už snad budeme vědět, kdo to je.“

„A při troše štěstí budeme vědět, i kdo a proč ji zabil,“ dodal s úsměvem Telička.

Zvonek naštvaně zadrnčel a potom se ozval ještě jednou, kratčeji. Luboš mrkl na hodinky, zavrtěl hlavou a šel otevřít. Kdo to může být? Že by se holky vrátily tak brzo?

Za dveřmi stál mladý muž ve světle šedé bundě s účesem na ježka a pichlavýma černýma očima.

„Detektiv Telička, policie,“ mávl jakýmsi průkazem a schoval ho do zadní kapsy kalhot.

„Co si přejete?“ zeptal se Luboš a přivřel dveře. Návštěvník se mu nelíbil.

„Vy jste Luboš Merkl?“ zeptal se Telička a hned pokračoval: „Vaše žena je Anna Merklová?“ Další kývnutí.

„A víte, kde je?“ Luboš Merkl nejistě přešlápl a podíval se na policistu. „Nevím.“

„Musím vám s politováním oznámit, že vaše žena byla před třemi dny nalezena mrtvá,“ řekl úředním tónem Telička.

„Mrtvá,“ zopakoval Merkl, pootevřel ústa, jako by se chtěl na něco zeptat, pak si to ale rozmyslel, otevřel dveře a posunkem pozval detektiva dál.

Usadil ho v obývacím pokoji do křesla k nízkému konferenčnímu stolku a sám si sedl naproti. Zahleděl se na skleněnou desku stolu a pak shrnul rozložené Ekonomické týdeníky k jedné straně v chabém pokusu uklidit.

„Mrtvá,“ řekl ještě jednou tiše, jako by tomu odmítal uvěřit, „co se stalo?“

„Pane Merkl, vaše žena byla zavražděna. Bylo to ve zprávách, takže není proč to tajit: někdo jí rozbil hlavu sekerou.“

„Aha,“ vyrazil ze sebe Merkl.

„Je tu jen jeden takový problém,“ řekl Telička a předklonil se, „vaše žena zemřela už před půl rokem. Proč jste nehlásil její zmizení?“

„No,“ Luboš se pomalu narovnal, zaostřil oči na detektiva a začal pozvolna vyprávět: „Víte, to byla taková dohoda. Moje žena umírala na rakovinu a doktoři jí už nedokázali pomoct. Nechtěla, abychom ji viděli, jak trpí a umírá. Tak se rozhodla, že odjede a poslední dny svého života stráví na cestách někde v cizině.“

„A vy jste ji nechal jít?“

„Ano. Co jsem měl taky dělat jiného? Držet ji tu proti její vůli?“ Merkl se na chvíli odmlčel a zahleděl se kamsi přes Teličkovo rameno do dálky a do minulosti.

„Nikdy jsem ji nechtěl vidět mrtvou. Ani teď ne. Bylo by možné zařídit, abych…,“ hlas se mu zadrhl, „abych ji nemusel…,“ nedořekl, ale Telička pochopil.

„Vaši ženu už identifikoval její osobní lékař,“ promluvil. Merkl vzdychl a dlouhou dobu mlčel. Potom se podíval na detektiva a zeptal se: „Budete chtít ještě něco vědět?“

„Ano. Ještě jednu otázku. Znáte někoho, kdo by měl důvod vaši ženu zabít?“

„Zabít?“ tentokrát Luboš příliš nezaváhal. „Neznám nikoho takového. Anna přece neměla nepřátele.“ Telička vstal a natáhl ruku. „Díky. To je pro zatím vše. Rád jsem vás poznal, pane Merkl.“

Když za policistou zapadly dveře, Luboš pečlivě zamkl, chvíli počkal, jestli se nezvaný návštěvník přece ještě nevrátí, a pak šel zpátky do obýváku. Sedl si do křesla, pozoroval rozházené Týdeníky a nebyl schopen jediného kloudného činu.

Meziměstský autobus zastavil u nástupního ostrůvku a vychrlil svůj pestrobarevný náklad lidí. Jako poslední vystoupily tři dívky. Dvě byly už od pohledu sestry, starší měla hnědé vlasy do půli zad, mladší byla na krátko. Obě měly džíny a pestrá trička, na zádech batohy a neustále cosi vykládaly. Třetí žena byla o hlavu vyšší než dívky, černé vlasy měla u krku sestřižené a na sobě světle žlutý overal. Kráčela pomalu a vůbec ji nevzrušilo ani to, že na její malou výpravu čekají hned dvě auta.

„Nazdar tatí!“ vrhly se dívky kolem krku Luboše Merkla, i když devatenáctiletá Tereza se snažila tvářit, že už je dospělá a pubertální povykování o tři roky mladší Moniky se jí netýká.

„Tak jak bylo na výletě?“ zajímal se otec.

„Bezvadně,“ vyprávěla o překot Monika, „byly jsme na hradě a koupaly se a Terka lovila utopenýho.“

„Cože?“ podivil se Merkl.

„Ále, jeden kluk tam dostal křeč, tak jsem ho vytáhla,“ mávla s přehledem rukou Tereza, „ale byl děsně těžkej.“

„Málem jsem pro ně musela skočit,“ usmála se jejich průvodkyně, Elina Makropulos, „ale zvládla to.“

„Hlavně že jste všechny tři v pořádku,“ objal Merkl dcery kolem ramen a zadíval se na Elinu. Inženýrka si až teď všimla druhého čekajícího.

„Ahoj, Tome. Co tu děláš?“ zeptala se.

„Policie už identifikovala tělo Anny Merklové,“ zahleděl se Tom do země. Monika se zatvářila trochu nechápavě, ale Tereza nasadila vážnou tvář a prohlásila: „To je špatný, co?“

„Běžte si sednout do auta,“ zahnala je Elina, „tohle se vyřeší bez vás.“ Děvčata zalezla do Merklova vozu.

„Měl bys je taky někdy vzít na pořádný výlet pod stan,“ poznamenala Elina k Merklovi.

„Copak mám čas?“ pokrčil rameny. „Chtěl jsem jet příští víkend, ale teď budu muset nejspíš držet smutek. A zařídit pohřeb.“

„To je nepříjemné,“ souhlasila Elina a pak se zamyslela. „Měla bych na ten pohřeb přijít?“ Merkla ta otázka překvapila. Zadíval se na Elinu a pak na své dcery pošťuchující se na zadním sedadle auta.

„Byl bych radši, kdyby tam přišla Anna. Jenže ta už je mrtvá,“ povzdechl si a potom se rozloučil s Tomem. „Policii samozřejmě nic neprozradím, můžete se spolehnout. Víc toho pro vás bohužel udělat nemohu. Ale snad to dopadne dobře.“

„Snad,“ řekl Tom a kývl na Elinu. „Měli bychom jet, policie se určitě ukáže v ústavu co nevidět.“

„Sbohem,“ řekl Luboš, otočil se a šel odvézt své dcery domů.

Elina se za ním chvíli dívala, než poslušně usedla vedle Toma a nechala se odvézt do ústavu technické kybernetiky.

Sekce C už zdaleka nebyla tak klidná jako o víkendu. Místnosti zaplnili studenti, laboranti a doktorandi, roboti i pokusné krysy a na chodbě se zrovna hádala Carmen s Alyšou. Bývalá herečka měla děsivě křiklavé rudé šaty a celé tělo jí obepínaly kovové dílce exoskeletu. Teď pobíhala po chodbě, ustupovala a dávala ruce do výšky a povzbuzovala Alyšu. Krysa se pokoušela přimět své chodítko ke skoku a dosáhnout na něco v Carmeniných rukou. Obě pokřikovaly a nebylo jim příliš rozumět. Po chvilce Alyša uchvátila barevnou věc z hereččiných prstů, začala ji trhat klepítky a nakonec ji vložila do míst, kde měla krysa svůj růžový čumák. Potom konečně vzala na vědomí přítomnost Eliny a Toma a rozeběhla se k nim.

„Alyša dobře,“ oznámila, „Žena Alyša Alyša dobře. Čokoládu,“ zavrněla spokojeně a klepítky poškubávala s obalem od čokoládové tyčinky.

„Ach jo,“ povzdychla si Elina, „Carmen, kolikátá to byla čokoláda?“

„Teprve druhá,“ tvářila se herečka jako nevinnost sama. „Ale Elino, drahoušku, přece bys jí tu trochu sladkostí neupírala. Vždyť jí to, chudince, tak chutná.“

„Ta chudinka na to jednou umře,“ rozzlobila se Elina.

„Elina,“ ohradila se krysa dotčeně, „Alyša dobře. Žena Alyša Alyša dobře. Muž Alyša ne dobře,“ otočila se a ukázala na konec chodby, kde se objevil profesor Pavel. „Muž Alyša ne ne ne ne dobře.“

„A co ti provedl?“

„Muž Alyša ne dobře. Muž Alyša ne čokoládu. Muž Alyša běhej hledej čokoládu. Alyša běhej hledej. Muž Alyša ne čokoládu. Muž Alyša ne dobře,“ vychrlila krysa obvinění, přeběhla k Pavlovi a zkusila ho štípnout klepítkem. Když ucukl, vrátila se k Elině a čekala, jak Pavla potrestá.

„No ne,“ založila si Elina ruce v bok a na oko se na Pavla zamračila, „člověk vás tu nechá den bez dozoru a vy hned takhle ubližujete Alyše. Ne, nic neříkejte,“ zarazila případné protesty, „Alyša to na vás všechno vyklopila. Vy jste ji nechal hledat čokoládu a nakonec jste jí nic nedal. Je to tak?“

„Přiznávám se,“ sklopil Pavel zahanbeně hlavu. „Zkoumali jsme se studenty schopnost orientace v prostoru u Kačenky a já vymyslel Alyšu jako kontrolní subjekt.“

„Proč zrovna Alyšu? Mohl jste klidně použít nějakého studenta.“

„Ale já chtěl někoho s podobnou mozkovou kapacitou jako má Kačenka. Jaú!“ zařval a uskočil, protože ho Alyša štípla klepetem do předloktí.

„Tomu přeci nemůže rozumět!“ vyjekl a z bezpečné vzdálenosti ukázal na kovového kraba, který měl mozkovnu osazenou tlustou růžovou krysou.

„Být vámi, tak Alyšu tolik nepodceňuji, profesore,“ usmála se Elina, „díky svému novému tělu je něco víc než jen běžná laboratorní krysa.“

V jedné kanceláři zazvonil telefon. Tom se otočil a šel vyřídit hovor s vrátnicí. Moc dobře věděl, kdo se to dožaduje vstupu do sekce C.

„To je ale rychlost,“ pokývala Elina hlavou, když se vrátil a oznámil, že sem jde policie.

„Doufám, že alespoň třikrát zabloudí,“ dodal trochu pomstychtivě.

„Co se děje?“ zajímal se Pavel.

„Policie vyšetřuje smrt Anny Merklové,“ odpověděla Elina bezbarvým hlasem.

„Inženýrky Merklové?“

„Ano. Přesně té, která pozvedla výzkum neuronových sítí na tu úroveň, kde je dnes.“ Elina se zamyslela a zadívala se na poskakující Alyšu, která systematicky vyráběla z obalu od čokolády barevné cáry a sypala je po zemi.

„Kam jsi dal můj vozík, Tome?“ obrátila se na svého spolupracovníka a vytrhla ho tím ze zamyšlení.

„Proč? Vždyť chodíš.“

„Ale oni to nevědí. Přines ho. Vzbuzuje to soucit, víš?“

„Asi tomu příliš nerozumím,“ přiznal se Pavel. Elina zavrtěla hlavou a zadívala se do země.

„Snad vám to někdy vysvětlím. Je to trochu složitější.“

Policisty už přivítala jako vozíčkářka. Vysoký detektiv Telička se tvářil suverénně a její ochrnutí ho z míry vůbec nevyvedlo. Glanc ztratil teprve v okamžiku, kdy napříč chodbou, pěkně ze dveří do dveří, jak se na správný přízrak sluší, přeběhla Alyša. Malému obtloustlému Malíkovi se laboratoř vůbec nelíbila. Zřejmě už cestou zabloudili někam, kam nechtěli, a roboti potulující se bez dozoru v něm probouzeli vzpomínky na filmy, ve kterých se podobné stroje rozhodly vzbouřit a vyhladit lidstvo.

„Doktor Hart, těší mě,“ zubil se lehce strojeně Tom a potřásl si s policisty pravicí. Elina ruku nepodala.

„Inženýrka Makropulos,“ představila se, „mám to tu všechno na starost.“

Zatímco Tom sypal do hrnků kávu a Malík si čmáral poznámky do notesu, detektiv Telička stručně oznámil vraždu inženýrky Merklové.

„To jsem netušila,“ řekla Elina, „v ústavu se říkalo, že umřela na rakovinu. Nikdy jsem ji bohužel osobně nepoznala, nastoupila jsem až dva měsíce po jejím odchodu. Čím vám můžeme být v tomto případu nápomocni?“

„Prozatím nám můžete říct, čím se tu inženýrka Merklová zabývala a s kým se tu stýkala.“

„Výzkum neuronových sítí,“ odpověděla Elina, „těžko vám můžu říct víc, když nemáte patřičné vzdělání.“ Telička se tvářil, že se ho skrytá urážka vůbec nedotkla a možná si jí při Elinině úsměvu ani nevšiml.

„Se spolupracovníky to bude horší,“ ujal se řeči Tom, „studenti a asistenti se tu střídají velmi rychle.“

„Tak alespoň ty nejvýznačnější lidi,“ požádal Telička.

„No, já, pak Barborka Kodešová, Jan Lupina, docent Češpivo a ještě spousta dalších. To se radši zeptejte na personálním, kdo tu všechno pracoval. Já jsem tu jen půl druhého roku a nemůžu znát všechny.“

„Ovšem,“ souhlasil detektiv. „A jaké s nimi měla Merklová vztahy? Myslím, jestli se s někým hádala, nebo jestli naopak byli příliš důvěrní…“

„Kdepak. Merklová byla bezkonfliktní člověk. Žila jen pro svou práci, manžela a dcery. To je tak všechno, co vám o ní můžu říct.“ Během řeči se Tom díval na Elinu, která se tvářila, že pečlivě naslouchá, a vypadala při tom zase jako řecká socha.

„Hm,“ zabručel Telička a otočil se na Malíka, který vyryl ještě pár klikyháků do poznámkového bloku, a čekal, co bude dál.

„Můžu si promluvit s dalšími spolupracovníky inženýrky Merklové?“ zeptal se. „Tedy pokud tady jsou…“

„Můžete,“ svolila Elina, „je tu Kodešová a Lupina, ale prosím, dlouho je neotravujte. Abyste rozuměl,“ zahleděla se detektivovi do očí, „máme tu zahraniční návštěvu, profesora Pavla z Ameriky, a studentům se příliš často nenaskytne možnost spolupracovat s někým takovým.“

„Rozumím. Budu je obtěžovat co nejméně. Rád jsem vás poznal, paní inženýrko.“

„Slečna,“ opravila ho a ruku mu nepodala.

V první místnosti opravdu chráněné sekce C, kam se po kratičkém výslechu všichni vrátili, se právě Alyša a počítačový program podrobovali asociačnímu testu s červeným jablkem. Zatímco program tvořil cosi jako dadaistickou báseň, Alyša umíněně opakovala v malých obměnách dvojici jídlo a čokoládu.

„To je blbě,“ zamračil se Lupina, zastavil program a vypnul projekci velkého šťavnatého jablka, „program do toho hází takové nesmysly jako skříň, zatímco jabloň nezkusil ani jednou.“

„To je ale správně,“ ozvala se Elina, „asociace je na základě vnější i vnitřní podobnosti. Vnější je všechno červené a kulaté, co kdy viděl nebo jsme mu naprogramovali, a vnitřní… v ranních obrázcích bylo i rozpůlené jablko, že?“ Lupina kývl a Elina se vítězoslavně usmála: „Tak tady máš tu skříň. Objekt, který v sobě něco ukrývá.“

„To by mě teda nenapadlo,“ zavrtěl pleší asistent, „experimenty jsou zřejmě dál než my.“ Otočil se ke kryse a důrazně řekl: „Tak podívej, Alyšo. Dívej se na plátno. Říkej všechno, na co myslíš.“ Na bílém plátně se objevilo veliké jablko.

„Jídlo!“ vykřikla Alyša. „Muž hlava,“ dodala své označení pro Lupinu a všichni se rozesmáli.

„Co máš proti téhle asociaci,“ popojela k němu Elina, pořád ještě na vozíčku, „to je docela zajímavé.“

„Jo,“ zamračil se Lupina, „ale všichni víme, že má slovní zásobu mnohem větší. Tak proč to dělá?“

„Promítej něco, co jí nebude připomínat jídlo, a hned budeš mít lepší výsledky.“

„Jenže co?“ rozhodil rukama bezradný Lupina. „I kdybych jí promítal tu zatracenou skříň, zase si vymyslí, že je v ní čokoláda.“

„To je právě ten problém s kyborgy,“ usmála se Elina, „nemůžeš jim rozkazovat, jak by se ti líbilo.“

V polovině dalšího experimentu začala Alyša nepokrytě spílat Lupinovi – muži hlavovi za to, že ji otravuje s jablkem a nic jí nedá. Pavel se usmál, opustil svou pozici pozorovatele a přešel k Elině.

„Mohla byste na slovíčko?“ sklonil se k ní. Kývla a vyjela z místnosti.

Pavel stál na chodbě a s úsměvem ji pozoroval.

„Skoro mám na jazyku rouhačskou poznámku,“ řekl, „že se mi takhle líbíte víc.“

„Pročpak?“

„Protože když stojíte, jste vyšší než já,“ přiznal. Chvíli váhal a potom si před ní najednou klekl.

„Elino, nechtěla byste strávit dnešní večer se mnou?“ zaprosil.

„Dneska?“ malilinko ucouvla, překvapená tím návrhem, „to bych ráda, ale…“

„Nemyslím nic vážného,“ vysvětloval rychle, „třeba na večeři nebo jen tak na skleničku. Alespoň chvilku, Elino!“

„Dnes to asi nepůjde,“ odpověděla pomalu, „byl to pro mě trochu náročný den… a navíc bych tam musela takhle,“ zlehka udeřila do opěradla vozíku.

„Proč?“

„Policie může sledovat ústav, a když jsem před nimi hrála ochrnutou, nehodlám jim předčasně vysvětlovat, proč občas chodím a občas ne.“

„Ta hra s policií je mi taky záhada. Slíbila jste, že mi to vysvětlíte.“

„To ano. Ale dnes ne,“ zavrtěla rezolutně hlavou, „a vstaňte, prosím vás. Ještě nás někdo uvidí.“

„To přeci nevadí,“ řekl Pavel, ale postavil se. „Vaši spolupracovníci by museli být slepí, kdyby si nás nevšimli.“

„Myslíte, že je do nás takhle vidět?“ zahloubala se Elina.

„Co třeba zítra,“ navrhla, „zajdeme spolu na skleničku. Vyberte zatím nějakou útulnou vinárnu. Pro všechny případy bezbariérovou.“

„Děkuji. Budu se těšit,“ a sklonil se k ní, jako by ji chtěl políbit. Ucouvla.

„Nespěchejte!“ varovala ho. „A teď mě omluvte.“ Otočila vozík a zmizela směrem ke svému pokoji.

Pavel se za ní díval a nemohl se zbavit pocitu, že se po hlavě vrhá do bláznivého dobrodružství. Nikdy nikoho takového nepotkal. A právě ta tajemství, která se kolem Eliny začínala vynořovat, ho přitahovala čím dál víc.

Tři policisté seděli kolem stolu pokrytého papíry, kouřili a popíjeli kávu.

„Proboha, Malíku, cos to uvařil?“ zděsil se Telička po prvním napití. „To v tom ústavu kybernetiky dělají stokrát lepší. Asi tam na kafe budeme chodit pravidelně.“

„To asi jo,“ zabručel Brtný a vyhledal své poznámky, „zatímco jste běhali po všech studentících, co kdy viděli Merklovou, trochu jsem se podíval na jejího manžela. Má úžasnou sousedku, dokonalou pavlačovou drbnu, která ví o každém všechno. Ta milá dáma mi ochotně prozradila, že byli vždycky spořádaná rodinka, skoro nikdy se nehádali a byli si věrní, on ji miloval a ona jeho a taky mají dvě dcery. Tos nezjistil, že měli dcery, co?“ ukázal prstem na Teličku. „Byly zrovna na výletě s nějakou Elianou nebo co. A na tebe se taky pamatovala, myslela, že jsi nějaký mladík, co pálí za tou mladší, za Monikou, protože ta starší Tereza už…“

„Počkej,“ přerušil ho Telička, „s kým že byly na výletě? Jak si říkal to jméno?“

„Eliana, Elina nebo tak nějak,“ zabručel Brtný, „moc jsem ji neposlouchal, ta bába breptala, až mi drnčela hlava. Ale bylo to takové zvláštní jméno, cizí…“

„Řecké,“ doplnil Telička, „Elina Makropulos.“

„Jo, přesně tak.“

„Vždyť byla na vozejku,“ zarazil se Malík.

„Asi se na ní budeme muset podívat blíž,“ rozhodl Telička, „na ochrnutou by si nehrála jen tak pro nic za nic. Že se kamarádí s Merklovejma, když tvrdí, že Annu vůbec neznala, to je také podivné. A musíme proklepnout toho Harta.“

„Proč toho?“ nechápal Brtný a Telička mu to hned vysvětlil: „Ptal jsem se na něj v tom jejich personálním oddělení a hádejte, co mi řekli. Nemá vůbec technické vzdělání, je to doktor, ale neurochirurg.“

„No ne,“ podivil se Brtný, „co asi dělá v kybernetice?“

„Voperovává myším čipy?“ navrhl nepřesvědčivě Malík.

„Nebo po nocích vyřezává postarším inženýrkám mozky,“ dořekl Telička tu pravděpodobnější možnost.

Vinárna U Pavouka byla útulná, utopená v přítmí a obložená dřevem. Byla dokonce jen dva bloky od ústavu, a Elina přitom neměla vůbec tušení, že tu něco takového je.

Pavel pro ně vybral malý stůl v rohu a objednal bílé víno. Posadili se naproti sobě a dlouhou chvíli mlčeli.

„Doufal jsem, že se o vás něco málo dozvím,“ prolomil ticho Pavel.

„Já zase myslela, že mi něco povíte vy. Mně mlčení vyhovuje.“

„S vámi se hezky mlčí,“ řekl Pavel s pohledem upřeným do jejích černých očí, „i když člověk umírá touhou dozvědět se, co všechno skrýváte. Vždyť o vás nevím skoro nic.“

„Možná je to tak lepší,“ mínila Elina.

„Myslíte?“

„Žena s tajemstvím je vždy přitažlivější. A kdybych nic neskrývala, co byste na mně viděl?“

„Všechno,“ přiznal upřímně.

Zamilované ticho hrubě přerušil nezvaný návštěvník, který se zdvihl od stolu z protějšího konce vinárny, přešel k nim a pozdravil. „Dobrý večer.“

Elina se zamračila. „Špehujete mě?“ oslovila Teličku.

„To ne,“ usmál se detektiv, „jenom tu tak sedím a najednou vidím vás. A docela by mě zajímalo, jak jste se tak rychle uzdravila ze svého ochrnutí. To je skoro zázrak.“ Elina na sobě nedala nic znát, otočila se na Pavla a rozmáchlým gestem a s širokým úsměvem na rtech mu oznámila: „Mistr Pavel, this is detective Telička.“

„Telitzcka?“ usmál se Pavel a natáhl pravici. „What a lovely name! Nice to meet you.“

„Jinak mé ochrnutí bývá vždy přechodného rázu,“ pásla se se sladkým úsměvem na Teličkově překvapení Elina, „trpím vzácnou chorobou míšních nervů a nepovažovala jsem za nutné vám to oznámit. Budete si přát ještě něco?“ Obrátila se k Pavlovi a tlumočila mu Teličkovy obavy o její zdraví. Ten odpověděl a jakoby nic navázal na neexistující diskusi o problémech ranního experimentu. Po pár větách Telička zabručel: „Promiňte, že jsem vás obtěžoval,“ a odešel si sednout na druhý konec vinárny. Byl u stolu sám.

„Tajemství,“ vrátil se Pavel k příjemnější češtině, „nejenže jste mě do nich nezasvětila, ale teď ze mě ještě děláte spoluviníka. Ten muž přeci vyšetřuje smrt Anny Merklové!“

„Ano. Děkuji vám za pomoc, máte skvělý herecký talent.“

„To nic nebylo. Ale jen doufám, že tím nepomáhám krýt nějaký zločin.“

„Kdepak, mohu vám slíbit, že vraha nekryjete,“ ubezpečila ho Elina.

„Tak k čemu celá ta hra, když nemáte co skrývat?“

„Každý máme něco ke skrývání,“ poopravila ho, „a dělám to proto, že neexistují ani žádné důkazy, že to nikdo z ústavu nespáchal. Pro jistotu. To víte, podezření se snadno najde a naše soudy občas nepracují zrovna nejlépe,“ omluvně pokrčila rameny. Pavel se napil vína a pozoroval ji.

„Chvíli jsem si myslel, že to děláte pro doktora Harta,“ řekl. „Když jsem vás poprvé potkal, měl jsem dokonce za to, že je to váš přítel.“

„Tom je jenom můj spolupracovník,“ pousmála se, „já zatím žádného přítele nemám.“

„A neuvažujte o nějakém?“ zeptal se s těžce skrývanou nadějí.

„Řekněme, že už jsem si vybrala,“ natočila si pramínek vlasů na prst a zase ho pustila, „jednoho tmavovlasého cizince.“

„Já si také vybral. Je to tmavovlasá cizinka s překrásnýma očima.“

Do ústavu technické kybernetiky dorazila Elina kolem jedenácté. Prozpěvovala si a cítila se tak báječně, jako už dlouho ne.

„Ha, doupě spiklenců!“ prohlásila, když v kanceláři narazila na Toma a Barboru, jak popíjejí černou kávu. Tom držel na kolenou několikastránkový spis a něco v něm prudkými tahy opravoval.

„Jo, spiklenci,“ nevesele se ušklíbla Bára a nabídla jí poslední volnou židli, „jen se pojď s námi taky spiknout.“

„Brousila tu policie, že?“ pochopila Elina a rázem zvážněla.

„Ano. A myslí si, že jsem to udělal já,“ odpověděl Tom a zuřivě čmáral po papíru. „Ten nový student naměřil samé nesmysly,“ zavrčel a vyryl do protokolu další poznámku.

„Klid,“ řekla Elina a udělala gesto, jako by mu chtěla položit ruku na rameno. Pohyb ale nedokončila. „Víme, žes to neudělal.“

„Ale oni ne,“ povzdychla si Bára a útrpně se zadívala na Toma. Jí se podezření vyhnulo.

„Nějak se to vyřeší,“ řekla pevně Elina, „nemůžou tě zavřít. V nejhorším…,“ nedořekla. Tom zdvihl hlavu.

„… řekneme pravdu,“ dokončila Elina.

„Pánové, řekl bych, že se blížíme ke konci,“ pravil triumfálně Telička, zamával papíry ve své ruce a začal předčítat.

„Tohle je rekonstrukce posledních dnů Anny Merklové. 11. prosince šla naposledy na kontrolu. Prognóza tehdy zněla tři týdny a ani o chlup víc, Nejedlý jí trochu přidal s tím měsícem. Porovnáním nálezu z jedenáctého se stavem metastáz v nalezeném těle došli doktoři k závěru, že ke smrti došlo asi o dva týdny později. Tohle máme určené poměrně přesně a teď poslouchejte: 15. dala Merklová výpověď v ústavu, uspořádala své věci, sepsala závěť a tak dál a v pátek 18. odešla od manžela. Na následující týden, tedy od soboty 19. do pondělí 28., dobu, kdy prokazatelně zemřela, mají všichni alibi. Každý odjel někam na dovolenou nebo byl nemocný, sekce C se úplně vylidnila. Byla zamčená a nesměly tam ani uklízečky. No, a jediným, kdo nemá opravdu neprůstřelné alibi, je náš doktor Tom Hart. Byl prý na chatě, ale nemá nikoho, kdo by mu to mohl dokázat.“

„Já věděl, že je to von,“ vydechl Malík.

„Nepřerušovat,“ mávl rukou netrpělivě Telička, „že to udělal, to už považuji za skoro jisté. Jediné, co mi chybí, je motiv. Pominu-li tu nechutnou možnost kanibalismu, napadá mě jeden, který by vysvětloval úplně všechno. Ta Elina Makropulos není ochrnutá stále, má jakousi chorobu míšního nervu. Nejedlý sice tvrdí, že míchu nelze transplantovat, ale ústav kybernetiky se zabývá spojováním živých a neživých neuronových sítí, takže za pomoci nějakého počítače by to třeba mohlo jít. Kdybych dokázal, že se ti dva znali už dřív, můžeme klidně předpokládat, že ten doktor zabil Merklovou, vyndal jí míchu a voperoval ji Elině, aby ji tím vyléčil z její nemoci. A ať už se to povedlo, nebo ne, ti dva potom zohavili tělo sekyrou a zahrabali v lomu. Že v tom jede doktor, to je jisté. Jestli Elina… zjistil jsi o ní něco?“

„Vůbec nic,“ zavrtěl hlavou Brtný, „ta ženská je tajemnější než sfinga. Do ústavu nastoupila třetího března z Athénské techniky. Mají ji tam v počítači a měla od nich doporučení, ale nesehnal jsem k telefonu nikoho, kdo by ji znal osobně. Tady v Čechách bydlí přímo v sekci C a nevytahuje z ní paty. Nikdo o ní nic neví.“

„A co ti Merklovi?“ nadhodil Telička. „Jak to, že se s nima zná?“

„Jednoduše. Přebírala věci po Anně Merklové. Občas pomáhá Merklovi s dcerami, když na ně nemá čas, ale ti dva spolu nic neměli. Moje informátorka, paní Klopilová – mimochodem úžasné jméno pro tenhleten typ osoby, nemyslíte? –,“ uchechtl se Brtný, „tvrdí, že nikdy u Merklů v bytě nebyla a ani pan Merkl na noc za nikým neodjížděl. Tudy cesta nevede. A ohledně Toma a Eliny – taky nic. Ticho po pěšině,“ pokrčil rameny.

„Tohle mě vážně začíná zajímat. Mezi těma dvěma přeci musí být souvislost. Podívejte se po tom všichni,“ rozhodl Telička, „a pořádně! Něco se musí najít. Třeba vystupovala pod jiným jménem, měla jiné vlasy, podstoupila plastickou operaci, možná je to chlap převlečenej za ženskou, co já vím. Prostě mi zjistěte, co a kde byla ta Elina v době smrti Merklové.“

Bylo už hodně po půlnoci, a tak Elinu překvapilo, že se v sekci C ještě svítí. Došla ke kanceláři a ani se nesnažila skrývat. Neuměla chodit potichu. Muž sedící před počítačem ji stejně nezaregistroval. Podpíral si hlavu dlaní a pohnul se, až když na něj Elina promluvila.

„Tome? Co tu prosím tě děláš?“

„Pracuji,“ zaostřil na ni pohled. Kolem očí měl temné kruhy z nevyspání. „Vyhodnocuji výsledky dnešní série pokusů s ASOCem a taky jsem chtěl…“

„Neměl to náhodou udělat ten nový student?“ přerušila ho Elina.

„Měl,“ zavrčel Tom a pohlédl na monitor. Běžely po něm hvězdičky šetřiče. „Jenže ten by to stejně udělal špatně a trvalo by mu to dlouho. A já nemám čas čekat, až se to konečně naučí.“

„Když ho k tomu nepustíš, nenaučí se to nikdy,“ poznamenala Elina. „Jdi se vyspat, doděláš to zítra.“

„Na to nemám čas, Elino,“ zahučel umíněně Tom, „ve vězení se výzkum dělat nedá.“

„Nezavřou tě.“

„Zavřou, pokud něco neuděláš!“ otočil se prudce čelem k ní. „Mají jedno mrtvé tělo a doktora bez alibi a to jim stačí. Budeš to muset Teličkovi říct, jinak to nejde.“ Zarazila se. „To nemůžu Pavlovi udělat,“ zašeptala.

„Pavlovi!“ skoro vykřikl Tom. „A co já? I kdyby mě náhodou neodsoudili, mám zkažený život. Vyhodí mě z ústavu, na neurochirurgii mě zpátky nepřijmou… Já tě prosím, Elino,“ vstal ze židle a udělal krok k ní, „udělej něco, než bude pozdě.“ Mlčela dlouho.

„Udělám to,“ řekla potom tiše, „protože ti to dlužím, Tome.“

Vyšla z jeho kanceláře a zůstala stát na chodbě. Světlo kreslilo na šedém linoleu nezřetelný obrys jejího těla.

Bude to muset udělat. Přiznat se nejdřív Pavlovi a pak policii. A potom…

Nenapadlo ji žádné potom.

„Tak mi poraď, Báro, co si mám vzít na sebe.“ Elina seděla na posteli a bezradně si prohlížela šaty v otevřené skříni.

„Tohle je dobrý, ne?“ ukázala Bára na zelenou halenku, kterou měla Elina na sobě.

„To jo,“ souhlasila Elina a popotáhla se za rukáv, „ale tohle už jsem měla,“ dodala nešťastně.

„Ty hledáš něco, v čem tě Pavel ještě neviděl, že mám pravdu?“ dovtípila se Bára. „Tak to nic lehkého nebude, tvůj šatník není zrovna veliký.“ Postavila se před skříň a po delším uvažování vytáhla cosi žlutého. „A co tohle?“

„V tom už jsem taky byla,“ mávla rukou Elina, „a nehodí se to.“

„Zase jdete k Pavoukovi, co,“ přehrabovala se její spolupracovnice ve skříni, „tak něco decentního. Co třeba tyhle černé šaty?“

„To je moc ponuré,“ namítla Elina, „něco veselejšího.“

Do pokoje se vplížil Tom. Chvíli obě ženy pozoroval, pak zabručel: „Zase jdu nevhod,“ a otočil se k odchodu.

„Ale ne,“ zastavila ho Elina, „klidně tu buď. O co jde?“

„Přišel jsem se omluvit za ten včerejšek,“ zahleděl se do země a mluvil velmi tiše.

„Vždyť se nic nestalo,“ podivila se Elina.

„Ale stalo. Neměl jsem po tobě něco takového žádat. Je to tvůj život a nemám právo ti do něj zasahovat. Můžu si za to sám, měl jsem si obstarat alibi a hlavně nikdy neměli najít to tělo. Nemusíš si kvůli mně dělat starosti, já si to nějak vyřeším.“

„Ale Tome,“ vydechla Elina, nešťastná, že takhle podkopává její rozhodnutí. Otočil se, aby mu to snad nechtěla rozmluvit, a odešel z pokoje.

Elina svěsila hlavu a už vůbec nevypadala, že si chce vybírat šaty na večer.

„A co tyhle modrý,“ strčila jí Bára pod nos temně modré šaty se stříbrnou výšivkou u krku, „ty ti přece vždycky slušely.“

„Dnes vypadáte obzvlášť nádherně, Elino,“ pochválil jí volbu šatů Pavel. Na stole stála ve vázičce malá kytička bílých a růžových karafiátů.

„To je ode mne. Nevěděl jsem, jaké květiny máte ráda, tak jsem zkusil tyhle. Líbí se vám?“

„A jak,“ pohladila bílé okvětní lístky. „Vždycky jsem si přála mít velkou zahradu plnou květin.“

„Určitě někde stranou od města, aby tam bylo ticho a klid,“ rozvíjel její představy Pavel, „třeba u moře.“

„V Čechách není moře,“ podotkla.

„Ale v Americe ano. Líbil by se vám takový dům, s velkou zahradou a výhledem na moře?“

„Možná,“ zamyslela se, „a v zahradě by musely být rododendrony. Ty přímo zbožňuji,“ oči se jí rozzářily, „také by to chtělo psa, velkého a chlupatého, aby ta zahrada nebyla tak opuštěná.“

„Pes by nestačil. Do takového domu potřebujete hlavně manžela. A děti.“ Jeho pohled teď mluvil úplně jasně. Elina náhle znejistěla a maličko se od Pavla odtáhla. Měla by mu to říct. Vysvětlit, kdo je.

Dívala se Pavlovi do očí a nedokázala z nich vyčíst, jestli by to dokázal unést. Nechci ho ztratit, uvědomila si hořce. Bojím se, že nepochopí. Jednou budu muset s pravdou ven, ale dnes ne. Ať prožijeme ještě ten dnešní večer v nevědomosti.

Ani si neuvědomila, že už mlčí příliš dlouho. Pavel se k ní naklonil a pokusil se ji pohladit po ruce.

„Elino,“ zašeptal. Ucukla a dětinsky skryla ruku do klína.

„To ne!“

„Elino, proč se vás nesmím dotknout? Já vám přeci nechci ublížit,“ šeptal Pavel a napůl se zdvihl ze židle.

„To nesmíte,“ tiskla ruce k tělu a v očích měla strach.

„Proč? Já vám nerozumím, Elino. Je snad tohle vaše tajemství? Mám vás o tu ruku požádat?“ Pavel mluvil čím dál vášnivěji. „Mám si tu před vámi kleknout?“

„Ne, prosím vás, to ne,“ vydechla.

„Snad jste mě nepochopila, Elino. Miluji vás a chci si vás vzít. Žádám vás o ruku, Elino,“ znovu se k ní naklonil a opět se odtáhla.

„Nevíte…,“ splynulo z jejích rtů tak tiše, že to nebylo slyšet.

„To nejde,“ řekla hlasitěji a váhavě.

„Proč?“ celý Pavlův postoj vyjadřoval zoufalou touhu dozvědět se pravdu a zároveň se jí bál. Stejně tak, jako se ji Elina bála vyslovit.

„Příliš na mě spěcháte,“ řekla jen, aby získala čas.

„Miloval byste mě, i kdybych neměla tuhle tvář? Kdybych neměla tohle tělo? Kdyby to všechno byla jen maska, která se dá strhnout?“ zeptala se snad až příliš rychle, jak se bála, že nedokáže otázku vyslovit. Pavel se zarazil: „Ale vy přeci máte tělo. Vaše tvář a vaše duše, to je Elina, kterou mám rád. Toho se nemůžete zbavit. Bez tváře a bez těla není člověk nic.“

Neodpověděla. Zavřela oči. Aby byla na chvíli sama. Aby byla ničím.

Když opět promluvila, přicházel k ní její vlastní hlas z nesmírné dálky.

„Už se mne na nic neptejte. A nic neříkejte. Už budeme jenom mlčet.“

„Ale slíbila jste…,“ vyhrkl Pavel. Přiložila si prst na rty a promluvila tiše a unaveně: „Tiše. Jenom ticho přeje lásce.“

Slova zabíjejí.

V sekci C byla úplná tma. Elina třískla dveřmi, mrzutá a naštvaná hlavně na sebe. Mohl by to být vlastně docela krásný večer, kdyby si ho hned na začátku takhle hloupě nezkazila a kdyby ji potom nepronásledovala myšlenka, že je to možná poslední večer, který spolu s Pavlem tráví. Povzdychla si.

„Tome!“ křikla. Ten chlap přeci říkal, že tu počká, a zatím je kdo ví kde.

„Tom Hart tu není,“ ozvalo se z kanceláře, kde obvykle přijímali návštěvy. Poznala ten hlas a vydala se za ním, už smířená se skutečností, že špatné zprávy nikdy nechodí samy.

V temné kanceláři seděl detektiv Telička a na kolenou držel nějakou tenkou knihu.

„Kazíte si oči,“ konstatovala Elina a rozsvítila. Zamrkal a počkal, až se posadí naproti němu.

„Doktora Harta jsem dnes odpoledne zatkl,“ oznámil, „pro důvodné podezření z vraždy Anny Merklové.“

„Aha,“ krátce kývla hlavou Elina a nebylo na ní znát, že by se jí zpráva sebeméně dotkla.

„Mě jste přišel také zatknout?“ zeptala se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou a vypadal, že je mu to i trochu líto, „neexistuje žádný důkaz, že jste v té době byla na území České republiky. Po pravdě řečeno, nenašel jsem ani žádný důkaz, že jste v té době vůbec existovala,“ odmlčel se a prohlížel si Elininu tvář. Lehce naklonila hlavu na stranu a bez jakýchkoliv emocí naslouchala.

„Neexistuje žádný záznam, že jste pracovala na Athénské technice,“ pokračoval, „kromě pár dat v počítači, která se dají snadno zfalšovat. Nikdo vás nezná, nikde jste nebydlela a vypadá to, že jste se snad ani nenarodila. Údaje o vás neexistují ani v Čechách. Hledal jsem důkladně, ale neobjevil jsem žádnou osobu, která by se v prosinci pohybovala kolem ústavu či doktora Harta a kterou byste mohla být vy. Prostě nejste,“ pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že za tuhle anomálii nemůže.

„Jedinou zmínku o Elině Makropulos jsem nalezl tady,“ zdvihl knihu a natočil ji deskami k Elině.

Karel Čapek, Věc Makropulos.

„Ovšemže,“ usmála se, „je až s podivem, jak málo lidí tohle skvělé dílo zná a ještě méně si s ním dokáže spojit mé jméno.“

„Ale Elina Makropulos není vaše pravé jméno, že ano?“

„Tak to ne,“ bránila se Elina, „je to stejně pravé jméno jako kterékoliv jiné.“

„Dřív jste se určitě jmenovala jinak,“ nedal se Telička, „kdo jste byla v prosinci minulého roku?“

„V prosinci jsem nebyla,“ usmála se, „sám jste to řekl.“

„Kolik je vám vlastně let?“

„Šestadvacet.“

„Myslím doopravdy.“

„Nelíbí se vám dvacet šest? Tak si vyberte. Může mi být opravdu dvacet šest nebo třeba čtyřicet osm nebo jen šest měsíců. Tak co? Jeden z těch údajů může být správný,“ naklonila se k němu, „nebo jsou správné všechny tři.“ Telička se zarazil. Rozhovor se ubíral trochu podivným směrem. Byl připraven na hodně věcí, snad i na přiznání, že je opravdu třistaletá nesmrtelná žena, ale Elininy odpovědi ho mátly.

„Jak se jmenovala vaše matka?“ nevzdával se.

Nepatrně zaváhala. „Eva Myšková?“

„Vy si se mnou hrajete, slečno.“

„Ale tu hru jste mi vnutil vy.“

„Hru na Věc Makropulos?“ zeptal se nevinně.

„Neříkejte to!“ vyskočila skoro jako Čapkova Elina, když byla poprvé dotázána na jméno Makropulos. Jí však vadilo jiné slovo.

„Neříkejte věc.“

„Proč?“ Telička cítil, že se zcela náhodou přiblížil na dosah tajemství, ale zároveň vůbec nic nechápal.

„Proč zabil Tom inženýrku Merklovou?“ položil naprosto špatnou otázku.

„On ji nezabil,“ sedla si Elina na židli a vypadala stejně klidně jako dřív.

„A kdo tedy? Zabila jste ji snad vy?“ Tentokrát s odpovědí zaváhala znatelně déle: „Ne. Nikdo…,“ nedořekla větu a zadívala se do kouta nad Teličkovou hlavou.

„Takže Tom půjde před soud za její vraždu?“ zeptala se po chvíli konverzačním tónem.

„Ano. Důkazy proti němu jsou dost jasné. Ale pokud byste chtěla svědčit v jeho prospěch…“ Nevypadalo to, že Elina jeho slova vnímá. Dívala se kamsi mimo něj a pak pomalu pronesla: „Ano. To budu muset.“ Škubla hlavou, jako by se probrala z těžkého snu, a zadívala se na detektiva. Vstala a podala mu ruku: „Uvidíme se u soudu. Sbohem.“

„Na shledanou,“ usmál se a nabízenou ruku stiskl. Úsměv z jeho tváře rázem zmizel. Když ho Elina pustila, odskočil od ní a v očích mu zaplálo náhlé zděšení z poznání.

„Proboha,“ vydechl, svíraje ruku v levé dlani, „vy jste…“

„Věc,“ vyslovila pečlivě s tváří těsně u jeho.

„Věc jménem Elina Makropulos,“ zopakovala s úsměvem, který vypadal děsivě.

Telička neřekl nic, prosmekl se kolem nehybně stojící ženy a utekl. Na stole po něm zůstala kniha.

Věc Makropulos.

Elina seděla na posteli, záda opřená o stěnu, nehybná jako socha. Spánek nepřicházel. Poslední dobou mívala problémy se spaním, a když konečně k ránu usnula, zdávaly se jí divné a zmatené sny.

Ústav kybernetiky byl opuštěný a děsivě tichý. Většinou vydával i přes noc zvuky – lidé pracující přes čas, přespávající studenti, noční hlídači hrající karty, roboti, které někdo zapomněl na noc vypnout, či pískání a šramot laboratorních krys, ale dnes se neozvalo nic. Samota se plížila ztemnělými chodbami a nabývala hmatatelné podoby.

Elina nemohla spát. Natáhla před sebe ruku. Kdesi na chodbě svítilo orientační světélko ukazující nouzový východ a ve světle pronikajícím pode dveřmi spatřila obrys své dlaně.

Kovové články, připomínající bez rukavice umělé kůže spíš dravčí spár než lidskou ruku. Pohnula prsty. Tohle cítil Martin Telička. Písty, pohybující pod latexovou kůží jednotlivými kovovými segmenty. Položila ruku zpátky na postel.

Nechtělo se jí takhle nehnutě sedět. Chtěla přecházet sem a tam, nadávat nebo plakat, bouchat do stolu, až budou klouby zatnuté pěsti bolet a na sedřené bílé kůži se objeví krev. Jakýmkoliv lidským způsobem si vybít všechen ten smutek, zoufalství a vztek, které se v ní během dne nashromáždily.

Nešlo to. Nemohla už cítit fyzickou bolest a nemohla ani plakat, a tak jí zbyla jen neutišitelná bolest duše.

Pohnula se. Kovové články páteře se s tichým cvaknutím uvolnily ze zablokovaných pozic a umožnily jí předklonit se. Přitáhla si kolena k bradě a objala je rukama.

Neměla by se hýbat, alespoň v noci ne, to věděla moc dobře. Pohyb páteře navzdory všem opatřením přece jen poškozoval křehkou míchu, opotřebovával nenahraditelné nervy a ve svém důsledku způsoboval občasná ochrnutí, když si Překladače pohybu začaly nesprávně vysvětlovat signály poškozených vláken.

Teď na to nemyslela. Tiskla hlavu ke kolenům a zoufale vzpomínala na dobu, kdy ještě měla tělo. Tenkrát tahle pozice zaháněla samotu a strach. Objetí, když není na blízku nikdo jiný.

Proč jenom nemám hmat? Proč nemám kůži, teplou, lidskou, vnímající kůži? Proč už nemůžu objímat, a nikdo nemůže, nesmí, objímat mě? To jsem musela přijít i o tohle?

Mám tělo, ale jaké? Kovová kostra a dráty, elektronika překládající moje myšlenky, kamery místo očí, reproduktor místo hlasu a tam, kde bývalo srdce, je pumpa prohánějící dva a půl litru mojí krve přes umělé plíce a mozek, jedinou živou část mého já.

Tohle jsem. Bez šatů a bez tváře nejsem člověk, jsem stroj ovládaný lidským mozkem, či snad mozek ovládající tělo stroje? Jsem věc, jsem – to jediné správné slovo, které se tak bojím vyslovit – kyborg. Ani člověk, ani stroj. Něco mezi. Věc Elina.

Obelstila jsem smrt a teď za to platím. Ztrácím. Ztratila jsem tělo, hmat, čich i chuť, přišla jsem o muže, děti i přátele a dnes jsem málem ztratila i Pavla. Jenom proto, že jsem to, co jsem. Protože miluje i tu veskrze vymyšlenou, nádhernou řeckou tvář – a bez ní nejsem nic.

Dveře do pokoje se tiše, pomalu otevřely a dovnitř váhavě vešla Alyša. Krysa kyborg, nanicovaté tlusté růžové tělo ovládající stroj.

Zastavila se vedle Elininy postele, dlouho si ji prohlížela a potom řekla: „Elina ne dobře.“ Žena zdvihla hlavu, bez řecké masky v ní nebylo nic krásného, a zadívala se na Alyšu. Jak to asi poznala?

„To je bolest, Alyšo,“ odpověděla, „bolest v duši. Tady,“ položila si ruku na místo, kde za živa mívala srdce. „Bolí mě u srdce, děvče moje,“ povzdechla si. Alyša přišla o krok blíž.

„Bolest,“ zopakovala, „Elina bolest.“ Znělo to smutně.

Bylo až s podivem, jak rychle pochopila význam nového slova. Snad pro to, že i ona měla své bolesti.

„Také nemůžeš v noci spát, Alyšo,“ zeptala se Elina a při tom myslela na sebe, na to, proč ona nespí. Do tmavého ticha vyslovila otázku, kterou už dlouho chtěla Alyše položit.

„Co všechno jsi ztratila, když jsi přestala být krysou a stala se Alyšou?“

Nevěděla, jestli krysa pochopí, a už vůbec netušila, jestli jí dokáže odpovědět. Alyša přešlápla, její kovové nohy vyklepaly do podlahy složitý rytmus a pak nejistě řekla jediné slovo. „Alyša.“

Co ty bys taky mohla ztratit, uvědomila si hořce Elina, ty jsi jenom získala. Dostala jsi nové nohy, ruce, oči i hlas. To jenom já jsem o všechno přišla.

„Krysa,“ řekl reproduktor kovového kraba, „Alyša ne krysa.“ Elina se k ní sklonila a zahleděla se na ní. Pohled z očí do očí – z kamery do kamery. Snad by ji i pohladila, ale strojem se dotýkat stroje jí přišlo nepatřičné.

Byla jsem hloupá. Výjimečnost není výhra. Spíš naopak.

Alyša už není krysa, zněla slova malého kyborga. Alyša ztratila krysy.

Dlouhou chvíli mlčely, snad uvažovaly, co se té druhé honí hlavou, nebo se jen zaobíraly svou samotou. Potom se Elina narovnala, jednotlivé segmenty páteře na sebe dosedly a strnuly.

„Běž spát, Alyšo,“ řekla tiše. Krysa odešla a nechala za sebou otevřené dveře, kterými se do pokoje linulo slabé světlo.

„Bolest,“ zaznělo ozvěnou.

Tom vypadal špatně, vězení mu na kráse ani dobré náladě nepřidalo. Elina byla stejně dokonalá jako vždy. Světle fialová halenka a kalhoty a ve vlasech stužka.

„Musíš vydržet do soudu, pak bude dobře,“ řekla. Víc než kdy jindy připomínala řeckou sochu, bez výrazu, bez emocí.

„Co hodláš dělat?“ zeptal se.

„Dokázat, že jsi Merklovou nezabil. Protože Anna Merklová žije.“

„Nemusíš to udělat.“

„Už jsem se rozhodla.“

Malá soudní síň se topila v ospalém přítmí. Ventilátor u stropu monotónně hučel a přes stažené béžové závěsy dovnitř dýchalo vedro z ulice. Obtloustlý soudce vypadal, že ho to tropické počasí uspává. Snad ho ani nezajímal lidský osud, o kterém měl rozhodnout, prostě jen toužil říct vinen, poslat toho chlapa pryč a konečně si dát jedno orosené pivo v nedaleké hospůdce.

Dveře do sálu se otevřely. Vešla vysoká žena s havraními vlasy a výraznými řeckými rysy, oblečená do dlouhých červených šatů. Prošla uličkou mezi židlemi až dopředu, zastavila se a rozhlédla se po lidech v soudní síni.

Viděla unavené a trochu překvapené soudce, Toma zdvihajícího hlavu, Teličku, který už tuší, bezvýrazné tváře lidí, kteří nemají o věci ani ponětí, povzbudivý pohled Carmen, Bářiny modré oči a až úplně vzadu, u dveří, sedí Pavel. Opětoval její pohled, napůl překvapeně a napůl zamilovaně a Elina jen doufala, že to samé v jeho očích uvidí, až se do nich podívá podruhé.

„Můžete nám říct, kdo jste, slečno, a co tu chcete?“ vyrušil ji soudcův hlas. Otočila se k Pavlovi zády a zadívala se dopředu.

„Můžete mi říkat Elina Makropulos,“ promluvila. „Přišla jsem podat svědectví ve věci doktora Harta.“

„Pokud vím, nebyla jste…,“ zavrčel soudce, ale Elina ho umlčela krátkým gestem ruky.

„Nechte mne, prosím, domluvit. Potom se budete moct ptát.“

„Ale stručně,“ zabručel ctihodný pán. Stručně, pomyslela si smutně Elina, bude to až příliš stručné. Nádech a výdech na uklidněnou, ale k čemu je to dobré, když nedýchám a nemám srdce, které by mohlo bít jako splašené. Vlastně ani nejsem nervózní.

„Pan Hart je obžalován, že zavraždil Annu Merklovou,“ začala. „Není to pravda. Anna Merklová vůbec nebyla zabita. Anna Merklová jsem já.“

Sál zašuměl. Trochu jako když se vítr přežene mlázím a stromy se ještě dlouho kývají a šepotavě si vyprávějí.

„No dovolte,“ naštval se přirozeně soudce, ale snažil se ovládat, „můžete to snad nějak dokázat?“ Kývla.

„Anna Merklová,“ začala a najednou si uvědomila, že už o ní nedokáže mluvit jako o sobě. Možná jsem ztratila mnohem víc, uvědomila si s hrůzou, než jsem si kdy odvážila přiznat. Možná jsem ztratila sama sebe. Skutečně nikdo Annu nezabil? Co když já…

Ale tohle se musí dokončit. Už není cesty zpět.

„Anna Merklová,“ promluvila klidným a vyrovnaným hlasem, „umírala na rakovinu. Nehodlala se smířit s tím, že zemře jen pro to, že její tělo už nedokáže správně fungovat. Vytvořila si proto tělo nové. Ze svých vlastních financí a částečně z grantu pro ústav kybernetiky nechala postavit stroj lidských tvarů a pohybových možností, který by byl ovládán lidským mozkem. Mozek, jediné sídlo osobnosti a duše, totiž může existovat i bez lidského těla, jen za pomoci přístrojů. Díky překladačům nervových impulzů dokáže ovládat umělé tělo a žít jako plnohodnotný člověk.

V prosinci provedl doktor Hart úspěšnou operaci. Jeho jedinou chybou bylo, že potom tělo nedostatečně ukryl, ale vraždou opravdu vinen není.

Anna Merklová přežila. Robot, kterého ovládala, dostal novou tvář a nové jméno. Z Anny Merklové se stala Elina Makropulos. Já.“ Elina zmlkla. V síni teď bylo hrobové ticho a oči všech, které viděla, křičely jedinou myšlenku: Nevěřím! Do sálu se neotáčela. Věděla, že se nesmí otočit, dokud nedokončí, co začala.

Vzpomínala na prosinec, na chvíli před operací, kdy se loučila se svým odrazem v zrcadle. Se stárnoucí, holohlavou a příšerně hubenou ženou s vráskami kolem očí a úst.

„Sbohem,“ řekla tenkrát své dvojnici, „až se zase uvidíme, nebudu to už já.“ Ani netušila, jakou měla pravdu.

„Zní to bláznivě,“ našel konečně soudce řeč a důstojnost, „ale jestli mluvíte pravdu, tak potom byste…,“ nedořekl. Snad mu došla slova, ale možná mu jen přišlo hloupé požádat krásnou ženu, aby dokázala, že je stroj.

Elina sklonila hlavu. Cítila na sobě pohledy všech lidí v sále a věděla, že to musí udělat. Strhat ze sebe šaty, svléknout se tu přede všemi jako děvka, jako souzená čarodějnice před inkvizičním tribunálem.

Aby všichni viděli, aby si mohli sáhnout, že je stroj. Aby se dotkli věci.

Aby zachránila člověka.

Aby ztratila člověka. Pavla? Sebe? Koho?

Co všechno jsi ztratila, když jsi přestala být Annou Merklovou a stala ses Elinou Makropulos?

Její ruce se samy, přesně jako stroj, dotkly zipu a zatáhly. Její vlastní ruce chytily červenou látku šatů a shodily ji z ramen.

Sál prudce a nevěřícně vydechl jako nějaká nestvůrná bytost. Viděli ženu z kovu. Dlouhé, štíhlé ocelové nohy s vinoucími se svazky drátů. Paže s navlečenými rukavicemi lidských rukou. Ocelové segmenty páteře ukrývající míchu a nesoucí přístroje pro udržení života. Srdeční pumpa, trubičky s krví, umělé plíce z polopropustné membrány, čipy ovládající pohyb těla. To všechno bylo vidět a nemohlo se jednat o žádný trik. A nad tím vším byla lidská hlava, obličej nesmírně krásné a smutné ženy s černými vlasy, pod kterými žil mozek Anny Merklové.

Elina zdvihla hlavu. Ticho v sále nahradily šepotavé poznámky na hranici slyšitelnosti. Zadívala se lidem do očí.

Zmatek, úžas a zděšení ve tvářích soudců. Tomovy oči, prosící o odpuštění, že to kvůli němu musela udělat. Šokovaný Telička, přestože měl něco takového čekat. Děs a odpor v pohledech cizích lidí. Carmen na invalidním vozíku kývla s chápavým úsměvem. Ona jediná rozuměla. I Bára se usmívala, ale v jejích modrých očích se leskly slzy.

Elina se konečně střetla s Pavlovýma očima, s těma jedinýma, které si přála vidět, a v okamžiku, kdy zachytila jeho pohled, pochopila, že ztratila.

V jeho tmavě hnědých očích už nebyl ani střípeček lásky, jen děs a hrůza z toho, že něco takového mohlo nosit tvář, kterou miloval.

Nikdo se nepohnul, nikdo neřekl jediné slovo. Elina svěsila hlavu a stála tam nehybná a opuštěná.

KONEC 29. 7. 2001

Propadlé světy

Bránu pekelnou tvořila obyčejná železná vrata. Přes dva metry vysoká, masivní, s vypouklými hlavičkami nýtů. Jejich tmavě rudý nátěr už zešedl, místy oprýskal a od nýtů se táhly tenké proužky rzi.

To bylo vše. Žádný znak nebo nápis, drobná cedulka či šipka, nic. Jenom obrovská, stará vrata.

Orik nebyl zklamán. Právě takhle nějak si to představoval a cokoliv jiného by ho jen zklamalo.

„Zanech všech nadějí ty, jenž sem vstupuješ,“ usmál se pro sebe a zabušil na vrata. Brána se pod údery okovaných kloubů jeho rukavic rozezněla jako gong. Když rány utichly, ozvalo se skřípění a vrata se pomalu, majestátně otevřela. Vstoupil.

„Čeho si žádáš, bídný smrtelníku?“ měl by se ozvat hlas. Neozval.

„Co chceš?“ vyštěklo nevrle a řezavě cosi o hlavu menší než Orik.

„Smlouvu,“ odpověděl pevně s vědomím, že už neexistuje nic, co by mohlo zastavit nadcházející události.

Dívka seděla v meditativní poloze „lotosový květ“. Stužky kouře z vonných tyčinek se proplétaly vzduchem, ovíjely její tělo zahalené v pestrém pruhu látky a čechraly dlouhé, jako chmýří lehounké černé vlasy.

Kdesi za jejími zády se otevřely domovní dveře a v předsíni se ozvaly lehké kroky. Vysoký tmavovlasý muž prošel bytem až do místnosti, kde dívka meditovala.

„Ahoj, Miriel,“ pozdravil a pokračoval do kuchyně. Dívka se ani nepohnula. Muž odložil koženou bundu a malý revolver na kuchyňský stůl a otevřel ledničku. Vzal si z ní brčálově zelené jablko a vrátil se do pokoje. Dívka stále nezměnila polohu, ale její obličej ztratil soustředěný a nepřítomný výraz. Po chvilce pootevřela velké, tmavě modré oči. Muž se opřel o stěnu, okusoval jablko a čekal.

Miriel konečně opustila meditační trans, několika jednoduchými cviky si protáhla ztuhlé tělo a postavila se. Proti světlu z velkého okna bylo vidět, že pod poloprůsvitnou látkou opravdu nic nemá.

„Udělám ti večeři,“ řekla, políbila muže na tvář a prosmekla se kolem něj do kuchyně.

„Oriku!“ ozvalo se po chvíli. „Kde jsi zase byl?“ To Miriel objevila odložený revolver. Orik neřekl nic, jenom se tajuplně usmál a došel si pro svou zbraň.

Bitva zuřila již třetí den a vítězství bylo stále v nedohlednu. Nebylo možno rozlišit noc ode dne. Vzduch byl plný zvířeného prachu, ledu a krve a obloha plála odleskem zuřivých požárů. Na přízračně zářícím nebi vždy visela rudá koule nehřejícího slunce nebo obřího ledového měsíce s řídkou metanovou atmosférou. Světlo mělo barvu syrového masa.

Obrovská vlna lidí, zvířat a strojů se srazila s Dongasovou Neporazitelnou armádou v průsmyku pod Krystalovými horami. Poloprůhledné stěny se rozdrnčely ozvěnou boje. Řev lidí, bečení poraněných tanů, hukot strojů, tiché pufání a uši rvoucí exploze plazmových děl, nesnesitelný skřípot, jak zubaté meče Orikových bojovníků drtily pancíře Dongasovy armády.

K poledni začal padat sníh smíšený s narudlým popelem.

Byla to jen drobná epizoda obrovské války. Podobných bitev se po zmrzlé planetě odehrávalo tisíce.

Pracovna měla tři okna. Za dvěma menšími nebylo nic, jenom černá prázdnota posetá skvrnkami hvězd. Třetí okno vypadalo spíš jako abstraktní obraz. Skvrny chladné modři se mísily s pomalu se přelévajícími chuchvalci rudo-oranžové. Takhle vypadala planeta v bitevní křeči pozorovaná z oběžné dráhy.

„Obávám se, že Krystalové hory ztratíme, můj pane,“ uklonil se vrchní stratég Montari až k zemi.

„Taky?!“ čelo Mocného Dongase se zachmuřilo jako nebe před bouřkou. „Říkal jsi, že je udržíme!“

„Ano, můj pane. Ještě ráno se jim tanové v horách plašili a to nám dávalo výhodu. Teď ale dali těm zvířatům nějakou novou drogu a postupují. Tanové jdou, dokud nepadnou mrtví, nezastaví je ani urvaná noha – klidně pokračují po třech. A bojovníci začali používat plamenomety, led taje a znovu umrzá a některé naše to vyřazuje z boje.“

„Aha,“ zabručel Dongas a zamračil se na obraz vzdáleného, nehostinného zmrzlého světa, „a vyhráváme alespoň někde?“

„Ne, můj pane,“ šeptl Montari. „Dovolil bych si navrhnout,“ řekl opatrně, „proč to nevzdáme? Ta planeta přeci nemá žádný význam.“

„To nejde!“ zahřměl Dongas a Montari instinktivně o krok ucouvl. „Neporazitelná armáda se nemůže vzdát. To by byl můj konec.“

„Ale pokud prohrajeme, bude to náš konec tak jako tak,“ odvážil se pronést Montari.

„Potom musíme zvítězit,“ řekl těžkým hlasem Dongas.

Za prostředním oknem Dongasovy pracovny byla pořád ledová planeta, ale z těch dalších už dávno nebyl vidět jen prázdný vesmír. Vznášely se tam desítky hvězdných lodí. Většina jich byla prázdná. V posledních týdnech je opustili Dongasovi elitní válečníci, aby našli svou smrt pod zubatými meči nebo nesmlouvavými rohy tanů dole na planetě. Trojice nejbližších lodí patřila Orikovi. Jeho lidé právě dobyli stanici a sám přemožitel Neporazitelné armády teď přiložil zubaté ostří své zbraně na krk Mocného Dongase.

„Poslední přání?“ zeptal se výsměšně.

„Proč?“ zachrčel Dongas. „Proč zrovna tenhle svět?“

„Líbil se mi,“ nepatrně pokrčil rameny Orik, „hezký hrob pro tvou armádu.“

„Proč?“ zasípal bezmocný Dongas hrdlem staženým hrůzou.

„Jen tak. Podmínka Smlouvy,“ odpověděl Orik a švihl mečem.

Dongasova krev byla tmavě rudá a vytvořila na obrazu planety zajímavé, rychle se měnící ornamenty.

Do bahnitých kaluží padaly v pravidelných intervalech těžké kapky. Rudě žíhaný had se napůl vztyčil, s naježenými ostny na hřbetě zasyčel na vetřelce prodírající se pralesem a pak vklouzl pod hladinu močálu. Stromy byly tak husté, že v šeru nebylo vidět na krok a lidé si čas od času vypomáhali světlem baterek.

Modročerní N’gyové z klanu Eri’ttka světlo nepotřebovali. Vyznali se v džungli dokonale a neomylně vedli Orikovy válečníky k sídlu nepřátelského klanu Ši’lao.

O dvě hodiny později padlo pralesní město pod náporem zubatých mečů a otrávených šípů.

Za další hodinu vedli Eri’ttkové Orikovu armádu k městu Tar’nika.

Džungle ztichla. Do kaluží padaly v pravidelných intervalech kapky. Všechny byly červené.

Z pralesa stoupala po ránu pára a pozvolna přecházela v namodralý opar zahalující hory na obzoru. Ze sytě zeleného moře rostlin vyčnívaly skupinky bílých plochých skal. Vycházející slunce pozlatilo jejich hrany a obohatilo stěny o narůžovělý nádech. Z korun stromů se vznesla trojice světle zelených ptáků a vykroužila na ranní obloze několik piruet. Jejich dlouhá ocasní pera vlála jako neposedné stuhy.

Utopeno v zeleni bylo i veliké, spící město. Vysoké bílé stavby připomínaly bohatě zdobené stupňovité pyramidy Aztéků.

„Tomuhle světu se říká Al Na’ir,“ pokynul Orik rukou a zahrnul do toho pohybu celou krajinu až po obzor.

„Nádhera,“ vydechla Miriel stojící spolu s ním na okraji skály, „takhle nějak si představuji ráj.“

„Jen počkej,“ usmál se Orik, „do západu slunce bude všechno tvoje.“

Zlatisté slunce zapadalo do červánků zažínajících polovinu oblohy. Skály trčící z pralesa v narudlém světle zmatněly a zdrsněly. Ze staveb, připomínajících pobořené aztécké chrámy, se vinuly stužky temného dýmu a přidávaly se k šedému oparu okolo vzdálených hor. Nad džunglí kroužila skupina světle zelených ptáků a vyrážela táhlé skřeky. Připomínalo to nářek.

Al Na’ir patřil Orikovi a Miriel.

Modrobílé oko Denebu planulo s oslňující jasností. Bitva se v té záři skoro ztrácela a rozměry okolního prostoru jí ubíraly na monumentálnosti. Záblesky výstřelů vytvářely oslepující pavučiny šíleného pavouka a exploze ničených korábů rychle mizely na hvězdnatém pozadí. Největší z plavidel, velitelská loď Nemesis obklopená houfem hlídkových člunů, visela stranou od veškerého dění a nezúčastněně pozorovala dohasínající boj.

„Už jen tři lodě, a vítězství bude úplné,“ spokojeně ohlásil kapitán Simonov Orikovi, „ještěže jsme se spojili s Tesiany, jinak by to pro nás tak dobře nedopadlo.“ Orik se neznatelně ušklíbl a zeptal se: „Kolik nám zbylo lodí?“

„Šedesát dva.“

„A Tesianům?“

„Dvacet osm.“

„Tak je zničte!“

„Tesiany?“ zděsil se Simonov.

„Přesně tak. Dejte rozkaz k útoku. Ať je všechny zabijí.“

„Aralina se nevzdá,“ řekla Miriel. Přestože vůbec neopustila byt, byla ještě před chvilkou nesmírně daleko. Viděla svět, který byl pro Orika zatím jen pouhým jménem, poznala jeho obyvatele a snad i spatřila bitvu, která se měla zanedlouho odehrát. Orik znal jejího vítěze, avšak Miriel věděla neskutečně víc.

„Budou bojovat do posledního dechu. Věří, že kdo padne v boji za vlast, přijde do nebe.“

„Není žádné nebe.“

„A zbabělce čeká věčné zatracení v pekle,“ pokračovala Miriel.

„Není ani žádné peklo,“ temně si povzdechl Orik. „To všechno je lež.“

„Jak vlastně vypadá duše?“

„Dost hloupá otázka od někoho, kdo tenhle vzácný artikl vlastní,“ poznamenala maličká bytůstka s rudohnědou kůží a zavrtěla se. Měla neobvykle deformovanou lebku, kostnaté ruce s drápy a své jméno vyslovovala chvílemi jako Azrael a hned skoro jako Azalka.

„Ty ji stejně neuvidíš,“ prskla na Orikovu adresu, „ani cizí, ani svoji. Ale to není vůbec důležité.“

„Důležitá je duše, já vím,“ kývl Orik. „Jakou má doopravdy cenu?“

„Nevyčíslitelnou,“ zakřenil se Azrael-Azalka, „to, co pro tebe uděláme, je vlastně nic ve srovnání s její hodnotou.“

Spolu s nimi vešly do Zrcadlové síně i stovky jejich odrazů. Roztančily se po stěnách mezi štíhlými sloupy, prodloužily úzký prostor do nekonečna a rozmělnily dvojici na celý nehmotný dav. Kroky probudily šeptavou ozvěnu a najednou to vypadalo, že zástupy za zrcadly skutečně ožily.

Orik se zastavil před jedním zrcadlem a zahleděl se do očí svému dvojníkovi. Prohrábl si vlasy, potom se naklonil ještě blíž, jeden z nich chytil mezi prsty a zlostně vyškubl. Vlas byl bílý.

Miriel ho objala kolem ramen a políbila do vlasů.

„Zůstaneme tady, ano?“ řekla. „Je to tu moc krásné.“

„Krásné, krásné…,“ odpověděla ozvěna ústy zrcadlových Miriel.

„Pozítří nás čeká Kairos,“ zahučel Orik. Přitulila se k němu a pokusila se ho znovu políbit: „Jenže mně se líbí tady.“

„Říkám, že letíme na Kairos!“ vykřikl a zuřivě setřásl její objímající ruku. Uskočila a třela si místo, kam ji uhodil. Orik se zarazil a najednou si uvědomil, že je jeho ruka napřažena k další ráně.

„Miriel, to jsem nechtěl,“ zašeptal. Zvedla k němu veliké modré oči: „Zůstaneme tady alespoň týden, prosím.“

„Miriel…,“ vydechl Orik a ani se nepohnul. V očích se mu usadil zoufalý strach. Bál se, že Miriel všechno ví a chápe, a přesto mu říká, aby zůstal s ní.

V místech, která nepodléhají proměnám prostoru ani času, se vznášela obrovská interdimenzionální loď. Ještě byla tichá a nehybná, ale její zásobníky se pomalu plnily pohonnou hmotou. Palivem bylo to nejcennější, co mohl Vesmír nabídnout – duše.

Orik seděl v čele šedého oválného stolu a pozoroval temně rudý obrazec nakreslený v jeho středu. Nikdy se nesnažil zjistit, co měl vlastně symbol připomínající hvězdici znamenat. Na bílé stěně proti němu visely velké hodiny, ukazující kromě času i datum. Právě k nim se Orikův pohled stáčel mnohem častěji než k lidem kolem stolu.

„Nejvýhodnější k útoku se jeví tři světy,“ mluvil generál Alaj, „nejblíž je Mizah, třetí oběžnice…“

„Kolik má obyvatel?“ přerušil ho netrpělivě Orik.

„Tři a půl miliardy.“

„To je málo! Další.“

„Pak je tu Int Karnol, dvě dost militantní planety se sedmi miliardami…“

Nestačí to, uvědomil si Orik. I kdybys je vybil všechny, nebude to stačit. Těžko jich někde najdeš třicet. Chybějících třicet miliard bytostí, které musíš vyvraždit do třinácti dnů. Vyhrál jsi všechny války, ale tuhle bitvu jsi prohrál.

„Už je čas, Oriku,“ ozvalo se za jeho zády. Zděšeně sebou škubl a v první chvíli ani nebyl schopen rozeznat, že je to Miriel. Dívka v lehkých bílých šatečkách se opírala o rám dveří do jednacího sálu.

„Slíbil jsi, že se mnou půjdeš na pláž, dívat se na západ slunce,“ dodala, když si všimla jeho rozrušení.

„To jsem slíbil,“ přikývl a vstal. Dosud všechny sliby plnil. A bude je muset plnit i nadále. Políbil Miriel a vyšel ze sálu.

Nevšiml si, jak její oči na okamžik jako vyděšení ptáci zalétly k velkým hodinám na stěně.

Venku zapadalo oranžové slunce do zeleného moře.

„Staneš se nejmasovějším vrahem v dějinách všech světů, které navštívíš, nebo zabiješ tu, kterou miluješ. Taková je cena za neporazitelnost a moc nad všemi světy. Přijímáš?“

„Ano,“ souhlasil Orik, „přivedu vám tolik duší, kolik chcete. A když to nedokážu do sedmi let, dostanete Miriel.“ Azrael pokýval křivou lebkou, sepnul drápkaté pařátky a Orik nedokázal poznat, jestli se jeho kožnatá tvář doopravdy směje.

Miriel meditovala. Stála na hlavě, jednu nohu měla pokrčenou a druhou napnutou. Látka, do které se obvykle halila, se svezla k zemi a vytvořila spolu s jejími rozpuštěnými vlasy úchvatně krásný obraz. Velikým oknem za jejími zády bylo vidět údolí vroubené růžovo-zlatými horami. Vzdušné město Ptahů připomínalo orosenou pavučinu za ranního rozbřesku. Krajkový klenot stavitelství napnutý mezi přírodní skvost Perleťových výšin. Na pastelovou oblohu stoupala trojice sluncí. Malá modrá perlička, jiskřička bílé a jemně fialové oko třetí hvězdy.

Scenérie byla krásná jenom z dálky, protože město Ptahů bylo mrtvé, vyrabované a sídlila v něm elitní část Orikovy armády.

Její velitel právě vešel do pokoje k Miriel a dlouho svoji družku mlčky pozoroval.

„Ahoj, Miriel,“ pozdravil a sundal ze zad veliký zubatý meč. Nepoužíval ho, byl to jen odznak jeho moci.

„Dnes je to přesně sedm let, co jsem se rozhodl stát se nejmocnějším mužem Vesmíru,“ promluvil a věděl, že ho dívka tak či onak poslouchá. „Povedlo se mi to. Jenže teď za to musím zaplatit.“

„Podvedl jsi mě, ďáble, podvedl a okradl!“

„Ale kdepak. Dal jsem ti, co jsi chtěl, a za to si beru, co chci já. A ty jsi s podmínkami Smlouvy souhlasil.“

„Ale to jsem ještě nevěděl, že…“

„Splň dohodu!“

Miriel se posadila na zem a přetáhla si přes klín pestrobarevnou látku. Ticho se protahovalo.

„Prodal jsem duši,“ promluvil konečně Orik. „Tvoji duši.“

Nepohnula se, neřekla jediné slovo. Černé vlasy jí splývaly kolem hlavy, modré oči zářily jako dva safíry. Byla nádherná. Nejkrásnější žena celého vesmíru, napadlo Orika. Jeho jediné světlo na krvavé cestě k moci. Co všechno pro něj udělala za těch sedm let! Ve svých meditacích cestovala časem i prostorem, vídala vzdálené světy a podivuhodné bytosti. Dokázala v jediném okamžiku spatřit celou planetu, její minulost i blízkou, krvavou budoucnost. Poznávala vesmír jen silou myšlenky.

Duše, která volně cestuje prostorem – je snad tohle, co chtěl Azrael?

Duše jako materiál, duše jako surovina… Pro co? U všech bohů, co a komu jsem to vlastně zaprodal?

Azrael, to je jen slovo, pouhé jméno, které nic neznamená. Stejně jako nebe a peklo, slova bez významu, nálepky, které chceme lepit na neoznačená vrata. Dobří do nebe a špatní do pekla, jak snadné. Věčné radosti a věčné zatracení – a ve skutečnosti není nic z toho. Jen hrubá, surová smrt utopená v krvi a těžká prastará vrata, která se otevřou pro každého.

Vláda nad světem a duše Miriel – co je víc? Polož je na misky vah a zkus převážit. Všechno je pomíjivé, moc, sláva, láska, život, Miriel – jen duše ne.

Prodal jsi ji. A musel jsi cizí, protože tvá vlastní pro ně neměla žádnou cenu. Smlouva byla uzavřena a naplněna. Splň dohodu!

Nemůže být jediná, rozhodlo se cosi zlého v Orikově srdci. Jedna duše za stovky světů! Ztratím jednu ženu a můžu získat tisíce.

Již nezaváhal.

Meč zasvištěl vzduchem, proťal pavučinově jemné vlasy a potom i alabastrově bílý krk.

A přestože se díval pozorně, její duši Orik nespatřil.

Kdesi za neoznačenou bránou se bytost, jež se nejmenovala ani Azrael, ani Azalka, křivě usmála. Cesty do jiných světů se jí otevíraly a klíčem k nim byla právě duše Miriel.

Interdimenzionální loď se mohla vydat na cestu.

KONEC 23. 10. 2000

Dlak

Tábor viditelně vznikl narychlo. Do hloubi lesa se prodraly buldozery, shrnuly stromy a kamení na velkou hromadu, protáhly cesty a vyhloubily základy pro plot. Ocelové pletivo s korunou ostnatého drátu běželo ve dvou řadách kolem území a uvnitř vymezovalo cesty ke shlukům stavebních buněk, které tu sloužily místo domů.

Chlapík, který otevíral dveře mikrobusu, pokynul samopalem a Erik poslušně vyskočil a následoval spolucestující, kteří vystoupili před ním. U montovaných baráků na druhé straně plotu postávali lidé. Muži a ženy, všichni ve vytahaném šedomodrém oblečení, vlasy sestříhané na jednotnou délku několika centimetrů. Na plácku před domy, mokrém a rozbahněném, přestože nepršelo, byl nahý chlap. V rukou svíral raneček hadrů, capkal blátem sem a tam a pofňukával: „Neviděli jste kalhoty? Neviděli jste moje kalhoty?“ Obyvatelé domků ho bez zájmu pozorovali.

Erik ten výjev fascinovaně sledoval, ale pokušení vytáhnout ze zadní kapsy kalhot miniaturní foťák odolal. Takže se to vážně děje! Koncentrační tábory, vojáci, co v noci vnikají do bytů a odvádějí vytipované lidi, to všechno v mírumilovném a spořádaném Švédsku. Neuvěřitelné!

Celé to vlastně začalo jako sranda. Jako projev jedné z mnoha psychických poruch Erikova bratra. Tentokrát to byl poctivý stihomam a Niklas klepající na dveře v půl šesté ráno a tvrdící, že po něm někdo jde. Ona to vlastně příliš sranda není, když uvážíte, že dotyčný je vaše jednovaječné dvojče a že duševní choroby bývají často geneticky podmíněné, ale život se má brát s humorem a Erik tak celou situaci také pojal. Kdo vlastně po Niklasovi jde a proč, to bratr vysvětlit nedokázal, zato důrazně trval na tom, aby se vyměnili. Erik prý coby žurnalista dokáže neznámým pronásledovatelům čelit podstatně lépe. Ten si to sice nemyslel, ale mladším sourozencům se má pomáhat, i když jsou mladší jen o hodinu a čtvrt a navíc úplní magoři.

Zatímco Niklas zatáhl žaluzie a opevnil se ve spíži v jeho bytě, sehrál Erik v redakci malou scénku s migrénou, vyzbrojil se mini foťákem, diktafonem a dalšími nezbytnostmi a vypravil se do bratrova domku očekávat příchod mužů v černém. Společnost mu dělaly jen dvě plechovky piva, a když ve tři hodiny ráno dopíjel poslední, muži v černém opravdu přišli. Jenom nebyli v černém. Nepředložili žádné průkazy ani legitimace, neřekli nic víc než „půjdete laskavě s námi“. Dva samopaly a jedna pistole toto pozvání celkem slušně podpořily. Ve vedlejší ulici na ně čekal stylový černý saab a za Norrköpingem mikrobus. V něm čtyři další oběti, u Örebro naložili šestého cestujícího a jeli dále na sever. Někde cestou Erik zcela neprofesionálně usnul.

Jeden z větších montovaných baráků uprostřed tábora byl zařízen jako kancelář. Muž v uniformě poručíka se podíval na Erika a otevřel složku s několika papíry, ke kterým byla přicvaknutá nekvalitní fotografie.

„Hmm… takže Niklas Wiman,“ přečetl pomalu.

„Ano. Ale jaksi s sebou nemám žádné doklady.“

„To nevadí,“ ujistil ho poručík. „Bytem Norrköping, Nygatan 17, že?“

„Ano.“

„Dobře… hmm… veterinář,“ vyčetl z papírů, „no to teda bude… hmm… už vás někdy něco pokousalo, doktore?“ pousmál se levým koutkem úst.

„Naposledy zlatá rybička,“ vzpomněl si Erik na bratrovo vyprávění.

„Rybičky nekoušou.“

„Tahle ano. Měla plesnivé očičko, a když jsem jí strčil do akvárka ruku, kousla mě.“

„Byla to hrozně velká a zuřivá rybička!“ rozchechtal se voják, který na Erika dohlížel. Poručík se pousmál i druhým koutkem úst.

„Takže… pane Wimane. Jste tu… ehm… z bezpečnostních důvodů. Budeme nuceni vás omezit na osobní svobodě na… hmm… na dobu neurčitou. Ale věřte, že je to pro vaše… eee… dobro. Nic se vám nestane. Chovejte se slušně a… eee… poslouchejte příkazy.“ Poručík vydal dlouhý mručivý zvuk, přitáhl si formulář z rohu stolu a začal ho vyplňovat se stejnou rychlostí a důkladností, s jakou mluvil.

„Bude to G21, sledovat, nepouštět mimo vymezený prostor,“ vyplnil ještě druhý papír a podal ho dohlížejícímu vojákovi.

Na palandě nad Erikem bydlel ten nešťastný chlap, který při jeho příjezdu pobíhal nahý po dvoře. Teď už byl oblečený, i když poněkud zamazaný od bahna, na nose kulaté brýle, a tvářil se stále stejně zoufale. Erik si ho vyfotil. Fotoaparát vypadal jako zapalovač a diktafon byl v krabičce od marlborek, a protože se v domcích nesmělo kouřit, měl skvělou záminku, proč mít tyhle věci u sebe, a přitom si nezapálit.

„Je to hrozný, co?“ zkusmo se zeptal muže.

„To je,“ fňukl oslovený. „A nejhorší ze všeho je, že mi vždycky někdo schová kalhoty a já je pak nemůžu najít.“

„Je to poněkud nedůstojné,“ souhlasil Erik. „Tušíte vůbec, proč nás tady drží?“

„Ovšem,“ ozval se mladík sedící na sousední palandě. „Armáda nás chce mít všechny pěkně pohromadě. To je přece jasný jak facka. A pak nás budou cvičit na zvláštní úkoly.“

„Po tom teda vůbec netoužím. A nějak mi není jasné, jak přišli na to, že zrovna já nebo tady ten pán se hodíme na zvláštní úkoly,“ ukázal na smutného chlapíka.

„Hlavně tady ten pán,“ rozřehtal se mládenec, jako by to byl nejlepší vtip dne. Erik pokrčil rameny a pán se stáhl do kouta palandy a zamumlal něco ve smyslu, že to od nich ale vůbec není hezké.

„Nic si z nich nedělejte,“ řekl Erik. „Mimochodem, já jsem Niklas Wiman,“ natáhl k němu ruku a pán ji po kratším váhání stiskl.

„Jörgen Ylinenpää,“ představil se.

„Když už si podáváte tlapky, já jsem Kalle,“ řekl mladík. Ruku ovšem nenabídl a k dalšímu rozhovoru se také neměl. Ticho v domku porušil až nějaký hluk z venku. Nezřetelné výkřiky provázené čím dál častějšími výbuchy smíchu.

„Hej, pane poručíku, to nesmíte!“ volal jeden.

„No tak, poručíku, pojďte sem,“ křičel druhý. „Bacha, poručík běží, nezašlápnout!“

„Dostanete salámek!“ sliboval třetí.

„Tak už ho sakra chyťte!“

„Nadežeňte nám ho, volové!“

„Tam ne!“

Do otevřených dveří vklouzlo cosi malého a bleskurychle zmizelo pod druhou palandou. Vzápětí se objevil udýchaný voják.

„Bacha,“ řekl. „Poručík kouše.“

„To by mohlo bejt celkem vtipný,“ smál se jeho kolega a rozhlížel se. „Kam zalezl?“

„Pod palandu,“ ukázal Erik. Na zmíněné posteli se odhrnula deka a posadil se silný muž s kudrnatými vlasy.

„Tady nenechaj člověka ani vyspat,“ zamručel. „Co je?“

„Máte pod postelí poručíka,“ ukázal voják. „A pozor, ať vás nepokouše.“

„Nebo abych já nepokousal jeho.“ Muž se překvapivě mrštně předklonil a zalovil rukou pod palandou. Ozvalo se vysoké zavrčení, pak zakničení a zaškrabání drápků po zemi. Muž se narovnal a držel za zátylek černého jezevčíka. Pes zuřivě cenil zuby a koulel očima.

„No tak, pane poručíku, dostanete salámek,“ smál se voják a pokusil se zvíře převzít a současně se vyhnout cvakajícím tesákům.

„Hlavně dej bacha, aby nekousl tebe,“ varoval ho kolega. „To by teprve bylo vtipný.“

Když dvojice se psem zmizela, kudrnáč se podrbal ve vlasech a utkvěl očima na novém přírůstku jejich nedobrovolného domova.

„Abyste mě neměl za nezdvořáka, pane Wimane, já jsem Chris Bjäreborn,“ představil se. „Ale protože jsem po vaší společnosti nijak netoužil, nemějte mi to za zlé, že jdu zase spát.“

V sousední buňce bydlel osamocený chlap, zbývající postele byly zatím prázdné a ve dvojici domků naproti byla šestice žen. Tím končilo osazenstvo oblasti G, kterou dostal Erik přidělenou. Malý dvorek uzavíral z jedné strany plot a z druhé skupinka mobilních toalet, a když se pokusil vydat dál, některý z vojáků mu jasně naznačil, že se má vrátit. Na každou oblast byli dva až tři, všichni se samopaly, a na jakékoliv dotazy odpovídali mlčením a tupými pohledy hradní stráže.

Na reportáž to zatím nebylo. Fotky ubytoven, drátěného plotu a lidí se samopaly by první stránku Aftonbladetu asi nezaplnily. Žádné nucené práce, žádný doktor Mengele, žádné týrání, snad kromě toho, co viděl při příjezdu. To všechno se ovšem mohlo změnit a Erik si stále nebyl jistý, jestli si takovou změnu vůbec přeje.

Z oblasti G se mu podařilo vyklouznout až po deváté hodině, kdy se konečně trochu setmělo a vojáci místo hlídání zalezli za ženské baráky na cigaretu. Erik se zdárně proplížil ještě třemi dalšími úseky a pak se vydal podél vnitřního plotu ke středu tábora. Ten žádní samopalníci nehlídali. Stálo tu několik kancelářských buněk, velký zelený stan a bílá montovaná budova trochu připomínající nemocnici. Právě k ní Erik zamířil. V kancelářích by určitě našel zajímavá lejstra a ve stanu spící velení tábora, ale bulvární deník jako Aftonbladet si žádal děsivé fotografie zvěrských pokusů na lidech, a ty sliboval právě bílý barák.

Erika celkem překvapilo, že přesně to spatřil prvním osvětleným oknem, do kterého nahlédl. Cosi jako rozměrnou zubařskou ordinaci, tři doktory v bílém a pokusný objekt. Ta dívka s ním jela mikrobusem, naložili ji kousek od Örebro. Tenkrát měla dlouhé blond vlasy a miniaturní noční košilku. Teď byla ostříhaná nakrátko a nahá. Stála uprostřed místnosti, přivírala oči a vypadala, že každou chvíli upadne. Starší pán v bílém stál vedle ní, držel ji za paži a mračil se na své kolegy. Ti upravovali jakési složité zařízení, co chvíli přistoupili k dívce, dotkli se jí nějakým přístrojem, přilepili na kůži senzor či ji bodli injekční jehlou. Jejich oběť sebou zaškubala, zaťala zuby a na spáncích jí začaly vyrážet kapičky potu.

„Já už nemůžu,“ zasípala. „Už to nevydržím!“

„Ještě chviličku,“ zabručel muž v bílém. „Máte to?“ křikl.

„Vteřinku,“ řekl jeden z experimentátorů, sedl si k počítači a párkrát klepl do klávesnice. „Myslím, že můžem.“

„Tak teď.“ Muž pustil dívčinu ruku a blondýnka se zhroutila k zemi. V poslední chvíli před sebe nastavila dlaně, ale i tak dopadla tvrdě. Zakňučela, prohnula záda do oblouku a s bolestným výrazem ve tváři se začala třást. Muž poodstoupil a se zjevným uspokojením její křeče sledoval.

Erik usoudil, že už viděl dost. Uklidil foťák a zamířil zpátky, než ho někdo začne postrádat. Fotografie zvěrských pokusů na bezbranné nahé dívce sice titulní stránku zaručovala, ale mělo to jeden háček. Jak snímky dopravit do redakce, aniž by se člověk stal hlavním aktérem zvěrských pokusů na nahých bezbranných novinářích.

„Vstávejte!“ Nad Erikem stál Chris Bjäreborn a třásl mu ramenem. „Vstávejte a pojďte nosit vodu.“

„Co je?“ zakňučel rozespalý novinář. „Hoří?“

„Ne. Připlula velryba,“ odpověděl Bjäreborn. „Tak dělejte.“

Venku byla temná a chladná noc. Erikovi zachřupal pod nohama tenký škraloup ledu. Taková zima snad není, napadlo ho líně. A jestli hoří, tak proč necítím žádný kouř? Kolem se míhali lidé a uprostřed dvorku byla tma. Až moc velká tma s občasnými fleky bílé.

„Mohli byste už konečně rozsvítit?“ ozval se ženský hlas. V odpověď cvakly reflektory na nedalekém plotě a trojice světel zamířila na tmavý objekt na zemi.

Uprostřed plácku ležela velryba.

Velká černobílá kosatka. Měla zavřené oči, nehýbala se a bahno kolem ní bylo pokryté střípky ledu. Bjäreborn přitáhl Erika trochu blíž a za okamžik mu vrazil do ruky kýbl s teplou vodou.

„Tak dělejte, podávejte,“ řekl. Erik jen zíral. Od kosatky se k němu někdo natáhl, vzal mu nádobu z rukou a vodu vychrstl na velrybu.

„Musíme si pospíšit,“ řekl dívčí hlas. Erik zamrkal. Ubohá oběť zvěrských pokusů se na něj usmála a vypadala úplně normálně. Asi jsem se někdy zbláznil a nevšiml si toho, usoudil Erik. Mám k tomu přece jenom genetické předpoklady. Blondýnka mu vložila do rukou prázdný kýbl, uchopil ho a podal Bjärebornovi, aby od něj za chvíli převzal plný. Živý řetěz se táhl od sprch ke kosatce. Velryba sebou škubla a vyfoukla oblak vodní tříště.

„Neměly by se velryby spíš chladit?“ zeptal se, když mu voda z kýble vyšplíchla na nohy. Může přece chtít, aby jeho halucinace měly smysl, ne?

„Tahle je momentálně podchlazená,“ odpověděl klidně Bjäreborn. „Ochlazovat ho začnem tak za pět minut.“

„A proč je podchlazená?“

„Přeměna žere energii a on je halt velkej.“

„Aha. A jak víte, že je to on?“

„Protože je to pan Ylinenpää.“

„Jistě.“ Erik by dal pro začátek přednost nějaké jednodušší psychóze, ale na výběr nedostal. Pilně pokračoval v polévání velryby a zeptal se: „Jestliže je pan Ylinenpää kosatka, tak co jste třeba vy?“

„Medvěd,“ odpověděl Bjäreborn. „Ale do toho vám nic není.“

„Co bychom si to neřekli,“ zasmála se blonďatá dívka. „Já jsem pro změnu kůň. Celkem hezká islandská klisnička, dneska mi ukázali fotky. A co jste vy?“ Erik neodpověděl. Tohle dávalo smysl. Žádné zvěrské pokusy, ale přeměna ženy na koně pod lékařským dohledem. Pan Ylinenpää se pro změnu mění na kosatku, což není uprostřed severských lesů zrovna ono. Jezevčík z dopoledne by mohl být ten zadrhávající poručík vyplňující formuláře. Správné pojmenování zní vlkodlaci. Či spíše koňodlaci, jezevčíkodlaci a kosatkodlaci. Armáda pak chce mít všechny pohromadě, jak říkal Kalle, a cvičit je pro zvláštní úkoly. A co je na tom nejhorší, asi to není žádná veselá halucinace počínající psychózy, ale docela prostě skutečnost.

„Mně není dobře,“ zamumlal Erik.

„Tak copak nám předvedete?“ zajímal se Bjäreborn.

„Co třeba losa? Nebo opravdového vlkodlaka?“ navrhla dívka.

„Nic,“ vzmohl se na obranu Erik. „Žádná přeměna. Prostě mi není dobře. To dělá to noční probuzení.“

„Tohle je přece rybičkodlak,“ zaslechl za sebou. „Pokousala ho zuřivá zlatá rybička.“ Voják se opíral o stěnu montovaného domku a šklebil se.

„Žádná rybička. Kousnul mě slepeckej labrador, jestli to musíte vědět.“ Když to říkal, uvědomil si jiný, podstatně závažnější problém než to, jakého dlaka bude předstírat. To Niklase kousla zlatá rybička. Niklase coby veterináře pokousalo bůhvíco. Pro Niklase si šli vojáci, a Niklas je tedy bůhvícodlak, momentálně zavřený ve spíži v Erikově bytě.

Vypadnout z tábora už nebylo důležité jen proto, aby se stihla uzávěrka příštího čísla Aftonbladetu. Teď bylo nezbytné co nejdřív najít bratra a zabránit mu napáchat nějaké škody, ať už ho pokousala rybička, nebo labrador. Případně ho ochránit, protože psychicky narušený vlkodlak v ulicích Norrköpingu, to vůbec neznělo dobře.

Od hlavy velryby kdosi zakřičel, že už je to dobrý. Obrovský tvor zafuněl a plácl ocasem do bahna.

„Tak si říkám,“ zamyslel se voják, který Erika označil za rybičkodlaka, „jestli zrovna nad náma letí nějaký dobrý špionážní satelit a jestli nás fotí, a někdo se na ty snímky podívá a uvidí tu ležet kosatku, co si o tom asi pomyslí? Ráno tady budou kroužit novináři a Greenpeace.“

„To se nadřou, až budou pana Ylinenpää tahat do moře,“ usoudil Bjäreborn.

„Kdepak, tohle vám každý označí za fotomontáž a za nejapný hackerský žertík,“ mávl Erik rukou. „Novinářů se bát nemusíte.“

„Teď ne. Bát se jich začnem, až nám tu zdechne ve velrybí podobě a my nebudem vědět, co s ním,“ řekl voják. „Jakou maj vlastně kosatky tělesnou teplotu?“

„Netuším.“

„Já myslel, že jste veterinář.“

„Ale nikdy se mi do ruky nedostalo nic většího než pes.“ Což byla lež jako věž, protože Niklas chodil vypomáhat do zoo v Kolmårdenu. Další příležitost nechat se pokousat něčím opravdu nepříjemným.

Na příjezdové cestě k táboru zabrumlalo velké auto a mezi kmeny borovic bleskla světla reflektorů.

„No konečně, támhle je ten slíbenej hasičskej vůz,“ usmál se voják. „Tak rybičkodlaci, honem do pelechů, teď už vaši pomoc při chlazení velryby potřebovat nebudem.“ Na zdůraznění svých slov potřásl samopalem, ale dál se tvářil docela přívětivě. Erik využil jeho sdílné nálady a zeptal se: „Vážně byste nás zastřelil, kdybysme neposlechli?“

„Zastřelil? To asi ne, s tim by byly problémy. Ale mám rozkaz střílet do nohou, kdyby něco. To je ta výhoda dlaků,“ zasmál se, „díra jim při přeměně zase zaroste.“ Erik se zasmál s ním.

„A co zvířata?“ sondoval. „Ty budete taky střílet do nohou?“

„Kdo ví. Zatim se nic takovýho nedělo. Labrador je celkem v pohodě, ale kdyby se na mě řítil nasranej medvěd, tak vážně nevim.“ Povzdychl si. „Některý kluci dostali narkotizační pušky, ale s tim krámem se hrozně blbě zachází. Hele, buďte tak hodný, chovejte se slušně a teď koukejte zalízt do pelechů.“

Nezbylo než jeho prosby uposlechnout.

Venku zarachotila vrata, zaburácel motor hasičského vozu a pak ztichl a dál bublal na volnoběh. Vrzla dvířka.

„Jak se tam mám asi dostat, volové!“ křikl řidič. „Ta cesta je úzká!“

„Přehodíme hadici přes plot, ne,“ navrhl někdo.

„Přes ten vostnatej drát? Seš blbej? Tě chci vidět, jak pak hasičskýmu sboru vysvětluješ, že jsme jim propíchli hadici vo ostnáč, když jsme polejvali kosatku.“

„No jo,“ ozvalo se nešťastné zabručení a pak docela tichý povzdech: „Kterej debil to projektoval?“

„Co je za problém?“ vložil se do věci rázný ženský hlas.

„Auto neprojede, cesta je moc úzká.“ Žena pronesla rovněž něco nevybíravého o projektantovi tábora a pak navrhla, ať srolují část plotu.

„A dělejte, nechci tu mít chcíplou velrybu,“ popohnala je. Zmíněný tvor hlasitě vydechl.

„Tak ať se ten pablb konečně přemění zase zpátky a je to,“ mínil Bjäreborn sedící na posteli. „V tomhle hluku se nedá spát.“

Z horní palandy vykoukl Kalle: „Buďte rád, že alespoň vyšel před dům. Příště nám předvede kosatku uvnitř a máme po starostech.“

„Toho se rozhodně nechci dočkat!“ Venku chrastilo pletivo sundávaného plotu a Erik vytušil příležitost. „Hodlám se odsud co nejdřív dostat pryč.“

„Pročpak?“ zajímal se Kalle. „Mám takový pocit, že vás nepustí.“

„To je mi jasné už delší dobu, ale já prostě pryč musím. Mám v Norrköpingu nemocného bratra.“

„Něco vážného?“

„Ani nevím. V noci mi volal, že mu není dobře, zrovna jsem chtěl k němu jet, když mě sebrali. Brácha na tom byl poslední dobou psychicky špatně, opustila ho přítelkyně, měl deprese. Netuším, co mu je, ale když jsem nepřijel, dost možná už je touhle dobou oběšený na klice!“ Ještěže hraní divadélka je věc, která se tu a tam po novinářích vyžaduje.

„To je blbý,“ usoudil Kalle. „Chcete zdrhnout?“

„Teď je šance, sundali kvůli tomu hasičáku část plotu. Možná by se mi podařilo proklouznout, kdyby se udělal trochu zmatek. Nějaký ten medvěd běhající po táboře,“ zahleděl se s nadějí na Bjäreborna.

„To tak. Nechat se kvůli vám střelit do zadku,“ zabručel kudrnáč a zalezl pod deku.

„Já bych vám pomohl. Ale to nestačí, muselo by nás být víc.“

„Můžu zkusit přemluvit ženský. Těch je šest,“ vzpomněl si Erik na blonďatou islandskou klisničku.

„Dobře. Já pro vás udělám, co budu moct. Ale nic neslibuju,“ řekl Kalle a přetáhl si vyfasovanou mikinu přes hlavu. „Na povel jsem to ještě nezkoušel. Vždycky to přišlo tak nějak samo.“

„A co vy jste vlastně zač?“

„Skoro vlkodlak. Černý vlčák.“

Možná jsem se přece jenom zbláznil, uvažoval Erik. Tohle je absurdní.

Venku měli vojáci plné ruce práce s velrybou, plotem a hasičskou stříkačkou a Erikovo ujištění, že jde navštívit sousedky, jim úplně stačilo.

Blondýnka jménem Karin se nechala přesvědčit historkou o bráškovi, který si dozajista co nevidět ustřelí hlavu z nešťastné lásky, pokud ho někdo nezachrání, a přislíbila pomoc. Její kolegyně, rozšafná postarší paní, pravila, že když už tu bude velryba a kůň, může ona s klidem zkusit bernardýna, zatímco zbylé dámy se měnit odmítly s tím, že to neumí ovládat. Vychrtlina z vedlejšího domku se vzhledem třídní učitelky dokonce sveřepě prohlašovala, že ona rozhodně žádný dlak není. Erik ji ohodnotil na krávodlaka.

„A teď se nedívejte,“ vystrčily ho ženské stydlivě z domku na plácek s kosatkou.

Přibližně za pět minut vyběhl z protější buňky velký černý vlčák a s hlasitým štěkotem začal pobíhat mezi lidmi, velrybou a hadicí, která svlažovala nebohého kytovce. Erik se vydal k díře v plotu, zatímco kolem něj se začal rozmáhat pokřik.

„Kterej to je?“

„Nějaký Géčko.“

„Neni to ten novej? Bacha na ty zuby!“

„Ať nekousne kosatku!“

„Nestřílet, ať ho nepoplašíte!“

Vlčák přeskočil velrybí nos a kosatka zoufale zakoulela očima.

„Jděte zpátky do baráku,“ všiml si někdo Erika, když vtom do světel reflektorů naklusal kůň. Plavá podsaditá klisna s černým úhořím pruhem na hřbetě. V boltcích se jí houpaly stříbrné kroužky náušnic.

„Voni se snad domluvili,“ usoudil kdosi, když vlčák přiběhl ke klisně, zaštěkal a kůň se poplašeně postavil na zadní a rozeběhl se kolem velryby. Kytovec sebou mrsknul, pokusil se odskákat do bezpečí a zdvihnul při tom gejzíry bláta. Z domků vyběhla trojice žen a začala klisničku chytat a klidnit, což se jim pochopitelně nedařilo.

„Bože, to je cirkus. My jsme je snad radši měli postřílet,“ povzdychla si rusovlasá žena v uniformě, která tu předtím udílela rozkazy. Erik už jí stál, nikým nespatřen, za zády, těsně vedle shrnutého pletiva plotu. Na jasně nasvíceném plácku ležela černobílá kosatka skrápěná proudy vody a kolem ní, všichni mokří a zbahnění, pobíhali vlčák, kůň a spousta lidí. Siluety severských borovic na obzoru tomu dělaly vhodný rámeček.

Erik neodolal, vytáhl foťák a celou tu scénu zvěčnil. Jeho pohyb ovšem neunikl rusovlásce. Teď mě docela normálně zastřelej, pomyslel si úplně klidně při pohledu do jejích šedomodrých očí.

„Zpátky,“ řekla žena a sáhla k pasu pro zbraň. Erik se otočil a vyrazil podél boku hasičského stroje do tmy. Za ním práskl první varovný výstřel.

Les byl přesně takový, jaký očekával. Neprostupný. Plný výmolů a kamení, spadaných větví a lišejníků. Přístupovou cestu do tábora ztratil Erik takřka okamžitě a teď klopýtal tmou s rukama napřaženýma před sebe. Vlevo zadupala koňská kopyta a v široké rojnici za ním zadusaly vojenské boty.

„Koukejte se vrátit!“ zařval kdesi amplión. Nocí třeskly další výstřely. Erik běžel co nejrychleji, ale i tak měl pocit, že postupuje hrozně pomalu a praskot větví pod jeho nohama je slyšet na míle daleko. Pronásledující vojáci měli svítilny, ale z tábora jim na uprchlíky neposvítili. Řítil se dál lesem s rojem světlušek v zádech.

„Kůň je víc nalevo,“ ozval se znovu amplión. „Jděte pro něj. Ten druhý…,“ přístroj zachrchlal cosi nesrozumitelného. „Vždyť von je bílej! Hej, nestřílet, je bílej. Nestřílejte, je bílej!“ nesl se lesem řev. Uprchlík absolutně netušil, co to může znamenat, ale rozkaz nestřílet dával jakous takous naději. A jestli mě sledují přes infra, pak by třeba stačilo schovat se za nějaký kmen nebo kámen a… Zrádná větev mu podrazila nohy, náraz na zem mu vyrazil dech, a než se vzpamatoval, už tu byli pronásledovatelé.

„To je přece rybičkodlak!“ posvítil někdo baterkou Erikovi do tváře.

„Pane Wimane, jsou v zásadě dvě možnosti. Buďto naše výzvědná služba udělala velkou chybu a dlužíme vám omluvu. Nebo nejste Niklas Wiman.“

Erika přivedli do jedné z kanceláří v centru tábora. Čekal tu na něj postarší plukovník a ona rudovlasá žena. Navzdory pozdní noční hodině se vesele usmívala, zato plukovník vypadal pomačkaně a nešťastně. Erika potěšilo, že se jim na stole válí pár výtisků Aftonbladetu, ale jinak na celé situaci nebylo potěšujícího nic a plukovníkova slova ze všeho nejméně. Předstírat, že je veterinář Niklas a labradorodlak by už zřejmě dlouho nefungovalo, a navíc by tím bráchovi nijak nepomohl. Nezbývalo než jít s pravdou ven.

„Jsem Erik Wiman, Niklasův bratr.“

„Jste si docela podobní,“ mrkl plukovník na fotku v Niklasově složce.

„Jednovaječná dvojčata.“

„Ach tak. Takže jsme si vás přeci jenom spletli.“

„Ne tak docela. Vyměnili jsme se. Bratr není úplně psychicky zdráv, vypadalo to na záchvat nějaké paranoie.“

„Jistě.“ Plukovník se na Erika zkoumavě zahleděl. „Řekněte mi, když nejste veterinář, co jste vlastně zač?“

A je to tady.

„Novinář.“

„Pro jaký deník píšete?“

„Aftonbladet.“

„Bulvár.“ Plukovník smutně pokýval hlavou. „Co by také zástupce seriózního listu dělal ve vlkodlačím táboře, že? Doufám, že se vám to tu líbilo.“

„Co se mnou teď bude?“

„Co by. Postavíme vás ke zdi a zastřelíme.“

„Si děláte srandu,“ zkusil Erik, ale neznělo to vůbec jistě.

„Prozatím ano,“ vzdychl plukovník. „Tisk možná budeme potřebovat, ale ne teď. Zatím si vás tu necháme pod dohledem, než vyřešíme hlavní problém, to jest vašeho bratra. Vy totiž nejste dlak, zatímco on ano, a proto potřebujeme vědět kde je a co ho v poslední době kouslo. A nechci slyšet žádné výmysly o zlatých rybičkách!“

„Jenže rybička ho vážně kousla,“ dovolil si oponovat Erik. „O ničem jiném nevím. Jak vlastně zjistíte, že je dlak?“ zkusil poslední možnost.

„Je to vidět na infra. Dlačí metabolismus je úplně jiný, na záběrech z termokamery je to báječně poznat. Podle toho je taky vyhledáváme ve městech.“ Plukovník si promnul kořen nosu. „Tak kde je váš bratr a co ho kouslo?“ zeptal se unaveně. „Jestli je psychicky nemocný, tak ať víme, jestli máme čekat spíš vzteklého jezevčíka, nebo vzteklého slona.“

„Naposledy byl v mém bytě, Slottsgatan 5, třetí patro. Ale o pokousání vážně nic nevím. Je veterinář, chodí do zoo, mohlo to být cokoliv. Naposled prý byl očkovat nějaká mláďata.“ Jeho zrak padl na hromádku Aftonbladetů na rohu stolu.

HRDÁ MATKA PŘEDVEDLA SVÁ TROJČATA, stálo na jednom z nich.

„Můžu?“ zeptal se. Byla to zadní strana, která bývá pravidelně vyhrazena roztomilým zvířátkům.

„Je zajímavé, jak novináři nevědí, co se píše v jejich vlastních novinách,“ souhlasil plukovník. Erik si přitáhl deník k sobě. Hrdá matka byla tygřice Sandra a její trojčátka se nedávno narodila v kolmårdenské zoo.

„Mám takové nejasné tušení, že Niklase kousl tygr.“

Plukovník si povzdychl.

„Proč by to také měl být další jezevčík, že?“ zavzdychal ještě jednou a zdvihl se od stolu. „Majore, můžete tu s panem Wimanem zůstat?“ obrátil se k rusovlasé ženě. „Já jdu zařídit toho tygrodlaka.“

„Neubližte mu,“ zaprosil Erik.

„Nějak jsme se vám zapomněli představit,“ řekla žena, když spolu osaměli. „Plukovník Olsén, major Frey,“ natáhla k němu ruku. „Omlouvám se za ten zmatek, ale začíná toho být trochu moc. Kosatka, vy, teď ještě tygrodlak – za chvilku se nám to vymkne z rukou.“

„Epidemie dlaků, co?“ zhodnotil situaci Erik.

„Přesně. Je jich čím dál víc. Snažíme se je internovat, izolovat, ale objevují se stále další a další. Doktoři říkají, že je to něco jako virus a že ho budou za chvíli schopni rozpoznat, ale zatím můžeme jen projíždět města s termokamerou a svážet vytipované jedince na jedno místo.“

„Děje se to i jinde ve světě?“

„Kdo ví. Navenek zatím nic neproniklo, ale máme určité informace naznačující, že je to celosvětový problém.“

„To tu bude za chvíli veselo… Jak vlastně ta přeměna funguje? Stačí, aby mě něco kouslo? V dětství mě pokousala spolužačka, tak jestli se mám bát přeměny v Gábinkodlaka.“

„To snad ne,“ zasmála se žena. „Nejdřív musíte chytit dlačí virus nebo co to je. Pak vás něco kousne. V tom okamžiku se vám úplně přestaví tělo a metabolismus a stane se z vás dlak. Silnější, rychlejší, výkonnější, i v lidské podobě. Ve tkáních máte shluky dlačích buněk s genomem toho druhého zvířete, a když dojde k přeměně, buňky se neuvěřitelně rychle rozrostou, pohltí vaše lidské buňky a přetvoří vás do zvířecí podoby. A znovu, zvíře má ve tkáni dlačí buňky s lidskou DNA a podle nich se znovu postaví původní člověk. Není to úplně přesné, vlasy dorostou jen do délky několika centimetrů, přijdete o jizvy, tetování… vlastně to není tak úplně špatné.“

„A co mozek? Takovouhle přestavbu přece nemůžete přežít s neporušeným intelektem.“

„Budete se divit, ale jde to. Struktura neuronových zapojení zůstává někde zapsaná a obnovuje se. Je to fascinující a vůbec nemáme ponětí, jak to funguje. Jedinou podmínkou je zdá se velikost. Když se dlak mění do příliš malého tvora, všechna neuronová spojení se nezachovají a on s každou přeměnou čím dál víc hloupne.“

„Stává se z něj pakodlak,“ usoudil Erik.

„Tak nějak. To je na tom právě smutné, protože zrovna jezevčíků a dalších potencionálních pakodlaků máme nejvíc. A žádného skutečného vlkodlaka. Je hloupé, že ve Švédsku vás mnohem pravděpodobněji pokouše jezevčík než vlk a ve světě asi nebude situace jiná.“

„Vy jste taky nějaký dlak?“

„Stříbrošedá dánská doga. Souhlasila jsem s řízeným experimentem, ale dokud mě nenaštvete, mám své přeměny pod kontrolou.“ Major Frey se usmála. „Mám takový pocit, že se mnou děláte interview pro ten svůj plátek. Radím vám, moc tady nerozhlašujte, že jste novinář. Plukovník vypadal, že vás kvůli tomu chce opravdu zastřelit.“

Další minuty uplynuly v tichu, které narušil až svým příchodem plukovník Olsén.

„Mám špatné zprávy,“ vzdychl. „Měl jsem zrovna v Norrköpingu lidi, tak jsem je poslal do toho bytu. Byl prázdný, zamčený, a ve spíži lístek Raději jsem odjel, tady není bezpečno. Co mi k tomu můžete říct?“

„Máme tetu,“ pronesl opatrně Erik. „Ve Stockholmu. Nejspíš je právě tam.“

„Ve Stockholmu!“ zaúpěl plukovník. „Proč musel jet proboha právě do Stockholmu?“

„Řekl bych, že ze stejného důvodu, proč Godzilla musela do Tokia.“

Ráno se scénka s hledáním tygrodlaka opakovala.

„Mám špatné zprávy,“ vevalil se do kanceláře plukovník Olsén. Vypadal, že celou noc probděl, a nejspíš tomu tak i bylo. Erik urval necelé dvě hodinky spánku na pohovce a major Frey zřejmě spát nepotřebovala. Teď vzhlédla od počítače a čekala na plukovníkova slova.

„Poslal jsem tři vojáky v civilu k té vaší tetě. Čekali až do sedmi ráno, aby nedělali rozruch v noci!“ zdůraznil. „Popřela, že by u ní Niklas kdy byl.“

„To nemusí nic znamenat. Teta je stejně trhlá jako brácha, kdyby se jí v obýváku změnil na tygra, bude ho akorát drbat za ušima a krmit párkem. Podle mě ho prostě zapřela.“

„Máme jí snad vrazit do bytu?“

„To už teď asi nebude mít smysl.“ Erik se podíval na hodinky. „Jestli v tom bytě byl, tak už dávno zmizel. S paranoiou, nebo ne, já bych udělal totéž. Kdybych věděl, že se ze mě čas od času stává tygr a na dveře mi po ránu klepali podezřelí chlápci, taky bych co nejrychleji utekl.“

„My mu přece nechceme ublížit,“ zabručel plukovník. „Máte nějaký lepší nápad, jak ho chytit?“

„Vydáme se za ním do Stockholmu,“ pokrčil Erik rameny. „Doufám, že mě pustíte. Plus pár dalších lidí. A nějaké dlaky.“

„Dlaci z tábora nesmí!“

„Jak to jinak chcete udělat? Honíme šíleného tygrodlaka v ulicích hlavního města. Když po něm půjde armáda, bude akorát tak spousta mrtvých. Kdežto dlaci mu můžou názorně předvést, že je všechno v pohodě. Navíc potřebujeme někoho s možností rychlého pohybu po městě, někoho, kdo chytí jeho stopu a navíc dokáže říct, na které ulici to bylo.“

„Zkrátka uděláme to, co jsme nakonec chtěli,“ vložila se do rozhovoru rusovlasá Frey. „Nasadíme dlaky do ostré akce. Jen je drobný problém s tím, že nejsou vycvičení, neumí se ovládat a spousta z nich je šíleně vyděšená z toho, co se s nimi děje. Bohužel dopřát každému dlakovi osobního psychologa vážně není v našich silách.“ Usmála se. „Vy už ale asi máte nějaké dlaky vytipované.“

„Pan Kalle, co bydlí se mnou, se umí měnit na vlčáka podle potřeby a rozhodně v té podobě nezapomíná, co se po něm chtělo. Taktéž ta blond slečna, co se mění na koně. Myslím, že dánskou dogu bychom také přibrali, pokud byste neodmítla, a vzhledem k tomu, že Stockholm leží na ostrovech, bych neváhal vzít i kosatkodlaka.“

„Jestli někdo neumí svou přeměnu ovládat, pak je to právě pan Ylinenpää,“ zamračila se Frey.

„Až to na něj přijde, tak ho prostě hodíme z nábřeží do vody. Určitě mu tam bude líp jak tady.“

„Nevypadáte, že by se vám ten útěk moc podařil.“ Blonďatá Karin se smála a prohlížela si Erikovu tvář, kterou si při nočním běhu lesem pořádně odřel.

„Bohužel. V útěcích ze střežených dlačích táborů nemám praxi. Řekli vám, co se teď bude dít?“

„Pojedeme chytat do Stockholmu vašeho šíleného brášku tygrodlaka.“ Naklonila hlavu na stranu. „To mi řekněte, jak to, že je váš bratr šílený a vy ne, když jste dvojčata?“

„Ta bývají přeci vždycky povahově zcela odlišná, copak se nedíváte na filmy? Hodné dvojče, zlé dvojče…“

„A my budeme lovit to hodné, nebo to zlé?“

Do místnosti vešla major Frey a hodila na stůl několik pistolí.

„Tohle jsme si nedomluvili,“ zamračil se Erik.

„Také bych dala přednost tomu, dostat ho po dobrém, ale je třeba být připraven na všechno. Když ho jenom postřelíme, zranění se mu při přeměně zahojí. Vzala bych narkotizační pušky, ale je tu problém. Dávka, která už dokáže zabít člověka, s tygrem ještě ani nehne.“

„Já náhodou střílet umím,“ prohlásil Kalle. „Nemusíte se o bráchu bát.“

V rohu místnosti se nespokojeně zavrtěl pan Ylinenpää: „To je bláznovství. Odmítám se celé té vaší akce zúčastnit.“

„Nejspíš vás vůbec nebudeme potřebovat,“ řekl Erik. „Ale pomyslete na tu spoustu chladivé mořské vody… Ovšem jestli dáváte přednost bahnu a hasičské stříkačce, stačí říct.“

„To od vás není hezké,“ fňukl kosatkodlak. „Navíc prý máme do Stockholmu letět vrtulníkem a já nesnáším létání.“

„Zkuste to vydržet. Jestli předvedete velrybu ve vzduchu, vyrobíte tím jednu z největších záhad v historii Švédska. Při havárii vrtulníku zahynula kosatka,“ naznačil prsty palcové titulky. Když Ylinenpää dále neprotestoval, sklonil se Erik nad stůl a opatrně dloubnul prstem do jedné pistole.

„S tímhle mě budete muset naučit. Nehodlám být bratrovrah.“ Zadíval se na zářivě rudé vlasy major Frey. „A pak je tu ještě jedna věc, o kterou vás musím požádat. Nedělám to rád, ale musím. Půjčíte mi tu červenou barvu na vlasy?“

„Klidně. Ale proč?“

„Ne že by mi nějak vadilo, že jsem urostlý blonďatý nordický typ, ale jsme s Niklasem dvojčata a já nehodlám riskovat, že si mě s ním někdo splete. Radši budu zrzavý než mrtvý, i když je to jen o chloupek lepší varianta.“

„Niki?“ Tetička se dívala uzounkou škvírkou ve dveřích.

„Erik,“ usmál se co nejsrdečněji.

„Co to máš s hlavou?“

„Změna je život. Práce mě zavedla do Stockholmu, tak jsem přišel na návštěvu.“ Cítil se jako totální idiot, s červenými vlasy a pistolí pod větrovkou, ale nemohl s tím nic dělat. Kdyby navíc teta věděla, že na něj před domem čekají tři dlaci a za rohem dva vojáci a nadávající kosatkodlak, nepustila by ho dovnitř zcela určitě. Ale ani teď se dveře do jejího bytu neotevřely.

„Niklas tady není,“ řekla. Jsem naprostý blbec, zanadával si Erik v duchu. Niklas jí přece musel vyprávět, že se vyměnili a Erika kdosi kamsi odvedl, takže jestli tu teď Erik stojí, už ho mají v moci oni, ať už je to kdokoliv.

„To je zajímavé. Nechal mi vzkaz, že jel právě za tebou. Chtěl jsem se na něj podívat, mám pocit, že poslední dobou přestal brát prášky a spřádá nějaké teorie o spiknutí.“

Tetička se potměšile zasmála: „Přestal brát prášky a to způsobilo, že už jsi dneska třetí, kdo se na něj ptá.“ Buď teta neumí počítat, nebo máme větší problém, než jsem si myslel.

„Nikdo mu nechce ublížit,“ řekl. „Ani já ne, vždyť je to můj bratr.“

„Tys ho vždycky trápil, když jste byli malí,“ kontrovala stará paní. Rozhodl se to nařčení ignorovat.

„Prosím tě, kde je Niklas? Mohl by někoho zranit.“ Chvíli váhal a potom se zeptal: „A kdo že se to na něj vyptával?“ Teta celkem ochotně vylíčila, jak se tu v sedm objevila trojice vojáků v civilu a o dvě hodiny později nějaký tlustý pán v černém. Zatímco vojáci hledali Niklase Wimana, pán v černém jeho jméno neznal, ale zato ho podrobně popsal včetně oblečení, které měl Niklas na sobě. To znamenalo, že ho celkem nedávno viděl a jediné, co na Niklasovi mohlo být zajímavé, byla právě schopnost tygrodlačí přeměny.

„Teto, kde mám bráchu?“ zkusil to Erik ještě jednou. „Vážně bych byl nerad, kdyby se mu něco stalo.“ Modrošedé oči si ho dlouho prohlížely.

„Nevím,“ řekla stará paní. „Odešel hned, co zmizely ty zelený mozky. Neřekl kam.“

„Tak my si ho najdeme,“ vzdychl Erik. Doufal, že mu tetička prozradí víc. Ustoupil o krok a zadíval se na blondýnku postávající pod schody.

„Karin, mohla byste vyřídit, že budeme potřebovat Kalleho? Čtyřnohého. A možná ani doga by neškodila, pokud se tedy majorovi bude chtít.“ Dívka kývla a odběhla. Teta během Erikovy řeči vykoukla na chodbu, poznamenala: „Máš hezké děvče,“ a zase se stáhla. Erik se na ni zahleděl.

„Teď tu budu tak pět deset minut jen tak postávat,“ oznámil. „Opravdu mě nepustíš dál?“

„Ne.“

„Co je? Máš v obýváku tygří chlupy?“

Tetička zúžila oči.

„Jak to víš?“ sykla a ještě víc přivřela dveře. Takže trefa. Chudák Niklas je opravdu tygrodlak.

„Kdybych nevěděl, co se Niklasovi stalo, tak ho přece nehledám.“ Teta se obezřetně rozhlédla po prázdné chodbě a posunkem pozvala Erika ke dveřím.

„Říkal, že ho kouslo tygřátko,“ zašeptala. „Ale je moc velkej. Neuživila bych ho.“ Erik kratičce obrátil oči ke stropu. Přesně, jak přepokládal. Drbala ho za ušima a krmila párkem. Jak je možné, že já jsem stále ještě normální, když je veškeré mé příbuzenstvo totálně trhlé?

Z dalších rozvah ho vyrušil štěkot. Kallemu se tentokrát přeměna povedla opravdu rychle a teď vesele pobíhal kolem Karin, vylétl do schodů, očuchal Erika a tetičku a radostně při tom vrtěl ocasem. Stará paní konečně otevřela dveře a vyšla na chodbu, aby si vlčáka pohladila.

„Tenhle pejsek,“ zeptala se, „je jenom pejsek, nebo taky nějaký člověk?“

„To je pan Kalle Jungkvist,“ představil vlčáka Erik. Pokud velíte bandě dlaků, je trhlé příbuzenstvo výhodou.

„Moc hezký,“ pochválila teta. „S ním budeš hledat Niklase?“

„Přesně tak. Trochu se tu porozhlédne, když dovolíš, chytí stopu a Niklase vyčenichá. Pane Kalle,“ obrátil se k vlčákovi, „budete hledat tygrodlaka, co voní skoro jako já. Odešel odsud někdy ráno. A pak, pokud se vám to podaří, tu byl u dveří ještě nějaký tlustý chlap. Ten by nás taky docela zajímal.“ Vlčák štěknul, pokusil se Erikovi olíznout nos a vběhl do tetiččina bytu, kde zamířil do kuchyně.

„A pane Kalle, ovládejte se!“ křikl za ním Erik.

„Nikdy bych nevěřil, jak se pes dokáže přežrat piškoty,“ funěl Kalle v mikrobusu, když se po půlhodině vrátil z města celý uřícený a přeměnil se zpátky na člověka. Tetiččina láska ke zvířatům se ukázala být poněkud zhoubnou. „Když jsem od ní odcházel, skoro jsem nemohl běhat.“

„Tak co jste našel?“ naléhal na něj zbytek výpravy.

„Tygrodlaka jsem ztratil, omlouvám se. Poslední stopa byla u přístavu trajektů a tam bylo takových vůní, že už jsem ji znova nechytil. To víte, nejsem vlčákem moc dlouho, nemám v tom praxi,“ usmíval se. „Tak jsem se podíval po tom tlusťochovi, jak jste chtěl. Objevil jsem ho celkem náhodou, od té paní jel samozřejmě autem, ale když jsem ho ucítil, šel jsem po stopě až do jeho kanceláře. Nebude se vám to dvakrát líbit, pane Wimane. Ten chlap je německý cirkusák.“

„Proboha!“

„Přesně tak. Nějaký Heinrich Bergmann, nákupčí zvířat pro berlínský cirkus Galla.“

„Zřejmě nějakou náhodou viděl Niklasovu přeměnu a zatoužil ho mít jako hlavní atrakci,“ usoudila major Frey. „Váš bratr si měl dát větší pozor.“

„Brácha v cirkusu!“ zaúpěl Erik. „Musíme ho zachránit!“

„Hlavně netvrďte, že si měl dát větší pozor,“ ozval se pan Ylinenpää. „Prostě to na toho chlapce někde přišlo, tak se změnil na tygra. Divím se, že toho nejsou plné ty vaše noviny. Ne každý se umí měnit na požádání,“ zamračil se na Kalleho, „a ne každý je z toho nadšený,“ dodal.

„No tak pardon,“ řekl mladík. „Nemůžu za to, co vás kouslo. Já jsem spokojený. Otevírala se přede mnou kariéra automechanika a najednou jsem vlkodlak v armádních službách. To mi přijde rozhodně zábavnější.“

„Já ovšem na občasné přeměně v kosatku nic zábavného nevidím,“ trval na svém Ylinenpää.

„To by mě zajímalo, jak vás vůbec mohla kousnout kosatka.“

„V zábavním mořském parku. Měli tam jednu ochočenou a všichni si ji mohli pohladit. Říkali: podrbejte ji na jazyku, to má nejradši. Všichni ji podrbali. Mě kousla. Měl jsem díru skrz celou dlaň a ředitelství parku se mi hrozně omlouvalo, že něco takového se jim ještě nikdy nestalo!“

„Promiňte, že vás přerušuju,“ vložil se do debaty Erik, „ale co takhle pokračovat v hledání mého bratra?“

„Pojedeme do přístavu a tam uvidíme,“ řekla major Frey.

Mikrobus projel kolem nábřeží a zahnul do boční ulice hledat místo k zaparkování.

„Jen tak mimochodem, tohle také není moc povzbuzující,“ řekla Frey, která si dav v přístavu natočila termokamerou. „Normální lidé jsou ty světlé postavy, dlaci jsou díky výkonnějšímu metabolismu víc do červena,“ předvedla záznam Erikovi. Červených postav napočítal alespoň deset.

„To se to teda šíří. Za chvíli už nějaký tygrodlak v ulicích Stockholmu nikoho nevzruší.“

„A to ještě nevíme, kolik z těch bílých je nositelem dlačího viru a jenom čekají na pokousání,“ varovala Frey, když vystupovali.

Nábřeží bylo obležené turisty. Největší davy se shlukovaly před kancelářemi nabízejícími výlet lodičkou po stockholmských kanálech, a dál se lidé trousili k trajektům odjíždějícím na ostrovy archipelagu.

„Nedivím se, že jste ho tady ztratil,“ poznamenal Erik.

„Hlavně je tu příliš mnoho stánků s párkem v rohlíku,“ zachechtal se Kalle. „To je pro psa mnohem větší rozptýlení než nějací lidé.“

„Kvůli párku v rohlíku budu mít z bráchy cirkusovou atrakci!“

„Teď se ovšem budete muset soustředit a chytit Niklasovu stopu znovu,“ upozornila Frey. „Nemůžeme dovolit, aby nám tady někdo chytal švédské dlaky do německého cirkusu.“

„Možná to půjde ještě jednodušeji,“ řekl Erik a vydal se ke stánku lodní společnosti Waxholmsbolaget. Za okamžik se vrátil a studoval jízdní řády trajektů.

„Něco mi říká, že Niklas odjel lodí Waxjö v osm třicet.“

„Nechal vám tam snad vzkaz nebo co?“ mračil se Ylinenpää. „Nepočítejte, že s vámi pojedu lodí. Lodě nesnáším.“

„Je to jednoduché,“ zamával Erik papírem. „Vojáci otravovali u tetičky přesně v sedm, nejpozději do půl hodiny se pak Niklas sbalil a odešel. Zamířil sem a tady naskočil na první odjíždějící loď. Což by mohla být právě Waxjö.“

„Ta má cestou aspoň dvacet zastávek,“ nakoukla mu Frey přes rameno. „Jak zjistíme, kde vystoupil?“

Erik pokrčil rameny: „Budeme se ptát kolem projíždějících lodí, jestli na nějakém ostrově neviděli tygra. Nebo pošleme Kalleho, aby očuchal každé molo, jestli po něm brácha nešel.“

„Nemohla by je pro změnu očuchávat doga?“ navrhl mladík.

„Nechce se vám?“

„Kupte mi jedno pečené kuře, nebo raději dvě, a pak o tom začnu uvažovat. Máte představu, jak moc ta přeměna žere energii? Mám příšerný hlad.“

„Kuře si samozřejmě běžte koupit, armáda to platí,“ řekla Frey. „Pan Ylinenpää vám může dělat společnost, aby se necítil tak osamocen. Já zatím půjdu sehnat nějakou loď a vy dva,“ ukázala na Erika s Karin, „se tu můžete potloukat po přístavu a třeba zjistit, jestli někdo neví o Niklasovi něco víc.“ Erik se zadíval na blondýnku. Docela rád by s ní osaměl úplně, ale co se dalo dělat. Společenská konverzace také není k zahození.

„Loď. Vy mě chcete zabít!“ zanaříkal pan Ylinenpää při spatření bílého člunu s hrdým jménem Apophis na přídi.

„Dostanete vestu,“ slíbila Frey.

„Nebo se můžete změnit na kosatku a plout za námi po svých,“ navrhl jedovatě Erik. Kosatkodlak k jeho údivu nepoznamenal nic o tom, že to od nich není hezké, a dál pozvolna blednul ve tváři.

„Budu zvracet,“ řekl docela tiše.

„Nastupovat!“ popohnala je netrpělivě major Frey. „Tygrodlak na ostrovech je sice menší zlo než tygrodlak ve Stockholmu, ale i tak ho tam nechci nechávat moc dlouho.“

„Ono je docela možné,“ promluvil pan Ylinenpää, „že se proměnil na tygra už na lodi a na Waxjö se odehrál jeden velký masakr.“

„Nestrašte,“ zasyčel Erik a šoupnul ho směrem k člunu.

„Nepopluju,“ zapřel se Ylinenpää, ale to už ho Frey popadla za jednu ruku, voják, který řídil loď, za druhou a Erik mu rázných šťouchancem pomohl na palubu.

„A jedém!“ křikl voják, protúroval motor a Apophis odrazil.

Zatímco stockholmské panoráma uplouvalo kolem nich, dostal Erik na starosti fňukajícího kosatkodlaka, Karin se šla slunit na příď a Kalle s Frey se začali hádat, kdo z nich se bude měnit na psa a očuchávat přístavní mola.

„Víte, čeho jsem si všiml?“ zeptal se pan Ylinenpää, když na chvíli přestal zvracet na zádi Apophise. „Támhleten žlutý člun jede skoro přesně v naší stopě.“ Erik zpozorněl a zadíval se směrem, kterým ukazoval kosatkodlakův prst. Skutečně, kanárkově žlutá loď právě proplouvala kolem přístaviště, které před chvílí opustili. Oproti Apophisovi byla sice třetinová, ale zato rychlejší.

„Pojďte se podívat,“ svolal Erik ostatní, když si posádku kanárkové lodi prohlédl dalekohledem. „Třeba jenom blbě vidim.“ Přišel Kalle, Karin a nakonec přiběhla šedá doga a opřela se packami o pažení. Erik zauvažoval, jestli jí také nemá přidržet dalekohled před očima.

„To by mohl být on,“ potvrdili oba dlaci. Doga se nevyjádřila. Řeč byla o jednom z mužů na žluté lodi, který velmi přesně odpovídal popisu pána v černém, který byl u Erikovy tety hledat Niklase.

„Zatracení cirkusáci. Taky už přišli na to, že Niklas jel s Waxjö.“

„Možná ne,“ dovolil si Erikovi oponovat Ylinenpää. „Nemá sebou žádného psodlaka, aby mu očuchával molo, a na to, aby se vyptal lidí kolem, jestli tu někdo podobný Niklasovi nevystoupil, se v přístavech zdržuje moc krátce. Mám pocit, že v některých ani nezastavuje.“

„Máte pravdu,“ přiznal Erik a konečně si uvědomil, jak to ve skutečnosti je. „Udělal jsem dvě velké chyby,“ přiznal. „První, že jsem se nezeptal, kde jste toho cirkusáka vlastně našel.“

„Kousek od přístaviště. Má kancelář s výhledem na nábřeží.“

„No a druhá chyba byla, že jsem tam vůbec lezl.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal Kalle.

„Chyba je tady,“ ukázal si Erik na hlavu. „Jak má ten Heinrich asi vědět, že s červenými vlasy je to Erik a s blonďatými Niklas, když ksicht je jeden a ten samej? Ti ze žluťáska jdou po mně.“

„Skončíte jako cirkusová atrakce,“ zamumlal Ylinenpää.

„Můžeme je zastřelit,“ navrhl Kalle. „Zbraně máme, povolení nám vydá major Frey svou prackou.“

„Tady?“ rozhlédl se Erik kolem. Zleva právě předjížděli ohromnou Cinderellu I, za ní plul trajekt Soderström. Po pravici měli malý motorový člun, vpředu přeskakovala vlny za trajektem dvojice jetů. Za zádí se kromě žlutého člunu nacházela ještě jachta se skasanými plachtami a orezlá kocábka. „Tady chcete nepozorovaně zastřelit čtyři lidi v lodi?“

„Když to neuděláme, uloví vás nebo vašeho bratra pro berlínský cirkus,“ pokrčil rameny Kalle. „To máte těžké.“

„Hm,“ udělal Erik. „Zatím jsou ještě daleko. Zkusíme si pospíšit a pak uvidíme.“

Vyzkoušeli ještě jedno molo, očichali, a potom už je kanárkově žlutá loď začala nebezpečně dotahovat. Kromě Heinricha v něm byli ještě tři mladí muži a všichni vypadali v zářivě oranžových plovacích vestách jako hejno papoušků.

Když člun doplul na úroveň Apophisovy přídě, jeden z papoušků se docela klidně sehnul, zdvihl velkou černou pušku a vystřelil na Apophisova kormidelníka. Naštěstí netrefil a šipka s červeným chmýřím skončila ve vlnách.

„To jsou svině. Panebože to jsou svině,“ zamumlal Erik. Střelec nevzrušeně nabil znovu a vystřelil podruhé. Voják ubral plyn, takže je žluťásek předjel a Apophis vyrazil na volné moře. Předtím měl z jedné strany skaliska menšího ostrova. Během pár vteřin byl žlutý člun po jejich boku znova. Předjel Apophise a pokusil se ho zatlačit zpátky k pobřeží. Voják do nich zkusil najet, papouškové odpověděli další narkotizační střelou. Lodě od sebe odskočily v oblacích vodní tříště. Erik konstatoval, že už se jedná vlastně o sebeobranu, a vytáhl pistoli, když vtom ho za rameno chytil Kalle a strhl nazad. Vzápětí na oba čluny padl stín. V těsné blízkosti je míjel obrovský plovoucí hotel Viking line. Za zábradlím stáli turisté a mávali. Erik jim zamával také, pravačku se zbraní za zády. Vír od proplouvajícího obra strhl žlutý člun k Vikingovi, kormidelník Apophise něco takového očekával a vyrazil pryč.

Když se lodě znovu potkaly, měl v ruce zbraň i pán v černém a tentokrát to nebyla narkotizační puška, ale docela obyčejný samopal. Pár výstřelů a kulky se zavrtaly do Apophisovy nástavby. Kalle padl na palubu a Erik ho napodobil.

„Jsou to vůbec cirkusáci? Není to náhodou mafie?“ zařval.

„Jak to mám vědět?“ odpověděl vlčákodlak. Loď zatančila na vlnách, ale další střelba se nekonala.

„Chceme toho tygra!“ ozval se od žlutého člunu křik. „Ostatním se nic nestane.“ Kalle s Erikem opatrně vykoukli přes zábradlí. Heinrich mířil samopalem směrem ke kormidelníkovi. Obě lodě se dál řítily po vlnách.

„Tady žádný tygr není,“ zkusil Kalle.

„Tak chcem toho blonďáka, co se teď obarvil na červeno,“ upřesnil požadavek cirkusák.

„Budeme je muset postřílet,“ špitl Kalle.

„Asi ano,“ odpověděl Erik, naklonil se přes bok lodi a několikrát vystřelil proti zádi žlutého člunu. Podle očekávání motor pronásledovatelů prskl a ztichl. Kormidelník Apophise prudce zatočil, takže ohodil žluťáka vlnou vody a znemožnil Heinrichovi střelbu.

„Hrubá síla namouduši funguje,“ konstatoval Erik spokojeně.

Když očuchali další dva přístavy a blížili se ke konci běžné trasy lodi Waxjö, ozval se ze zádi smutný hlas pana Ylinenpää: „Nechci vás nějak plašit, ale ten žlutý člun je tu zas.“

„Ti budou pěkně nasraní,“ vzdychl Erik, když dalekohled potvrdil jejich obavy.

„Necítím se na nějakou přestřelku,“ vrtěl hlavou Kalle. „Prý se mi zranění rychle zahojí, ale jak tomu mám věřit?“ Zamyslel se. „Co kdybychom vás hodili do vody a zachránili si tak holé životy?“

„Nesouhlasím.“ Erika náhle napadlo řešení. „Ale mohli bychom do vody hodit něco jiného, co by je mohlo převrhnout.“

„To vážně nevím co,“ rozhlédl se Kalle po palubě a utkvěl pohledem na tom samém, co Erik.

„Nikdy!“ zavřeštěl Ylinenpää.

„No tak. Kosatka je převrhne jako nic,“ udělal Erik krok k němu.

„Ale já se neumím měnit na požádání!“

„To vůbec nevadí. Major Frey říkala, že k tomu stačí nějaké citové pohnutí či velký šok. Studená voda by to mohla spravit.“

„Opovažte se!“ Ylinenpää udělal krok zpět.

„Zachráníte tím přece naše životy.“ Teď už k němu z druhé strany přistupoval i Kalle. Karin pravila, že je to poněkud surové, ale na obranu kosatkodlaka nepodnikla nic. Šedá doga se jen dívala.

„Když si teď sundáte šaty, budete mít potom co na sebe,“ poznamenal prakticky Kalle. Ylinenpää se mezi nimi pokusil prosmeknout, ale Erik ho chytil.

„Vypněte motor, ať nám ho nechytne vrtule,“ zařval dopředu a pohon člunu za okamžik utichl. Ylinenpää zkusil kopat, tak ho Kalle popadl za nohy.

„Já neumím plavááát!“ zavřískl nešťastník, a to už letěl do vody. Vyšplíchla mohutná vlna, zkropila lidi na palubě Apophise a z místa dopadu kosatkodlaka se vyvalily bílé bubliny.

„Co když vážně neumí plavat?“ naklonil se Erik přes zábradlí.

„Snad tu přeměnu stihne dřív, než se utopí,“ vyklonil se vedle něj Kalle.

„To by bylo docela nemilé,“ přiloudal se zepředu kormidelník.

Z vody pořád vystupovaly bubliny.

„Jedno nás ovšem může těšit,“ zamudroval Kalle. „Pokud jsme ho utopili, nebude nás to trápit dlouho. Za chvíli nás totiž postřílí německá cirkusová mafie.“ Žlutý člun se teď přibližoval docela rychle. Z moře, kam dopadl Ylinenpää, už přestaly jít i bubliny.

„To se asi nepovedlo,“ hlesl Erik.

V tom okamžiku se hladina vzedmula, velká vlna odhodila člun na stranu a vodní povrch pročíslo černobílé tělo. Kosatka si odfrkla, potopila se a z vody se vynořil její ocas. Šedá doga ještě stihla uprchnout do bezpečí, zbytek cestujících plácnutí velrybího ocasu beznadějně zlilo. Navzdory Ylinepääově maličké pomstě se nad palubou Apophise rozlehl radostný pokřik.

„Výborně, výborně, jste skvělá velryba!“ povykoval Erik. „Teď musíte potopit ten žlutý člun!“ Kosatka obeplula jejich plavidlo kolem dokola.

„Ten žlutej člun, támhle jsou!“ ukázal pro jistotu novinář.

„Velryby viděj věci ve vzduchu rozmazaně,“ poučil ho Kalle. Kosatka vykroužila druhý kruh.

„Nejsou taky náhodou barvoslepé?“ zeptala se Karin. Velryba se znovu vynořila, nadechla, plácla ocasem a konečně zamířila ke kanárkovému plavidlu. Plula pod hladinou, takže si jí cirkusáci nevšimli, dokud se těsně před nimi nevynořila. Nebylo to jen tak obyčejné vynoření. Nejprve se moře vzedmulo. Pak se objevila černobílá tlama s dlouhými zuby následovaná kosatčím tělem a nakonec širokým ocasem. Velryba na vteřinu strnula na vrcholu výskoku a potom dopadla zpět. Nebylo to na člun, jak očekával Erik, ale těsně vedle něj. Účinek byl skoro stejný. Drobné plavidlo zdvihla vlna do výše, převrátila a vysypala z něj všechny pasažéry. Řev překvapených cirkusáků byl slyšet až k Apophisovi. Kosatku ve stockholmském archipelagu určitě neočekávali. Kytovec se vynořil ještě jednou, plácl sebou na obrácenou skořápku člunu a rozdrtil ji na laminátové úlomky. Oranžoví cirkusáci ječeli a pokoušeli se plavat pryč. Ylinenpää je dvakrát obeplul kolem dokola, frknul, potopil se a pak z vody vyjel obří černý ocas. Chviličku setrval, zatímco trosečníci očekávali jeho drtivý úder, a pak zajel pod hladinu bez jediného cáknutí.

„Ten hajzlík si s nima hraje,“ řekl spokojeně Kalle.

„A to bylo pořád křiku Já nechci bejt kosatka!“ přisadil si Erik. Když se pan Ylinenpää konečně vydováděl, zamířil zpátky k Apophisovi.

„Jste ta nejbáječnější kosatka, jakou jsem kdy viděl,“ křičel na něj Erik. „Poplujeme teď k dalšímu přístavu, tam se můžete přeměnit a my vás vylovíme!“

Ostrůvek měl na pobřeží rozeklaná skaliska, ze kterých se zdvíhaly břehy plné borovic a brusinek. Vypadal pustě. U betonového mola se krčily tři domky, a když Apophis přirazil, nikde se neobjevila jediná živá duše.

Na pevnou zem nejprve vyskočila stříbrošedá doga, přejela beton nosem, a místo aby se vrátila zpět do lodi, začala radostně poštěkávat a vrtět ocasem.

„Byl tu!“ zajásal Erik. „Major našla Niklase!“ Vystoupili i ostatní, pan Ylinenpää zůstal v ústí zálivu a z vody se mu očividně nechtělo. Kalle zaběhl do dřevěného domku vedle přístavu a vrátil se poněkud posmutnělý.

„Kolem pobřeží je takových třicet domků, uprostřed ostrova jsou skály a les. I když je to pusté, má to tak dvanáct kilometrů čtverečních. Vůbec netuším, jak tu vašeho bratra najdeme.“

„Od toho máme přece stopařské psy,“ usmál se Erik. Doga zavrčela, přiběhla ke Kallemu a opřela se mu tlapkami o hrudník, čímž ho málem srazila z mola do moře.

„Dobrá, dobrá, máte pravdu, majore. Svoje kuřátko už jsem dostal, tak můžu ještě jednou předvést vlčáka.“

„A ne abyste ho nějak honili,“ varoval Erik psy, než vyrazili. „Jenom zjistěte, kde je, já si s ním pak zkusím promluvit.“

„Našel jsem ho,“ sdělil Kalle zabalený do deky, protože mu po přeměně byla zima, a vyhládle se cpal krekry. „Je v člověčí podobě a sedí na skále uprostřed ostrova. Když k němu někdo půjde, uslyší ho na kilometr a bude mít dost času zdrhnout. Mohla by s váma jít major Frey, já už toho psa dneska potřetí nedám, aby Niklase vystopovala, ale nepřijde mi to jako dobrý nápad. Když ho budeme nahánět se psy, nejspíš ze sebe udělá tygra. A to pak bude teprve průšvih.“ Erik musel uznat, že na tom něco je.

„Chtělo by se to k němu přiblížit dost rychle, aby nestihl utéct moc daleko.“

„Jestli tady na tomhle ostrově seženete terénní motorku, prosím,“ zasmál se Kalle.

„Motorku ani nebudu potřebovat,“ řekl Erik a otočil se k blonďaté Karin. „Slečno, měl bych na vás jednu opravdu delikátní prosbu…“

Niklas Wiman si v centrálních skalách ostrova Lådna vybudoval doupátko z deky, dvou balíčků sušenek a nakousnutého salámu. Jakmile se v okolí něco šustlo, vybíhal na balvan nad doupětem a pozoroval. Zatím se neobjevilo nic většího než veverka, ale opatrnosti nikdy není nazbyt. Teď už bylo dlouhou dobu ticho, a tak začal uvažovat, že by mohl pro změnu slézt dolů a natrhat si něco borůvek.

Zrovna dospěl k rozhodnutí, že borůvky jsou dobrý nápad, když v lese na východě zachrupaly větve. Niklas strnul. Chrupání a praskot se proměnily ve zřetelný dusot. Srnky? Ty přece nejsou tak hlučné. Únosci? Ti by ale takhle divně nedupali. Navíc je to rychlé. Hrozně rychle se to přibližuje. Sklouzl ze svého skalního úkrytu a přemýšlel, která cesta bude nejvhodnější k úniku, když tu dupající věc poprvé zahlédl. Vypadalo to jako kůň a kolem něj poskakovalo cosi jako velký pes. Ta kombinace ho natolik překvapila, že zůstal na místě a čekal. Dupající zvíře byl skutečně kůň. Plavý islandský koník. Kolem krku měl uvázaný modrý šátek a jej se křečovitě přidržoval chlap, který zjevně na koňském hřbetě seděl poprvé a prudký cval mu nedělal ani trochu dobře. Ten muž měl vlasy obarvené na neuvěřitelně zářivou červenou. Niklas stál a čekal.

Ještě víc ho překvapilo, když v rudovlasém jezdci poznal svého bratra. Usmál se. Hrozně ho potěšilo, že právě Erik, který si tak zakládal na tom, že je z celé rodiny jako jediný úplně normální, si obarvil vlasy na červeno a jezdí po pustých ostrovech na ponících.

Před koněm běžela šedá doga, teď zastavila, sedla si a koník zastavil vedle ní. Jezdec se sesunul z jeho hřbetu a chvíli odpočíval, než se rozhlédl po okolí a zařval: „Niku! Niklasi, jsi tu?“ Potom se obrátil ke koni a pošeptal mu do ucha: „Drahá Karin, bylo to úžasné, někdy si to musíme zopakovat. Ale teď běžte, mohlo by to být nebezpečné.“

Niklas se usmál ještě víc. Koník i doga se obrátili a utekli a v lese zůstal stát rudovlasý Erik.

„Niklasi, vylez!“ zakřičel. „Chci si s tebou promluvit!“

Erikův bratr se vynořil z houští jako duch a usmíval se od ucha k uchu.

„Vypadá to, že jsem unikl potupnému přebarvení, když jsem se s tebou vyměnil,“ ukázal na Erikovu hlavu.

„To jsem si provedl sám. Aby si mě s tebou nikdo nespletl. Všechno totiž nasvědčovalo tomu, že se bude konat hon na šíleného tygrodlaka.“ Niklas strnul a úsměv mu z tváře zmizel.

„No a co, tak jsi tygrodlak,“ mávl Erik rukou. „Za poslední dva dny jsem viděl tolik dlaků, že mě nějaký další nerozhází.“

„Tím chceš naznačit, že nejsem jediný, komu se to stalo?“

„Ani v nejmenším. Jenom ve Švédsku jsou jich stovky a ty jsi z toho vyšel celkem dobře. Představ si, že jsi mohl skončit třeba jako pudlodlak nebo rybičkodlak.“

„A ti, co tě unesli?“ zkoumal dál Niklas situaci.

„Naše úžasná armáda. Neví si s epidemií dlaků rady, tak je zkouší chytat a strkat do sběrných táborů, ale myslím, že to brzy vzdá.“

Niklas naklonil hlavu na stranu. „Takže ten kůň, ke kterému jsi tak vášnivě mluvil, asi nebyl jen tak obyčejný kůň, co?“

„Kdepak. To je Karin Soläng, klisničkodlak. Jako ženská je ještě hezčí. S ní běžela major Frey, dogodlak, jinak velitelka téhle záchranné výpravy. Pak s sebou máme ještě vlčákodlaka Kalleho. A abych nezapomněl, taky po tobě toužila německá cirkusová mafie, ale jejich člun převrhla kosatka.“

„Panebože, to je úžasné,“ vzdychl Niklas. „Skoro si přeju, aby to nebyla pravda. Poslouchat tebe, váženého redaktora, jak mi tu s vážnou tváří popisuješ kosatku útočící na cirkusovou mafii, která honí po archipelagu tygrodlaka, to nemá chybu. Máš ještě další podobné historky?“

„Sepíšu je do zvláštní nedělní přílohy Aftonbladetu,“ ušklíbl se Erik.

„To s tou kosatkou je taky pravda? Máte kosatkodlaka?“

„Představím vás, ale nejspíš ještě plave v zálivu. Jmenuje se Jörgen Ylinenpää a jako chlap je úplně nesnesitelný.“

„Určitě zůstaneme v kontaktu,“ řekla major Frey na rozloučenou. „Situace se nám vymyká z rukou, a co nevidět bude třeba informovat veřejnost. Do tábora prý přibyl nějaký pudlodlak z Dagens Nyheteru, takže spolu s vámi teď máme podchycený jak seriózní, tak bulvární tisk. V podstatě můžete rovnou začít psát článek. Na shledanou,“ podala mu ruku. „A ještě něco. Dávejte si teď pozor na to, co vás kousne.“

„Cože?“

„Ten dlačí virus je podle všeho velmi infekční a vy jste s našimi dlaky pobyl dost dlouho na to, abyste ho skoro určitě chytil. Samozřejmě vám ještě uděláme krevní testy, ale jak říkám, dávejte si pozor na to, co vás kousne.“

Kolmårdenská zoo byla krásná v tom, že se tu nenacházely žádné mříže ani klece. Zvířata od sebe a od návštěvníků oddělovaly jen důmyslné valy, příkopy a terénní nerovnosti. Kupříkladu vlčí výběh byl částečně zahloubený, takže pokud by se vlci chtěli dostat ven, museli by se vyšplhat do prudkého svahu. Kdo by se chtěl dostat k nim, musel by se naopak z kopečku sešoupnout.

Erik jakákoliv jiná zvířata ignoroval a zamířil přímo k vlkům. Když už dlak, tak aspoň poctivý vlkodlak. Tygrodlak nebo lvodlak by také nebyli k zahození, ale ke koťátkům se jen tak nedostane a pokousání dospělým lvem by nemusel člověk přežít. V tomhle směru byli vlci ideální.

Na přístupové cestičce k výběhu stála dvojice korpulentních dam ve středním věku a od každé se táhlo samonavíjecí vodítko. Na konci jednoho ležel buldoček podobný rozpláclé žábě a funěl, druhá paní vlastnila bílou štětku chlupů s mašlí.

Erik se rozhodl je obejít ze strany té bílé věci.

„Ňaf!“ pravilo stvořeníčko a potřáslo výhružně mašlí. Maltézský pinč se tomu říká, vzpomněl si Erik na název a psíka překročil.

„Ňaf, ňaf, ňaf!“ zaječel chlupatec. Erik šel dál.

„Ňaf, ňaf, ňaf, ňaf!!“ vyrazil se sebe pinč a Erik najednou pocítil ostrou bolest v noze. Zvedl ji. Na lýtku se mu houpala ta chlupatá omašlená potvora, drtila látku kalhot a nepřestávala přidušeně ňafat. Kopl a pinč odletěl. Noha ho bolela, sehnul se a nahmatal ranky po drobných zubech.

Erika Wimana pokousal maltézský pinč.

KONEC 24. 8. 2007

Křížové hřeby

Dřevo pod nahými zády bylo studené a zčernalé stářím. Když pohnula prsty, ucítila třísky na hrbolatém povrchu a drobounké kapky rosy, které se na nich v chladném ranním vzduchu vysrážely. Skupinka kněží chodila kolem ní ve stále užších kruzích a monotónně, naříkavě zpívala. Litanie za usmíření její duše. Rytmus se zlomil, teď zpívali poslední část. Zaříkání, aby si její duše rozmyslela škodit a raději se poddala osudu.

Slova se chopil někdo jiný a předčítal rozsudek. Jeho bezbarvá slova byla oproti lkaní kněží až uklidňující. Neposlouchala, ležela tiše a klidně a pozorovala blednoucí nebe nad sebou. Ještě nevyšlo slunce, uvědomila si. Tam seshora krásně uvidím svítání. Po dlouhé době – a naposled.

Čtení rozsudku skončilo a na kamenných deskách se ozvaly kroky. Modré nebe jí zakryla tvář v pestře pomalované masce. Na okamžik zahlédla v její hloubi záblesk očí a pak se kat sehnul a jemně ji vzal za zápěstí. Ten dotyk ji překvapil. Měl suché a horké ruce a dotýkal se jí s nečekanou opatrností. Jako by jí nechtěl ublížit. Měla chuť se tomu zasmát, zatímco kat položil její ruku na příčné břevno kříže, lehce ji tam přidržel a zalovil ve váčku u pasu. Ostrá špice hřebíku neomylně našla správné místo mezi kůstkami zápěstí a potom, hnána několika ráznými údery kladiva, pronikla kůží a masem až do starého dřeva. Bolest pocítila teprve v okamžiku, kdy ocelové tělo hřebu zajelo do zčernalého břevna a vyštíplo několik třísek. Jako by to bylo dřevo, a ne její ruka, co je živé, zranitelné a v předtuše agónie trpí bolestí. Kat skoro něžným pohybem rozbalil její zaťatou pěst, přitiskl jí prsty ke kříži a zarazil do dlaně křížový hřeb. Nečekaně ostrá bolest ji zaskočila. Vystřelovala do všech prstů a šířila se nenadálými zášlehy přes ruku do celého těla. Jejím zdrojem bylo tělo křížového hřebu, tvořené čtveřicí listově tenkých a nesmírně ostrých břitů. Neměl v celé té záležitosti popravy jiný smysl, než zvyšovat bolest a zvýrazňovat utrpení těla visícího za zápěstí, které si při sebemenším pohybu rozřezává o jeho hrany jemnou tkáň dlaně.

Kat ji obešel a ona zjistila, že úporně tiskne ruku k tělu a odmítá se jeho něžnému dotyku podvolit. Snad nechci začít bojovat o život, teď? Přesto musel použít sílu, i když se snažil nebýt hrubý. Přitiskl její paži k břevnu kříže a přibil ji obyčejným a křížovým hřebem.

Nebe už nebylo modré, ale do ruda. Je to bolestí, nebo vycházejícím sluncem? Kříž se otřásl a s prudkým trhnutím se začal zvedat. Těžké dřevo ji udeřilo do zad, vrhlo ve směru svého pohybu a zastavily ji až hlavice hřebů, které se zaryly hluboko do ran. Kousla se do rtů, aby nevykřikla. Kříž se zdvíhal dál, tažený dvojicí starých černých koní. S prudkým škubnutím se zastavil ve vzpřímené poloze a jeho dolní konec zapadl do lůžka v kamenném podstavci. Veškerou váhu jejího těla teď nesla probodená zápěstí. Dlaně se pootočily, křížové hřeby projely tkání a zastavily se o kost. Vykřikla. Kolem ní zněly tlumené hlasy, tiché chichotání, polohlasné mumlavé promluvy.

Přinutila se otevřít oči. Mramorový čtverec kolem kříže byl prázdný. Za ním stála dvojice kněží v maskách, vrchnímu veleknězi se pod červenou řízou boulilo břicho. Ospalý dlouhán, který předčítal rozsudek, nervózně žmoulal v ruce svitek. Tři soudci stáli s rukama založenýma na prsou a polohlasně se o čemsi bavili.

Kat s malým pomocníkem, kterému velká maska neustále překážela, už odvázali koně od kříže, chlapec je odvedl do rohu náměstí, zatímco kat se vrátil a zastavil se pod ní. Přes masku nebylo vidět, jak vypadá ani jak se tváří.

Dýchalo se jím čím dál hůř, jako by měla v hrudi řeřavé uhlíky. Zapřela se patami o kříž, cítila, jak se jí ostré třísky zaryly do zad a chodidel, přizdvihla se a konečně se nadechla. Studený ranní vzduch ji zabolel na plicích.

Diváci pronesli několik nevybíravých poznámek, dva si dokonce ukazovali prstem. Stáli tam převážně muži, co se nepřišli dívat na popravu, ale okukovat její bezmocné nahé tělo. Několik přítomných žen se zachichotalo, a když spatřily, že se na ně dívá, zakryly si tvář šátkem. Kat se po zvědavcích ohlédl, věnoval ukřižované dívce jediný krátký pohled a odešel dozadu za kříž.

Pokusila se znovu vzepřít. Křížové hřeby se lačně zakously do dlaní a levé zápěstí jí roztřásla krátká, horce tepavá křeč. Krev jí stékala po bledé kůži a vpíjela se do starého, zčernalého dřeva.

Za davem čumilů byly vidět sochy vroubící rozlehlé náměstí, střechy chrámů a univerzit Kamenného vršku a dole pod ním obrovské město, rozkládající se až k obzoru. Proti světle rudému nebi se rýsovaly šedé pahrbky hor a vycházející slunce ji udeřilo do očí.

Zemřela až pozdě odpoledne. Sama, bez diváků, v prašném a ospalém dni pozdního léta. Mistr Modo si jejího skonu všiml první. Vstal z kamenné lavice v rohu náměstí, přešel před kříž a chvíli se díval vzhůru na visící drobné tělo. Potom si unaveně sundal masku kata a otřel zpocené čelo. Dvojice kněží se ani neobtěžovala jít se o dívčině smrti přesvědčit. Jen si počkali na Modovo kývnutí a pak se zdvihli z výklenku právnické fakulty a odšourali se do svých chrámů.

„Přiveď koně!“ křikl Modo směrem, kde tušil svého pomocníka. Odpovědí mu bylo frknutí pospávajícího vraníka.

„Hej, kluku!“ Katův hlas se rozléhal prázdným náměstím. „Nespi a přiveď sem koně!“ Chlapec se vynořil z postranní uličky, mnul si ospalé oči a chvíli na Moda hloupě koukal. Svou masku odložil hned po vztyčení kříže.

„No jo,“ zabručel, otočil se a vrátil se s vraníky stejně ospalými a mžourajícími jako on sám.

Kříž přes veškerou opatrnost při pokládání dopadl na zem tvrdě, dívčí tělo na něm bezvládně poskočilo a její nohy se svezly ke straně. Modo se na ni zahleděl a mnul si holou hlavu otlačenou od masky. Po smrti na dívce nebylo nic krásného. Jemný pravidelný obličej zkřivil předsmrtný zápas a utrpení, rty měla rozkousané do krve a na zpocených tvářích naschlý šedý prach. Husté černé vlasy měla rozcuchané a ostříhané nakrátko. Už předtím ho to překvapilo, ale nemohl si vzpomenout proč.

Nechal si od kluka podat kleště a sklonil se k jejím rukám rozervaným hřeby. Bledou pleť měla potřísněnou zčernalou krví. Byla štíhlá a drobná, prohlížel si ji, zatím co vytahoval hřeby a předával je svému pomocníkovi. Malá kulatá ňadra, útlý pas, ale žensky zaoblené boky a nádherně tvarovaná stehna, tak příjemně kontrastující s jejím skoro ještě dětským vzhledem. I ve smrti měla jisté kouzlo a její tělo, do kterého se na kříži opíralo slunce, bylo stále teplé a hebké.

Za katem se ozvaly kroky a přes tělo mladé dívky padl dlouhý stín.

„Pěkná, co?“ zhodnotil ji hrobař Tongalo. Jeho pomocník, hubený a vytáhlý jako hrobař, mezitím přitáhl ke kříži plátěná nosítka. Pohladil ukřižovanou na prsou, vzal ji v podpaží a nešetrně stáhl na máry. Tongalo mu pomohl přeložit nosítka s mrtvou na rozeschlý dvoukolák, potom si opět založil ruce za záda a s nečitelným úsměvem na rtech odkráčel k hřbitovu. Vozík tlačil jeho asistent sám.

Modo se dotkl břevna kříže. Hrubé dřevo bylo zčernalé krví a potem a proděravělé mnohými hřeby. Působilo možná stejně žalostným dojmem jako mrtvá dívka předtím.

„Dneska se opiju,“ řekl Modo spíš ke kříži než ke klukovi, který zapřáhl dvojici vraníků do vozíku a nacouval s ním k plošině. Katovu poznámku přešel mlčením. Něco neobvyklého by se dělo jedině v případě, kdyby se dnes mistr rozhodl zůstat střízlivý.

Popadli kříž za příčné břevno, vytáhli na vozík a zajistili jednoduchou smyčkou provazu. Vraníci se po nich dívali a v okamžiku, kdy byl kříž upevněn, sami vyrazili na cestu k domovu.

„Co to mělo znamenat s tou maskou?“ zeptal se najednou Modo, když před něj doma postavil hoch džbán s vínem a teď hledal čistou a nerozbitou sklenici. Tvářil se, že otázku přeslechl, a štrachal o to hlasitěji.

„Ptám se, proč sis tam sundal tu masku.“ Modo na sklenici nečekal a napil se rovnou ze džbánu. Chlapec se přišoural do pokoje, v ruce pohár s vyštíplým okrajem, a krčil rameny. Modo se zamračil, znovu se napil a pak se zeptal: „Proč má kat během popravy masku?“

„Protože jinak by duše odsouzeného viděla jeho tvář, zapamatovala by si ji a mohla mu po smrti ublížit,“ odříkal hbitě kluk a po kratší úvaze postavil pohár na kraj stolu, šoupl ho k Modovi a ustoupil o krok.

„Správně,“ broukl mistr a natáhl se pro pohárek. „A proč musí mít jeho pomocník masku?“ zeptal se.

„Ze stejných důvodů,“ zakňoural hoch a zase poodstoupil.

„Tak proč sis ji, sakra, sundal?“

„Vždyť už visela. A neviděla mě.“

„Duše se nedívá lidskýma očima. Co když se teď do rána osypeš bolákama?“

„Proto měla přece křížáky, ne?“ hájil se hoch. „Sám jsi mi to říkal. Aby duše umřela dřív než tělo.“

„To je pravda,“ zabručel kat do vína. „Jenže zákon říká, že kat a jeho pomocník musí mít během celé popravy masky, a tak je budou mít, ať se při tom s duší děje cokoliv.“ Chlapec horlivě přikyvoval, ale dřív, než stihl zmizet, ho zarazila Modova otázka pronesená mírným tónem: „Četl jsi ty spisy, co jsem ti dal?“

„Jo,“ přikrčil se hoch. Mistr ještě zdaleka nebyl opilý a už byl nepříjemný.

„Tak proč zemře ukřižovaný?“

„Vykrvácí?“ zkusil chlapec opatrně.

„Špatně!“ zařval Modo a mrštil po něm pohár. Zbytek vína vychlístl na podlahu a vytvořil skvrny podobné krvi. „Udusí se! Jak chceš bejt kat, když nemáš ani tyhle základní znalosti?! Udusí se, protože jeho svaly nemají v týhle poloze dostatečnou oporu a on se nedokáže nadechnout! Budeš si to pamatovat?“ napůl se zdvihl, že to snad vtluče svému učedníkovi do hlavy ručně, ale hoch už utekl a vzal s sebou i ten pohár, ze kterého se vyštípl další střep. Modo se s bručením posadil a zahleděl se na temnou hladinu džbánu. Ze rtu mu odpadla kapka, dopadla do vína a vytvořila v něm soustředné kruhové vlny.

„K čertu s tím,“ zavrčel kat, popadl těžký džbán a zhluboka se napil.

„K čertu.“ Po temně rudé hladině vína běhaly drobné vlnky. Srážely se, tříštily a zanikaly. Vypil je. Vlnky zmizely a objevily se nové. Ťukl ze strany do džbánu, od vnitřní stěny se odlepila řada mírných polokruhů a podobna vojenským šikům pochodovala napříč nádobou. Odrazila se od druhé stěny, sečetla a odečetla a vytvořila záhyby podobné hladkým tělům ryb. Vlnky znovu dospěly k okraji džbánu. Útvary jimi vytvářené se proplétaly, komplikovaly a začínaly nabývat obrysů, které Modo znal. Ňadra, boky a stehna, oblé, lákající křivky. Ponořil se do nich a ony pronikly do něj, plné chladivé ovocné chuti.

Hladina byla už ukrytá hluboko v naběhlém břichu džbánu a vinná dívka v něm nedosažitelně daleko. Převracela se, přelévala, vystavovala na odiv linie svého těla, potápěla se do bezednosti a hned zase vyplouvala na povrch. Modo natáhl ruku. Všechno bylo temné a rudé, vlnilo se a šumělo. Vinná dívka se prohnula, dvě vlnky prsou mu proběhly před očima. Pokusil se ji zachytit, ale byla hladká a hbitá a protekla mu mezi prsty. Vysmála se mu a unikla do nekonečné rudé hladiny. Záblesk rudých vlasů, záblesk bílých ňader. Pustil se za ní a ona plula k němu, kolem něj i v něm. Přelévala se a měnila, mizela a objevovala, jen ona a on, ztraceni v nekonečné karmínové hlubině.

Pokoušel se ji uchopit, snažil se jí pohlédnout do tváře, i když samozřejmě věděl, kdo to je. Vždy byla stejná, pokaždé mu unikala a uhýbala.

Ozvěny temných a světlých křivek v rudé mlze, tušené obliny v netušené dálce. Vždy byla stejná, i když tahle měla krátké vlasy. Jaké jiné by měla mít? proplulo líně Modovou myslí. Vždy měla krátké, protože kdyby měla dlouhé, mohla by mě jimi omotat a svázat a stáhnout do té hluboké, horké a rudé prázdnoty.

V noci byl zabit Sarmingalo, druhý kněz z chrámu Nejvyšší Spravedlnosti. Kdosi mu vrazil do srdce křížový hřeb. Stalo se tak v Sarmingalově soukromém pokoji v nitru chrámu a nikdo z přítomných kněží ani věřících si nevšiml nikoho cizího, kdo by k Sarmingalovi přišel a zase od něj odešel.

„Proč měla krátké vlasy?“ zeptal se Modo.

„Kdo?“ vzhlédl kluk od tlustého spisu, ve kterém studoval detailně popsané stavy ukřižovaného těla. Slunce už stálo vysoko na obloze, ale v místnosti stále panovalo dusné šero, protože okenice byly zavřené. Modova snídaně stála netknutá a studená na stole a kat sám popíjel malými doušky lektvar proti kocovině.

„Ta dívka, co jsme ji včera popravili. Měla krátké vlasy. Proč?“

„Co já vím,“ pokrčil kluk rameny. „Ženské dělají nejrůznější věci.“

Velká dřevěná vrata se s vrznutím, váhavě otevřela. Za drobnou ženou, která v nich stála, se dovnitř vevalil prach a dusný vzduch odpolední ulice. Na Kamenném vršku nebyly stromy, které by mohly horko zmírňovat. Žena zůstala stát, chvíli mžourala do šera místnosti, která byla jen průjezdem na dvůr, a pak za sebou pečlivě vrata zavřela.

Průjezd by byl obyčejným skladem nářadí, pokud by si pozorovatel neuvědomil, k čemu všechny ty věci slouží a komu patří.

O špinavou, hrubě omítnutou stěnu po levé straně se opírala spleť dřevěných polic. Na ní byla pečlivě vyrovnaná sbírka nejrůznějších nástrojů. Vypadalo to, jako by tu najednou bydlel kovář, truhlář, lékař, provazník i dráteník. Na druhé stěně police nebyly. Visela na ní sekyra, dva meče obalené olejem nasáklými hadry a postroje obou vraníků. Kromě několika zbytečností při zemi tu byl už jenom starý zčernalý kříž přichycený konopnou oprátkou k rezavé skobě.

Návštěvnice před ním zůstala chvíli stát a tiše si prohlížela ten kus starého dřeva zavěšený hned vedle koňského chomoutu.

Za průjezdem byl malý čtvercový dvorek obehnaný vysokými zdmi okolních domů. Na kamenné lavici seděl mistr popravčí a se zavřenýma očima se vyhříval na sluníčku, v přístřešku s břidlicovou střechou hřebelcoval jeho pomocník vraníka.

„Jsem Lia Miantanki, vyšetřovatelka,“ řekla žena. Modo se ani nepohnul. Kluk se po ní ohlédl a dál rytmicky přejížděl hřbílkem po černém boku.

„Chtěla bych s někým z vás mluvit,“ pokračovala Lia.

„Co potřebujete?“

„Ty jsi katův pomocník, že?“

„Učedník,“ zdůraznil kluk a zazubil se. „Lantako, k vašim službám.“ Lia se zamračila. Kat by neměl být veselý, napadlo ji.

„V noci byl zabit kněz Sarmingalo. Křížovým hřebem,“ řekla. „Máte je tady?“

„Samozřejmě. Plnej pytlík,“ mávl kluk směrem k průjezdu. Přestal hřebelcovat vraníka a vyšel ze stáje před vyšetřovatelku. „Kupujem je od kováře. Mluvila jste s ním?“

„Mluvila,“ povzdychla si žena. „Prodává je návštěvníkům Kamenného vršku na památku.

Byli jste oba v noci tady?“

„Samozřejmě,“ řekl kluk a podíval se jí zpříma do očí. „Kde jinde?“

Přešlápla a zadívala se na spícího Moda.

„Nemáte zamčená vrata. Může sem kdokoliv přijít a…“

„Ke katovi nikdo nechodí, pokud nemusí,“ řekl kluk.

„To je pravda,“ souhlasila rozpačitě vyšetřovatelka. „Musela jsem prověřit všechny, kdo by mohli mít křížové hřeby. Sbohem.“

„Proč by si žena ostříhala vlasy?“ Překvapeně sebou trhla, myslela si, že kat spí.

„Co?“

„Jste žena, měla byste to vědět,“ mluvil Modo se zavřenýma očima. „Proč by si mladá dívka ostříhala vlasy?“

„Netuším. Možná kvůli nemoci. Nebo jako pokání,“ krčila rameny. „Třeba je slíbila bohům… za něco. Proč se vlastně ptáte?“ Zahleděla se na kata, který stále vypadal, jako když spí. Neodpověděl.

„Už musím jít,“ zamumlala vyšetřovatelka, otočila se a rychle zmizela za těžkými vraty.

Modo ještě chvíli seděl bez hnutí na slunci, potom vstal a s očima stále zavřenýma se pomalu odšoural do přítmí průjezdu. Stál, jednu ruku na stěně, pak otevřel oči a řekl: „A tahle měla vlasy až do pasu, hnědé a převázané stužkou.“ Pomocník na něj překvapeně zamrkal.

„Díval jsi se,“ řekl nedůvěřivě. Modo neznatelně zavrtěl hlavou, jel dál dlaní po hrbolaté stěně, až se jeho prsty zastavily na seschlém dřevu kříže.

„Bolí mě hlava,“ zamumlal. Dotýkal se prsty hlubokých ran vyštípaných desítkami hřebů. Dřevo se nemohlo hojit jako lidská tkáň, a tak v něm každé zranění zůstávalo otevřené a rozšklebené navždy.

Kat si povzdychl, sevřel ruku v pěst a vyšel ven. Vchod do obytné části domu byl z ulice.

Mladý pomocník pokrčil rameny a vrátil se ke koním. Vraníci neměli jména a jejich jedinou životní náplní bylo občas vyjít ze stáje, dotáhnout na popraviště kříž a zase ho odtáhnout zpět.

K večeři byla ryba. Chlapec ji přinesl od kuchařky sídlící o dvě ulice dál. Naskládal kousky vařeného masa a zeleniny na talíře a s tím větším došel do Modova pokoje. Kat seděl za stolem a díval se před sebe. Bezmyšlenkovitě natáhl ruku po talíři, vzal si jej a pak se náhle zarazil. Díval se na klukovo bledé, neopálené předloktí. A na svoji ruku, dvakrát tak silnější, jak drží okraj plného talíře. Chlapcovo levé předloktí bylo čisté a prázdné. Na tom Modově byly tři tečky připomínající podlitiny uzavřené v modrém kruhu. Tetování, značící příslušnost ke Kamennému vršku. Chlapec je obdrží, až se stane katem. Potom už nikdy, nikdy Kamenný vršek neopustí a stane se zajatcem jeho ulic a chladných stěn a kamenných střech a náměstí beze stromů a nakonec mramorového hřbitova, na který se nesmějí nosit květiny.

Modo si uvědomil, že svého učedníka drží za zápěstí a zírá na něj. Zamrkal a s výrazem spíš zmateným než omluvným jej pustil. Vzal lžíci a začal jíst, při tom si všiml, jak se chlapec kradmým pohybem dotkl bolavých míst, kde ho stiskly katovy prsty.

Kat. Kdysi chtěl být lékařem, tenkrát, když se definitivně rozhodl, že zde zůstane. Pak, snad ze vzteku či snad z lítosti, si vybral povolání téměř totožné, ale přitom tak protikladné, a stal se popravčím Kamenného vršku.

„Máme ještě víno?“ zeptal se.

„Poslední džbán.“

„Sem s ním.“

Dívka k němu přišla jako vždy, vybrala si jednu z tisícerých obměn svého neměnného zjevování a vstoupila do jeho snů roztančená, zahalená do světle zelené řízy a závojů.

Tančila, a když se jí látka sesmekla z hlavy, uvolnila husté prameny dlouhých, zářivě rudých vlasů. Rozeběhly se prostorem, smýkaly sebou a vlály jako rubínoví hadi. Během dívčina tance se začaly jednotlivé závoje uvolňovat, klouzaly vzduchem a mizely v nedohlednu, ale z jejího těla stále nebylo nic vidět. Všechna obnažená místečka zahalovaly neposedné vlasy, vlnily se a smekávaly, klouzaly a poletovaly a halily ženu měňavým přísvitem rudého ohně.

„Pryč s nimi!“ vykřikl kdosi hlasitě a dívka se usmála, pohodila hlavou a jeden pramen vlasů se uvolnil a odplul. Potom druhý, napodoboval svým vlněním předtím odletující závoje. Pohyby hlavy byly čím dál tím rychlejší, vlasy se oddělovaly se vzrůstající prudkostí, jako by beztvará hmota kolem tanečnice roztáhla své pařáty a rvala jí účes.

Tanec vrcholil, poslední zbytek rudých vláken zmizel a dívka zůstala chvíli viset v prostoru, nahá a bledá, jako by ji na místě přidržovaly desítky neviditelných rukou. Rozpřáhla paže. To, co ji drželo, povolilo. Začala padat, dlaně odtažené od těla, prsty napjaté, ústa otevřená jako ke křiku. Nejprve to bylo snově pomalé, takřka neznatelné, ale pak se pohyb stále zrychloval a zrychloval a nakonec její tělo svištělo závratnou rychlostí.

Modo padal s ní, před ní, ona padala na něj a on jí slepým pádem uhýbal. Křičel závratí, zatímco ona stále padala tiše, s rukama rozpřaženýma, vlasy kratičkými a tváří té, kterou ukřižoval.

Vrchní velekněz Rongalo zemřel stejně jako jeho pomocník z chrámu Nejvyšší Spravedlnosti, jen mu vrah nevrazil křížový hřeb do srdce, ale do čela. Nalezli ho ráno zachumlaného v hebkých poduškách a kvůli jeho nenadálé smrti musela být odložena poprava, na které měl vést obřad usmíření duše.

Modo se vzbudil až k polednímu a po tom, proč mohl tak dlouho spát, nijak nepátral. Teprve jeho pomocník mu úslužně prozradil, že je to právě veleknězova smrt, které vděčí za svůj dlouhý a nerušený spánek.

„Myslím, že to dělá nějaký blázen,“ přidal svůj posudek. „A báby na tržišti povídaly, že to bude nejspíš někdo z návštěvníků, jeden z těch, co si u kováře kupují ty suvenýry. Musíš uznat, mistře, že koupit si křížový hřeb, nebo dokonce celý maličký kříž s mrtvolou může jenom cvok. Normální lidé si mučicími nástroji byt nezkrášlují, ne?“ Modo se po chlapci zamračeně podíval, ale ten si jeho pohledu nevšiml.

„Z Kamenného vršku to určitě nikdo nebyl. Tady přeci vrazi nežijí.“ Kat se rozchechtal. Tvrdě, zle, vypadalo to spíš jako záchvat kašle.

„Ale žijí. Minimálně jeden tu žije,“ bouchl dlaní do stolu. „A z tebe bude za pár let druhý.“ Kluk se přikrčil. Těmi řečmi jen mistra vyprovokoval a teď nejspíš přijde trest. Ale Modo na něj rychle zapomněl.

„Co to mělo být dnes za popravu?“ zeptal se.

„Jenom stětí. Vražda ve vyšších společenských kruzích.“

„Aha,“ kývl Modo. „A máme na dnešek ještě něco?“

„Jinak nic.“

„To je dobře.“ Kat se opřel dlaněmi o desku stolu a pomalu vstal. „Přečti si něco o utínání hlav. Je toho v knihovně dost. Zvlášť pěkná je taková krátká stať od Dystenga o tom, jak asi vnímá popravu popravený. Večer se tě na něco z toho zeptám.“

„A předtím?“

„Půjdu se projít.“

Vyšetřovatelka drobnými krůčky přecházela po leštěném mramoru pracovny nejvyššího soudce a vlasy, spletené do těžkého uzlu, ji s každým hnutím hlavy udeřily do šíje.

„Je to už druhá vražda a vy ještě nemáte podezřelého,“ řekl soudce.

„Otázka motivu je mi stále nejasná,“ začala vyšetřovatelka. „Z lidí, kteří by měli alespoň příležitost, je tu kat…“ Sudí ji nerudně přerušil: „Podezříváte snad Moda?“

„To ne,“ zdvihla hlavu. „Ale jako jediný vlastní větší množství křížových hřebů.“

„Říkala jste, že je kovář prodává návštěvníkům,“ zabručel.

„Ano. Ale to jsou lidé, kteří se zdrží nanejvýš jeden den, neumím si představit, proč by tu někdo takový zůstával a zabíjel křížovými hřeby kněží.“

„Zákon nám nedovoluje Kamenný vršek opustit, nikomu tu nezakazuje zůstat. I tihle lidé jsou podezřelí. Prověřujte je, snažte se! Nemůžeme si dovolit, aby lidé vnímali Kamenný vršek jako nebezpečné místo, nebo dokonce útočiště šílených vrahů. Najděte toho cizince a zastavte ho!“

„Ale Modo…,“ vrátila se vyšetřovatelka ještě ke svému podezření.

„Modo je zatracený alkoholik!“ zařval soudce. „V noci leží opilý a netoulá se chrámy s křížovými hřeby. Už to je dost zlé, že je popravčí Kamenného vršku opilec, a vy mu ještě přidáváte obvinění z vraždy! Musíte dbát na pověst Kamenného vršku. Myslete trochu, ženská!“ Vyšetřovatelka sklonila hlavu. Se soudcem se nedalo diskutovat. A nejspíš měl pravdu. Právě proto, že byl Modo ožrala, nemohl být ten tichý a tajemný vrah.

Slunce stálo v nadhlavníku a rozpalovalo kamennou plochu náměstí. Poslední kousky stínu se skrývaly ve výklencích budov a všude bylo ticho a mrtvo.

Modovi se tahle doba zamlouvala. Nikdo ho neotravoval, nikomu se nemusel vyhýbat, mohl být sám i uprostřed mnohatisícového města. Pomalu došel ke středu Kruhového náměstí. Ozvěna jeho kroků se nepříjemně odrážela od stěn chrámů. Přetřel si horkou dlaní zpocené čelo a zahleděl se na centrální kašnu. Nebyla v ní voda a na dně spočívala tenká vrstvička vyschlé špíny. Ta kašna symbolizovala Jara a Jarnu, božskou dvojici stvořitelů. Centrální kamenný obelisk, z jehož vrcholku měla tryskat voda, byl Jar a kruhová nádoba kolem něj Jarna. Tihle dva svým spojením stvořili svět a pokaždé, když se znovu setkali, dali vzniknout nové lidské duši. Jejich chrámy se zdvíhaly k nebi jako trsy krystalů vyrážejících z okrajů náměstí. Tady sestupovali bohové prostřednictvím svých kněží a kněžek k lidem a rozmlouvali s nimi tím nejstarším způsobem. S každým vzedmutím slasti se pak duše lidských služebníků pozdvihovala výš a výš, aby nakonec splynula se svými stvořiteli.

Modo došel až ke kašně, dotkl se lesklého kamene ohlazeného rukama desítek poutníků a povzdechl si. Tenhle zvuk ozvěna nevrátila. Kat se rozhlédl po opuštěném náměstí a zamířil k chrámu Jarny.

Vysoké průčelí bylo rozčleněno nespočtem sloupů, balustrád a oblých mramorových soch. Hladká ženská těla se tiskla ke kamenům chrámu i jedno k druhému, bledými gesty lákala návštěvníky či se před jejich zraky skrývala v gestech cudnosti za tesanými předlouhými vlasy. Nikdo nedokázal spočítat, kolik chladných krásek se na Jarnině chrámu nachází. Každá byla jedinečná a každá se prý podobala některé z kněžek.

Modo se zastavil před vstupem a pozoroval je. Takhle zespoda byly jejich baculaté tvary, zdůrazněné jemnými poledními stíny, ještě zajímavější, ale zase jim nebylo vidět do tváře. V jednom z oken mezi sochami jako by se krátce zaleskly rusé vlasy, ale když vzhlédl, setkal se jen s palčivými paprsky slunečního kotouče.

Zamrkal, rudé mžitky se proměnily v záplavu kadeří rozhozených po polštáři, ohnivě svítící prameny obkružují dívčí tvář, která se spokojeně usmívá ze sna. Dlouho si ji tenkrát prohlížel, a přitom netušil, že ji vidí naposled a ráno vedle sebe nalezne jenom bolestné prázdno.

Pod vysokou bílou klenbou Jarnina chrámu byl nečekaný chládek a přechod z prudkého slunce do stínu byl jako vstup do jiného světa. Modo se ocitl na malém nádvoříčku, vroubeném loubím s bohatě zdobenými sloupy a jemnou modrobílou mozaikou. Ani tady nechyběly mramorové krasavice. Na jednu z nich dopadalo slunce a vytvářelo kolem ní mihotavou auru tekutého zlata.

„Přeješ si, kate?“ ozval se hlas. Modo se kolem sebe překvapeně rozhlédl, protože to vypadalo, jako když mluví jedna ze soch. Nádvoří bylo prázdné. Ve stínu pod loubím seděla na lavičce žena ve splývavých zelených šatech. Vlasy jí ze šera zářily jako bílé zlato.

„Přeješ si, kate?“ zopakovala a jemu se zdálo, že s důrazem na oslovení. Otočil se k ní a najednou nevěděl, co říct.

„Hledám…,“ olízl si suché rty. Měl žízeň. Dívka ho pozorovala bez hnutí a světlé oči jí zářily podivným jasem. Vlastně ani nevím, jaké jméno říct, uvědomil si Modo. Znám jen její původní, to, které měla, než vstoupila do chrámu.

„Hledám…,“ zopakoval tichounce on nebo vzduch přelétávající nad nehybnými ústy soch.

„Každý něco hledá,“ promluvila žena po dlouhém okamžiku ticha, stále bez pohybu, jako by i ona byla zakletá do kamene. „A mnozí v Jarnině chrámu nacházejí. Vejdi, kate.“ Tentokrát zdůraznila jeho titul, jako by to bylo něco nečistého, co je třeba mu neustále připomínat. „A třeba i ty najdeš.“

Měla tak zvláštní bledé oči, díval se na ni pozorně, aby viděl, jestli mrkne. Nedočkal se. Oči ho pálily jako zasypané hrubými zrnky soli. Třeba tu v Jarnině chrámu žádné ženy nejsou, jen sochy a všichni si myslí, že jsou živé, a všichni jednají, jako by byly živé. Každá ta socha je ženou a každá ta žena je bohyní a v každé z nich je bohyně, a přitom jsou všechny mrtvé a bílé a chladné. Lze s nimi mluvit, lze je uctívat, lze k nim vejít jako k ženě, lze je mít, jednu po druhé či všechny najednou, a všechny touží jen po tom a vzdychají a rozevírají bílé náruče a rudá ústa a nikdo už si nevzpomene, že kdysi dávno patřila jedna z nich Modovi.

Otočil se a vyšel z kamenného chrámu plného kamenných soch na kamenné náměstí zalité horkým, lepkavým slunečním jasem.

Kamenný vršek je ve skutečnosti trojvrší. Na nejvyšším pahrbku je popraviště, nevysoké mramorové pódium se středovým otvorem připraveným kdykoliv pojmout těžké břevno kříže. Druhý vrcholek korunuje Kruhové náměstí s chrámy Jara a Jarny. A konečně na třetím je hřbitov. Místo posledního odpočinku pro občany Kamenného vršku je stejně chladné a strohé jako město samo. Těžké leštěné náhrobky, pravoúhlé dlážděné chodníčky, kamenné květiny, sochy plačících andělů i veselých božstev zvoucích duši mrtvého do země věčného štěstí. Je tu ticho, protože živí jen málokdy přicházejí navštívit mrtvé.

Jedno místo ale jako by na Kamenný vršek ani nepatřilo. Za vysokou zdí vedle hřbitova se nachází Liliový okrsek. Tady leží lidé beze jména, popravení a sebevrazi. Roste tu tráva a v místech, kde dosud nebyl nikdo pohřben, šumí rozložité koruny tří statných velikánů. Občas sem z dolního města zabloudí pták či motýl přilákaný k zlatým květům lilií.

Modo dorazil k bráně Liliového okrsku až pozdě odpoledne, po několika zastávkách ve vinárnách a v podstatě už nevěděl, proč zamířil právě sem. Chvíli se jen tak bezcílně potloukal po zelených chodníčcích mezi hroby, hebká tráva ho hladila po lýtkách. Lilie omamně voněly. V rozích každého hrobu rostla jedna, to aby hrobař věděl, kde někdo leží, přestože podle zákona nesměl nikdo tušit, kde spočívá tělo bezejmenného. Jeho duše by pak mohla svou bývalou schránku najít a provádět s ní ďábelské věci. Ale mezi liliemi duše stejně bloudila. Všechny byly stejné, všechny kvetly zlatistými květy, a kdo v té hlíně pod nimi pozná, které tělo patří právě jemu?

Do těžké vůně květin a odéru unavené trávy se prudce vetřel zemitý pach mokré hlíny. U jednoho z čerstvých rovů klečel hrobař Tongalo a sázel cibulky lilií. Drobné hnědé uzlíčky nezrozené krásy ležely v trávě u jeho kolen a skrz seschlé, hlínou potřísněné slupky cibulek vykukovaly pevné zelené špice.

Hrobař vzhlédl, až když na něj padl katův stín.

„Zdravím tě, Modo,“ řekl a opět se sklonil k vlhké poddajné hlíně. „Čekal jsem tě dřív.“ Vnořil prsty do země a vyhloubil v ní mělkou rýhu.

„Už jsem nad ní zasázel lilie a zasel trávu. Ale musím uznat, že máš vkus. Mladá, pevná a hebká, dokonalé tělo i po smrti. Bylo by škoda nechat takovou krásu ležet jen tak.“ Modo se pevněji rozkročil. Nerozuměl mu. Měl pocit, že se celý hřbitov chvěje a vlní, vzdálenou travou jako by přicházely vlnky sílící bouře. Bylo naprosté bezvětří, a když se na podezřelá místa zadíval přímo, pohyb ustal.

Tongalo jemně uchopil cibulku lilie, pohladil ji konečky prstů a vložil do rýhy v zemi.

„Ale pokud počkáš, až tohle dodělám,“ pokračoval, „můžu ti ji vykopat, proč ne. Je pozdě a na Liliový okrsek už beztak nikdo nepřijde. Budete tu sami jen vy dva.“ Krátce se zasmál. Na holé lebce mu tančily odlesky slunce. Modo sledoval jeho štíhlé dlouhé prsty, jak přitlačují zem okolo vztyčeného liliového pupenu, a stále nechápal, o čem mluví.

„Nemusíš se bát.“ Podle hlasu se hrobař usmál. „Je sice teplo a zem je vlhká, ale tady na Liliovém okrsku všechno jen trpělivě čeká. Tvůj předchůdce sem také chodíval. Jednou jsme vytáhli dívku po pěti dnech a byla pořád nádherná. Také bylo léto, zem byla prohřátá a ona měla kůži teplou a měkkou. Červené tváře a vlhké, rudé rty lákající k polibku…“ Modo cítil, jak mu od nohou stoupá horkost, zaráží se v rozkroku a potom se žene mocnou vlnou až do hlavy. Svět se definitivně roztočil, rozhoupal v závanech žhavého horka a omamné vůně. Sny, představy a vzpomínky, hrobařovy dlouhé prsty a drobná ňadra té ukřižované dívky, to vše se promíchalo a spojilo, aby se nakonec ztratilo v horké, rozlité tekutině zapomnění.

Běžel. Běžel nekonečnou plání, temnou, hnědou, tvrdou a zároveň pružnou. Cítil každý dopad bosého chodidla na prohřátou zem, tepot svého srdce a rytmus dechu. Zem byla nekonečná, bezbřehá, ztratil se v ní, a přestože běžel, byl stále v jejím středu. Rytmus jeho kroků, dechu i srdce, to vše pomalu splynulo v jediný tón, rozechvívající nekonečnou planinu. Zem se chvěla, dychtivě a nedočkavě, a pak vybuchla v šílenství zrození.

Pevnou hnědou zemi náhle prorazila zelená špice, v dunění praskající půdy se hnala stále výš a výš, zatím co další ji ze všech míst následovaly. Všude kolem Moda planina praskala, bortila se a otvírala pod nárazy hladkých stvolů, které se prudce draly k nedosažitelnému cíli oblohy. Slunce zmizelo, ocitl se ve stínu lesklých zelených kůlů. S vlhkým zvukem se jejich vrcholy jeden po druhém otevřely a rozvily nádherou mladých, štíhlých listů a nakonec zlatistého květu lilie. Postupně a opatrně se okvětní plátky ohýbaly a stáčely, aby odhalily nalité prašníky až dosud se skrývající v jejich středu.

Modův běh se zpomalil, teď již jen pomalu procházel dokonalým květinovým lesem. Z vůně květů a vlhkosti rozbité hlíny se ve stínu úzkých listů postupně vytvářela neopakovatelná atmosféra. Nasával ji všemi smysly svého těla, vnímal ji každým pórem nahé kůže.

Čas se mezi zelenými stonky zastavil – a pak se náhle rozeběhl nenápadným zlatým zábleskem na okraji zorného pole. Zadíval se tím směrem, nic tam nebylo. Rozeběhl se a zjevení se opakovalo jinde, blesklo se mezi liliemi a zase vytratilo. Běžel, prudce měnil směr, utíkal, aniž věděl, co to vlastně stíhá. Hnal ho neurčitý, stále sílící pocit naléhavosti, který ho tlačil a rostl v něm, dral se na povrch jako stonky lilií. Řítil se za zlatistým přeludem a potom ho náhle dostihl.

Mezi silnými, lesklými stvoly květin se vznášel motýl s tělem dívky. Měla jemná, zlatým prachem posypaná křídla a útlé dětské tělo. Tenké pruhy světla jí přebíhaly po pažích, drobných ňadrech, smekávaly se po plochém bříšku k něžnému ochlupení klína, laskaly se s křivkami jejích boků a dotvářely siluety dlouhých nohou. Máchla křídly. Zavanul k němu vzduch plný léta, horké louky a dívčího těla poprášeného pelem lilií. Úsměv na rtech byl prchavější než motýl. Zakmitala křídla a byla pryč.

Jeho mrtvá, jeho zavražděná, dívka, kterou přibil na kříž.

Rozeběhl se, lilie sklonily své listy níž a vše jako by potemnělo. Vzduch houstl sladkou vůní a rostoucím očekáváním.

Dostihl ji mezi liliemi, vznášela se nad kyprou zemí a čekala. Byla přesně taková, jakou si ji pamatoval. Prchavý, záhadný úsměv na křehkých rtech, předtím, než je zkřiví bolest a smrt, velké modré oči hledící teskně dodaleka a krátké, rozcuchané vlasy.

Proč měla krátké vlasy?

Povzdychla si a lilie tiše odpověděly, motýlí křídla se v tom zvuku rozplynula a zmizela a bledé dívčí tělo se nesmírně pomalu zhroutilo k zemi. Přiskočil k ní ve snaze ji zadržet, ale cosi ho zpomalilo a mohl jen nekonečně dlouho přihlížet, jak rozpažuje ruce v instinktivním gestu, jak se tíže zmocňuje každého kousku jejího bílého těla, jak otevírá oči a ústa překvapením a potom je přivírá v němé, bolestné odevzdanosti.

Dopadla. Stále tiše, pomalu, nezadržitelně. Zem se pod ní rozestoupila jako voda, vystříkla a nakonec ji pohltila. Vlhká hnědá prsť se nad ní uzavřela.

Čas se rozeběhl a Modo s ním. Plnou vahou dopadl na mlčenlivou zem, zabořil do vlhké hlíny prsty a rval ji, ryl a drásal, nořil se do ní a tiskl se k ní ve snaze dosáhnout své nedosažitelné.

Nic než holé, hrubé a drsné prázdno, vlhko země promísené s horkem slunečních paprsků.

Neustával a náhle z kyprého povrchu vyrazila dvojice štíhlých rukou. Objala ho, přejela mu horce po ramenech, zádech, kříži a nakonec se pevně uzamkla na jeho bedrech. Vášnivý stisk těch dvou dlaní ho přitiskl hluboko do dychtivé hlíny, zanořil jeho nedočkavé tělo k temnotám, kde čekala tichá milenka. Nedočkavě se k ní přitiskl a zmocnil se jejího těla v syrové vůni plísně, zkázy a tlejících kostí.

Tu noc zahynul předčitatel rozsudků Talmoro ve svém domě až dole u hradeb obkružujících Kamenný vršek. Vrah přelezl přes zeď, protože vstupní brána byla zamčená, prošel úzkým dvorkem z udusaného prachu a zanechal předčitatele v předsíni s křížovým hřebem v čele a dalšími dvěma v dlaních přibitých k hrudi.

Jako vždy nikdo nikoho neviděl.

„Mistře? Mistře, vstávej!“ Modo ospale zamžoural a ohnal se po dotěrném přízraku rukou. Chlapec ale nestál tak blízko, aby na něj kat mohl dosáhnout.

„Mistře, přišel posel s listinami, musíš vstávat.“ Modo zavrčel a pokusil si přetáhnout přes hlavu přikrývku. Pohyb nedokončil, jednak proto, že zmuchlaná látka přitištěná k posteli jeho tělem byla příliš krátká a hlavně zjistil, že spal nahý. Útržky dnešního snu mu vtíravě propluly před očima. Nenápadně si přejel dlaní po kůži. Měl špinavé břicho. To snad ne…! Vždyť to byl jen sen. Pátravě se zadíval na chlapce, ale ten uhnul pohledem. Zeptat se ho, co vlastně v noci dělal, se Modo neodvážil. Zabručel a pomalu se posadil, pečlivě si omotávaje přikrývku kolem těla.

„Přišel posel s listinami, asi budeme mít práci,“ řekl pomocník a podal mu papírovou ruličku. Modo ji sevřel v pěsti a s povzdechem si druhou rukou přejel po čele. Bolest se probouzela pomalu, neochotně, jako by i ona trpěla kocovinou. Zavzpomínal se zavřenýma očima a do mysli se mu vracely jen nesouvislé záblesky snu. Hlína a dívka mezi liliemi. Zavrtěl hlavou, paměť se nevrátila, zato bolest procitla docela. Přece bych nelítal nahý po městě? A kde jinde bych se tak ušpinil? Na Kamenném vršku není mnoho míst s hlínou. Vlastně jen jedno. Modo se sám nad sebou zamračil. Snad to se mou ještě není tak zlé, abych dělal ty věci, o kterých se mi zdává. Nebo ano?

Hrubý papír v ruce ho přiměl otevřít oči a začít se starat o záležitosti, kvůli kterým byl probuzen. Svitek tvořily dva papíry. První, s velkým ozdobným písmem, obsahoval rozsudek. Pan Desapiano se odsuzuje za zločin krádeže k trestu useknutí pravé ruky. Polovina listu zahrnovala detailní vysvětlení zločinu a přesný popis trestu, který na něm má být vykonán. Pan Desapiano byl zřejmě velice vlivný člověk, protože mu jeho paže měla být prakticky odborně amputována.

Modo pustil dolní konec listu, ten se prudce sroloval a vyskočil mu z nejisté ruky na zem. Ani se nenamáhal ho zvednout.

Druhý papír byl osobní dopis. Rektor lékařské univerzity v něm katovi sděloval, že jeho ústav poctil svou návštěvou vážený učenec ze severu, doktor Su Charling, který studuje vliv šoku na lidský organismus. Rád by využil příležitosti, jaká se mu nabízí v dnešní exekuci, a osobně jí přihlížel. Rektor prosí kata, aby vzal ohled na tuto skutečnost a zhostil se výkonu trestu řádně a se vší vážností, která tomuto aktu přísluší. Čili aby přišel včas, střízlivý a odpustil si své nerudné připomínky, přeložil si text Modo.

„Tak jo,“ pustil i druhý papír na zem. „Co jsem ti to dával číst?“

„Stětí,“ řekl kluk, postavil na stůl hrnek lektvaru proti kocovině a pokukoval po listinách na zemi. Zjevně přemýšlel, jestli se Modo rozzlobí, když se je pokusí uklidit, nebo když je nechá ležet.

„Malá změna,“ zavrčel kat. „Půjdeme useknout ruku jednomu chlápkovi a budeme se u toho chovat slušně.“ S heknutím se natáhl po svém pití, málem upadl, protože hrnek stál jako vždy příliš daleko, a rozšlápl při tom papír s rozsudkem.

„Bude to jemná práce. Najdi moji kabelu se skalpely, šitím a dalšími věcmi, však víš kterou, a přihoď do ní pilku na kosti. A hejbni sebou!“ zařval, protože se hoch nepohnul podle jeho představ dostatečně rychle.

Když byl pomocník pryč, měl konečně trochu času urovnat si myšlenky, vzpamatovat se z prudkého probuzení a přijít na to, jestli je nějaká spojitost mezi jeho snem a tím, že je nahý a špinavý od hlíny.

Málo se myješ, poznamenal známý hlas, ženský a uštěpačný. Málo se myju, opakoval otupěle Modo, že by řešení bylo tak jednoduché? Nestarám se o sebe, a proto jsem špinavý.

Neumíš se sám o sebe postarat, přitakal hlas. Patřil rusovlásce, o které se mu dřív zdávalo, ne té ukřižované, protože ta nikdy nemluvila. Tamta mluvila dost a vždycky takhle břitce, rozhodně a vždycky měla pravdu. Nemyju se.

„No dobře, když ti to tak vadí, tak se pro tentokrát umyju,“ řekl kat a chlapec, který rovnal v brašně jeho chirurgické nástroje a zaslechl ho přes tenkou zeď, překvapeně zvedl hlavu.

Vězení Kamenného vršku bylo ponuré a skličující a rektor lékařské univerzity, severský doktor i sám odsouzený se v něm vyjímali jako cosi nepatřičného. Pod vlhkou klenbu přece nepatří upravení a čistě oblečení lidé, napadlo Moda. Tady by měly být jenom krysy, páchnoucí stráž, zubožení odsouzenci a zlý, nerudný kat. Až na toho odsouzence a nadbytečného rektora s návštěvníkem bylo vše v pořádku.

Pan Desapiano byl zjevně šlechtic. Pečlivě učesaný, vybraně oblečený a jen lehce nervózní. Modo mu věnoval cosi jako povzbudivý úsměv a muž rázem znatelněji znejistěl.

Vprostřed kruhové místnosti stálo železné křeslo, do kterého byl Desapiano trochu nešetrně usazen a připoután řemeny. Jeho pravá ruka byla upnuta do dvojice ocelových kruhů zaražených do dřevěného špalku. Kdyby si ho pan Desapiano prohlédl pozorněji, zjistil by, že jeho barva není dána druhem dřeva, ale vrstvami zaschlé krve.

Vedle špalku se nacházel malý stolek přehozený čtvercem vybělené látky. Modo převzal od svého pomocníka brašnu a začal na plátno pečlivě rovnat nástroje. Drobný doktor přicupital až těsně k němu a zaujatě si vše prohlížel. Popelavé vlasy měl spletené do tenkého copu.

„Promiňte mi,“ řekl omluvně, ale bez sebemenšího cizího přízvuku, „nestihl jsem si řádně prostudovat trestní spis. Za jakou krádež je vyměřován tento trest?“ Modo pokrčil rameny.

„Rozsáhlé účetní podvody, při kterých se obohatil o dvanáct milionů,“ řekl rektor a pohledem katovi naznačil, ať se chová uctivě.

„Trestní zákoník Kamenného vršku pro to má hezké slovo,“ navázal Modo, „hospodářská kriminalita. Kdyby ty peníze ukradl tak, že přepadne banku či uloupí chrámovou sochu, sekal bych mu ruku sekerou a v lokti.“ Krátce pohlédl na Desapiana. „Což by bylo jednodušší. No co. Vidíte na to oba dobře?“ obrátil se na svého pomocníka i Charlinga. Nečekal na souhlas, vzal dřevěné měřítko a pečlivě odměřil úsek, o který měl být Desapiano zkrácen. Když si předkresloval linku, všiml si, že odsouzencova kůže náhle zvlhla potem a tep se mu zrychlil. Až teď si uvědomil, že o tu ruku doopravdy přijde. Do té doby tomu odmítal uvěřit.

Charling vytáhl notes a olůvkem zavěšeným na provázku začal psát poznámky v severském písmu.

„Tohle je konečná délka pahýlu,“ poklepal Modo plochou skalpelu na linku a mluvil ke svému učedníkovi. „Protože nechci nechat kosti volně vyčnívat, povedu řez o trochu blíž k zápěstí. Tady.“ Muž zařval hned, jakmile mu čepel skalpelu projela kůží. Modo dokončil řez kolem paže a otočil se k němu.

„Upozorňuju vás, že tohle ještě nebolí,“ řekl. „Jen abyste si zbytečně neničil hlasivky.“ Desapiano kupodivu zmlkl.

„Z kůže a svaloviny se vytvoří lalok, kterým se volný konec rány překryje,“ pokračoval Modo v práci i nevzrušeném výkladu. „Zmenší to plochu jizvy, částečně usnadní hojení a zmírní se riziko následných zánětů. A pahýl bude vypadat estetičtěji.“ Syknul, protože Desapiano škubnul rukou a jemu se řez nepovedl přesně podle jeho představ. Lékař by si nemohl dovolit operovat s rukama ještě nejistýma po ranní kocovině. Ale katovi bylo ledacos promíjeno.

Desapiano začal opět křičet.

„Problémy jsou následující. Nepracuji ani s částečným znecitlivěním, takže se tu projevuje svalové napětí a občasné záškuby, se kterými je třeba počítat. Musí se pracovat krátkými řezy, což zase trochu víc poškozuje tkáň.“

Mužův křik přešel do přerývaného vzlykotu.

„Další, na co musíš při podobných operacích vždy pamatovat, jsou cévy. Je třeba je nejprve vyhledat a podvázat. To hledání velice usnadňuje detailní znalost anatomie,“ poznamenal jedovatě a ukázal na chlapce zakrváceným skalpelem. „Pamatuj si to.“

Desapiano na chvíli přestal ječet a zřejmě bolestí omdlel.

„Kdyby tušil, co ho čeká, nechal by si tu tlapku useknout sekerou a vypálit žhavým železem,“ řekl Modo směrem k Charlingovi. Doktor krátce kývl a doplnil do bloku další řadu poznámek.

„Je velice zajímavé, kolik nejrůznějších variant trestu jste schopni vymyslet pro rozdílné nuance jednoho zločinu,“ řekl. „U nás jsme v tomto směru méně nápadití.“

„Tak jste se přijel něčemu přiučit.“

„Nikoliv. Mým oborem není trestní právo, ale fyziologické reakce organismu, přesněji řečeno šok,“ trpělivě vysvětlil Su Charling. „Zde se ke složce zapříčiněné fyzickou bolestí přidružuje ještě zajímavá stránka psychická, způsobená nutností přihlížet mrzačení vlastního těla. Vy tomu říkáte utrpení duše, naproti tomu severské tresty jsou zaměřeny spíše na fyzickou schránku.“

„Nevěříte na duši?“ zeptal se kat spíše pečlivě vypreparované a podvazované cévy než doktora.

„Nevěříme na to, že je ji možno zranit, zmrzačit či zabít,“ odpověděl Charling. Desapiano se probral a jeho bolestný křik propukl s novou intenzitou. Trochu chraptěl. Když se ztišil, začal Modo opět vysvětlovat svému pomocníkovi:

„Při lékařské amputaci je třeba se postarat ještě o nervy. Povytáhnout je a co nejvíce zkrátit, protože jinak mají tendenci nepříjemně se rozrůstat a působit kruté pooperační bolesti. V tomhle případě to nevadí, a tak je možné je nechat tak, jak jsou. Dá se to i později napravit, ale jedině za cenu znovuotevření rány.“ Zmlkl a soustředěně se věnoval rozřezávání spodní strany ruky. Mračil se.

„Nemohl byste tu ruku maličko natočit, blbě k tomu můžu,“ řekl k Desapianovi. Muž na kata překvapeně zaostřil pohled. Nikdy by ho nenapadlo, že by mohl být za takovéhle situace o něco podobného požádán. O minimální pohyb, který by mu ještě kovová pouta dovolovala, se samozřejmě ani nepokusil.

„Tak v tomhle spočívá hlavní rozdíl mezi katovským a lékařským povoláním,“ prohodil Modo ke svému pomocníkovi. „Odsouzenci se mnou zásadně nespolupracují.“ Ohlédl se po dvou návštěvnících a s uspokojením shledal, že se rektor nesouhlasně mračí a Charling si pilně zaznamenává Desapianovy reakce.

„V historii severských trestů byl jeden obdobný,“ promluvil cizí doktor, když po chvíli odsouzený opět omdlel. „Upálení ruky.“

„Upálení?“ zopakoval Modo.

„Přesně tak. Paže se uchytila stejným způsobem a pod ní se rozdělal oheň, který se udržoval tak dlouho, dokud nepřehořely i kosti.“

„Trochu složité, ne? Zvlášť, když potom asi brzo následovala smrt.“

„Máte naprostou pravdu. Popáleninový šok poškodil vždy organismus natolik, že dotyční většinou nežili déle než několik dní. Přestože rozsah zmrzačení je vždy stejný, nesmírně záleží na tom, jakým způsobem k němu došlo. Jak jste říkal o tomhle muži, kdyby si nechal utnout ruku sekyrou, byl by na tom zřejmě lépe.“

„Lidé bolest vždycky podceňují,“ konstatoval Modo. „Za co se vlastně upalovala ta ruka?“

„Za znásilnění.“ Charling nahlédl do rozšklebené krvavé rány a neznatelně se usmál. „Původně se upalovala jiná část těla, ale pro jisté komplikace se přešlo k ruce.“

Pro Desapianův křik se skoro nedalo mluvit. Mezi chvějícím se masem se konečně začala objevovat bělost kostí.

„Někteří vědci tvrdí, že šok otupuje vnímání bolesti, ale při tom právě na něj většinou tělo umírá,“ řekl Modo do dalšího okamžiku ticha. „Co si o tom myslíte vy?“

„Šok je přírodní mechanismus, který má ulehčit smrt.“ Charlinga otázka zjevně potěšila. „V okamžiku, kdy je zranění příliš velké a konec neodvratný, příroda sama utlumuje tělesné pochody včetně vnímání bolesti a připravuje organismus na smrt. Nepočítá s lidskými vynálezy, jako jsou kati či lékaři. Potom šok vypadá jako zbytečný a nepochopitelný rozmar těla.“ Modo odložil skalpel a vnořil prsty do rány, aby se přesvědčil, jestli bylo vše řádně přerušeno, odříznuto a odděleno od kosti.

„Teď to tady chytni,“ nařídil pomocníkovi a sám mu přitiskl prsty na horké maso, „opatrně odtáhni a drž. Tak. Chci na to řezání pořádně vidět. A jemně, ať ho zbytečně nepohmoždíš!“ Desapiano omdlel, ale zvuk, se kterým se pilka zakousla do jeho kostí, ho zase probral.

„Proč si myslíte, že tohle jeho duši neublíží?“ zeptal se Modo, když byly obě kosti přerušeny a Desapiano jen tiše zíral na osamocenou dlaň visící v železném kruhu pout. „Ten člověk už nikdy nebude stejný jako předtím a teď nemluvím o jeho jednorukosti.“

„Poškodí ho to psychicky,“ souhlasil Charling a váhavě, hnán zvědavostí, se dotkl jednoho z bezvládných prstů. Muž, kterému ruka až donedávna patřila, vydal kvílivý zvuk.

„Ale rozhodnout, jestli a jak tento zážitek zanechá stopy na něčem tak abstraktním a neprobádaném, jako je duše, to nepatří do mého oboru.“

Modo pokrčil rameny a vrátil se k úpravám a zašívání pahýlu. Charling ho bedlivě pozoroval, oči se mu leskly a olůvko rytmicky šustilo po papíře.

Desapiano už vůbec nevypadal jako šlechtic. Vlasy měl zcuchané a přilepené potem k čelu, na bledém vlhkém obličeji mu vystupovaly namodralé žíly, oči měl podlité krví a prokousnutý dolní ret. Úpravné oblečení ztmavlo potem. Teď se sem hodí, shledal s uspokojením Modo, když přenechal poslední stehy svému učedníkovi. Konečně ladí s nízkou kamennou klenbou, mihotavým svitem olejových lamp a pachem vlhké plísně. I Charling, drobný a uctivý, zapadl se svým zvláštním leskem očí do této atmosféry, a tak jediným rušivým prvkem zůstal rektor, trčící ve své čistotě jako ztělesněná výtka uprostřed špíny a bolesti.

„Možná jste se měl lépe obléknout, mistře,“ dostalo se Modovi výtky, hned jak vešel do soudcovy pracovny. Modo pokrčil rameny. Na jeho oděvu nebylo nic špatného, jen na břiše měl skvrny od krve.

„Jdu z práce,“ vysvětlil. Soudcův posel ho zastihl krátce po opuštění kobky vězení, k Modově nelibosti ještě předtím, než stihl zajít do nějaké vinárny.

„Vidím,“ zachmuřil se tlustý soudce. Sešpulil tučné rty a zahloubal se do nějakých papírů na mramorové desce stolu. Ve vyleštěném kameni se odrážela soudcova tvář i vysoká klenba ohromné pracovny. Úzkými okny byla vidět protější stěna soudních budov obkružujících malý zaprášený dvorek. Na nebe se dalo dohlédnout jedině, když si člověk stoupl až těsně k oknu.

Někdo přešlápl a rozlehlost pracovny dodala tomu zvuku ozvěny. Modo si drobné vyšetřovatelky všiml až teď. Stála v rohu za soudcem, upřeně si kata prohlížela a pohrávala si s rukávem čokoládově hnědých šatů. Jemné vlasy sepnuté do dvou ohonů se rozprostíraly po bledé kůži výstřihu jako krajka.

„Celá věc se má tak, mistře,“ ujal se řeči se zřejmou nechutí soudce. „Na Kamenném vršku byly za poslední tři dny spáchány tři vraždy. Všechny byly provedeny křížovými hřeby a vraha nikdo neviděl. Z ničeho nejste obviněn, mistře,“ zvýšil soudce hlas, jako by se v tomto okamžiku pokusil Modo něco namítnout a on ho musel přerušit. „Ale jsou tu jisté věci, které vás řadí mezi podezřelé.“ Vrhl krátký pohled po ženě stojící v rohu. „Nechci nijak snižovat horlivost svojí vyšetřovatelky, a proto jsem souhlasil s tím, že by bylo vhodné se vás na pár drobností zeptat.“ Modo krátce pohlédl na vyšetřovatelku, ta se pokusila jeho pohled opětovat, ale on už se zase lhostejně obrátil k soudci. Do místnosti proniklo uzounkým proužkem slunce.

„Co jste dělal v noci?“

Trhl sebou a prudce se k ní natočil. Hnědé oči ho vyčkávavě pozorovaly. Jejich lesk mu něco připomněl a najednou čekal, kdy už vyšetřovatelka vytáhne ze záňadří notýsek a začne si zapisovat jeho reakce.

„Poslední tři noci,“ upřesnila žena.

„Spal,“ vyrazil ze sebe. Nebyl si tím dvakrát jist. Připomněl si dnešní probuzení a sen, objevila se nesouvislá vzpomínka na jakési Tongalovy řeči. Kdo ví, jak to bylo. Často se z opice probouzel polonahý či na nepatřičných místech, ale na tom nebylo nic divného. Kluk neměl tolik síly, aby svého mistra dovlekl na postel a nikdy se o to ani nepokoušel. Jenže tentokrát to bylo trochu jiné. Modovi se ještě nikdy nestalo, aby jeho sen pokračoval i po probuzení, a už vůbec ne takový sen.

„Opilý?“ zeptala se tiše vyšetřovatelka. V soudcově tučné tváři se vyhloubila nesouhlasná vráska.

„Jo,“ řekl Modo. Neměl proč zapírat, beztak to o něm všichni věděli.

„A stává se vám někdy, že si nepamatujete, co jste dělal? Probouzíte se na neznámých místech? Ublížil jste v opilosti někomu?“ Soudce nesouhlasně sykl a napůl se zdvihl. Vyšetřovatelka v podstatě obviňovala kata z toho, že vraždí v opilosti a na své činy se nepamatuje. Modo neřekl nic. Soudce se znovu posadil, vrhl po něm jakýsi složitý pohled vyžadující odpověď a Modo mu oplatil výrazem naprostého nezájmu.

„Nemusíte odpovídat, jestli nechcete,“ řekla vyšetřovatelka. „Je tady váš pomocník?“

„Poslal jsem ho domů.“ Moda výslech přestával bavit. Náznak dobré nálady, který se v něm usadil po dobře provedené operaci, ho rychle opouštěl.

„Chtěla jsem se ho na něco zeptat,“ vysvětlila.

„A na co?“ opáčil nevrle Modo. „Jestli náhodou po nocích někoho nevraždím? A to jste si myslela, že by vám ten kluk odpověděl? Přede mnou?“ Co když v noci opravdu něco takového dělám a ten kluk to ví? Odpověděl by?

Mezi soudcem a mladou ženou proběhla výměna grimas a na závěr sklonila vyšetřovatelka hlavu. Přešla ke dveřím za soudcovými zády, pootevřela je a cosi řekla.

„Omlouvám se za vyšetřovatelku, mistře, ale trochu to s tou snaživostí přehání,“ řekl soudce. „Myslím, že je to vše, na co se vás chtěla zeptat.“ Vyšetřovatelka mu vzdorně pohlédla do očí a složila ruce za zády.

„Pokud bude něco potřebovat od vašeho pomocníka, zajde za ním,“ konstatoval tlusťoch zamračeně.

Velké dveře za jeho zády vrzly. Dovnitř se protáhla malá služka s bledě modrým šátkem omotaným kolem hlavy a vložila vyšetřovatelce do ruky kožený váček. Šátek se jí při tom svezl na ramena a na okamžik odhalil řídké, kratičké vlasy. Zčervenala a rychle si látku namotala zpět.

„Znáte tohle?“ zeptala se vyšetřovatelka, rozvázala koženou tkanici a vysypala obsah sáčku na mramorovou desku stolu. Uvnitř byly podlouhlé válečky z hadříků nasáklých olejem. Žena jeden z nich rozbalila a o desku cinkl lesklý křížový hřeb.

„Jsou to hřeby z majetku mistra popravčího.“

„To je krádež!“ sykl pobouřeně soudce.

„Jen jsem si je vypůjčila, když mistr odešel. A včera, když v jeho kůlně nikdo nebyl, jsem je zašla přepočítat. Bylo jich dvacet osm. Dnes tři chybí.“

„No to snad ne. Naznačujete snad, že…!“ začal soudce a ve tváři zrudl.

„Nic nenaznačuji,“ mávla vyšetřovatelka rukou. „Dokazuje to pouze, že právě těmito hřeby jsou vraždy páchány, nic jiného. Do kůlny mistra Moda může totiž přijít úplně každý a odnést si odtamtud, co chce. Moje vyšetřování je v podstatě opět na začátku.“ Podívala se na kata a zjistila, že jí nevěnuje nejmenší pozornost. Tiše hleděl kamsi za ní, na dveře, kterými prošla její služebná. Ohlédla se tím směrem také, nemohla si vzpomenout, že by na tom děvčeti bylo cokoliv zvláštního. Spadl jí šátek z hlavy, nic víc.

Poznání přišlo jako blesk. Služebná, kterou o dlouhé vlasy připravila nemoc, Modova otázka položená na malém dvorku a nakonec čtyři dni stará poprava, o které vyšetřovatelka jen slyšela. Souvislosti se náhle objevily tam, kde předtím žádné nebyly.

„Omlouvám se za svoje slova,“ řekla rychle. „Neměla jsem v úmyslu cokoliv naznačovat.“ Rychle shrnula hřeby na hromadu, vsypala do váčku a ten zavázala. „Chtěla jsem jen ukázat fakta, ani v nejmenším jsem nechtěla naznačit, že by mistr Modo mohl být vrah.“ Přistoupila ke katovi a vtiskla mu sáček s hřeby do dlaně. Podíval se překvapeně nejprve na ni a potom na kožený pytlíček ve své ruce.

„Promiňte, mistře, že jsem vás zbytečně obtěžovala.“ Zamrkal, zabručel: „To nic,“ a bez pozdravu odešel.

Soudce ho zamračeně pozoroval.

„Mám pocit, že o nějakých vraždách nemá ani tušení. Jen co si vyučí nástupce, postarám se, aby zmizel. Ale do té doby to musí být spořádaný a bezúhonný kat Kamenného vršku.“ Podíval se na vyšetřovatelku.

„Tu krádež si zodpovíte,“ řekl. Pousmála se, zdvihla pravou paži a prsty druhé ruky naznačila řez. Přesně tam by byla v případě rozsudku uťata.

„Až k zápěstí, já vím.“ Spustila ruce k bokům. „Jestli hodláte uplatňovat spravedlnost na mne, musíte ji uplatnit i na Moda.“ Zvážněla. „Ale já myslím, že se přede mnou začalo rýsovat řešení.“ Nečekala na soudcovu odpověď, uklonila se a odešla.

Linka slunce, která se opovážila vniknout do soudcovy pracovny, se opět začala zmenšovat.

Vinárna měla místo stěny otevřené do ulice jen tři sloupy nesoucí první patro. Lidé procházeli po chodníku těsně kolem popíjejících, věnovali jim krátké zběžné pohledy a hned se zase zahleděli před sebe. Jako by se za svou krátkou zvědavost styděli, jako by bylo trestné dívat se do soukromí a sklenek sedících návštěvníků.

Modo byl u stolku sám, zády se opíral o hrubou zeď a bedlivě si prohlížel všechny, kteří kolem vinárny procházeli. Obsluhující dívka postupně sebrala obě židličky, které u jeho stolku byly, a nabídla je jiným hostům. Správně předpokládala, že si nikdo nebude chtít ke katovi přisednout.

Po ulici prošla mladá dívka v zelených šatech, přes světlé vlasy měla nedbale přehozený lehký šátek. Modo ji upřeně sledoval. Zachytila jeho pohled ledově průzračnýma očima, po bledé tváři se jí mihl náznak překvapení. Modo pootevřel ústa, jako by chtěl něco říct. Odvrátila hlavu, přitáhla si šátek k bradě a zrychlila krok.

„Špatně. Zase špatně,“ zabručel tichounce Modo. Napravo od něj se cosi pohnulo. Ohnal se a narazil na chladné dívčí prsty. Vzhlédl.

„Další víno?“ zeptala se nejistě. Složil ruku zpátky do klína.

„Ovšem.“ Na holé paži jí svítilo tetování Kamenného vršku, tři tečky v modrém kruhu. Vzala jeho pohár, hodila na tác k ostatním a odcházela.

„Kdyby sis mohla vybrat, chtěla bys tu zůstat?“ Neslyšela ho. Mladík od vedlejšího stolu, zjevně návštěvník, se po něm překvapeně otočil. Kat už zase pozoroval ulici.

Z dálky viděl přicházet rusovlásku, přes šaty měla přehozený bílý plášť. Když si ho všimla, a docela určitě si ho všimla, protože se po něm podívala, rychle přešla na druhou stranu ulice. Modo prudce vstal, natáhl směrem k ní ruku, ale dívka už se ztratila v davu. Dnes odpoledne bylo na Kamenném vršku hodně lidí.

Na desku stolu dopadl hliněný pohár, víno vyšplíchlo a steklo v drobné rubínové slze. Dívka zůstala stát nad stolkem. Zahleděl se na ni. Měla oči v barvě šatů Jarniných kněžek.

„Nechci vás obtěžovat, mistře,“ řekla nesměle, „ale máte s sebou dost peněz? Nerada bych zase chodila za soudcem, aby vyrovnal váš dluh.“ Přešlápla a tím vlastně o půl kroku ustoupila. Mladík od vedlejšího stolu už byl k němu zase otočený. Rusovláska na protější straně ulice se zastavila a hleděla na něj.

„Samozřejmě, že mám peníze,“ zavrčel. Nespustil z posluhovačky a jejích zelených očí pohled. Rusovlásku na druhé straně ulice si jen představoval, ne, věděl o ní, a kdyby se zkusil otočit, poznala by to a rychle zmizela.

„Spoustu peněz. Vrazi přeci mají spoustu peněz.“ Zhluboka se napil. „Jsem vrah, tak mám dost peněz.“ Dívka ho pořád pozorovala. Ty její oči, nejsou mi nějak povědomé?

„Jste kat, mistře,“ řekla tiše, ale důrazně. Cizí mladík cosi zašeptal svému sousedovi a ten se také na Moda otočil. Rusovláska se ušklíbla a zmizela v davu.

„Jsem vrah,“ nesouhlasil Modo a prudce se otočil do ulice. Dívka s rudými vlasy už tam samozřejmě nebyla. Kolem prošel postarší právník, ruku s tetováním mu téměř nastrčil před obličej. Kamenný vršek. Copak se s tím všichni musí chlubit? Svůj vlastní cejch schovával pod deskou stolu.

Zelenooká dívka od něj odešla, rozmlouvala teď s trojicí mužů na druhém konci vinárny a smála se na ně. Vždycky se smála na jiné, žertovala s kýmkoliv a na mě se ani nepodívala. Já věděl, že jsou mi ty její oči povědomé. Že by to byla ona? Copak už není Jarninou kněžkou, bohyní pro každého?

Dívka z vinárny si už Moda nevšímala. Měla spoustu práce jinde. A soustu úsměvů pro každého kromě kata. Zamračeně sledoval její gesta. Pohyb jejích úst. Shrnutí neposlušných plavých vlasů za ucho. Zavlnění boků, když procházela mezi hosty. Pohled. Úsměv. Je to ona! A takhle se mi vysmívá.

Popadl ji za ruku a stáhl k sobě, když procházela okolo. Pokusila se vzepřít, ale Modo byl vždycky silnější. Konečně si s ní promluví! Pohlédl jí zblízka do obličeje a střetl se s naprosto cizíma, vyděšenýma očima v neznámé tváři. Jméno mu odumřelo na rtech.

Povolil stisk, nepokusil se zabručet cosi jako omluvu. Odskočila od něj, ale ve tváři neměla hněv. Spíš… lítost.

„Špatně. Zase špatně,“ zamumlal a zdvihl se. Neřekla, že nezaplatil, soudce vždy jeho dluh srovná a strhne mu to z platu. Měla smutné zelené oči.

Vyšel na ulici, dav lidí spěchajících za svými pochybnými cíli ho pohltil a strhl s sebou. Chvíli se nechal vláčet. Horko odpoledního slunce přicházelo ve vlnách, jako by na ulici postávaly neviditelné ohnivé bytosti, skrz které musel procházet. Okolní svět se v horkém vzduchu chvějivě rozmazal.

Nespatřil ji očima, těma slzícíma, vedrem rozostřenýma očima. Spíš jako by ho někdo, snad jedna z těch neviditelných horkých bytostí uchopila za rameno a ukázala mu: To je ona!

Prošla kolem něj, drobná, útlá, oblečená do prosté bílé košile, pod kterou se nezřetelně rýsovala malá ňadra, štíhlý dětský pas a široké boky. Černé nakrátko ostříhané vlasy po sobě zanechaly prchavou vůni slunce a vyschlého dřeva.

Otočil se, oslepenýma očima ji hledal a zachytil jako nezřetelného bílého motýla mizícího mezi šedými lidmi. Rozeběhl se, bílou košili stále před sebou, slunce na okamžik prosvítilo tenkou látku a odhalilo její siluetu. Přesně tak si ji pamatoval. Možná jsem celou tu dobu hledal právě ji, pomyslel si okamžik před tím, než ji dostihl. Položil jí ruku na rameno, přes látku ucítil horké maso a tvrdou kost, a otočil ji k sobě.

Nebyla to dívka, ale malý, sotva dvanáctiletý chlapec, který poplašeně vyjekl, vykroutil se zpod Modovy silné dlaně a rozeběhl se pryč. Kat zůstal zmateně stát. Nikdo si ho nevšímal. Lidé ho lhostejně obcházeli, jako by byl jen překážkou na cestě, závanem špatného vzduchu, kterému je lepší se vyhnout.

V nedohledných sálech soudního archivu panovalo velebné, šouravé ticho. Oddělení, do kterého vešla vyšetřovatelka Lia Miantanki, bylo zahloubené pod zemí a světlo do něj pronikalo skrz zasklené stropní mříže. V horních patrech sloužily jako podlaha a stín procházejícího člověka čas od času vpadl do bledého zaskleného čtverce jako můra z jiného světa. Z převysokých kamenných polic zahlcených svitky, knihami a haldami papírových svazků táhl lezavý chlad.

„Hledám spis o poslední popravě ukřižováním,“ řekla vyšetřovatelka hubenému správci archivu s pergamenovými tvářemi. „Dívka.“

„Ovšem,“ zaševelil správce tak, že to připomínalo šustot starých svitků. Neomylně vykročil podél přeplněných polic. Archiv se svými chodbami a sály připomínal labyrint a destičky, které měly napomáhat orientaci, jen nezasvěceného mátly a posílaly stále hlouběji do papírového bludiště.

„Tady to je,“ řekl správce, vyňal svazek spisů převázaný papírovou stužkou a vložil do rukou vyšetřovatelce. Vytáhl z kapsy malý čtvereček, pečlivě na něj opsal číslo spisu, vyšetřovatelčino jméno a dnešní datum a papírek položil na polici. Ukázal směrem k čítárně a odešel.

Papíry byly uspořádané tak, jak postupně přibývaly, a nikdo se je ještě neobtěžoval přerovnat.

Nejprve trest. Smrt ukřižováním za zápěstí s předcházejícím zabitím duše křížovými hřeby. Zápis o provedené popravě, seznam přítomných. Tak trochu to čekala. Vrchní kněz Rongalo vedl obřad za usmíření duše, jeho pomocníkem byl kněz Sarmingalo. Rozsudek předčítal Talmoro. Potom ještě soudce a oba pomocní soudci, ti jediní byli ještě naživu.

Vyšetřovatelka vzala do ruky další list. Úpravná zpráva kněze o řádném provedení obřadu a potvrzení o smrti duše ještě před smrtí těla. Zápis o úmrtí by měl psát kat, ale Rongalo rutinně dodal „v zastoupení mistra popravčího“.

Další papír byl původně svitek stočený do ruličky, teď dvakrát přeložený, a proto zlomený. Vyšetřovatelka rozsudek rozbalila a přidržela jeho neposlušné okraje rukou. Předčitatel na něm zanechal zčernalé otisky zpocených prstů.

Odsouzená byla uváděna jako Innominata, údaje o původu chyběly. Takhle byli jmenováni lidé, kteří o sobě odmítli cokoliv sdělit, a přestože jim byl prokázán zločin, o nich samých se nepodařilo zjistit nic.

Puštěný svitek sebou škubnul v pokusu o svinutí, ale zlomeniny způsobené tíhou ostatních spisů mu v tom zabránily. Vyšetřovatelka jej odložila stranou.

Kopie povolání kata k popravě, kopie prosby veleknězi, další kopie, rozhodnutí o datu popravy. Konečně. Zápis z posledního jednání soudu, na kterém padl rozsudek. Pětinásobná vražda, ubodaní muži, bez motivu. Nehájila se, ale na otázku, jestli se cítí vina, také neodpověděla. Divné děvče. Ze spisů se o její osobnosti nedalo nic vyčíst, promluvila sotva pár slov, ale podle analytiků duše nebyla nemocná nebo šílená, naopak klidná a vyrovnaná. Její zločiny postrádaly smysl. Vystupovala jako prostitutka a mrtví byli její zákazníci, ale mezi svědky bylo mnoho těch, kteří její služby přežili. Všichni ji popisovali stejně. Drobná, dětská, pokorná a krátkovlasá. Nebyl problém s identifikací, svědků bylo více než dost.

Další papíry obsahovaly hlášení pomocných vyšetřovatelů, kteří sháněli informace mimo Kamenný vršek. Prošli po stopách Innominaty tři města, nalezli pět mrtvých a pak ztratili stopu. Nikdo nevěděl, kdo je, odkud přišla a proč vraždí.

Nedbale nadrápané oznámení, že hlídka zatkla v Jižní čtvrti kurvu, která zabila svého zákazníka, a předali ji Kamennému vršku.

Vyšetřovatelka se vrátila o list zpět. Výpověď muže, který zatčení prováděl. Zavolali ho majitelé hotýlku, protože zaslechli výkřik. Vrazil do pokoje a našel ubodaného nahého muže na posteli a polooblečenou dívku, která si klidně umývala ruce. Řekla jediné slovo a poté se nechala bez odporu zatknout. To slovo bylo: „Konečně.“

„Co to čteš?“ Kat se vynořil za svým pomocníkem a vytrhl mu svazek z ruky. „Nemáš se náhodou učit anatomii?“ Chlapec jen polekaně vyjekl. Vůbec ho nenapadlo, že by mistr ještě dokázal chodit tiše. Modo zalistoval tenkou, nedbale svázanou knížečkou. S trochou nadsázky by se to za anatomii označit dalo. Suchý text bez špetky fantazie se svou detailní popisností opravdu blížil lékařským učebnicím, velké černobílé obrázky propletených těl nebyly sice anatomicky správné, ale ani umělecké.

„Mám tě snad vyzkoušet z tohohle?“ hodil knížečku po přikrčeném chlapci. Kluk se pro ni sehnul a s pohledem upřeným k zemi začal rovnat uvolněné listy.

„Na tom není nic špatného,“ řekl tiše. Modo nad ním stál velký a hrozivý a očividně čekal na záminku, aby mohl svého pomocníka zbít. „Anatomii jsem se taky učil. Umím už celou tu ruku, od loketního kloubu přes loketní a vřetení kost, osm kůstek zápěstních, pět záprstních a tři články pro každý prst, kromě palce,“ vypočítával, „krevní zásobování dvěma tepnami, odvod krve cévami na hřbetu ruky, inervace, svaly a tak dále. A teď si čtu tohle,“ poklepal na knížku a zastrčil si ji za pásek.

„Potřebuju alespoň teoretické znalosti,“ udělal úkrok stranou a ke dveřím, „když mě do Jarnina chrámu –“

„Nikdy nevlezeš do Jarnina chrámu!“ zařval Modo. „K chrámu tý prodejný bohyně se nikdy ani nepřiblížíš, ty zmetku jeden!“ Teprve teď po něm hrábl, pevně rozhodnutý ho ztrestat, ale chlapec se během jeho prvního výlevu hněvu dostal dost daleko na to, aby už na něj kat nedosáhl, a teď zmizel z pokoje a seběhl po úzkých schodech do přízemí, kde měl svůj pokojíček.

„Jarna je kurva, rozumíš, kurva,“ ječel dál Modo, „nic jiného než kurva, žádná bohyně, a ty její kněžky jsou taky kurvy a ty se k nim nikdy ani nepřiblížíš, rozumíš, nikdy!“

Na zemi ležel list papíru, zřejmě vypadl z erotické knížečky. Modo se pro něj shýbl. Jen v obrysech naznačená žena se prohýbala v zádech, zakláněla hlavu a dlouhé lesklé vlasy jí spadaly až k zemi.

„Je to zatracená, svinská, mizerná děvka,“ říkal dál Modo, ale podstatně tišeji.

Ty vlasy by byly rudé, kdyby to ten malíř nenakreslil tuší. Určitě by byly rudé, rudé jako krev, rudé jako oheň, jako víno, a to napnuté tělo bílé jako sníh, ne, jako mramor, copak tady na Kamenném vršku někdy sněží?

„Je to mrcha prodejná, nevěrná a nestálá, pro každého,“ mluvil dál a pohladil nakreslenou dívku. Přitiskl palec na černé kadeře. Dlouhé, nebo krátké vlasy? Copak na tom záleží? Jedna je mrtvá, druhá v chrámu, nikdy už s žádnou z nich nepromluvím, žádnou nebudu mít, nikdy.

Prudce škubl, utrhl nakreslené dívce hlavu i s dlouhými vlasy a pustil útržek k zemi. V ruce mu zůstalo jen bezhlavé ženské torzo s postavičkou muže, který na ni vášnivě doráží. Nebylo mu vidět do tváře, ale i z těch několika málo tahů se dalo poznat, jaký chtíč a jaká spalující touha ho váže k bezhlavé krasavici. Mrtvá se mu nenasytně nabízela a on si ji bral.

Kresba opustila Modovy prsty a pomalu, kolébavě, se svezla na drsnou podlahu. Zůstal nad ní stát, ruku nataženou, jako by stále ještě ten papír držel a prohlížel si jej.

Ticho Kamenného vršku prořízlo zavřískání mrouskajících se koček. Kat mrkl, přejel si hrubou dlaní unavený obličej a přešel do vedlejšího pokoje, kde ho již očekával džbán plný vína, snů a zapomnění.

„Tohle snad nemyslíte vážně!“ Soudce, přes noční košili přehozený tmavě modrý plášť, začínal ve tváři rudnout. Malý předpokoj ozařoval jen svícen ve vyšetřovatelčině ruce a vysokým oknem dovnitř nahlížela hvězdnatá noc.

„Myslím to naprosto vážně. Vrahem je duše té popravené dívky.“

„Bezejmenná prostitutka,“ ušklíbl se soudce. „Její duše byla zabita v těle, tak to stojí ve spisech!“

„A přece je dosud naživu,“ řekla klidně vyšetřovatelka. „Jestliže se mnou nesouhlasíte, nalezněte lepší vysvětlení pro tato fakta: Ze šesti lidí, kteří byli coby vykonavatelé přítomni rozsudku a popravě, jsou tři mrtví. Zbýváte vy a dva pomocní soudcové, a pokud nezasáhnete, jeden z vás do rána zemře.“

„Zapomněla jste na Moda a jeho pomocníka,“ mračil se muž a přitáhl si plášť ke krku.

„Modova role je jiná. Tak jako byl vykonavatelem vašeho rozsudku, teď se zřejmě, aniž by to věděl, stal prostředníkem její vůle.“

„Duše se nemůže převtělit do živé bytosti!“ zařval soudce, až se plaménky svíček divoce rozkmitaly.

„Neříkám, že se převtělila do něj,“ zamračila se vyšetřovatelka. „Zřejmě sídlí v nějakém předmětu, kterého se před smrtí dotýkala, a Modovy tělesné schránky se zmocňuje, když kat spí. A že spává opravdu tvrdě, o tom se snad se mnou přít nebudete.“

„Ne.“

„Pane, všechny stopy ukazují na Moda. Když mou teorii nepřijmete, bude dřív nebo později kat Kamenného vršku dopaden a odsouzen za mnohonásobnou bestiální vraždu. A vy sám jste říkal, že by to naší pověsti neprospělo. Kamenný vršek a jeho obyvatelé ztělesňují moudrost a nejvyšší spravedlnost celé říše. Tuto spravedlnost nemůže vykonávat nepříčetný vrah.“ Soudce přešel k oknu, čímž se vymanil z dosahu mihotavého světla svíček. Jeho široká silueta se rýsovala proti hvězdnému nebi.

„Takže mám postavit k nám třem stráže a ty během noci přistihnou Moda s křížovými hřeby v ruce, ano? A my potom budeme tvrdit, že ho ovládala duše mrtvé kurvy a že rituál zabíjení duše selhal, ano? Kdo tomu podle vás uvěří?“ prudce se otočil na vyšetřovatelku. Sklopila oči k zemi.

„O tom jsem už přemýšlela,“ zašeptala. „Také je možno nechat ji provést ještě tu dnešní vraždu. Ráno ji pak prohlásíme za mocnou čarodějnici, která si ze tmy dokázala vytvářet vlastní tělo, nalezneme a zničíme předmět, ve kterém se skrývá.“

Ve tmě se nedal rozeznat výraz soudcovy tváře.

„Odvrátíme tak podezření od Moda, vyřešíme vraždy, a ještě dokážeme schopnost našich kněží,“ řekla vyšetřovatelka. Soudce se stále nehýbal a ona si netroufala přijít blíž.

„Ale musíme dopustit ještě jednu vraždu,“ šeptl.

„Máte šanci dvě ku jedné, že to nebudete vy.“

„Dvě ku jedné. To je dost málo.“

Ticho. Knot svíčky prskl a zablikal.

„Nelze to provést už teď?“

„Ne. Do rána s bídou stihnu zpravit kněží a zařídit vše potřebné. Je mi líto, přišla jsem na to příliš pozdě.“

Znovu ticho. Oknem nepronikl dovnitř jediný zvuk, jako by byl celý Kamenný vršek mrtvý a oni byli jediní živí v celém světě.

„Takže jeden z nás bude muset zemřít. Pro blaho Kamenného vršku.“

„Ano. Pro blaho Kamenného vršku,“ kývla vyšetřovatelka a svíce v jejích chvějících se rukou roztančily po stěnách neklidné stíny. Soudce vzdychl.

„Dám vám potřebné listiny, kdyby ten los naší mrtvé neznámé padl na mne,“ řekl a vstoupil do světla. Zestárl a zhubl za tu chvíli ve tmě.

„Jen nevím, co budete dělat, když se zjistí, že se mýlíte a tím vrahem je opravdu Modo,“ promluvil, když otevíral dveře do své pracovny. Neodpověděla. Věděli to oba, ale ten rozkaz bude muset vydat soudce.

A mistra Moda poté najdou s křížovým hřebem v srdci.

Dvě kočky, černé jako noc, si našly místo na hřebeni střechy a vášnivě jedna druhé vyznávaly lásku. Ignorovaly tiché, spící město, nevšímaly si ozvěny, kterou jejich touha probouzela v chladných zdech. Byly jen ony, jedna, druhá a celý vesmír se točil kolem nich a celý svět se vešel do prostoru mezi chlupatými těly.

Dívka přišla na hvězdném paprsku, zrozená ze zvířecí vášně a kamenného ticha. Krátké uhlové vlasy se jí neposlušně vzdouvaly kolem obličeje jako svatozář. Roztáhla ruce, její tělo bíle zasvítilo v záři vzdálených světů. Na chvíli, s nocí za zády, byla jen místem, které není, prázdnem ve tvaru ženy. Kdyby nebyly hvězdy, nebyla by, kdyby světlo nevykreslovalo její jemné křivky, neexistovaly by. A přece to nebyla noc, která ženu utvářela, protože noc byla jen tam, kde nebyla ona a ona byla všude tam, kam nedosáhla noc.

Sestoupila na zem. Studené dlaždice ji musely zábst do bosých chodidel. Zachvěla se, nahrbila záda a provinile zkřížila ruce na prsou.

Natáhl se a chtěl ji pohladit po rozčepýřených vlasech, ale ucukla. Náhle nebyla ženou, ale dítětem, malým děvčátkem bojícím se trestu. Znovu se jí dotkl, měla chladnou, bledou kůži. Neuhnula, jen stále odvracela hlavu a zůstala tak stát, trpně přijímajíc jeho dotyky. Měl horké dlaně a ona studené tělo, jeho kůže byla hrubá a drsná a její hebká jako hedvábí. Choulila se do sebe a on byl kolem ní, hladil ji, dotýkal se jí, laskal její křivky, vtiskával své prsty do jemné kůže, jako by se toužil probořit dovnitř a nalézt pod tou ledovou krásou horký a tepající život.

Přitiskl se k ní, povalil ji pod sebe do hebkých bílých podušek, kterých bylo náhle všude plno. Od obzoru k obzoru se vzdouvalo moře bílé látky, vlnilo se a prohýbalo v neslyšitelném rytmu jejich vášně. Přikrývky objaly jejich těla, hladily a obkružovaly dívčí křivky. Bledé tělo se v oslepující záři látky ztratilo, zbyly z něj jen tušené, vábivé obrysy a skvrna černých vlasů. Stále držela hlavu na stranu, tiskla ji do měkkých látek, aby jí neviděl do obličeje. Nevadilo mu to. Miloval její tělo, drobná ňadra a jemné prstíky, široké oblé boky i ploché bříško, linii šíje i oblouk boků, všechno.

Když do ní pronikl, vzdychla a slastně se prohnula. Bělostné moře kolem nich na okamžik strnulo a potom se rozvlnilo v dobře známém rytmu touhy, vnořili se do něj jako loď unášená prudkými údery krví přeplněného srdce. Tiskl její boky, dlaněmi hnětl malá ňadra a přejížděl po napnuté kůži ke štíhlému krku. Vzdychala, její přerývaný dech se stal příbojem bledého moře, které neúnavně naráželo do jejich boků.

Přitiskl se k ní. Roztáhla ruce, přejel po citlivé kůži vnitřní strany paží až k pokrčeným prstům. Zapřel své dlaně do jejích, přitiskl je přes bílé podušky k tvrdé zemi. Zasténala. Vášeň se mu prohnala žhavým přívalem žilami, vtiskl se do ní tak mocně, jako by se toužil prolomit jejím tělem, drtil ji pod sebou v okamžicích, které smývaly bolest a rozkoš v jedno.

Ani nevěděl jak a v jeho ruce se objevil křížový hřeb. Zlehka jej přiložil k bledé dlani, fascinovaně sledoval, jak se kůže pod ostrou špicí prohýbá. Zastavený čas. Přitiskl hřeb ještě víc, pevný hrot se lačně zanořil do chvějící se tkáně. Plynutí času se vrátilo a s přírazem těla nořil i hřeb hlouběji do její dlaně. A ještě. Dívka vykřikla rozkoší, ozvěna hlasu se nesla prostorem a brněla ho na kůži. Nový pohyb boků, nový pohyb hřebu, výkřik, bolest a rozkoš. Jen hlouběji, hlouběji, víc!

Když přibil i její druhou ruku a bílý vesmír se výbuchem jeho extáze smrštil do oslepivého bodu dívčího těla, otočila konečně ukřižovaná hlavu a zadívala se mu do očí.

Pod černými křídly noci odešli hned dva lidé. Prostitutka, kterou měl u sebe druhý pomocný soudce, zemřela tiše ve spánku. Na bledé kůži se jí rýsoval stín spokojeného úsměvu a krev z proříznutého hrdla potřísnila drobnými kapkami povlečení i bílý strop.

Druhý soudce zřejmě umíral dlouho a v bolestech. Neznámý vrah mu zarazil křížový hřeb do podbřišku a soudce se přeplazil až ke dveřím do ložnice, nechávaje za sebou krvavou stopu. Proč nekřičel o pomoc, to objevili až po delším zkoumání. Druhý hřeb mu vězel hluboko v jazyku.

„Mistře!“ Pod okny katova domku se ozval nesmělý hlas.

Modo už nespal, ale rozhodně ani nebyl vzhůru. Jeho mysl bloudila říší představ, neschopná odlišit realitu od fikce snu. Něco znepokojivého se mu zdálo, ale nedokázal určit co. Zneklidňovalo ho to, ale z celého snu zbyl jen neurčitý pocit smutku a nepatřičnosti.

„Mistře! Mistře popravčí!“

Co se stalo? Něco v noci, něco špatného, něco, co by se dít nemělo?

Hlas ho vytrhl z šedivého přediva myšlenek a vrhl k první noční můře, na kterou narazil. Zaševelila křídly, objala ho šedými hedvábnými pařáty a na další zavolání mu jemně nadzdvihla víčka.

Modo se posadil na posteli. Nic neviděl, v uších mu dutě hučelo a on v náhlém intenzivním úleku zašátral rukama kolem sebe. Prsty narazily na kování pelesti a pevně je sevřely. Už není v prázdnotě, teď už nespadne. Šok odezníval pomalu a splašené srdce dunělo.

„Hej, mistře!“ Zrak i sluch se vrátily naráz a bez varování a přinesly mu pohled na kalné předjitřní světlo, dopadající na šedou zem mezerami mezi okenicemi. Na ulici kdosi tiše, ale netrpělivě pokřikoval.

Noční lišaj zavířil práchnivějícími křídly v Modově hlavě a postrčil ho k oknu.

Těžké okenice zasténaly. Dovnitř tápavě vlezl studený vzduch, proměnil se v lepivou mlhu a spadl přes parapet k Modovým nohám. Ovanula ho zima. V úzké ulici dole bylo šero sevřené hradbami domů. Slunce vyšlo teprve před chvílí a do těchto částí Kamenného vršku ještě nedosáhlo. V prohlubních nad dlažbou a stísněných výklencích vchodů se povalovaly cáry mlhy. Připomínaly útržky nočních motýlů.

„Mistře!“

Pod katovými okny stál vysoký, lehce nahrbený muž v zeleném plášti. Kradmo se rozhlédl kolem, jestli ho někdo neposlouchá, a potom vzhlédl ke katovi. Modo se vyklonil z okna. Opravdu je ta ulice prázdná? Měl pocit, že na jejím dolním konci zahlédl postavu.

„Mistře popravčí, potřebuji s vámi mluvit,“ zašeptal naléhavě muž. Slova se pokusila mít ozvěnu, ale šedá mlha ji pohltila. Nezřetelná postava ve stínu vzhlédla. Záblesk očí ze tmy. Bledý ovál tváře se otočí a ztratí se Modovi z dohledu.

„Mistře, ta ruka, bolí mě. Myslím, že se nehojí dobře,“ řekl muž. Kat se na něj stále nepodíval a cosi vyhlížel na konci prázdné ulice.

„Celá otekla, je zarudlá, místy fialová a někde až žloutne. Bojím se, aby mi nezhnisala. Můžete mi poradit, prosím?“

Jsou ty šaty zelené, nebo ne? To šero tak klame. Ale určitě jsou zelené, světle zelené jako voda horské bystřiny a pod zeleným závojem rudé vlasy.

Prosebníkův hlas ho částečně vytrhl z úvah. Mrzutě se na něj zahleděl a přemýšlel, co ten chlap chce. Když neznámý viděl, že mu kat konečně věnuje pozornost, rozhalil plášť a předvedl Modovi pravou ruku uťatou v polovině předloktí a úhledně omotanou obvazy.

„Co chceš?“ zamračil se Modo a ještě více se vyklonil. Dívka na konci ulice se teď dívala směrem k němu. Určitě na něj čeká, napadlo Moda. Ona mu patří, čeká na něj, a on má tu drzost sem přijít a něco požadovat!

„Zmiz!“ zařval. „Copak jsem nějaký lékař? Já nejsem lékař!“

Dívka se tiše usmála, upravila si rusé kadeře pod zeleným závojem a ustoupila do stínů.

„Já nejsem lékař!“ zařval směrem k ní a stíny nočních můr dodaly jeho slovům ozvěnu. „Já jsem vrah! Já tady vraždím! Já tady jenom vraždím!“ Muž poplašeně o několik kroků ustoupil, rozhlédl se po ulici, ale ta byla stále prázdná a tichá. Žádné okno se neotevřelo, nikoho katův křik nepohoršil. Zvykli si.

Jednoruký šlechtic si přitáhl plášť k tělu a překotně se rozeběhl pryč. K čekajícímu přeludu rusovlasé dívky.

„Já tu vraždím! Já tady vraždím!“ řval za ním Modo a před očima se mu dělaly rudé skvrny.

Dvojice drobných rukou ho popadla za košili na zádech a odtrhla od okna s nečekanou prudkostí. Modo zavrávoral a odpotácel se několik kroků zpět.

„Já tu vraždím!“ zasípal a rozehnal se po svém pomocníkovi. Kluk uskočil, chvíli svého mistra pozoroval nahrbený a s očima zle svítícíma a pak rychle utekl.

„Já tu vraždím,“ vzlykl Modo, dotápal k posteli a s tupým žuchnutím se na ni svalil.

Do ulice pronikla úzká linka slunce a zahubila všechny noční můry. Lišaj smrtihlav se rozpadl na prach a z každého toho práchnivého zrnka se stalo semínko, které kdykoliv mohlo vzklíčit v novou noční můru.

Modo chrápal, stočený v nohách postele jako děcko.

„Je opilý?“ zeptala se tiše vyšetřovatelka. Chlapec, který měl jednou převzít katovo řemeslo, pokrčil rameny.

„Hlavně bude nevrlý,“ řekl. „Já bych ho nebudil.“

„Potřebuji, aby byl vzhůru a nedělal problémy,“ povzdechla si vyšetřovatelka. Modo ze spánku cosi zamumlal. „Můžeš mu udělat něco k pití, aby se mu lépe vstávalo?“

„Lektvar proti kocovině. Pije ho každé ráno a už je hotový.“

„Tak sem s ním.“

Když se chlapec s hrnkem vrátil, stal se svědkem zvláštní scény. Modo seděl na posteli a trpělivě si nechával od vyšetřovatelky oblékat čistou košili. Kluk postavil hrnek na stůl a nedůvěřivě si mistra prohlédl. Kat stále napůl spal a vyšetřovatelku zřejmě považoval za přelud ze svých snů.

„Teď tohle vypijte,“ přidržela mu žena hrnek u rtů. Pokusil se jí odpovědět a poprskal si při tom bradu. Vytáhla z rukávu kapesníček, otřela ho a znovu mu dala napít. Chlapec ji zamračeně pozoroval. To je přece nedůstojné, starat se o mistra popravčího jako o usmrkané batole!

Když ale vyšetřovatelka se svou ponižující péčí skončila, byl Modo vzhůru, mžoural před sebe a neřval, nenadával, ničím neházel a nikoho nechtěl zabít, což bylo u kata velmi neobvyklé.

„Zanedlouho přijdou kněží,“ oznámila jim vyšetřovatelka. „Budou hledat duši ukřižované dívky, která sídlí někde tady.“ Modo se probral ze své letargie, prudce trhl hlavou a pootevřel ústa, jako by se chtěl na něco zeptat. Sledovala ho kaštanově hnědýma očima. „Ještě nevím, ve kterém předmětu ji naleznou, ale budou ho muset zničit. Od vás chci, abyste jim nepřekáželi, ve všem je poslechli a pomáhali jim.“ Chlapec kývl a nic nechápal.

„Je vám to jasné, mistře?“ zeptala se ještě jednou Moda. „Pomůžete kněžím nalézt duši té ukřižované?“ Znovu škubnutí, jako by to slovo mělo ostny zarývající se do Modovy kůže.

Potřásla hlavou, zmatená, a rychle vyšla ven. Měla málo času.

Mistr Modo dál seděl na posteli a hleděl před sebe, aniž cokoliv viděl. Na něco si vzpomněl, ale nevěděl na co. Přízrak z noci, nepatřičná věc, která se stát neměla. Lepkavý pocit strachu se rozrůstal jako plíseň ve vlhkém koutě. Šerá noční můra rozvinula svá křídla s praskavým zvukem, s jakým se snad trhá kůže mrtvého vydávajícího se na pouť mezi živé.

V Modově skladišti nástrojů, úzkém průchodu a malém dvorku, nebylo k hnutí. Tísnili se tu kněží, analytici duše, tušitelé mrtvých, vrchní soudce, vyšetřovatelka a v rohu dvora seděli na lavičce Modo s pomocníkem. Kat se tiskl do kouta, hrubá zeď ho tlačila do žeber a z přítomnosti tolika lidí se mu dělalo zle. I jindy apatičtí vraníci teď ve stáji neklidně frkali a přešlapovali.

Litanie tušitelů, oslovujících každý předmět v kolně, ubíjely svou monotónností. Soudce se bavil s vyzáblým analytikem duše, unavená vyšetřovatelka cosi diktovala tlustému zapisovateli. Kněží přecházeli sem a tam a co chvíli do sebe vrazili. Stejně tak často se ozvalo zařinčení drobného předmětu, který shodili z vysokých polic na prašnou zem.

Teď oslovovali katovu masku, máchali kolem ní rukama a složitým zaříkáním lákali duši, aby se zjevila jejich vnitřním zrakům. Z venku hučel zvědavý dav nakupený v ulici a sluneční paprsky dostávaly ve zvířeném prachu hmatatelnou podobu.

Modo zmučeně vzdychl a nepatrně změnil polohu. Jeho záda pomalu přejímala tvar kamenů, o které se opíral. Jak slunce postupovalo, začínal ode zdi padat chladivý stín a alespoň trochu mu ulevil. Hlava mu třeštila v rytmu nekonečných litanií.

„Dojdi mi pro ten dryák,“ šeptl pomocníkovi, „nebo je všechny za chvíli vyvraždím.“

Z průchodu se ozval kolébavý zvuk kameninového džbánu, který ztratil rovnováhu, krátký okamžik ticha a pak hlasitý třeskot střepů. Někdo polohlasem zaklel. Kněží zpívali dál.

Modo nepochopil, co přesně hledají. Dobře, někdo tu vraždí, probodává lidi mými křížovými hřeby. Ale proč by to zrovna měla být duše schovaná v nějaké věci? Tak divné řešení ještě nikdy neslyšel. Učení o duši pro něj vždy bylo jen abstrakcí, souborem nauk a rituálů, které se musely dodržovat, ale nic víc. Duše přece ve skutečnosti nemůže kouzlit a vytvářet si tělo. Nebo ano?

Litanie na okamžik přestaly a potom začaly znovu od začátku nad novou věcí. Kněží ale za krátko zmlkli a do hlubokého ticha zaznělo jediné slovo.

„Kříž.“

Dva trámy ze starého, zčernalého dřeva sbité k sobě. Mrtvé, rozpraskané a zpuchřelé tělo stromů. Kus prken rozštípaných hřeby, rozedřených provazy, napadených houbou i plísní a nasáklých lidskou krví a potem. Tohle bylo ono. Poslední útočiště ukřižované, která nechtěla zemřít.

Vyšetřovatelka Modovi rázným gestem naznačila, že by se měl jít podívat, tak se pomalu zdvihl a šel. Kněží tvořili uctivý oblouk a v jeho středu se vyjímal černý kříž na bělavé, hrubě omítnuté zdi.

Jizvy po hřebech, rezavá skoba v rozpukané omítce a chlupatá konopná oprátka držící jedno rameno kříže. Nebylo to hezké místo. Rozhodně ne pro malou, něžnou a krátkovlasou dívku. Vybavilo se mu její tělo, bílé a bezbranné, pokorně pokládající paže na hrubé dřevo. Je v tom opravdu její duše?

„Co s ní uděláte?“ slyšel se říkat.

„Duše bude zaříkána a uvězněna v kříži a ten bude spálen, aby byla duše zničena a nemohla už nikomu škodit,“ odříkal tušitel mrtvých bez špetky emocí. Měl bílé vlasy vyčesané do složitého účesu a černé oči podobající se zrakům můry.

Kněží Moda odstrčili, překážel jim v jejich zaříkání, a tak se ocitl na prudkém slunci. Kdesi se objevil pomocník, podal mu hrnek s lektvarem a odvedl kata k lavičce.

„No konečně,“ poděkoval mu Modo a lačně se napil. Přechod z palčivého slunce do hlubokého stínu ho roztřásl náhlou zimnicí.

Spolu s ní se jako krátký intenzivní záblesk vybavila úplně cizí vzpomínka.

Hladina vody v umyvadle, ve které se odráží krátkovlasá dívčí tvář. Smutné modré oči. Hladinu rozráží dvojice rukou a voda se barví krví. Vrznutí, dveře do pokoje se otevírají. Dívka se otáčí. Úsměv a ulehčení.

„Konečně,“ říká dívčí hlas a na zem ukápne rudá kapka.

Kříž byl oproti jasné obloze ještě černější. Vypadal jako cejch vypálený nebi za to, že se opovážilo být tak nesnesitelně modré. Modo ho obešel kolem dokola už čtyřikrát a pořád nemohl přijít na to, co je na tom vztyčeném kusu dřeva tak nepatřičné.

Nevisí na něm člověk, uvědomil si nakonec. Dnes poprvé se vzpíná kříž k obloze bez lidského těla.

Kněží chodili okolo, upravovali hranici, mávali rukama a zpívali. Obličeje jim zakrývaly pestré masky. Aby jim duše neviděla do obličeje, ušklíbl se Modo. Pořád na to věříte? Nikoho z těch, co ji popravovali, maska neochránila, tak proč by měla teď?

Rozhlédl se kolem. Všichni se tvářili vážně, výraz kněží skrývaly masky. Jas oblohy bodal do očí a z kříže se stala chvějivá linka obklopená nesnesitelnou září.

Kněží dozpívali. Čtveřice pochodní vzplála v rozích hranice, ve slunečním jasu nevydávaly plameny skoro žádné světlo a podobaly se květinám. Sklonily se a olízly připravená polena. Zapraskání a zpěv se znovu rozhořel.

Vlastně ani tentokrát není kříž opuštěný. Visí na něm duše, přikovaná zaklínadly kněží a odsouzená už podruhé k smrti. Plameny zahučely, lačně se ovinuly kolem vyschlého dřeva a vyšlehly vzhůru. Kříž brzo vzplál celý, z černé se proměnil v ohnivou. Modo si představil bílé tělo vydané na pospas plamenům. Bezhlesý křik otevřených úst, slzy v očích vysychají žárem, krátké vlasy čadivě vzplanou. Oheň se zmocňuje kůže, přeměňuje ji v černou, rozpadlou věc, aby nakonec i ona vzplála a změnila se v dým. Co udělala, že si zasloužila takhle zemřít?

Lidé se usmívali, masky kněží se divoce šklebily. V horkém bezvětří stoupal nezřetelný kouř přímo vzhůru.

Modo si promnul pálící oči, otočil se a odešel do stínu vrhaného budovou právnické fakulty, kde se posadil na zem. Všechno bylo neskutečně jasné a ostré. Intenzivní barvy, zřetelné obrysy, vše, na co se podíval, bylo precizně a jednoznačně vykresleno.

Ostrý svět je zvláštní, příliš těžký k pochopení. Zamžoural do světla. Oči ho bolely. Zmatky s hledáním duše a upalováním kříže mu nedovolily stavit se ve vinárně a díky lektvaru proti kocovině, kterým ho od rána napájeli, ho netrápila bolest hlavy ani nevolnost. Po dlouhé době opět střízlivý, uchechtl se sám sobě. Je to důvod k oslavě, nebo ke smutku?

Jedno rameno kříže puklo, vytryskl z něj proud jisker, ale stále neuhořelo a zůstalo viset jako zlomené ptačí křídlo.

Kříž a bílé tělo.

Do katova mozku se, nikým nezvány, prudce vrátily vzpomínky. V noci jsem se s ní miloval a ukřižoval ji. Líbilo se mi to.

Divný pocit, jako by mu zlehka čísi ruka stiskla vnitřnosti. Od země přitáhl chlad.

V noci zemřel druhý soudce, křížovými hřeby, a já nevím, co jsem doopravdy dělal. Jenom snil? Místo vzpomínek se vrátil jen strach.

A předtím se mi o ní zdálo také, zmocnil jsem se jí v syrové hlíně hrobu.

Děsivý pocit nepatřična, mezery v paměti, které si raději nepřeje zaplnit. Zmatený rej vzpomínek.

Měl jsem špinavé břicho. Tu noc, co zemřel předčitatel. Do jeho domu je třeba přelézt přes zeď a na ní je spousta špíny. Opravdu v noci spím?

Další vzpomínky, nezařazené, neurčité, zmatené sny plné touhy a násilí. Noční můra hluboko v závitech Modova mozku se slastně protáhla.

Zmateně si prohlédl své ruce. Co když je všechno špatně a oni se mýlí? Měl hrubé silné prsty a za nehty špínu. Duše si přece nemůže stvořit tělo.

Kříž se zhroutil, uhlíky se rozlétly po dláždění. Lidé neuspořádaně ustoupili, plameny a jiskry vylétly k obloze. Stále je tak jasná.

Ale jestliže vraždím já a nepamatuji si to, jaký mám motiv? Proč bych to dělal, proč zrovna takhle, proč zrovna je? Sevřel hlavu v dlaních. Zabil jsem už přece tolik krásných dívek, všechny jsem je z cizího rozkazu popravil, tak proč bych měl zabíjet zrovna kvůli ní?

Zanaříkal, ale nikdo ho neslyšel. Všichni pozorovali hořící kříž, ze kterého zbyl jen černý pahýl vztyčený jako pomník nad řeřavým hrobem.

„Doktore Charlingu!“ Zastavil se a zadíval se na unavenou hnědovlasou ženu.

„Máte vskutku zajímavé zvyky,“ řekl neutrálně a pokýval hlavou, až mu dlouhý cop poskočil na ramenou.

„Mohla bych se vás na něco zeptat?“ opomněla se představit neznámá. Kývl. Pobyt na Kamenném vršku byl mnohem zajímavější, než očekával.

„Pocházíte z daleka a viděl jste určitě mnoho zajímavých zvyklostí. Nenapadá vás důvod, proč by si měla mladá žena ostříhat vlasy?“

„Ostříhat vlasy?“ zopakoval. Zvláštní dotaz, zcela bez souvislosti, pokud se ovšem netýkal rituálu, jehož byl právě svědkem. Žádné krátkovlasé ženy si ale nevšiml.

„U nás je obvyklé, že si muž ostříhá vlasy, když odchází na pouť, aby odčinil svou vinu a nalezl odpuštění za své hříchy,“ řekl. „O ženách jsem neslyšel.“ Tmavovlasá žena se zamyslela.

„A smí se na té cestě zabíjet?“ zeptala se, pohroužená do svých úvah.

„Důležité je dosáhnout odpuštění,“ řekl Charling a odmlčel se. Dotkl se svého copu, jako by tam hledal odpověď.

„Jestliže neexistuje jiný způsob, pak ano, je povoleno zabíjet.“

Stromy ševelily v podvečerním vánku jako bytosti z jiného světa. Ten zvuk uspával a konejšil a přinášel náladu z dob tak vzdálených v prostoru i čase, že nemohly být skutečné. Těžká vůně lilií vyplňovala mezery v listoví a na protější zdi Liliového okrsku kreslilo zapadající slunce zlatorůžový pruh.

„Vždycky jsi chtěl bejt katem, neříkej, že ne.“ Hrobař Tongalo a kat seděli na několika prknech u zdi a dívali se na hřbitov před sebou. Modo přešel poznámku mlčením a dopil své víno. Tongalo se natáhl po džbánu odloženém v trávě a doplnil jemu i sobě.

„Víš, že mi sem dali i popel z tvého kříže?“ poznamenal. „Kytky po něm dobře porostou.“

„Alespoň dva týdny tu nebudou smět nikoho odsoudit,“ řekl Modo. „Nemohl bych ho popravit.“ Usmál se. Růžová linie světla na zdi se trochu zmenšila a nepatrně ztmavla. Znovu se napil, Tongalovo těžké červené víno přehlušilo vtíravou vůni lilií.

„Nechtěl jsem bejt kat,“ navázal na hrobařovu poznámku.

„A co teda?“

„Doktor.“

„V tom není takový rozdíl.“

Ráno křičel na toho zmrzačeného něco jiného, ale to byl opilý. Teď byl zase. Z krátkého období střízlivosti v něm stále zbylo mnoho věcí, které si pamatovat nechtěl, ale díky vínu a opojné atmosféře Tongalovy liliové zahrady to nevadilo. Obrysy světa se rozpily, rozdíly mezi nepodstatnými věcmi se setřely a to bylo dobře.

V pohárech zabublala rudá tekutina.

„Na smrt!“ zazubil se hrobař a cinkl svým pohárem o okraj Modova. „Protože ta nás drží při životě.“

„Na smrt,“ opakoval Modo. Víno chladilo na jazyku a hřálo v žilách.

„Proč teda nejsi doktor?“

„Z trucu.“ Byla tohle pravda? Nevěděl. Tenkrát ani nikdy potom nedokázal svoje rozhodnutí plně vysvětlit.

„Víš, jaký je rozdíl mezi doktorem a katem?“ zachechtal se Tongalo. „Doktor tvrdí, že se snaží člověka uzdravit.“

Pruh světla na zdi už byl poloviční. Listy stromů se pohybovaly důrazněji a vítr občas pronikl mezi zdi Liliového okrsku a rozčeřil nehybný oceán zlaté vůně.

„Bylo to kvůli ženský?“ Trefa.

„Ano.“

Ve džbánu už mnoho nezbývalo. Modo naplnil svůj pohár do poloviny a naráz jej vypil. Tongalo měl nádherné číše z těžké kameniny.

„Ona je tady?“

„V Jarnině chrámu.“

Jeden list se kolébavě snesl k zemi, uhodil do liliového poupěte a lehl si doprostřed neoznačeného hrobu.

„Mluvil jsi s ní potom někdy?“

„Ne.“

Hrobař zatápal po džbánku, prsty narazil do jeho okraje a málem ho převrhl.

„Jsi magor, Modo,“ zašklebil se. „Vychlastanej mozek a ty to víš.“

„Nejsi na tom o moc líp,“ řekl mu Modo a nastavil svůj pohár pod džbán svíraný kostnatými prsty. Ze světla zbývala už jen tenká linka a Kamenný vršek za zdí ztichl natolik, jako by vůbec neexistoval.

„Jestli jsi nechtěl bejt kat,“ řekl Tongalo, „tak už mě napadá jenom jediná věc. Chtěls bejt vrahem.“

Poslední zbytky světla ze zdi zmizely a Liliový okrsek se ponořil do šera. Přicházela noc.

Šeplavé ticho. Nekonečný, neohraničený prostor. Narudlá atmosféra chutnající po kořeněném víně a zem vystlaná hebkými bílými poduškami. Všechno bylo, jak má být, a přitom Modo tu byl stále sám. Čekal už celou věčnost, možná i o trochu déle, a ona stále nepřicházela.

Stál tu bez pohybu, strnulý v prostoru a roztažený v čase od počátku věků až do jejich konce. Cítil, že nepřijde, že jeho existence bude jen věčným nenaplněným doufáním, ale přesto stále čekal.

Bílé moře lákalo a zvalo ke spočinutí, rudé nebe horce nabízelo zapomenutí a věčný klid a on jen stál a čekal.

Slovo věčnost ztratilo smysl. Stalo se drobnou epizodkou, nevýznamnou a kratičkou událostí v moři jeho očekávání. Mohl by si lehnout a nalézt bezstarostné štěstí, mohl cokoliv, a přesto volil čekání, přestože nikdy nemohlo být naplněno.

Minuly tisíce životů, eony věčností, celé světy se zrodily z prázdna a zanikly v ohni a potom najednou přišla. Kráčela bílými vlnami, rozcuchanou černou hlavu sklopenou k zemi. Tiše se kochal krásou jejího nahého těla.

„Čekal jsem tě,“ zašeptal. Natáhl k ní ruku.

„Já vím.“ Dotkla se prsty jeho dlaně a usmála se. Vychutnával teplo její přítomnosti, když vtom opět sklonila hlavu a tiše pronesla: „Už musím jít.“

Než stihl říct jediné slovo, ztratila se a rozplynula v nicotě. Sevřel dlaň, ale nahmátl jen bolestné prázdno. Dočkal se, a přitom jej ten okamžik setkání nenaplnil, naopak v sobě cítil řeřavou, nezhojitelnou ránu, která se už nikdy neměla zacelit.

Zakvílel jako raněné zvíře, zakňučel, zhroutil se do klubíčka a padl na bělostnou zem. Naříkal beze slov, bez slz, v sobě nic než nekonečnou pustinu od počátku věků až do jejich konce.

První pomocný soudce zemřel u svého pracovního stolu, hlavu položenou na nevyplněném spisu, křížový hřeb zaražený mezi druhý a třetí krční obratel.

„Který bůh nás takhle trestá?“ zdvihl soudce v marném gestu ruce k nebi. Vyšetřovatelka sklonila hlavu. Měla na sobě lehounké bílé šaty, a jak stála u okna, prosvítala pod nimi silueta jejího těla. Rozpuštěné vlasy jí spadaly v neuspořádaných pramenech přes ňadra až k pasu. Soudce přešel místností sem a tam.

„Doufal jsem, že to spálení kříže zastaví. Opravdu jsem chtěl věřit tomu, že vraždí duše té ukřižované.“ Vyšetřovatelka plaše zvedla oči a střetla se s jeho unaveným pohledem.

„Takže to budeme muset udělat,“ vzdychl. „Poslední oběť neznámého vraha.“ Přešel ke stolu, usedl a chvíli hleděl na svůj odraz v mramorové desce. Vyšetřovatelka přešlápla. To nejsou bílé šaty, ale noční košile, uvědomil si soudce. Jako by jí osud oplácel za předvčerejšek, kdy vytáhla z postele ona mne.

Natáhl se pro jeden papír, pečlivě ho urovnal a dlouho pozoroval jeho bílou plochu.

„Vyberte někoho spolehlivého,“ řekl a namočil pero do inkoustu. Přidržel ho nad okrajem listu a nemohl se odhodlat k prvnímu tahu.

„Ať se raději nenechá chytit.“ Na konci pera se utvořila kapka, přitiskl proto hrot pera k papíru dřív, než se odtrhla, a začal psát.

„Pro případ, že by ho přeci jen přistihli, ať má u sebe tohle.“

Počkal, až inkoust zaschne, potom papír složil, převázal tenkým motouzkem a zapečetil. Vyšetřovatelka přešla k němu a list si chvějící rukou převzala. Věděla, co je uvnitř. Ta slova byla vždy stejná.

Na můj rozkaz a s mým svolením, držitel tohoto listu vykonal, co vykonat měl.

Soudce se ten den zastavil ve všech chrámech a v každém složil obětinu. Ne, že by na usmiřování bohů věřil, ale ten rituál ho uklidňoval.

Do Jarnina chrámu nepřišel. Možná mu to připadalo za dané situace nedůstojné.

Škoda.

Protože jedině tam by mohl najít odpověď.

Klečel v trávě mezi liliemi, dlaně sepjaté v klíně a hlavu skloněnou, jako by se modlil. Na náhrobcích Kamenného vršku bývali plačící andělé. Tenhle neplakal a na anděla byl příliš veliký a silný, ale přesto jí ho něčím připomněl.

Pomalu prošla po zelených cestičkách až k němu. Rosa ještě nestačila oschnout a jemné lístky ji chladily na holé kůži nohou. Zastavila se nad ním. Když stál, byl větší než ona, ale teď byl malý a ubohý. Nevšiml si jí, ale měla pocit, že otevřel oči a pozoruje její nohy pod bílou urousanou látkou.

Zaváhala, potom si nadzdvihla sukni a sedla si naproti němu. Tráva ji zašimrala na lýtkách. Modo měl hlavu stále svěšenou a ruskama začal oškubávat lístečky u svých nohou.

„Dívka ze severské země si ostříhá vlasy, než se vydá hledat odpuštění za své hříchy,“ řekla. Podíval se na ni prázdnýma očima.

„Jakou vinu se snažíte odčinit vy?“ ukázala k jeho holé hlavě. Zdvihl ruku a přejel si po lebce, jako by ho to překvapilo. Sledovala ten neohrabaný pohyb a hrdlo se jí stáhlo palčivou lítostí.

Bude jeho smrt vůbec vraždou? Vždyť on už je dávno mrtvý!

Spustil ruku do klína a začal znovu oškubávat trávu kolem sebe.

Vstala, rozeběhla se k východu z Liliového okrsku a na prsou ji pálilo tam, kde ještě před chvílí měla soudcův list.

Setkali se zcela náhodou na tržišti. Kat a kněžka z Jarnina chrámu. Jejich pohledy se střetly jen na jeden kratičký okamžik a potom se zase oba ztratili v davu.

Chvíle ohraničená jediným mrknutím oka. Dva pohledy, šedé a modré, oba svým způsobem zastřené. Ten jeho oparem alkoholu, její zeleným závojem víry v Jarnu.

Zastavili se. Náhlé poznání, překvapení, nedůvěra. Dlouhé černé řasy Jarniny kněžky se zachvěly. Je to tak dávno… Minulost se vynořila před očima a byla opět zahnána do nebytí.

Rozhovor beze slov.

Chyběla jsi mi.

Zapomněla jsem.

Bolest se rozlévá tělem jako pramínky vody razící si cestu mezi kameny.

Čekal jsem tě.

Nepřijdu.

Jarnina kněžka mrkla, jediný pohyb řasy přerušil to křehké pouto. Tolik si nestačili říct. Řeka lidí je pohltila a odtrhla od sebe.

Jen jedna jediná slza se zaleskla. Slza za všechno osamění, za všechno čekání, za roky ticha, za lásku bez odpovědi, za život.

Ta slza se objevila v katově oku, krátce se zatřpytila a dopadla na prašnou zem.

Slunce zapadalo za vzdálené hory na obzoru. Jejich nezřetelné vrcholky se barvily růžovou a šedou, na nebi plul osamocený zlatistý mráček.

Stín Kamenného vršku padal na domy a spleť uliček okolního města. Z nejvyšší terasy právnické fakulty byl dobře vidět kruh hradeb, oddělujících sídlo moudrých a spravedlivých od zbytku světa.

Špice chrámu Nejvyšší Spravedlnosti zachytávala růžové světlo a vrhala dlouhý černý stín, v budovách soudu se leskla okna. Kašna mezi chrámy Jara a Jarny se podobala slunečním hodinám a k sídlu bohyně lásky kráčel osamocený poutník.

Náměstí pod právnickou fakultou bylo prázdné, na čtverci popraviště se daly ještě rozpoznat zbytky popela ze spáleného kříže.

Tichý byl i mramorový hřbitov, jen v Liliovém okrsku ševelily mohutné koruny stromů. Čtverec zeleně byl pohroužený do tmy, ale přesto jeho svěží barva zářila mezi šedí břidlicových střech a bělostí mramoru.

Nekonečná spleť místností. Je možno chodit z jedné do druhé, otevírat dveře, procházet jimi, vracet se i objevovat nové prostory, a přitom stále nacházet totéž. Všechny místnosti jsou prázdné. Kamenná podlaha, holé šedé stěny, jednoduché dveře v nezdobených rámech. Nikde žádné okno, žádné znamení.

Do některých místností vedou jen jedny dveře, ty jsou slepé a smutné, jiné se podobají chodbám a nabízí nespočet východů a každý vede do jiného prázdného pokoje.

Ve velkých sálech je slyšet ozvěnu, která ho nutí chodit při zdech a ohlížet se, ale je stále sám. Malé místnůstky jsou stísněné a skličující, drtí člověka tlakem svých čtyř stěn a šerého stropu.

Nikde není stín a nikde není světlo, všude je stále stejné monotónní příšeří, rozhraní dne a noci, chvíle před úsvitem trvající celou věčnost. Dveře se otevírají nehlučně, on sám je jedinou bytostí, která vydává zvuk, a proto zadržuje dech a našlapuje potichu, jako by se bál projevu vlastní existence.

Strop je všude stejně vysoko, ve velkých sálech to mate a vzbuzuje pocit, že zdrží-li se tu ještě chvíli, ta velká šedá deska spadne a rozdrtí ho. Odchází proto prvními dveřmi, na které narazí, ale i kdyby se nebál zvuku vlastních kroků a rozhodl se utíkat, neměl by kam, protože místnosti jsou všechny stejné a vedou jedna do druhé.

Další dveře. Jen se dotkl kliky a už se otevírají, jako by je vedla neviditelná ruka. Za nimi ho čeká oslepující bělost.

Modo se zastavil na prahu a zaclonil si oči rukou. Chvíli mu trvalo, než si po šedi bludiště přivykl bílé. Před ním se rozkládala povědomá krajina z nadýchaných podušek. Nebe zářilo místo vábivé rudé intenzívní bělí a bodalo ho do očí.

Vstoupil a dveře se za ním nehlučně zavřely. Nezmizely a za jeho zády zůstala zeď táhnoucí se od obzoru k obzoru a až k samé hraně zářící oblohy. Udělal dva opatrné kroky vpřed a přes slzící oči si nejasně uvědomil, že tam vpředu je druhá zeď s velkým oknem zastřeným závěsem a před ním stojí postava. Dlouze se dívala ven, potom si povzdychla a otočila se k němu.

Ukřižovaná.

Byla nahá, ale tentokrát po jejím těle nezatoužil.

„Kdo jsi?“

Hořce se usmála.

„Děvka. Už od narození.“ Nikdy v jejích očích nespatřil tolik smutku. Přišel blíž. Pod oknem byla postel, usedl, zatím co ona zůstala stát nad ním.

„Ty jsi ta duše,“ řekl bez jakéhokoliv překvapení. „Nezemřela jsi na kříži.“

„Ani poprvé, ani podruhé.“ Znovu ten smutný úsměv. Naklonila se k němu a pohladila ho po hlavě.

„Duše zavražděného se přeci vždy převtělí do svého vraha,“ zašeptala. „Copak to nevíš?“ Zachytil její prsty a přitiskl si je ke tváři.

„Máš jich v sobě tolik…,“ vzdychla. „Tolik ubohých, zmrzačených duší.“ Cítil, jak se chvěje. Jemně se vymanila z jeho sevření a poodstoupila. Odvrátila hlavu, dotkla se svých ostříhaných vlasů a její bolestný povzdech se odrazil od čtyř stěn bílého pokoje.

„Prý hledáš odpuštění,“ řekl.

„Stále hledám.“

„A za co?“

„Za to, že jsem chtěla duši.“

Krátkým gestem zarazila jeho otázku a jemu nezbylo než poslouchat.

„Nemám duši, a jestli jsem ji kdy měla, rozplynula se už dávno v tužbách a osudech tolika jiných mužů. Zemřela na příliš veliké utrpení, tak mi to řekl ten cizinec s jizvou vypálenou tam, kde vy máte tetování,“ dotkla se útlého předloktí. „Od něj jsem se vlastně poprvé dozvěděla, že všichni lidé mají duši. Jenom já už ne.“ Ztlumila hlas do sotva slyšitelného šepotu.

„Zabila jsem ho. Probodla jsem ho jeho dýkou a potom… potom jsem něco ucítila. Já nevím, jaké je to mít duši, ale když zemřel, zdálo se mi, jako by se najednou uvnitř mě něco změnilo. Jako bych měla jeho duši.“ Umlkla a sklonila hlavu. Světlo z velkého okna jí kreslilo po těle jemné stíny.

„Vstupovaly do mne. A já zabíjela, protože jsem chtěla mít duši jako jiní lidé, jenže s každým mrtvým přicházelo jen větší prázdno. Snad mi to řekli oni, já nevím, ale nakonec jsem pochopila, že takhle duši nikdy nezískám, ostříhala si vlasy a vydala se hledat odpuštění.“

„Ale jestliže nemáš duši, co jsi potom teď, s čím to mluvím?“

„To je právě to nejstrašnější,“ vydechla, rty náhle bílé a z jejích očí až mrazilo. „Co když mi ten člověk lhal a já jsem duši vždycky měla?“

Pokoj ztmavl, světlo dostalo jemnější barvy a šeré stíny vystoupily z koutů. Duch ukřižované dívky stál bez hnutí uprostřed pokoje.

„Ty mrtvé tady, na vršku, jsi zabíjela také ty?“

Bolestně se usmála: „To je těžko říct.“

„Všichni si myslí, že ses mstila.“

„Kdepak.“ Zvážněla. „Oni byli spravedliví. Chtěla jsem, abys měl jejich duše. Aby ti pomohli pochopit… a odpustit.“

„Tobě?“

„Nám oběma.“

V místnosti byl ještě někdo třetí, ale zatím ho nebylo vidět. Nebyl nic než tušení, závan vůně vlasů chutnajících po dřevě a červeném víně.

„Ale už bylo pozdě, protože i tvoje duše zemřela a ty jen čekáš, až si toho někdo všimne a řekne ti to.“

„Co potom?“

„Potom budeš moci umřít.“

Někdo ležel na posteli, přikryt bílou látkou, a nazlátlé světlo filtrované těžkým závěsem vykreslovalo křivky nehybného těla.

„Máš teď její duši,“ řekla tiše ukřižovaná. „Můžeš si s ní konečně promluvit.“ Zpod bílé přikrývky se dral pramen lesklých rudých vlasů a jako vodopád spadal přes okraj postele k zemi. Pohladil ty krásné jemné kadeře.

„Ale takhle jsem ji nechtěl,“ řekl. Přízrak ukřižované nad ním stál, ruce volně svěšené podél těla a upřeně si ho prohlížel.

„Opravdu?“ Mlčky zavrtěl hlavou a sklopil pohled k vlasům rozhozeným po polštáři. Světlo blížícího se svítání sílilo a obrys dívky stojící uprostřed pokoje začínal pomalu blednout.

„A co bude dál?“ zeptal se.

„Dál už nic. Tady to všechno končí,“ odpověděla a byl v pokoji sám. Venku svítalo. Kamenný vršek se probouzel ze spánku. Do oken Jarnina chrámu se opřely první sluneční paprsky, pronikly jemnou látkou závěsu a vykreslily chvějivé vzory na stěně malého pokoje.

Na bíle povlečené posteli seděl kat. Za ním ležela žena, rudé vlasy jí spadaly až k zemi a po podlaze se rozlévala kaluž krve.

KONEC 2. 3. 2004

Nebudeš mutantem!

„Tak co, už ses dost prospal?!“ Hlas se rozezněl kdesi vysoko, zarezonoval v lebce a rozcinkal desítky bolavých vlákének v mozku. Bolest byla nesnesitelná.

Trojka, toho času muž a jako vždy s příšernou bolestí hlavy, opatrně otevřel jedno oko. Pravé. To druhé nechal pro jistotu zavřené. Nad ním stál mohutný, plešatý a trošku zapáchající muž. Trojka otevřel i levé oko. V místnosti bylo přítmí a nízký strop byl špinavý.

„Tohle jsi měl v bundě,“ ozval se muž zase tím nepříjemně silným hlasem a hodil Trojkovi jakýsi papírek na prsa. „Tak bych ti měl posloužit a trochu ti tu paměť oživit. Ty seš ten chlap, co včera přišel ke mně do hospody, vychlastal tam šestnáct piv, a když potom padl pod stůl, neměl u sebe ani floka. Takže ty piva si odpracuješ, jinak tě prodám na orgány!“ poslední slova opravdu zabolela. Trojka nahmatal papírek, narovnal ho a přistrčil si ho před oči. „Trpíš chvilkovými výpadky paměti“ stálo na něm. Žádná potěšující zpráva, ale alespoň to vysvětlovalo, proč si Trojka vůbec nepamatuje, kdo je a jak se sem dostal.

„Takže se dej do kopy a za čtvrt hodiny ať tě vidím dole v kuchyni,“ houkl hostinský a pořádně za sebou práskl dveřmi. Trojka se pomaloučku posadil. Pokojík byl tak malý, že se do něj vešla jenom rozvrzaná postel s kusem hadru místo povlečení a rezavé umyvadlo v rohu. V nohách postele ležela zmuchlaná džínová bunda. Trojka se po ní natáhl. V jedné kapse býval lístek a v druhé by mělo být něco proti té hnusné bolesti hlavy. Lahvička z tmavého skla s nápisem Aspirin. Nápis je jenom kamufláž, preparát uvnitř se jmenuje úplně jinak. Aspirin na něj stejně nezabírá, protože…

V ten okamžik se Trojkova paměť alespoň trochu projasnila. Věděl už, kdo je, proč ho věčně bolí hlava i proč k němu patří podivné jméno Trojka. Kódové označení 003, doopravdy. Dvě nuly vepředu, jako by doufali, že se jednou budou psát i trojciferná pořadová čísla. A přitom to nedotáhli ani do čísla pověstného agenta 007. Poslední byla Pětka. Nebo byl Pětka? Správně by to měl být asi střední rod. Podrbal se ve vlasech a zahnal zbytečné úvahy. Hlava ho bolela jako vždy. Bylo to tak pořád a bolest nikdy doopravdy neustoupila. Trojka odšrouboval zátku lahvičky a vysypal si tablety na dlaň. Byly dvě. Jenom dvě? Nebylo jich včera víc? Nebyl si jistý, paměť ho poslední dobou zrazovala víc než obvykle. Jenže dvě tablety byly zatraceně málo, to věděl víc než jistě. Bez nich ten bolehlav nepřežije. Hodil jednu tabletu zpátky do lahvičky a druhou se pokusil přepůlit. Tabletka se s křupnutím rozpadla na čtyři kusy. Největší z nich zalétl až do rohu místnosti. Trojka si povzdechl, nasypal zbytek léku do lahvičky a zašroubovanou ji schoval do kapsy od bundy. Sesunul se na kolena a po chvíli hledání zachránil úlomek z prachu na podlaze.

Lék mu skoro neulevil, akorát bolest se vrátila do svých obvyklých mezí.

Hospoda už byla otevřená, ale hostů v ní bylo pomálu. Unaveného chlápka s odřeným batohem na zádech, který se přišoural odkudsi seshora a hned zapadl na záchod, si nikdo ani nevšiml.

Tvář v popraskaném zrcadle byla Trojkovi naprosto cizí, ale to bylo normální. Všechny jeho tváře mu byly cizí. Zamračil se na svůj odraz a trochu se pocákal studenou vodou. Voda je na houby. Chtělo by to pivo. Moře piva. Trojkův obličej se během úvah měnil. Plochý nos se zmenšil a zostřil, oči se zvětšily a dostaly modrou barvu, k blond vlasům přibyla světlá pleť s nádechem pih. Ještě vyměnil džínovou bundu za černou koženou z batohu a nikdo už by v něm nehledal včerejšího opilce, který dlužil hospodě za šestnáct piv. Nový Trojka tady žádné dluhy neměl. Na odchodu ještě stihl vypít nějakému nepřítomnému hostu zvětralé půlpivo, a tak jeho nový den nezačal úplně špatně.

Unavené načervenalé slunce svítilo kdesi na vyrudlé obloze a zaplavovalo křivolaké uličky nanicovatým světlem. Se zatroubením si mezi chodci, auty a vznášedly razila cestu veliká tana. Chlupaté zvíře mělo na propadlých bocích připevněny objemné vaky s nákladem a rozkládalo svá úzká umělá křídla vysoko nad ulici. Modře se lesknoucí fotovoltaické články zachycovaly světlo vycházejícího slunce a dodávaly taně energii. Za solárními křídly měla ještě menší křidélka zářící jasnou chlorofylovou zelení. Zvíře křížené s rostlinou, to je tedy věc, zakroutil Trojka hlavou a vydal se pomalu k centru městečka. Jeho vlasy se prodloužily až na ramena a oči získaly barvu zadních křidélek tany.

Trojka se unaveně opřel o vyhřátou zeď a sesunul se po ní na zem. Pekař na něj poštval psy, když se pokusil ukrást housku. Psi, obrovská černá zvířata, nějak vycítili, že Trojka není tak úplně člověk, a štvali ho tím zběsileji. Trojkova zranění se už zacelila, ale roztržené bundy bylo škoda. Co bylo ale horší, určitě se brzy rozšíří, že někdo zabil pekařovy bojové psy. Nebo spíš něco je zabilo – zlomilo jim vaz a roztrhalo krk.

Hon na mutanta už proběhl v nedalekém Chavinu. Naštěstí se proslýchalo, že mutant má po honu spáleninu přes půl obličeje. Tady dokonce upálili jednoho nešťastníka se stejnou jizvou.

Ulicí zavál studený vítr a shodil Trojkovi světlé vlasy do očí. Měl hlad a bolest hlavy nezahnala ani další čtvrtka tablety.

Z nedalekého podlouhlého náměstíčka se ozýval hluk tržnice. Trojka vstal a pomalu se táhl pestrým davem kolem jednotlivých stánků.

„Tany, tany na prodej!“ zařval kdosi těsně vedle jeho ucha. „Kupte si skvělou tanu!“ Prodavač páchl hůř než jeho zvířata. Když uviděl, že se Trojka zastavil, škubl řemínkem a přitáhl své zboží blíž.

Většina mladých tan byla ošklivých a podvyživených, ale tohle mládě bylo opravdový ubožák. Vychrtlá, s olysalou srstí a krkem rozedřeným od obojku, oči i lůžka drápů zanícené a krvavé. Otevřela olámaný zobák a zachrčela.

„Hezké zvíře,“ řekl Trojka a tvářil se, jako by si ji chtěl pohladit. Hned vedle tany leželo několik ošatek s ovocem. Kdo ví, proč mají tany zobák. Snad aby se hodil k jejich solárním křídlům. Nebo aby nemohly kousat. Tak klovou. Hubené zvíře podniklo bleskurychlý výpad a vyseklo z Trojkovy ruky kousek kůže.

„Jau, zrůdo vošklivá!“ ucukl a druhou rukou hmátl po pomeranči na ošatce. Tana uhnula obchodníkově trestající ruce a zaútočila podruhé. Trojka uskočil – a celé to rodeo probudilo ospalou prodavačku ovoce.

„Dáš ten pomeranč zpátky, chmatáku jedna zlodějská!“ zařvala silným hlasem. „Zloděj! Chyťte zloděje!“ Trojka pustil kradený pomeranč a dal se do běhu. Křik Chyťte zloděje! nabyl na intenzitě, a pár odvážlivců po něm dokonce chňaplo. Proč jenom lidi tak rádi honí vyvrhele postavené mimo zákon?

Před úzkou postranní uličkou mu kdosi podrazil nohy a Trojka upadl na bradu a zápěstí pravé ruky, které si odřel až na kost. Bolelo to, hlava ho bolela ještě víc, čísi ruce ho neurvale popadly a postavily zpátky na nohy a krátkodobá paměť se na něj zase na chvíli vykašlala.

Byli tři. Dva přitlačili Trojku zády k hrubé zdi a drželi ho za ruce a třetí se s povýšeným úsměvem rozkročil před ním. Na šedém elastickém triku měl placku Vynucovače pořádku.

„Ty nevíš, že krást se nemá?“ houkl. „Copak neznáš zákony?“ Trojka se rozhlédl. Ulička byla úzká a slepá a z tržiště do ní příliš vidět nebylo. Samozřejmě, že zákony znal. Během svého života je porušil už úplně všechny. Vynucovač vytáhl nůž, škrábl jím Trojku zespoda do brady a potom ho jemně píchl do levého předloktí.

„Trest za krádež je useknutí ruky,“ řekl naprosto vážně. Trojka se pokusil vyškubnout a jeden z mužů se krátce uchechtl. Jestlipak by useknutá ruka dorostla? Asi jo. Jenže kosti se tak špatně dělají… Vynucovač vyhrnul Trojkovi rukáv a řekl: „Tu zlodějskou pazouru ti uřízneme. Asi tady,“ dodal a švihl nožem. Dřív, než Trojka stihl domyslet, jaké následky by to pro něj mohlo mít, se rána stáhla a srostla.

„Co…?“ Vynucovač odskočil a málem upustil nůž. Zatraceně. Jenže oni to mysleli vážně. Na Trojkově pravé ruce vyrostly místo nehtů dlouhé drápy. Máchnutí náhle svalnatou prackou a muž, co ho držel, se zhroutil s roztrženou tváří. Než se stihl druhý chlapík zorientovat, přibyly mu na předloktí čtyři hluboké šrámy. To už byl Trojka volný a vybíhal z uličky, jak nejrychleji dovedl. Za ním se nesl Vynucovačův řev: „Je to zrůda! Mutant! Je to mutant!“

Nad zákony Neukradneš! a Nezabiješ! stál ještě jeden, silnější zákon. Zněl Nepoužiješ lidské DNA k experimentům! neboli Nestvoříš mutanta! Lidé ho ale znali trochu jinak. Podle nich říkal Nebudeš mutantem! a za porušení byl trest smrti.

Trojka se rozhodl proběhnout napříč tržištěm. Dobře si pamatoval, že je tam ulice. Malá, uzoučká a snad nebude slepá jako tahle. Za ním už dobrých deset hlasů řvalo: „Mutant! Zabijte mutanta!“ a do té doby pokojní obchodníci a kupující se sbíhali k centru rozruchu, které se tvořilo o pár kroků za Trojkou kolem Vynucovače.

Před vstupem do uličky stál tlustý prodavač koberců a pokusil se srazit Trojku pěstí. Dostat mutanta se ve společnosti cenilo. Ten mu to oplatil, a protože měl na ruce pořád drápy, bude na něj mít prodavač nadosmrti památku. Druhý člověk, který se vedle něj už už připravoval Trojku chytit, si to naštěstí rozmyslel a uskočil ke zdi.

Ulička byla úzká a krátká, slepá naštěstí nebyla. Ústila do další ulice plné lidí. Sakra. Potřebuju nějaké opuštěné místo a trochu času. Zelenooký blonďák, jak jen jsem si to mohl vymyslet! Ale nemůžu se měnit, když se na mě všichni dívají. Z uličky se vyvalil dav pronásledovatelů. Vynucovač a jeho méně zraněný pomocník v čele a za nimi dobrá čtvrtina lidí z tržiště. Oči jim plály vzrušením z honu na cizince, který porušil zákon.

„Je to mutant, zabijte ho!“

Trojka rozrazil mladou dvojici, zabočil, seběhl krátké schody a vpadl do další zalidněné uličky. Kde se jich tolik v téhle vsi bere? Nějaký mladík se chtěl vytáhnout před svou dívkou a postavil se Trojkovi do cesty. Trojka ho nelítostně smetl. Drápatá ruka rozervala muži hrdlo a ten zůstal ještě chvíli stát, zatímco jeho krev stříkala širokým obloukem po okolí. Potom se zhroutil do náruče hystericky ječící dívky. Kolem mrtvoly se okamžitě shlukli další lidé a pletli se do cesty Vynucovači.

Trojka vletěl do nejbližší uličky, k jeho velkému štěstí liduprázdné. V chvatu ze sebe strhl bundu i batoh, svůj vak kopl do výklenku za sebou a bundu odhodil co nejdál do uličky. Současně s tím se začal měnit. Vlasy se mu zkrátily, zřídly a nabyly popelavého odstínu. Pleť se mu stáhla, pokryla se sítí vrásek a ohyzdných boláků. Pigmentové buňky vytvořily různobarevné skvrny špíny a nemoci.

V tom okamžiku se objevil v ústí ulice Vynucovač se skupinkou pronásledovatelů v zádech.

„Hej, žebráku, neviděls tu zrůdu?“ škubnul Trojkovým chatrným trikem. Žebrák se zapotácel a upadl ke zdi. Nedělalo mu to nejmenší potíže – po tak rychlé transformaci se mu černalo před očima a hlava ho bolela jako střep.

„Chceš bejt taky zrůda?“ natáhl k Vynucovači vředy pokrytou paži. Ten podle očekávání ucouvl a odplivl si.

„Hele, tady je jeho bunda,“ křikl kdosi, „co kdybychom na něj zkusili vzít psy?“

„Tak rychle, rychle, než ztratíme stopu!“ Skupinka se brzy vytratila.

Trojka zavřel oči a zůstal ležet tam, kde upadl. Nebylo to příjemné ani pohodlné, ale nic lepšího stejně dělat nemohl. Zůstal na stejném místě, i když kolem táhl zklamaný Vynucovač. Muž pořádku ztratil mutantovu stopu, a tak si alespoň s chutí kopl do ležícího žebráka. Lidská troska na to nezareagovala jediným slovem.

O nějakou chvíli později se malomocný žebrák dotáhl k okraji tržiště. Chvíli okouněl a pak se přikradl k prodavači ovoce.

„Neměl byste něco pro chudáka?“ zaskuhral.

„Zmiz, špíno,“ utrhl se prodavač. Žebrák se přikrčil.

„Kazej se vám pomeranče,“ ukázal. Prodavač vrhl krátký pohled na něj, pak na své zboží a nakonec vytáhl dva zahnívající plody a mrštil je po chudákovi.

„Zmiz,“ sykl. Chudák se s hlubokou úklonnou odporoučel. Ono krást se smí i na veřejnosti a beztrestně, akorát na to musíte mít tu správnou tvář.

Trojka se ukryl na jednom opuštěném dvorku. Sedl si mezi zbytky dřevěných trámů a kousky rozmočeného papíru a snědl jeden nahnilý pomeranč. Druhý, s šedým kolečkem plísně, si schoval do batohu na horší časy. A že přijdou, to věděl docela jistě.

Oblohou táhly řídké mraky a malým dvorkem se točil studený vítr. Nesl s sebou drobné smetí a jakýsi neuvěřitelný puch. Teprve ten smrad donutil Trojku probrat se ze strnulé pozice s dlaněmi přitisknutými na spánky. Bolest je zlá, ale něco se s tím dělat musí. Natáhl před sebe svraskalé, vředovaté ruce. Takhle do Ridgenu nemůžu. A bez peněz taky ne.

Vítr na nahých rukou zábl. Trojka si povzdechl a pomalu se postavil. Nechtělo se mu, ale okolnosti ho nutily, aby něco dělal. Stáhl si tričko a hodil ho na batoh. Potom přidal kalhoty, sešlapané boty a úplně nahý na chviličku strnul a zavřel oči. Existuje způsob, jak provést přeměnu bez zbytečného plýtvání energií? Asi jsem se to někdy učil. Anebo ne? K čertu s tou pamětí! Trojkovy pigmentové buňky vrátily jeho tělu přirozenou barvu. Kůže se vyhladila, zmizely všechny vředy a vrásky. Po chvilce zmizelo i Trojkovo přirození, vsáklo se do těla a z něj se stal hermafrodit. Pod napjatou kůží bujely tukové buňky a přelévaly se. Jeho pas se zúžil, boky zaoblily a na hrudi se mu nalila ňadra. V bezpohlavním klíně vyrašily krátké černé chloupky a dorostlo to, co tam obyčejně mívají všechny ženy. Trojka si ještě přidělal černé vlnité vlasy, šedé oči a hezký, i když nevýrazný obličej. Nová podoba byla hotová.

Před očima se mu střídavě černalo a roztáčela ohnivá kola a v hlavě bušily miliony kladívek. Pokusil se sehnout pro batoh, ale neodhadl správně vzdálenost, zavrávoral a upadl. Do nahého dívčího zadku se mu zaryla dlouhá tříska.

„Do prdele kurva práce!“ zaklel Trojka neženským hlasem. Diletante! Hlasivky! Tříska byla zaražená na tak nemožném místě, že se na ní skoro nedalo dosáhnout. Trojka poopravil hlasivky, takže klel jako ochraptělá kurva, a po delším zápolení se konečně pitomého dřívka zbavil. Z batohu vytáhl červené propínací šaty a oblékl si je na nahé tělo. Zapínaly se na spoustu malých magnetických knoflíčků.

Přestože si umiňoval, že na pomeranč ani tablety nesáhne přinejmenším do večera, snědl oboje. V ovoci bylo plno cukru a čtvrtka tablety otupila alespoň ty nejhorší bolesti.

Už se začínalo smrákat, když dívka v křiklavě červených šatech došla ke konci hlavní třídy. Chvilku nerozhodně postála, potom spustila k zemi svůj odřený batoh a opřela se o zeď.

Ulicí profrčelo nízké černo-stříbrné vznášedlo. Uprostřed třídy se náhle zastavilo, širokým obloukem otočilo a vrátilo nazpět. Zastavilo u dívky v červených šatech.

Trojka přišel blíž k vozidlu a vyzývavě se zahoupal v bocích. Dveře nízkého vznášedla se odklopily jako ptačí křídlo a vystoupila dívka. Na sobě měla šedý přiléhavý kostýmek a místo vlasů cosi, co nejvíce připomínalo černo-červeno-bíle pruhované dikobrazí ostny. V uchu měla stříbrné mobilátko – malou komunikační pecičku a od ní tenký drátek mikrofonu k ústům. Narovnala se a zadívala se na Trojku. Sahala mu někam k prsům.

„Ahoj,“ řekla, chytla děvku za živůtek a přitáhla blíž k sobě. Magnetické knoflíčky šatů přirozeně povolily. Dikobrazice se usmála a vsunula ruku Trojkovi pod oděv. Měla dlouhé, ostré nehty.

„Líbíš se mi,“ řekla, „kolik chceš za jednu noc?“

„Tři sta tekelů,“ zněla odpověď. Bylo to trochu víc, než by si mohla říct běžná děvka v tomhle městečku, ale Dikobrazici podle všeho stejně moc na penězích nezáleželo. Vyprostila svou ruku zpod Trojkova oděvu a přihladila magnetické knoflíčky k hrudi.

„To by šlo,“ kývla a nastoupila do vznášedla. Trojka se nasoukal za ní.

Vznášedlo dojelo na nádvoří sídla daleko za hranicemi Chavinky. Pozemek byl obehnán třímetrovou zdí a zvenčí připomínal nedobytnou pevnost. Uvnitř se skrýval přepychový a trochu nevkusně zařízený palác.

Dikobrazice vystoupila, nechala vznášedlo otevřené a zamířila k širokým skleněným dveřím. Trojka vytáhl z vozidla svůj odřený batoh a pomalu ji následoval.

Sídlo vypadalo prázdné a bohatí lidé mívají občas podivné choutky.

Jenže tři sta tekelů je tři sta tekelů. Bez nich se nedostanu do Ridgenu a bez toho nezískám prášky proti bolení hlavy.

To rozhodlo.

Záře ranního slunce pronikala do pokoje oknem vedoucím do růžové zahrady. Uprostřed místnosti stála prostranná postel s nebesy a poloprůhledné závěsy vrhaly jemné pastelové stíny na bílé zdi.

Dikobrazice ležela na břiše, broukala si písničku v neznámém jazyce a Trojka jí přejížděl nehty po stehnech. Nechal si je narůst dlouhé a ostré, protože Dikobrazici se to líbilo. Skoro to připomíná drápy, kterými jsem ještě včera vraždil. A teď mi vydělávají peníze.

Tři sta tekelů bylo opravdu tvrdě zasloužených. Dikobrazice nejspíš brala nějaké drogy, protože vydržela být nelidsky čilá celou noc.

Trojkovi se točila hlava, chvílemi se mu zatmívalo před očima a měl pocit, že pokud se ta ženská s bodlinatou hlavou okamžitě nezvedne a nezmizí, omdlí před ní vyčerpáním.

Dikobrazice dozpívala písničku, se slastným zamručením se protáhla a převrátila na záda.

„Mno,“ broukla, „nebylo to špatné.“ Aby bylo! Mužské hormony v ženském těle, to je skvělý recept na lesbu.

„V tom šuplíku by měly být nějaké peníze,“ ukázala rukou k nočnímu stolku, „vem si své tři stovky a zmiz.“

„Do Chavinky je daleko,“ namítl Trojka.

„Tak tě tam někdo odveze,“ zavrčela Dikobrazice a spustila nohy z postele.

„A nemohla bych zůstat tady?“ odvážil se zeptat Trojka pokorným hlasem. „Ještě jednu noc?“ Tři stovky na jízdenku do Ridgenu pořád nestačily. Dikobrazici ten návrh překvapil. Zamračila se, potom si ale zamyšleně pohladila levé ňadro a prohlásila: „No tak dobrá. V Chavince ti asi nikdo tolik nezaplatí, co?“

„Ráda bych odjela z města, paní,“ sklonil Trojka hlavu.

„Dobře,“ usmála se Dikobrazice, „pokud tu zůstaneš ještě jednu noc, dostaneš šest set tekelů.“

Trojka její úsměv neviděl, protože jinak by se okamžitě sbalil a co nejrychleji zmizel.

Dikobrazice vyštěkla do mobilátka krátký povel a potom strčila Trojku do zad: „Běž. Přede dveřmi tě čeká služebná a ukáže ti pokoj.“

Služka byla malé dítě ve volných šatečkách. Jakmile uviděla Trojku, mávla na něj ručkou a rychle capkala kamsi ztemnělými chodbami. Trojka ji následoval. Všiml si, že rytmus kroků není pravidelný, to dítě muselo mít zraněnou nebo chromou nohu. Děvčátko ho dovedlo k dvířkům někde v horních patrech. Komůrka ve věži. No to jsem potřeboval. Protáhl se úzkým vchodem do pokojíku, který nebyl o moc větší než ten, ve kterém se včera probudil u hospodského. Postel byla ale čistě povlečená a hygienický kout byl zařízený značně moderně. Trojkovi to ke štěstí naprosto stačilo.

„Budete si něco přát?“ zeptal se hrubý hlas, který mohl patřit staré, upracované ženě. Trojka sebou škubl a poprvé si prohlédl služku. Nebylo to dítě. Zmátla ho výška postavy a krátké nohy a ruce. Tělo zakrývaly pytlovité šaty, ale i tak bylo vidět, jak je pokroucené a zdeformované. Polovina tváře té ženy byla odulá a posunutá nahoru oproti druhé. Obludný načervenalý nádor jí pokrýval část lebky a zatlačoval koudelovité vlasy k jedné straně. Bytost měla nižší oko černé a vyšší zažloutlé.

„Chtěla bych něco k jídlu,“ dokázal ze sebe vypravit Trojka. „Ovoce. A pivo,“ vzpomněl si na důležitou složku svého jídelníčku. Speciální metabolismus si žádá speciální potravu.

Stvoření neodpovědělo, kývlo znetvořenou hlavou a odešlo.

Ta služka je zrůda! Nebo ještě lépe – mutant. Co potom sakra dělá tady? Proč si tu Dikobrazice drží něco takového? Ze soucitu? Z perverze? Kdo ví.

Jedno ale bylo jisté. Sloužila tu zrůda. Obluda odlišná od normální lidské rasy. To bylo zatraceně podivné ve světě, kde se odlišnost trestala smrtí. Nebudeš mutantem! Ten zákon znal Trojka víc než dobře.

Zrovna se mu zdál překrásný sen, když se kousek od něj kdosi pitomě zachechtal. Trojka otevřel oči a spatřil bílou zeď. Co to, sakra… Paměť mu nesloužila jen okamžik. Potom mu úslužně prozradila, že je momentálně děvkou v paláci lehce perverzní lesby s bodlinami na hlavě. Trojka se pootočil a do zorného pole mu vplula křivá postavička v otevřených dveřích.

„Co je?“ zavrčel na ni nevlídně.

„Chrápete,“ uchichtla se zrůda do hrsti. Ach jo. Co jsem zase zvoral?

„Paní vás chce,“ dodala služebná. Trojka se pomalu na posteli posadil a natáhl se po batohu, na kterém ležely červené šaty. Služtička se zase zachechtala: „Oblékat se nemusíte.“ To je taky fakt. Trojka vytáhl z batohu akorát lahvičku, polkl poslední čtvrtku tablety a zase lékovku schoval. Bude to muset na tuhle noc stačit. A zítra už budu mít šest set tekelů a pojedu do Ridgenu.

Zrůdička ho protáhla neuvěřitelným labyrintem chodeb a sálů. Orientaci ztratil už dávno, ale v jednu chvíli procházeli zaskleným atriem kolem dvorku, na kterém pořád stálo Dikobrazičino vznášedlo. Potom následovala krátká chodba, schody dolů, jedna úzká, špatně osvětlená chodba a ocitli se v obrovské podzemní místnosti. U stěn stály řady tenkých sloupů podpírajících klenutý strop. Většinu sálu zabíral oválný bazén. Ve středu měl malý ostrůvek a na něm seděla nahá Dikobrazice.

Trojka opatrně přešel k okraji bazénu. Služebná se ztratila a Dikobrazice se na něj škádlivě usmívala.

„Pojď do vody!“ křikla a mávla rukou. Voda v bazénu byla černá a vypadala olejovitě. Když do ní Trojka namočil špičku bosé nohy, zjistil, že je bezbarvá a chladná. Nádrž byla vyložená hladkým černým kamenem.

Trojka položil i druhou nohu na schůdky, když vtom si všiml pohybu ve vodě na druhém konci bazénu. Vlnky se složily do úzkého V a pak čeřící se vodu prořízla kosinka trojhranné ploutve. Trojka skočil zpátky na suchou zem. Ocelově šedé torpédovité tělo před sebou hnalo vlnu vody a blížilo se ráznými údery mohutného ocasu. Pokud mohl Trojka odhadovat, měřil žralok dobré tři metry. Zvíře opsalo oblouk a pokračovalo v plavbě podél stěn bazénu. Dikobrazice se rozesmála.

„Tohle je Drobeček. Jak se ti líbí? Krásný, že?“

„Myslím, že těch dalších tři sta tekelů oželím, paní,“ rozhodl se Trojka.

„Jakých tři sta?“ Dikobrazice se přestala smát. „Celých šest set je za dnešní noc. Včerejší honorář ti propadl za ubytování. Šest set, nebo nic. Tak pojď ke mně,“ plácla rukou do vody. Žralok zatáčel ve vzdálenější části oválu. Mrcha jedna! Prachy potřebuju. Jenže zvířata mě nesnáší a pochybuju, že tahle bestie udělá výjimku. Trojka se zkoumavě zadíval na Dikobrazici. V levém uchu měla stále mobilátko. Asi ho nikdy nesundavá, alespoň včera tomu tak bylo.

Znovu si stoupl na první schod a potom přešlápl na druhý. Žralok se přehnal kolem a vlnky od něj ošplíchly Trojkovi nohy. Odhodlaně udělal další krok. Zvířata to poznají. Vždycky poznají, že nejsem člověk. A žraloci se přece řídí čichem, ne? Bazén byl hluboký. Trojkovi sahala voda k prsům, když sebou žralok na druhém konci mrskl, otočil se a začal zrychlovat. Trojka sebou plácl do vody a několika tempy se dostal k ostrůvku. Vylezl na něj právě v okamžiku, kdy se k němu šedé tělo přihnalo. Zubaté čelisti mu sklaply jen pár centimetrů od lýtka. Dikobrazice se smíchem žraloka kopla. Nechal si to líbit a odplaval udělat další kolečko.

„Drobeček je chlap, víš,“ řekla Dikobrazice a pozorovala Trojkův výraz, „tím myslím opravdu chlap.“ Chytila ho za ruku a dýchla mu do tváře: „Už jsi to někdy dělala se žralokem?“ Trojkovi zatrnulo. Pravděpodobnost, že si vydělá svých šest set tekelů a přežije, se blížila k nule. Asi tak rychle, jako si to přihasil Drobeček. Zavířil ocasem a pocákal obě ženy na ostrůvku. Trojka se snažil držet co nejdál od okraje, Dikobrazice si bezstarostně máchala nohy ve vodě. Žralok vykroužil úzkou osmičku a pokusil se chňapnout po Trojkovi.

„Pošli ho zase kolem dokola,“ poprosil Trojka a přejel Dikobrazici nehty po zádech. Na páteři měla vytetovaného vodního draka v psychedelických barvách.

Znovu kopla do šedého těla a třímetrová obluda se poslušně vydala na svou okružní plavbu. Trojka nezaváhal. Přiskočil k Dikobrazici, strhl jí mobilátko a skočil do vody. Drobeček provedl prudký obrat, ale svou oběť už nedostihl. Dikobrazice vztekle zaječela, jenže tu nebyl nikdo, komu by mohla bez mobilátka rozkazovat.

Trojka proběhl chodbou, vylétl po schodech a už tu bylo atrium a opuštěné vznášedlo na dvoře.

Počítač v mobilátku ho podle změněného hlasu bezpečně identifikoval jako Dikobrazici a měl natolik velkou umělou inteligenci, že Trojkovy zmatené rozkazy pochopil. Otevřel vznášedlo, nastartoval a vyvedl ho z paláce ven.

„Víš, kde je Ridgen?“ zeptal se Trojka.

„Ano.“

„Tak tam. Do Ridgenu. A co nejrychleji.“ Vznášedlo poslušně zafunělo a zamířilo k západu.

Trojka se probudil celý rozlámaný. Bolelo ho úplně všechno, co bolet mohlo. Většinu noci nespal, jenom strnule seděl a namlouval sám sobě, že odpočívá.

Naklonil se k palubní desce vznášedla. Bolest explodovala za čelem a rozšířila se v bodavých jehličkách celým mozkem až k páteři. Trojka zasténal. Léky. Chce to léky. Lahvička je v batohu. Batoh je v místnosti. A ta místnost je zatraceně daleko! Zanaříkal podruhé. Musí si vystačit s tím, co má v sobě. Jinak to nepůjde.

Vznášedlo poklidně letělo nad hrbolatou silnicí mezi poli. Mezi plochými nažloutlými kopci se vynořily ruiny kdysi obrovského elektronického podniku. Zdi budovy obrůstal plevel a na střeše zbylo jen torzo původního nápisu. Tři polorozpadlá písmena NIC vystavovala své nahé kovové kosti proti špinavému nebi.

Za další zatáčkou se objevil muž.

„Zastav,“ zašeptal Trojka počítači. Vznášedlo stoplo vedle neznámého.

Muž se otočil a s údivem si vozidlo prohlížel. Že mu na téhle cestě zastaví drahé stříbrné vznášedlo, to opravdu nečekal. Že z něj vystoupí krásná a úplně nahá dívka, to by ho nenapadlo ani ve snu.

„Můžete mi s něčím pomoct?“ řekla černovláska. Muž polkl a vzmohl se na slabé kývnutí hlavou. Dívka k němu došla, položila mu levou ruku kolem ramen a ukázala k vznášedlu: „Něco se tam pokazilo.“ Muž na okamžik odtrhl oči od nádherného zjevení a podíval se na auto. Trojka pevněji sevřel jeho rameno, druhou rukou ho popadl za čelist a prudce škubl. Páteř suše lupla a muž se zhroutil k zemi.

Měl u sebe pár tekelů, vzadu za opaskem pistoli a jinak nic. Trojka si oblékl jeho věci, změnil se na muže a tvář si vymodeloval podle mrtvého. Zvláštní bylo, že v té pistoli byly jen tři náboje a nikde se nenašly další. No a co. Třeba tu zbraň někomu sebral. Ať už je to vrah, nebo utíká před zákonem, jsme na tom stejně, pokrčil Trojka filozoficky rameny a vrátil se do auta.

Vznášedlo nejelo ani pět minut, když najednou počítač v mobilátku cosi vypískl a na palubní desce zhasly všechny kontrolky. Hukot motoru odumřel.

„Co se to děje?“ vyjekl Trojka.

„Vůz nemá pro tuto oblast povolení.“

„Co…?“ V tom okamžiku se spodek vznášedla poprvé dotkl povrchu cesty. Vozidlem to škublo a Trojka se praštil o palubní desku. Krátký let a další náraz. Po třetím skoku se ta obrovská žabka naklonila na stranu, vylétla z cesty a bokem vyryla několikametrovou brázdu do pole.

Ještěže tahle věc nemůže vybuchnout, pomyslel si Trojka, jen co se jakž takž vzpamatoval. Vznášedlo mělo pevnou konstrukci, takže se neproměnilo v chuchvalec kovu, ale Trojka se uvnitř otloukl o všechny hrany a výstupky, co jich interiér nabízel. Modřiny se ztratí a na bolest už bych si měl přece zvyknout, ne? Aspoň že nemám nic zlomeného.

„Co to mělo znamenat, ty plechovko?“ vyštěkl do mobilátka na počítač.

„Vozidlo nemělo pro tuto oblast povolení k vjezdu.“

„Vždyť tady sakra není žádná hranice!“ naštval se Trojka. Kolem dokola se táhl lán kukuřice a po hraničních patnících nebylo ani stopy. Počítač přešel poznámku mlčením, stejně tak jako ignoroval žádost o otevření dveří. Trojka se do nich vší silou opřel. Nic. Praštil podruhé a jediným výsledkem byla další naražená kost.

Rozbít sklo drápem taky nebyl nejlepší nápad. Na třetí pokus se mu ten přerostlý nehet zlomil skoro u lůžka a bolest to byla šílená. Nadával a tiskl si zraněnou ruku v dlani, dokud nehet nedorostl. Potom to konečně vzal za správný konec a nechal si narůst pořádné svaly. Nové bicepsy ho bolely, protože si pro ně zapomněl patřičně zvětšit kůži, ale opřely se do zablokovaných dveří pořádnou silou. Vznášedlo se zakolébalo a kovově zaskřípalo, pak v něm něco prasklo a křídlo dveří vylétlo vzhůru. Jak Trojka ztratil oporu pro ruce, přepadl a rozbil si bradu o zárubeň dveří.

Venku zahodil nepotřebné mobilátko daleko do pole, z nejbližší kukuřice si vyloupl dvě nedozrálé palice a potom dvoumetrový stonek s chutí nakopl.

„Bestie jedna!“ zasyčel. Nevinná kytka se po druhém kopanci zlomila a padla k zemi. Nadávky samozřejmě patřily Dikobrazici. Bylo jasné, že něco takového udělá a Trojka se mohl jen divit, proč k tomu došlo až tak pozdě. Asi jí na vznášedle a jedné prchající děvce příliš nezáleželo.

Lehl si na záda do rozrytého pole, zamhouřil oči před bledým sluncem, chroupal kukuřici a dával při tom do pořádku škody, které na jeho těle havárie napáchala.

„Haló,“ ozvalo se od cesty, „jste živý?“ Trojka vyplivl kukuřičné slupky a pomaloučku se posadil. Průsekem, který v poli vyrobilo přistávající vznášedlo, se k němu blížil malý podsaditý človíček. Trojka si nejistě zamnul čelo, protože dobročinnost nebyla příliš častým jevem. Když si ale uvědomil, že ho do zad tlačí kromě kamení i ukradená pistole, Tlusťochovy záměry mu přestaly dělat starosti. Zahekal a začal se hrabat na nohy.

„No né. No seš to ty,“ zarazil se najednou Tlusťoch. Trojka se potácivě postavil a upřel na něj nechápající pohled.

„Já ti šel naproti, kdyžs tak dlouho nešel. A ty zatim… Komus to vůbec ukrad?“ ukázal na vznášedlo.

„Nějaký holce,“ zamumlal Trojka.

„Ty taky děláš voloviny,“ povzdechl si Tlusťoch, „jsi celej?“

„Jo,“ Trojkovi konečně došlo, jak se věci mají. Tlusťoch byl zřejmě kamarád zabitého, jehož šaty a tvář si přivlastnil. Předstíral potácení člověka otřeseného vážnou havárií a nechal se vést k cestě.

„Vědí o nás?“ zeptal se najednou tlouštík.

„Kdo jako?“ neudržel se Trojka.

„No chlupatý přece,“ nechápavě zavrtěl hlavou Tlusťoch.

„Ne,“ začal Trojka pomalu tušit, o co se jedná. Taky bych rád někdy narazil na někoho, kdo nemá problémy se zákonem.

Za zatáčkou bylo údolíčko a kukuřičné pole v něm bylo přerušeno širokým pruhem ornice. Středem pásu se táhla řada červeno-bíle pruhovaných tyčí. Že by tu přece jenom byla ta hranice? Závory přes cestu byly zdvižené a z trosek strážní budky stoupal dým.

„Vzadu dobrý,“ sykl Tlusťoch do křoví po pravé straně.

„Zalezte, vy dva volové,“ odpovědělo křoví, „ste tu jak na střelnici a tam vpředu ještě jeden je.“ V odpověď se od budky ozvalo staccato samopalu. Tlouštík skočil do houští cosi jako šipku, Trojka upadl, ale sebral se a po čtyřech se dovlekl do skrýše na okraji lesa.

„A sakra,“ zaklel Tlusťoch při pohledu na něj, „pojď sem… co?“ zarazil se, když Trojka vytáhl zpoza opasku pistoli a začal se rozhlížet, odkud to kdo střílí.

„Kde je ta kulka?“ práskl Tlusťochův dotaz.

„Jaká?“

„Vždyť tě… viděl jsem, jak tě střelil!“

„Ne, upadl jsem,“ zalhal Trojka. Nevěřící výraz ale z Tlusťochova obličeje nezmizel.

Přestřelka trvala jen krátce. Potom poslední obránce hranice padl. Malý kluk, kterého poslali na výzvědy, běžel přes pole zpátky a rukama signalizoval volnou cestu.

„Fajn!“ zahalekal jejich šéf, vysoký blonďák se samopalem. „Přesouváme se. Hlídka z Haineku by o nás vědět neměla, tak to bude bez problémů.“ Skupinka asi osmi lidí se zvedla a šla kamsi za lesík. K Trojkovým uším dolehlo známé zatroubení. Tany. To, do prdele, nemůžou jezdit auty? Ještě mě ty pitomý zvířata zabijou.

Tlusťoch dohonil Šéfa a cosi mu naléhavě šeptal do ucha. Blonďák jenom přikyvoval a přitom gesty popoháněl své lidi.

„To šlo nakonec dobře, co?“ přitočil se k Trojkovi hubený chlapík se zkaženými zuby a vytetovaným žralokem na tváři. Trojka jen neurčitě kývl. Do zorného pole mu vplula ruka s lahví.

„Chceš pivo?“ zašklebil se Žralok.

„Ne, dík.“ To je snad poprvý, co odmítám pivo. Jenže těžko mu můžu vysvětlovat, že nemůžu pít, dokud mi nesroste ta díra v žaludku. Podrbal se na břiše skrz otvor, který mu do ukradené košile vysekla kulka. Můžu bejt rád, že minula páteř. Bylo to o chlup.

„Odkdy nepiješ?“ podivil se Žralok a potom se trochu překvapeně zahleděl kamsi přes Trojkovo levé rameno. Trojka už se otočit nestihl. Strašlivá rána do týlu ho zbavila vědomí.

Bolest hlavy přesahovala všechno, co kdy zažil. Zátylek jako by mu prorážely ohnivé nože a ani zbytek těla na tom nebyl líp. Pootevřel oči. Byl v jakési malé dřevěné bedně se zamřížovanou přední stěnou. Dovnitř protahoval ledový vzduch a nesnesitelně páchla nemytá zvířecí srst. Celá klec se pravidelně pohupovala. Zvedal se mu z toho žaludek. Trojkovi bylo tak mizerně, že jen doufal, že co nevidět znovu omdlí. K jeho velké úlevě se mu to podařilo.

Když se probral podruhé, klec stála na zemi. Zima byla pořád stejná, ale alespoň nefoukal vítr. Skrz mříže viděl malé udupané tábořiště ohraničené šedozelenými stany, ohníček a několik lidí. Když maličko natočil hlavu, spatřil pět obrovských tan ležících spořádaně vedle sebe a nastavujících křídla večernímu slunci. Auta v táboře nebyla.

Trojka zavřel oči a opatrně se dotkl hlavy. Vzadu mu vlasy slepovala zaschlá krev. Tělo už si většinu zranění zahojilo, tak jen rozehnal poslední zbytky krevní sraženiny. Tady se dokonce protrhla cévka v mozku. Kdybych nebyl to, co jsem, tak mě ta rána určitě zabila.

„Hej, obludo, chceš večeři?“ přejel někdo klackem přes mříže. Trojka pootevřel oči a pomalu zaostřil na muže před sebou. Byl to chlapík s vytetovaným žralokem, který mu ráno nabízel pivo. Napřahoval před sebe tlustý klacek a v druhé ruce držel misku s čímsi hnědým. Vypadalo to na krysí guláš nebo něco ještě horšího.

„S masem se di vycpat,“ řekl Trojka, „pivo by nebylo?“ Žralok se urazil: „Ráno’s ho nechtěl, tak nedostaneš ani teď, mutante!“ Znělo to zle.

„Nejsem mutant,“ vzdychl Trojka.

„Ale seš,“ namířil proti němu Žralok klacek, „lidem se průstřely takhle rychle nehojí.“

„Tu košili jsem ukradl,“ snažil se Trojka, „i s tou dírou.“

„A tim ksichtem, co? Tany tě taky poznaly. Vyváděly jako divý, a to sou zvyklý nosit všelijaký obludy. No co,“ pokrčil rameny a podíval se na misku s jídlem, „nechceš, tak to sežerou jiní.“ Vzápětí se zadrnčení o mříže ozvalo o kousek dál. To Trojku přimělo, aby se pohnul a přisunul o kousek blíž k vnější straně klece. Tuhle část tábora tvořilo šest velkých zamřížovaných beden postavených vedle sebe. Trojkova byla třetí v řadě – jak příznačné.

Z vedlejší ubikace se natáhla dlouhá chlupatá ruka a pokusila se vyškubnout chechtajícímu se Žralokovi klacek. Druhá tlapa se zmocnila misky se žrádlem a třetí mu jen tak hrozila do vzduchu. Trojka zamrkal, ale na scéně se nic nezměnilo. Pazoury natahující se z klece byly tři.

Zrůdy! V těch klecích jsou zrůdy a mutanti! Trojkovi se udělalo zle při pomyšlení, co s nimi ta podivná společnost asi dělá. Milosrdná mdloba se nedostavila.

Po západu slunce přijelo do tábora auto. Mezi lidmi nastal rozruch, seběhli se kolem návštěvníka a zavolali Šéfa. Ten se s neznámým bouřlivě přivítal, chvíli se s ním dohadoval ve stanu, pak cosi zapíjeli u ohníčku a nakonec přišli před Trojkovu klec.

„Tak to je on?“ zeptal se hlas. Nějaký zatraceně známý ženský hlas. Paměť nezapracovala, a tak Trojka otevřel oči. Vedle hubeného Šéfa stála malá žena oblečená v černých kalhotách a černé kožené bundě. V uchu měla modročerné mobilátko a na hlavě místo vlasů dlouhé pruhované ostny. Dikobrazice.

„Chytili jsme ho vlastně náhodou,“ odpověděl Šéf, „vydával se za jednoho našeho člověka. Ale nevím, jestli úmyslně, nebo to byla souhra náhod.“

„Náhoda,“ řekla Dikobrazice, „měl namířeno někam dál. Dobře, že ste ho chytli. Bude se hodit,“ usmála se a z Trojkova pohledu to vypadalo značně nepříjemně. Radši zavřel oči a pokoušel se usnout. Nebo omdlít. Prostě cokoliv, co by přehlušilo tu nesnesitelnou bolest hlavy.

Ještě před svítáním se vydal Žralok na obhlídku klecí. Normálně do jejich obyvatel píchal klackem a pobaveně sledoval, jak zuří a pokouší se ho zahnat. Dnes usoudil, že s takhle brzo probuzenými mutanty by byla jen potíž. Jenom zalomcoval zámkem, podíval se, jestli obluda uvnitř náhodou neumřela, a šel dál.

Ve třetí kleci ale rozhodně nebyl ten, kdo tam měl být. Uvnitř se krčil úplně nahý Šéf a tvář se mu křivila vztekem.

„No to je dost!“ zařval, hned jak uviděl Žraloka. „Pusť mě z tý klece ven! Ten mutant utekl, sebral mi šaty, a ještě mě sem zamkl. Tak odemkni, dělej!“ Žralok se rozhlédl kolem sebe a po chvilce váhání vytáhl z kapsy sadu klíčů na provázku.

Trojka jenom doufal, že se skutečný Šéf, který před chvílí zmizel do křoví za táborem, nevrátí příliš brzy. Alespoň dokud Žralok nenajde ten správný klíč. Popohnal ho několika nadávkami a sledoval, jak ze stanů vykukují zvědavé tváře. Žralok konečně objevil vhodný klíč a odemkl. Trojka vyskočil ven a zavrávoral. Byl ztuhlý po tak dlouhém dřepění v bedně, kde se ani nedalo postavit. Na prostranství už bylo několik lidí a všichni chtěli vědět, co to má znamenat.

„Co se to tu sakra děje?“ zahřměl zpoza stanů hlas a Trojka věděl, že jeho chvilička štěstí pominula. Pravý Šéf si to rázoval mezi stany. Trojka se rozmáchl, odhodil Žraloka, který mu stál v cestě a sprintoval k Dikobrazičinu autu. Velký hnědý džíp parkoval vedle tan a probuzená zvířata na něj zle prskala.

„Startuj!“ pokusil se napodobit hlas Dikobrazice. Stal se malý zázrak – palubní počítač poslechl a motor ožil. Trojka zařadil a rozjel se. Z krajního stanu vyběhla malá postava a rozeběhla se proti autu. S akrobatickou zručností se zachytila za postranici a vyšvihla se na korbu. Trojka trhnul volantem ze strany na stranu, ale černého pasažéra nesetřásl. Málem přejel krajní taně nohu a rozzlobené zvíře po něm vztekle seklo zobákem. Bylo tak velké, až se Trojka lekl, že džíp rozbije. Zoban ho neškodně minul a vůz se vyřítil z tábora maximální možnou rychlostí. Na terénních nerovnostech to s ním pekelně házelo.

Teprve když se vyhoupl na cestu, Trojka zpomalil. Nebyl důvod ničit tlumiče a natřásat si kosti. Jedinou nepříjemnou věcí bylo, že majitelka auta se veze s ním. Dikobrazice si otevřela dveře a protáhla se na sedadlo spolujezdce. Byla bosa, oblečená jen do dlouhé světlehnědé košile.

„Co chceš?“ zavrčel na ni Trojka.

„Svést do Ridgenu,“ usmála se.

„Tak to sis měla stopnout někoho jinýho. Já jsem mizernej řidič.“

„To vidim,“ poznamenala Dikobrazice a zapjala si bezpečnostní pás. Trojka se po ní zkoumavě podíval a potom se připoutal taky. Když pásy, tak to se žádná vyvražďovací akrobacie za jízdy konat nebude. Jenom chce svézt. Otázkou je proč.

Další zatáčku Trojka vybral jen tak tak. Auto bylo podstatně silnější než vznášedlo a on navíc naposledy za volantem seděl před třemi roky, když ukradl zásobovací náklaďák.

„Co je v Ridgenu?“ zeptala se najednou Dikobrazice. Zřejmě si už na Trojkův sebevražedný styl jízdy zvykla a začala vyzvídat. Trojka po ní loupl okem a neřekl nic.

„Jestli mi to neřekneš, tak se tam jen tak nedostaneš. O to se postarám. A ty tam nutně potřebuješ, že jo?“ Trojka mlčel.

„Když jsi ukradl to vznášedlo, mohla jsem tě klidně zastavit pár set metrů od domu. Jenže to už mi bylo jasný, že seš něco zvláštního, a potřebovala jsem vědět, proč a kam jedeš.“

„To jsem nebyl já,“ zkusil Trojka.

„Ale nekecej. Tolik mutantů schopnejch měnit podobu se tu zase nepotuluje, tak mlč. A navíc Drobeček to poznal.“ Zatracený zvířata! Co proti mně ty pitomý němý tváře vlastně maj?

„A jakmile jsem věděla, že máš namířeno do Ridgenu,“ pokračovala Dikobrazice, „poslala jsem pár svých lidí, aby se podívali po okolí. Jenže nic nenašli. Tak kde je to?“

„Co?“

„Nedělej ze sebe blbce,“ naštvala se Dikobrazice, „na dovolenou tam asi nejedeš. Máš tam příbuzný, nebo je tam mutantskej tábor, nebo továrna, kde tě vyrobili, nebo co? A nedělej pitomosti, nebo zařídim, aby tvoje cesta hezky rychle skončila,“ poklepala si významně na mobilátko. Trojka sevřel pravou ruku v pěst, aby nebylo vidět, jak mu rostou drápy. Ustálil auto přibližně ve středu silnice a klidně odpověděl: „Je tam genetická laboratoř maskovaná jako továrna. Tam jsem se narodil a teď si tam jedu pro léky proti bolení hlavy, protože mi došly. A co tam chceš ty?“

Usmála se: „Jaká je to továrna?“

„EdgeCorp, firma na výrobu živých světel. Takové ty lampičky, co běhají po stropě a žerou cukr. Neodpověděla jsi.“ Trojkův hlas byl naprosto klidný.

„To tě nemusí zajímat,“ ušklíbla se Dikobrazice.

„Dobře,“ pokrčil rameny Trojka a nastavil jí drápatou pracku před obličej, „dobře si to rozmysli, protože s dírou v krku se špatně mluví.“ Dikobrazice zatajila dech a vtiskla svou ježatou hlavu do sedačky.

„Já… zajímám se o mutanty, víš,“ zakoktala. Drápy neuhnuly.

„A ta ridgenská je první laboratoř, které jsem přišla na stopu. Chtěla jsem se jenom zeptat, jak a proč mutanty vyrábějí.“

„Když myslíš, že ti někdo odpoví,“ vrátil Trojka ruku na volant a nechal ten přerostlý keratin pozvolna zmizet.

„Když jsme si ujasnili vzájemné vztahy,“ poznamenal na kopci nad menším městečkem, „mohla bys být taky trochu užitečná.“ Jeho obličej se začal měnit. Přidal si hnědé vlasy a pozměnil Šéfovy rysy, takže teď vypadal jako jeho vzdálený příbuzný. Pigmentové buňky mu na horní polovině těla vytvořily cosi, co při pohledu z dálky připomínalo černé tričko.

„Mohla bys jít koupit něco k jídlu,“ osvětlil své záměry překvapené Dikobrazici a zajel před nejbližší obchod na okraji města.

„Kup mi pivo a nějaké ovoce,“ poručil. Zašklebila se nad tou kombinací, ale neřekla nic a zapadla do obchodu.

Koupila si džíny a levné tenisky, s Trojkovým oblečením si hlavu nedělala. Hodila po něm sadu šesti plechovek a sama se zakousla do jakési tyčinky.

„Proč vlastně ta tvoje laboratoř vyrábí mutanty?“ začala zase vyzvídat, jen co zjistila, že zkonzumovaný alkohol nemá na Trojkovu jízdu žádný vliv. Tedy pokud ji ještě něco mohlo zhoršit.

„Nevím,“ odpověděl po pravdě a dopil páté pivo. V duchu blahořečil té šťastné náhodě, která mu kdysi ukázala, že může svoji speciální stravu nahradit právě pivem. Cítil se líp, alespoň oproti předcházejícím hodinám. Bolest hlavy jinak přesahovala skoro všechno, co dosud zažil. Byl už druhý den bez léků, takřka bez jídla a Ridgen byl pořád daleko. A že ho tam nečekají nepříjemnosti, v to opravdu nedoufal.

„Jak to, že nevíš,“ zaútočila Dikobrazice, „to ses o to nikdy nezajímal?“

„Zajímal,“ povzdechl si Trojka, „a když jsem se zajímal moc, profesor mi sebral prášky. Tak mě ta zvědavost přešla.“

„Já bych to ráda věděla. Zákonem je to zakázaný, ale všichni vědí, že se to děje. Jenom nikdo neví proč. K čemu jsou mutanti? Myslela jsem, že pro boj, na Kontinentu je pořád někde válka, ale nikdo o nasazení mutantů v boji neslyšel. Já bych věděla, jak je využít. Postavila bych si z nich osobní armádu. To by šlo, ne? Existují přece mutanti cvičení pro boj, že jo?“ Trojka pokrčil rameny.

„Jak to, že nevíš?“ vyjela na něj Dikobrazice. „Jsi přeci mutant!“

„A to mám znát každou zrůdu na Kontinentě? Myslíš, že máme nějaký mutantský odbory, nebo co? Neznal jsem ani všechny mutanty z laboratoře, a to jich bylo jen pár.“

„Jak to? Jste přeci stejní, měl by ses o ně zajímat…“

„Stejní?“ vybuchl Trojka. „Jak, stejní? Že nemáme normální DNA? Že jsme zrůdy? Tohle je to tvoje stejní? Vim jenom, co bylo za obludy v laboratoři. Třeba Pětka. Ten mutant, stejný jako já, jak ty říkáš, zamordoval Čtyřku a mě se zabít pokusil. Kdybych nebyl mutant, tak jsem teď mrtvej nebo nadosmrti zmrzačenej a chromej na všechny čtyři. Takhle je to!“

„Nějak se ti to plete,“ dovolila si podotknout Dikobrazice, „čísla se vražděj…“

„To nejsou čísla, ale označení,“ řekl už klidněji Trojka, „mutanti nemají jména. Například já jsem Trojka. Pokusný objekt 003 z číselné série. Taky tam byla alfabetická série. Z toho jsem viděl jenom krátce jednoho. Říkali mu GATTACA. To jméno prý byl úryvek z jeho DNA sekvence,“ Trojka se na chvíli ztratil ve vzpomínkách, „ale nevím, jestli v něm vůbec něco lidského bylo.“ Až na ty oči, samozřejmě. Na ty se nezapomíná. Modré oči s růžovými víčky a dlouhými černými řasami. Velké a smutné. Vypadaly, jako by se uvnitř toho monstrózního, znetvořeného těla skrývala krásná mladá žena…

Bylo pozdě odpoledne a džíp svištěl po ridgenské výpadovce. Trojka přidržoval pravou rukou volant a levou, opřenou o okénko, si podpíral hlavu. Jeho pohled směřoval kamsi skrz pravý dolní roh čelního skla, ale podle toho, jak často se auto odráželo od krajnic, cestu před sebou vůbec nevnímal.

„Ty léky na bolení hlavy,“ promluvila Dikobrazice, aby prolomila ticho, „asi je hodně potřebuješ, co? Můžeš bez nich umřít?“ Trojka zareagoval, až když svůj dotaz zopakovala, a odpověděl jediným slovem: „Jo.“

Jenže před tím zešílíš. Za plného vědomí si prožiješ tu hrůzu, jak se bude bolest pořád zvětšovat a zvětšovat, a i když si budeš myslet, že už nic horšího nemůže být, pořád bude. A budeš pozorovat, jak si tvůj mozek hledá jedinou možnou cestu z toho utrpení a tou je šílenství a smrt.

Na černém nebi, pokrytém hvězdami a cáry mraků, visel úzký srpeček třetího měsíce a na planině před nimi zářila světla velkého města.

„To je Ridgen,“ řekla Dikobrazice. Ridgen. Tak jsem to dokázal.

„Teď v noci stejně nic dělat nemůžeme. Zajedem se do nějakého hotelu vyspat.“

„Já nemůžu do města,“ ozval se Trojka. Dikobrazice se po něm zkoumavě podívala a pak jí to došlo. Je nahý. Takhle se opravdu nikde nenápadně ubytovat nemůžou.

„Tak tady někde zajeď do pole,“ kapitulovala, „utáboříme se venku.“ Auto poslušně přeskočilo rigol, tvrdě dopadlo do obilí a zastavilo o pár desítek metrů dál v polehlé neduživé trávě.

Dikobrazice rozdělala malý oheň, vzala si poslední dvě čokoládové tyčinky a Trojkovi hodila pomeranč. Ani si ho neoloupal, snědl ho i se slupkou a hned potom se svalil na zem. Přitáhl si nohy k tělu a lokty sevřel hlavu. Nevypadal, že by spal. Dikobrazice k němu přešla a dřepla si mu za záda. Vypadal trochu jako přerostlé dítě. Spící, bezbranné dítě. Opatrně ho pohladila po boku. Ani se nepohnul. Asi ho ta hlava opravdu hodně bolí. Zamyslela se. Mutant, který trpí. Nikdy o tom takhle neuvažovala.

Ještě chvíli ho pozorovala ve světle skomírajících plamenů a pak si šla lehnout do auta.

Ráno Trojku probrala studená rosa. Opatrně se posadil. Ne, lepší to nebude. Jenom horší. To se snad ani nedá představit, natož přežít! Ale pokud se budu snažit, tak tomu za pár hodin bude konec.

Slabé světlo vycházejícího slunce ozářilo nedaleko stojící džíp. Trojka se k němu dobelhal, a přitom přemýšlel, proč vlastně spal nahý na studené zemi, když si mohl lehnout do auta. Na nic kloudného nepřišel. Vzpomínky na včerejšek byly jen mlhavé, nesrozumitelné útržky.

Na sedadlech džípu někdo spal. Trojkovi byla ta dívka povědomá, ale nedokázal ji nikam zařadit. Namáhání paměti jenom zvyšovalo nesnesitelnou bolest v lebce.

Otevřel dveře džípu a houkl na neznámou: „Ty, nevíš, kolik je hodin?“ Dívka trhla hlavou s účesem připomínajícím šíleného ježka a zamžourala na Trojku.

„Co… Kdo?“ vyrazila ze sebe nesouvisle. Tak i ona má výpadky paměti. No to je pěkné.

„Je sedm ráno, ty mizero,“ vrčela Dikobrazice a mnula si spánkem pomuchlané tváře.

„Tak to nemáme moc času. Vstávej.“

„Proč?“ ozvalo se umíněně.

„Protože potřebuju stihnout zásobovací auto z Ridgenu do laboratoře. Tak dělej,“ popohnal ji. Vyklouzla z auta a s brbláním zamířila k nedalekému křoví. Trojka se nasoukal do džípu a snažil se chvíli soustředit. Na druhý pokus se mu povedlo nastartovat. Dikobrazice strnula a otočila se na podpatku.

„Hej, stůj!“ zařvala, když se rozjel, a rozeběhla se k autu. „Zastav, ty jeden mutante, slyšíš? Opovaž se odjet!“ Trojka přidal a pokusil se ji srazit. Uskočila na poslední chvíli. Pohrozila mu pěstí a sledovala, jak její džíp vylétává v oblacích prachu na silnici.

Obrovský modrý náklaďák s emblémem EdgeCorpu na boku poskakoval po zablácené silnici. Mohutná závoznice za volantem si pohvizdovala a pozorovala pokroucené křoviny podél cesty. Málokdy v nich bylo něco zajímavého, ale byly rozhodně hezčí než to, co „rostlo“ pod úkrytem EdgeCorpu. Před zatáčkou přibrzdila. Měla pocit, jako by okraj cesty rozervaly stopy pneumatik. Ale kdo by tady mohl sletět s autem…

Z křoví vyběhl úplně nahý muž, postavil se doprostřed silnice a roztáhl ruce. Závoznice dupla na brzdy a zastavila jen dva metry od podivné figury.

„Stalo se něco? Potřebujete pomoct?“ zeptala se a vystoupila.

„Ano,“ řekl muž, dotkl se rukou čela a lehce se zapotácel.

„Co se vám stalo?“ zastavila se závoznice krok před neznámým a zvědavě si ho prohlížela. Naháč to byl docela pěkný. Pevněji se rozkročil a potom ji najednou popadl za rameno a přitáhl blíž k sobě.

„Nechci ti ublížit,“ řekl Trojka a nastavil jí levou ruku před obličej, „ale potřebuju tvoje šaty.“ Teprve teď si závoznice uvědomila, že má na ukazováčku místo nehtu dobře pět centimetrů dlouhou keratinovou čepel, a jakékoliv rozumné nápady na záchranu jí došly. Dělala pro EdgeCorp příliš dlouho, než aby nevěděla s kým, nebo spíš čím se tu setkala. A že se tomu ubránit nedá.

„Řekni něco,“ požádal ji, když vypadal stejně jako ona a na sobě měl modrou uniformu EdgeCorpu.

„Zabiješ mě?“ Docela dobrá otázka, pomyslel si Trojka a dolaďoval úpravy na hlasivkách.

„Ne,“ řekl a vzal ji kolem ramen. Byla bosa, oblečená jen do spodního prádla a třásla se zimou a strachy. Na Trojku ani nepohlédla, jen pošilhávala na ten nestvůrný dráp, který se jí zarýval do kůže.

„Dokonce tě nechám odjet. Tamhle v křoví je auto. Ale nesmíš o tom nikomu říct.“

„Budu mlčet,“ odpověděla závoznice, ale hlas měla bezbarvý. Otočila se, aby se podívala na místo, které jí Trojka ukazoval. Ten sundal ruku z jejích ramen, chviličku počkal a potom jí drápem prosekl hrdlo. Závoznice se chytila za krk, napůl se otočila a pomalu klesla k zemi. V obličeji vůbec neměla překvapený výraz. Já věděla, že mě zabiješ, říkaly její rychle hasnoucí oči.

Trojka shodil mrtvolu do škarpy u cesty a nasedl do náklaďáku. Společnost používala tenhle typ už dlouho a závozníci tu měli pro všechny případy služební pistoli. Ani tohle auto nebyla výjimka.

Za první, naprosto obyčejnou vrátnicí, byla dlouhá příjezdová cesta, železná vrata a další vrátnice. Také vypadala naprosto obyčejně, jen muži v ní nenosili uniformy EdgeCorpu, ale normální košile a trička a na nich identifikační visačky s magnetickým proužkem.

„Dobré ráno,“ pozdravila závoznice a předala kartičku s přepravními doklady. Malý chlapík s cigaretou v koutku se na ni ani nepodíval, protáhl kartičku počítačem a zase ji vrátil.

„Zavezeš to jako obvykle,“ řekl.

„Chtěla bych mluvit s profesorem.“ Chlapík s cigaretou zvedl hlavu: „A proč, prosimtě?“

„Mám pro něj docela důležitou zprávu. Ohledně toho uprchlého mutanta.“

„Fakt?“ v očích Cigarety se zableskl zájem. Zhoupl se na židli dozadu a kývl na svého kolegu: „Ty, zařiď tady slečně propustku k profesorovi. Bude mu prej vykládat něco o mutantech.“ Oba muži se rozchechtali. Závoznice jen nechápavě zakroutila hlavou. Copak jich od té doby uteklo víc?

Ale kartičku jí vydali a poté, co se jí podařilo dopravit náklaďák se zásobami na místo, si ji převzal jeden unavený voják. Bez zájmu ji protáhl desítkou chodeb a nakonec spolu vešli do malé pracovny. Šedovlasý muž v bílém laboratorním plášti se zdvihl od počítače.

„Co je?“ zeptal se vojáka.

„Má pro vás nějakou zprávu, pane profesore.“ Profesorův pohled sklouzl z vojáka na závoznici.

„Tak o co jde?“

„Jde o toho mutanta, co odsud před třemi lety uprchl,“ odpověděla závoznice, nervózně přešlápla a zahleděla se na vojáka. „Musí u toho být? Ta věc je dost choulostivá.“ Profesor ho mávnutím ruky vyhnal a udělal pár kroků k závoznici. Dívali se do očí. Ona je měla modré, on ocelově šedé.

„Toho mutanta viděli v Chavinu,“ promluvila závoznice, „uspořádali na něj hon, ale utekl jim. A ještě něco. Ten mutant,“ vytáhla zpoza opasku pistolku a namířila na profesora, „právě stojí před vámi.“

Profesor překvapeně ucouvl o krok, otevřel ústa, jako by chtěl něco důležitého říct, a zase je zavřel. Trojka sevřel pistoli i druhou rukou, aby nebylo vidět, jak se mu chvějí, a provedl jednu z nejrychlejších přeměn ve svém životě.

Když se černá mlha před očima rozplynula, profesor pořád stál na svém místě a stále trochu vyjeveně zíral. Teď ale na svého dvojníka.

„Poznají to, Trojko,“ zachraptěl.

„Buďte tiše, a nic se vám nestane,“ sykl Trojka a svlékal si bundičku se znakem EdgeCorpu.

„Tohle si vemte a dejte mi svůj plášť,“ hodil ji po profesorovi. Ten sice zašilhal po dveřích, za kterými měl být voják, co doprovázel závoznici, ale poslušně se převlékl. Trojka si přihladil bílý plášť a pootevřel dveře na chodbu.

„Běžte pryč. Už vás nebudeme potřebovat,“ řekl unavenému vojákovi.

„Ano, pane,“ odpověděl dotyčný a odešel. Trojka zavřel dveře a obrátil se k profesorovi.

„Jsem docela rád, že jsi naživu,“ pokusil se o přátelský tón šedovlasý. „Mysleli jsme si, že tam venku do měsíce umřeš. Byl to od tebe nerozum, ale je dobře, že jsi se vrátil.“

„Jsem tu jenom na skok,“ opravil ho Trojka. „Potřebuju svoje léky na bolení hlavy. Dejte mi je a já zase odejdu.“

„Tak tebe pořád bolí hlava?“ staral se profesor. „Ty potřebuješ hlavně stálý lékařský dohled a péči. Podmínky, v jakých jsi tam venku určitě žil, ti dozajista neprospěly. Kdo ví, jaké další potíže ještě máš.“

„Je mi fajn!“ ruka se mu roztřásla ještě víc, ale z téhle vzdálenosti nemohl profesora minout. „Ty léky! A měl byste se postarat, aby nás cestou nikdo nepotkal, jinak vás zastřelí vaši vlastní lidi.“

„Dobře,“ souhlasil profesor. „Jen klid. Pojď se mnou, dám ti ty prášky. A měl bys mi vrátit kartičku, s touhle se daleko nedostanu,“ poklepal si na návštěvnickou visačku závoznice.

„Budu si otvírat sám,“ zchladil ho Trojka a vystrčil ze dveří.

Už dávno nevěděl, v jaké části laboratoře se vlastně nachází. Nedokázal si zapamatovat cestu a měl pocit, že ho profesor schválně tahá oklikami. Blízkost léků a konce bolesti však jeho obavy rozptylovala.

Dveře se s tichým syknutím zasunuly do zdi. Trojkovi trochu zatrnulo. Tuhle chodbu znal. Většinou ji ale vídal z jiného úhlu, a to jenom občas, v těch vzácných okamžicích, kdy do chodby proniklo světlo a úzký pruh jednostranného zrcadla se stal na pár chvil průhledným.

Široký koridor měl z jedné strany okna do dvora. U zdi stálo pár židlí a jeden plastikový stolek. Za protější skleněnou stěnou bylo vidět přesně deset navzájem oddělených kójí. Na prvním skle bylo velké bílé číslo 001 a malá LCD obrazovka, na které se zobrazovaly informace o „obyvateli“. Ubikace byla prázdná.

„V číselné sérii jsme od tvého útěku příliš nepokročili,“ řekl profesor a vykročil podél kójí, „ty bys byl jeden z nejlepších objektů, nebýt těch problémů s pamětí. Pořád trpíš výpadky, že ano? Ale pokud bys měl zájem, pracujeme na odstranění.“ Trojka nevypadal, že by měl zájem. U třetí kóje se zastavil. Za číslicemi 003 bylo malé písmeno „a“, to bylo přeškrtnuto a někdo za něj fixou dopsal „b“.

„Výzkum se samozřejmě nezastavil,“ pokračoval profesor ve výkladu, „tvůj klon jsme zkusili lehce modifikovat, ale nepovedlo se to a po čtyřech měsících zemřel. Béčko byl na tom líp, ale zahynul při transformaci. Udělal chybu a potom zpanikařil,“ profesor omluvně pokrčil rameny, jako by chtěl říct: to se stává.

Čtyřka i Pětka byli mrtví, bez klonů, alespoň pokud se dalo věřit údajům na kójích.

Ubikace číslo 006 byla obydlená. Dětská postýlka, univerzální medicinální jednotka, hygienický kout a pozorovací zařízení, skříňka s léky a výživou, malý stolek a židlička, na které sedělo dítě. Nedalo se poznat, jestli je to chlapec, nebo holčička. Podle výšky postavy mu mohlo být tak pět let. Veškeré ostatní definice selhávaly, protože dítě se měnilo. Všechny jeho svaly se přelévaly, bobtnaly a zase smršťovaly, po napnuté kůži se proháněly barevné skvrny, vlasy se kroutily, dorůstaly a vypadávaly. Dítě řvalo, otevřená ústa byla to jediné, co zůstalo neměnné v šíleně kypícím obličeji.

Stěnou nepronikl žádný zvuk, ale Trojka poznal, že dítě nekřičí ani tak bolestí jako strachem, že křičí už dlouho a často jen proto, že řev je jeho jediným způsobem komunikace a poslední hradbou, která ho chrání před šílenstvím.

„Co to je?“ dokázal se zeptat.

„Zlepšená varianta tvojí DNA založená na intuitivní bázi,“ odpověděl profesor. „Zatímco ty musíš mít dobré znalosti o lidském těle a vědět, jak to funguje, aby ses mohl měnit, on nemusí. Prostě pomyslí na to, jak chce vypadat, a stane se to. Tohle je jen záchvat,“ máchl rukou k řvoucí figurce, „za chvíli se uklidní a bude vypadat normálně. Ještě neumí udržet svoji podobu.“ Dítě za sklem už pomalu přestalo křičet, vyčerpaně lapalo po dechu a jen občas mu prokmitla nesouměrnou tváří další deformace. Trojka se na něj zahleděl.

„Asi ho taky bolí hlava,“ poznamenal.

„A kde máte Agenta?“ zeptal se u kóje číslo 007, která vypadala zařízeně i obývaně, ale momentálně v ní nikdo nebyl. Laboratoří se vždy šířily úvahy, jaký že bude mutant, který dostane přiděleno číslo věhlasného agenta 007.

„Agent tu není,“ řekl profesor, „Sedmička je… hm… jinde.“

„A moje léky jsou kde?“ popohnal ho Trojka. Nesnesitelná bolest hlavy se hlásila o vyléčení.

„Však už tam budeme,“ zabručel profesor, „k tomuhle nemá přístup každý.“ Z další chodby vešli do podlouhlé místnosti s vitrínami plnými lahviček, ampulek a krabiček. Profesor vytáhl ze zadní kapsy kalhot klíč a odemknul jednu skříňku.

„Tady to máš.“ Na lahvičce z temně oranžového skla byl jazykolamný latinský nápis. No a co. Stejně si to jméno nepamatuju. A je přece jedno, jestli je ta lahvička do hněda, nebo do oranžova. Trojka ustoupil ke dveřím, zastrčil si pistoli za opasek a nedočkavě odšrouboval víčko. Tablety byly nažloutlé a oválné. Možná mám problémy s pamětí, ale s inteligencí určitě ne.

„Spolkni to,“ natáhl k profesorovi levačku s pilulkami. Lahvičku upustil do kapsy pláště a znovu uchopil pistoli.

„Proč?“

„Jenom tak. Je to přece proti bolení hlavy, jako aspirin, to nikomu neublíží.“

„To snad nebude nutné,“ zamumlal profesor.

„To se ví, že to bude nutné!“ rozkřikl se Trojka a hodil po něm prášky. „Já si přišel jen pro léky, nic jsem ti neudělal, a ty mě chceš hned otrávit. Sežer si to! A dej mi moje prášky, nebo tě tuhle jedárnu nechám vyjíst celou!“ Profesor před ním ustoupil až ke zdi, a když už nemohl dál, pokusil se o slovní obranu: „To nebyl jed, Trojko. Myslím to s tebou dobře. Ty tvoje léky taky nejsou úplně neškodné a ve stavu, v jakém jsi teď, by ti klidně mohly ublížit. Chtěl jsem tě jenom uspat a pořádně se o tebe postarat.“

„Postarat!“ vykřikl Trojka a škubl rukou s pistolí. „To znám! Skleněná kóje a pokusy jako pro cvičenou krysu. Dej mi sakra moje léky!“

„Jen klid,“ natáhl před sebe profesor ruce v uklidňujícím gestu a nespouštěl při tom oči z ukazováčku nervózně se chvějícího na spoušti, „ty léky jsou hned vedle.“ Otevřel další skříňku a chvíli se přehraboval v jejím vnitřku. Trojka přistoupil o kousek blíž, aby viděl přes profesorova záda. Dámská bundička z EdgeCorpu na něm vypadala směšně. Kdybych si jenom vzpomněl, jak se ten lék jmenoval. Určitě jsem to věděl, jenže…

„Tady to je,“ řekl profesor vítězoslavně a cosi sevřel v dlani. Vzápětí se prudce otočil a dotkl se tím Trojky na hřbetu ruky. Ten uhnout nestihl. Tělem mu projela křeč a pistole mu vypadla z necitlivých prstů. Zavrávoral a upadl zády na skříňku. Sklo se vysypalo. Profesor upustil injektor na zem a ustoupil co nejdál do nitra místnosti. Trojka k zemi nepadl. Pořád stál, opíral se o vytlučenou skříňku a postiženou ruku držel před sebou. Vypadal, jako by se na ni jen překvapeně díval.

Tkáně pod kůží na zápěstí a předloktí se pohnuly. Boule se přesunuly, spojily a pod napjatou kůží se začalo cosi rýsovat. Trojka ze sebe vydal přidušený sten, jeho bolestí zkřivená tvář připomínala profesorovu jen vzdáleně. Kůže na ruce pukla. Z rozšklebené rány se spolu s krví vyvalila mázdřivou blánou obalená koule. Trojka trhl rukou, bublina odpadla a rozcákla svůj narůžovělý obsah po podlaze. Byly to tkáně zasažené jedem. Trojka před tou rozkládající se břečkou uskočil až ke dveřím a skoro upadl, tak špatně mu bylo. Z předloktí mu zbyly jen kosti a pár šlach obalených kůží.

Profesor na to vyděšeně zíral. Něco takového se Trojka nikdy neučil. Mutant se pomalu narovnal a s jednou rukou opřenou o rám dveří se postavil na nohy. Zvedl hlavu a zadíval se profesorovi do očí. Ten strnul. Injektor neprozřetelně upustil a pistole ležela v jedovaté louži na zemi. Trojka něco řekl, ale nebylo mu rozumět. Unaveně se rozhlédl po místnosti. Samé jedy. Co se mnou asi provede ta dávka, kterou jsem nezachytil?

„K čertu s váma, profesore!“ křikl, strčil do dveří a vyběhl ven. Chtěl se dostat do „chodby mutantů“, ale nejspíš si spletl dveře, protože se ocitl někde jinde. Další chodby, místnosti a laboratoře oddělené od prázdných chodeb velkými skleněnými tabulemi. Z druhé strany je zrcadlo, proto si mě nikdo nevšiml. Strany se obrátily – teď oni stojí před zrcadlem a jen já vidím.

Vběhl do další povědomé chodby, na prvních dveřích bylo číslo 010. Co je to za pitomé označení? Desítka! Tohle bude zadní strana výzkumáku číselné série. Do jeho bolavé hlavy se vloudila trocha naděje. Tady musí být Šestka, mutant z mojí DNA a bude tu mít i léky! Bez zaváhání vstoupil do dveří s číslem 006.

„Jdu se podívat na Šestku,“ oznámil dvojici laborantů, kteří cosi ťukali do počítačů a překvapeně se po něm otočili. Zmrzačenou ruku schovával za zády.

Na první pokus otevřel dveře do jakéhosi technického skladu, napodruhé už se strefil. Ocitl se v předpokoji, v místnosti, kam mají mutanti přístup ze svých kójí a odkud se chodí do laboratoří, na testy, na trenažer nebo do společenské místnosti, kde se mohou za odměnu setkávat ti nejmírnější. Otevřel si levou rukou a vstoupil do děsivě známého prostředí. Jednoduchá, funkčně zařízená krychle s obřím zrcadlem místo čelní stěny. Odrážel se v něm profesorův unavený obličej a vyděšená tvářička ošklivého dítěte číslo šest.

Zrcadlo je zlá věc. A je ještě horší, když před ním nemůžeš utéct a ani před tou cizí tváří, kterou ti prodává za vlastní. Lesklá plocha byla i tady upatlaná a podrápaná nesčetnými pokusy o zničení.

Šestka, díky dlouhým vlasům na jedné straně lebky spíše připomínající holčičku, se roztřásl úlekem a otevřel ústa ke křiku. Po tváři mu přeběhly první známky blížícího se záchvatu.

„Buď zticha! Rozumíš, drž hubu!“ okřikl ho Trojka. Dítě se rozječelo jako siréna.

„Mlč!“ vyjekl zoufale Trojka. „Mlč, ty zrůdo!“ A když to nepomohlo, vrazil Šestce pořádnou facku. Něco luplo, křik ztichl a dítě se skácelo ze židličky. Trojkovi to bylo jedno. Jeho pohled neodolatelně přitahovala nízká šedá skříňka v rohu místnosti. Několika skoky byl u ní a cloumal bezpečnostním zámkem. Nepovolil.

„Ty potvoro jedna mizerná!“ zařval bezmocně a uštědřil skříňce pár ran pěstí. Ale zámek byl konstruován tak, aby si ho sebesilnější a sebešikovnější mutanti nedokázali otevřít sami. Na to byl ošetřovatel s klíči a povolením od profesora.

„Zatraceně!“ Trojka do bezpečnostních dveří kopl. Takhle blízko, a takhle pitomě… Copak to to děcko nemohlo mít otevřený?

Dveře do kóje se prudce rozlétly. Trojkovi se leknutím málem zastavilo srdce. To nebyl ošetřovatel.

„Zůstaň, kde jsi, a ani se nehni!“ zařval na něj postarší voják s jizvou přes obočí a namířil na něj něčím, co připomínalo příruční dělo. Trojka strnul. Ostatně utéct nebylo kam. Ve dveřích stál Zjizvený a sklem se proskočit nedalo. To už jsem zkoušel tolikrát. Ale možná kdyby do něj ten grázl střelil… Rozběhl se ke sklu. Voják nezaváhal ani na okamžik. První střela vyryla kráter do zdi, druhá zasáhla.

Jenže předtím, než rozbila nenáviděné zrcadlo na kousíčky, prolétla Trojkovým hrudníkem.

Podlaha byla pokrytá tisícem maličkých lesklých střípků a v šikmém pruhu světla dopadajícího do chodby vířily kotouče blýskavého prachu. Za převráceným plastikovým stolkem leželi dva mutanti. Zdeformované dítě číslo šest a uprchlík číslo tři. Krev si klestila cestičky mezi úlomky skla.

Ach jo. A to jsem si myslel, že hůř už mi být nemůže. Pravá plíce na maděru a čtyři žebra v háji. A kosti se tak špatně dělají… Trojka ležel v troskách zrcadla, které by ho při každém nádechu bodaly bolestivě do zad – kdyby se ovšem nadechnout pokoušel. Takhle radši zadržoval dech a snažil se napravit to nejhorší. Uzavřít tepny a žíly, zastavit krvácení, stáhnout rozervané plicní sklípky a potom celý ten masakr alespoň trochu překrýt blankou kůže.

Voják se opatrně blížil s namířenou zbraní. Uprchlý mutant, na kterého ho upozornili laboranti od Šestky, měl sice prostřelený hrudník, ale u nich jeden nikdy neví. Trochu ho mátlo, že ve všech směrech připomínal profesora. Přece jenom, zastřelit si nadřízeného, s tím jsou vždycky samé potíže.

Zastřelený ležel na zádech v kaluži krve a troskách zrcadla, měl rozhozené ruce a pootevřené oči a podle všeho nedýchal. Voják se zastavil, chvíli ho pozoroval a pak do něj zkusmo rýpl hlavní pušky. Nic. V tom okamžiku se Trojka přetočil na bok, popadl mrtvolku dítěte a hodil ji po Zjizveném. Ten se ji pokusil zachytit, místo aby vystřelil. Trojka se natáhl a stále vkleče mu vyškubl zbraň.

Třeskla rána. Zjizvenému zmizela jizva i s celým obličejem a většinou hlavy. Energie výstřelu s ním smýkla přes půl místnosti. Trojka se opřel o zbraň jako o hůl a pomalu se postavil na nohy. Než se dotáhl ke skříňce s léky, připadalo mu to jako celá věčnost. Zámek se sice nedal odemknout násilím, ale hodně velká síla už by s ním pohnout mohla. Střela z příručního děla vykousla do ocelových dvířek veliký kráter. Z otvoru se na zem vyřinuly útržky plastiku a syntetické mutantské potravy. Trojka se do toho pokladu zabořil oběma rukama. Přehraboval se v lahvičkách, balíčcích a tišících injekcích (a že jich tam měl ten chudák požehnaně!), ale léky, které hledal, tam nebyly. Jenom spousta platíček s malými červenými tabletami. Jak to? Je přece mutant z mojí DNA, musí ho bolet hlava, musí brát stejné léky! Tak proč? Převrátil v prstech neznámé červené tablety. Kdo ví, co to je.

Ale u mě, v mojí skříňce, tam přece ještě nějaké léky být musí! Pevněji sevřel pušku, protože mu vyklouzávala z necitlivých prstů, a vyrazil ke dveřím. Laboranti už v místnosti nebyli. Trojka otevřel dveře vedoucí z předpokoje k sousední kóji. Pětka. Tady bydlela ta psychopatická potvora. Toho nebyla žádná škoda. Místnosti byly prázdné.

Ubikace číslo Čtyři. Taková hodná, nevině vypadající holčička to byla. A Pětka ji přetrh na dva kusy. Za dveřmi k třetí kóji byl někdo slyšet. Trojka vystřelil přes dveře. Ozval se krátký výkřik a pád těla. Otevřel děravé dveře a ocitl se v předpokoji, který býval kdysi jeho vlastní. Na hladkém linoleu ležela v kaluži krve žena. Dlouhé světlé vlasy jí zakrývaly obličej. Něco mu to připomnělo, ale nedokázal si vzpomenout co.

Na bílém povrchu dveří byla tři čísla – 003, 003a a rukou psané 003b. Vstoupil.

Na protější straně dobře známé kóje stál profesor. Pod bílým pláštěm měl děravé, zakrvácené triko a v ruce držel cosi jako dělo. Trojka vystřelil. Profesor se rozpadl na tisíc kousků a zřítil se k zemi. Zrcadlo zmizelo a do kóje zavál studený průvan z rozbitého okna v chodbě. Před polem střepů stál ještě jeden profesor. Bledý, se zděšeným výrazem ve tváři a navlečený do nepadnoucí dámské bundičky. Trojka bez zaváhání namířil a stiskl spoušť. Rána nevyšla. Zkusil to znovu, ale nic. Náboje došly.

„Chcete si zahrát na mutanta, profesore?“ zakřenil se a kývnutím hlavně ho pozval do kóje. Profesor se zoufale rozhlédl, ale nebyl tu nikdo, kdo by mu mohl pomoci. Rozdrcené sklo s troskami čísla 003 mu zachřupalo pod nohama.

„To neuděláš,“ zachraptěl, „pro to tady nejsi.“

„Tak pro co,“ ušklíbl se Trojka a odhodil nepotřebnou zbraň na zem, „tohle mi řekněte, profesore, proč děláte mutanty? K čemu jsou?“

„Tak různě,“ rozhodil profesor nervózně rukama. „Tvý klony měly například dělat špióny pro jednu firmu. Další jsou zase bodyguardi. Prostě různě. Jaký projekt si kdo zaplatí, na tom pracujeme.“

Takhle je to. A co jsem si o sobě vlastně myslel? Jsem kurva. Kdo si mě zaplatí, ten mě má.

Chodbou zaduněly těžké boty a před vytlučeným sklem do kóje číslo tři se zastavil voják. Zuby střepů trčící z rámu se na něj cenily v nehezkém úšklebku a obkružovaly dvojici profesorů. Voják přejel očima z jednoho na druhého a nemohl se rozhodnout, na koho z nich zamířit. Profesor v modré bundě se znakem EdgeCorpu a s vlasy slepenými potem namířil rukou na druhého a zavřeštěl: „To je ten mutant! Zabijte ho!“ Rozčilením mu přeskočil hlas. Jeho dvojník, oblečený v laboratorním plášti a trochu shrbený, v prvním okamžiku nijak nezareagoval, potom se pomalu narovnal a ukázal pravou rukou na profesora. Měl ji ošklivě zraněnou a zakrvácenou.

„Zlikvidujte ten objekt,“ řekl. Hlas se mu netřásl.

V ten okamžik se voják rozhodl a vystřelil.

„Mutant je mrtvý. Dostal jsem ho,“ nahlásil do vysílačky. Profesor stál a nepřítomně zíral na mrtvolu u svých nohou, která se na něj šklebila jeho vlastním obličejem.

„Jste v pořádku?“ zeptal se ho voják. Šedovlasý škubl hlavou, ale nedokázal zaostřit na obličej před sebou. Stejně ho neznám. Cizí tvář. Všude jsou tu samé cizí tváře.

„Pojďte, vezmu vás k doktorovi,“ vzal ho voják jemně za paži. Trojka se mu vytrhl a pokusil se o úsměv. Ale vzpomněl jsem si. Taková strašná pitomost, která se tu tradovala mezi ochrankou a teď mi zachránila život. Z mutanta krev neteče.

„To bude dobrý. Je to jen povrchové zranění, nic vážného,“ přitáhl si plášť, aby alespoň zepředu nebyla vidět ta strašná díra v triku. Pokusil se vykročit pryč, ale nohy ho zradily. Voják ho úslužně zachytil a podepřel.

„Jsem asi trochu v šoku,“ omlouval se Trojka, „můžete mě odvést do mého pokoje?“ Voják jen kývl, rozhlédl se po kóji a pak vykročil tou kratší cestou – přes rozbité sklo do chodby. Trojka se naposledy podíval na zabitého profesora. Vlastně jsem dokázal být lidštější než opravdový člověk. Tak kde je ta hranice mezi lidmi a mutanty?

„Jste si opravdu jistý, že nepotřebujete doktora?“ staral se ten neznámý voják s bezvýraznou tváří. Ten obličej bych si měl zapamatovat. Právě proto, že je takový nijaký. A nezapamatovatelný.

Stáli před jednoduchými bílými dveřmi a Trojka se pokoušel levačkou protáhnout identifikační kartu snímacím zařízením. Nešlo to. Pravá ruka už mu sice dorostla do správného tvaru, ale tkáň pod kůží připomínala více nádor než svaly a o nějaké funkčnosti nemohla být ani řeč. Karta konečně zapadla do drážky a na zámku se rozsvítila zelená kontrolka.

„Díky,“ řekl Trojka neznámému vojákovi a vešel do bytu.

Prostorná předsíň a za ní veliký obývák s plochou obrazovkou přes celou stěnu. Dál posilovna, koupelna a nakonec útulná ložnice s pohodlnou postelí o rozměrech menšího letiště. Trojka by sebou už už na tu úžasnou plochu plácl, když vtom zjistil, že není v místnosti sám. U dvířek v protější stěně stála nahrbená, asi čtrnáctiletá holka a pozorovala ho velkýma černýma očima.

„Co jsi zač?“ znejistěl Trojka. Dívka otevřela pusu, ale neřekla nic. Trojku objal podivný pocit, jakási směs strachu a štěněcí pokory. Co to má být? Podíval se zkoumavě na holku. Udělala pár nemotorných krůčků směrem k němu a stále víc při tom připomínala retardované dítě. Ten pocit se v Trojkovi ozval znovu a tentokrát byl zřetelněji zformulován do slov: bojim-bojim-prosim-budu hodná-bojim. Trojka zavrtěl hlavou. A potom mu to došlo. Telepatka. Mutantka, co umí vysílat své myšlenky. A ještě ke všemu debilní. Nepamatoval si, že by tu někdo takový byl. Nejspíš bude podstatně mladší, než vypadá. Zrychlený růst, to se tady používá skoro na všechny. Telepatii zkoušeli u Pětky, ale s katastrofálními následky. Takže i ona je nejspíš z číselné série. A má pořadové číslo sedm.

Trojka se rozchechtal. Přišlo mu to strašně absurdní. Tak tohle je Agent! Mutant 007, Bond, James Bond! Debilní telepatka, holka s mozkem mimina držená v profesorově apartmá. Smích přešel do dávivého kašle. Chechtat se s prostřeleným hrudníkem se nevyplácí.

„Blbče,“ vyplivl Trojka krev a odstrčil Sedmičku. Dvířka na konci ložnice nešla vůbec zavírat. Za nimi byl malinkatý kamrlík, do kterého se vešla jenom neustlaná postel, hygienický box v rohu a dobře známá šedivá skříňka s bezpečnostním zámkem. Trojka se k ní vrhl, div se při tom nepřerazil o jakýsi nepořádek na zemi. Dvířka nebyla zamčená. Trojka se nad tím štěstím ani nepozastavil, otevřel obě křídla skříňky dokořán a tam, na druhé poličce odspoda, stála vyrovnaná řada lahviček z temného skla i s tím kamuflačním nápisem Aspirin. Telepatka se vedrala do pokoje za ním a drmolila: moje-moje-moje, ale Trojka ji nevnímal. Třásly se mu ruce, když otevíral lahvičku. Vysypal si celou hrst tabletek na dlaň, některé pilulky spadly a poskakovaly po podlaze. Celé to množství nešlo spolknout naráz, Trojka se zakuckal prachem z tabletek a rozbitá plíce se rozbolela až k nesnesení, ale věděl, že to všechno brzy přejde a bolest zmizí.

Předávkování, to slovo se jen tak najednou objevilo, ale nedokázal si vybavit, co vlastně znamená.

Ležícím tělem se proháněly desítky bolestí a nepříjemných pocitů. Koňská dávka léků měla podivný účinek. Nedokázala bolest vymazat, jen jako by ji přesunula do jiného těla. Zbylo pouhé vědomí bolesti. Nedokázal usnout. Cítil bolest v hlavě, která jako by vůbec nebyla jeho. Nad restaurující se plící se zoufale pomalu dělily kostní buňky a pokoušely se sklenout nové oblouky žeber. Měl by je popohnat, ale nedokázal se k tomu vůbec přinutit. Nevěděl, proč to nedá do pořádku, bylo přece tak jednoduché říct, jak je to správně, ale i ten údiv nad vlastní nečinností jako by patřil někomu jinému, cizímu tělu s cizí tváří, které leží v cizí posteli, zatím co se nad laboratoří zvanou EdgeCorp (ale i to jméno je lež) sunou cizí, bezejmenné hvězdy.

Před velikými železnými vraty zastavil otevřený džíp. Chvíli čekal, a když se nic nestalo, řidič důrazně zatroubil. Z vrátnice vedle vrat vykoukla rozčepýřená hlava s rozespalým obličejem.

„Co je?“ houkl strážný nevrle. Na obloze ještě svítily hvězdy a na východě se rozlévalo narůžovělé svítání. Vzduch byl vlhký a nepříjemně studený. Spolujezdkyně s podivným účesem se postavila, ukázala palcem za sebe a křikla: „Není tohle náhodou vaše?“ Strážný si teprve teď protřel ospalé oči a prohlédl si to, co sedělo namačkáno na zadních sedadlech džípu. Obluda měřila přes dva metry, svalnaté pracky měla k tělu přitažené silným provazem a místo obličeje vlčí škleb, který by se nejlépe hodil k vlkodlakovi.

„Proboha,“ vydechl strážný, „to… Já se zeptám.“ A zmizel ve vrátnici.

„Počkej!“ houkl blonďatý řidič a popojel až těsně k bráně. „Tohle k vám patří. Tak nás koukej pustit dovnitř.“ Chlapec rozespale zamrkal: „Bez povolení to nejde.“

„A co takhle?“ zeptal se blonďák, odkudsi vytáhl samopal a zamířil na vrátného. „Otvírej!“

Brána se s temným zasténáním otevřela dokořán. Dívka s bodlinami místo vlasů se usmála a povolila smyčku svírající vlkodlakovo tělo.

„Běž ho zabít, Wolfi,“ řekla mile. Blonďatý Šéf zajel s džípem do otevřených vrat, aby se nemohla zavřít a hlasitě hvízdl na prsty. Na příjezdové cestě se rozeřvaly motory několika aut a z malého údolíčka po levé ruce se zvedlo pět naštvaně vypadajících tan. Jezdci na jejich hřbetech byli po zuby ozbrojení. Wolfi se vrátil a jeho dlouhé pracky s ohromnými drápy byly rudé krví.

„Útok!“ zařvala Dikobrazice a mávla rukou. „Do dvou hodin je tahle mutantská líheň moje!“ Malá armáda se dala do pohybu.

Trojka slyšel už delší dobu, že se v EdgeCorpu něco děje. Do jeho pokoje tlumeně doléhaly výstřely zbraní, křik lidí a dupot nohou a občas i výbuchy a řinkot, se kterým se hroutily skleněné stěny laboratoří a nenahraditelné vybavení. Na laboratoř kdosi útočil a nedařilo se ho odrazit. Trojkovi to bylo jedno. Otupení z prášků přetrvávalo, a navíc měl pocit, že tohle se ho přece ani v nejmenším netýká.

Ten pocit se ho držel i v okamžiku, kdy někdo vyrazil dveře a vtrhl dovnitř.

„Vy jste profesor…?“ vyštěkla žena se samopalem cizí jméno. Trojka otevřel oči. Střelkyně měla divné, bodlinaté vlasy. Dikobrazice. To ona přepadla EdgeCorp. A myslí si, že jsem profesor. Pomalu se posadil. Měl na sobě kalhoty a špinavé boty, prostřelené triko a plášť shodil už včera. Nebo to bylo dneska? Čas se mu pletl. Zkusmo zahýbal rukou. Pravačka už byla v pořádku, žebra taky dorostla, jen si bude muset asi tak dva dny dávat pozor, než ztvrdnou.

Dikobrazice netrpělivě mávla zbraní. Co jí mám říct? Koho zabije spíš, profesora, nebo mutanta?

„Nejsem profesor,“ řekl, „jsem Trojka, ten mutant.“ Hlaveň se kupodivu sklonila.

„Vážně?“ zeptala se Dikobrazice.

„Profesor je mrtvý.“

„No výborně. Tak to tomu tady vlastně nikdo nešéfuje,“ zaradovala se a začala vykřikovat do svého mobilátka rozkazy. Trojka se mezitím trochu probral a svěsil nohy přes okraj postele.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ práskla otázka jak rána z pušky. Podíval se po ní pohledem, který se vůbec nehodil k profesorově tváři: „Sbalit se. Už tady nemám co dělat.“

„Tahle laboratoř mi teď patří,“ naštvala se Dikobrazice, „tak mi patříš i ty.“ Trojka zavrtěl hlavou, postavil se a došel ke skříni ve stěně.

„Tak mě zabij,“ řekl a trochu doufal, že ta zbraň, která mu míří mezi lopatky, opravdu vystřelí. Nestalo se tak.

„K čemu by mi byla tvoje zdechlina. Potřebuju tě živýho.“ Trojka si oblékl profesorovo černé triko, odkudsi z hloubi skříně vylovil objemnou kabelu přes rameno a nacpal do ní džínovou košili.

„Měla bych pro tebe práci,“ řekla Dikobrazice, vyvedená jeho chováním z míry.

„To nabízej mým klonům,“ odsekl Trojka a vyrazil k pokojíku Sedmičky.

„Kdo to je?“ namířila Dikobrazice do vyděšeného obličejíčku.

„Telepatka číslo sedm. Úplně blbá,“ podotkl Trojka a cpal si do kabely léky a lahvičky se syntetickou mutantskou potravou. Moje-moje-bojim-moje, opakovala Sedmička do zblbnutí. Trojka ji ignoroval, stejně tak jako Dikobrazici.

„Proč nejsi jako ostatní mutanti?“ rozkřikla se. „Mutanti jsou skvělí, protože poslouchaj. Všichni poslouchaj, protože musej. Proč ty ne?“ Přehodil si kabelu přes rameno a rozhodil ruce: „Protože jsem nepovedený zmetek určený k likvidaci. A pokud mě nehodláš zabít, jdu pryč.“ Vykročil ke dveřím. Dikobrazice mu zahradila cestu a přitiskla zbraň na břicho.

„Musíš mířit výš,“ poučil ji, „tohle mě nezabije.“ Zaklonila hlavu a dlouho se mu dívala do očí. Potom ustoupila stranou.

„Pustím tě až zítra. Dneska z laboratoře nikdo nesmí,“ varovala ho a už se na něj nepodívala.

Ohromný vlkodlak zvaný Wolfi ho sledoval prázdným pohledem poslušného idiota.

Trojka ležel v malém pokojíku, který zůstal po ranní bitce opuštěný. Tahle místnost měla okno. Noc byla temná, mezi mraky zářilo jen pár hvězd a žádný ze tří měsíců nebyl vidět.

Převalil se na posteli a zabořil hlavu do polštářů. Byl zase nadopovaný prášky, ale cítil se mizerně. Křičela. Kdesi na samém prahu jeho vědomí bezhlasně křičela Sedmička. Dikobrazice zabrala profesorovo apartmá se vším všudy a teď si užívala práv vítěze. A Sedmička křičela. Ozývala se v jeho hlavě a řvala, bezhlasně a monotónně jako to dítě číslo šest, řvala, protože neznala jiný způsob komunikace, křičela, protože křik byl její poslední bariérou před bezbřehým oceánem šílenství.

Ať mlčí! Ať už sakra mlčí. Copak ji nikdo neslyší? Otočil se a zadíval se na hvězdnatou oblohu. Prý jsou tam i jiné světy. Dokonce se říká, že jsme sem z nějakého přišli. Jestlipak tam taky mají mutanty? Kdo ví, jestli tam také po nocích křičí…

Zavřel oči a stiskl si rukama hlavu. Ať mlčí! Ať mlčí! Ať už sakra neřve. Copak ji nikdo neslyší?

Obloha byla pokrytá nízkými šedivými mraky a ze slunce zbyla jen nezřetelná světlá skvrna. Slabě, ale vytrvale mrholilo.

„Vůbec ti nerozumím. Opravdu si to nechceš rozmyslet?“ zeptala se Dikobrazice. Za ní jako ochranka stáli Šéf a Wolfi a před ní, vedle otřískaného terénního auta, Trojka. Měl tvář jednoho neznámého vojáka, který tu včera padl.

„Postarala bych se o tebe,“ dodala smutně. Trojka mlčel. Vítr se zatočil a chrstl všem do tváře spršku vody.

„Ty tvoje léky ti nevystačí ani na tři roky. Co bude potom? Nejspíš zešílíš a lidi tě zabijí. Co s tím hodláš dělat?“

„Doufat, že mě zabijí dřív, než zešílím,“ řekl Trojka a nasedl.

Mrholení se proměnilo v hustý, lezavý déšť, ve kterém se jeho vůz rychle ztratil.

KONEC 6. 3. 2001

Soliton

Zastavená vlna se tyčila nad hladinou moře a do jejího vrcholku zapadalo slunce. Hora vody vyrostlá z planiny oceánu tak obrovská, že se vymyká lidskému měřítku a stává se sama sobě přízrakem. Zelenkavý netvor uvízlý na vrcholu svého rozmachu a čekající na okamžik, kdy se rovnováha poruší a on se vydá dokončit svou pouť. Zastavená vlna. Soliton. Odložená smrt. To všechno se teď tyčí přede mnou. Slunce pak propůjčuje vlně zlaté odstíny, napájí obra kapilárami roztaveného kovu, které pulzují ve vnitřních frekvencích Solitonu. Jak hvězda klesá, vlna zlátne stále víc a víc a její vnitřek nabývá objemu kovové sítě plné živých diamantů.

Zelenavý stín Solitonu se právě dotkl okrajů stavby skrytých pod hladinou moře, když se kompozitové schody za mými zády rozezněly kroky.

„Doktore Kirlingu?“ řekl ženský hlas. „Jste tu?“ Neznal jsem ji, a tak to musela být ta žena, která připlula s polední plachetnicí.

Stínu vlny potrvá víc jak šest hodin, než přejde celý ohlazený vrcholek stavby až k místu, kde stojím teď. Pokud mu k tomu Soliton nechá příležitost.

„Doktore Kirlingu?“ vystoupala žena až nahoru. „Pan Syrian říkal, že vás tu najdu. Prý se tu díváte na,“ zajíkla se, „na západ slunce.“

Konečně jsem se k ní otočil. Byla drobná, oblečená celá v černém, hnědé vlasy do pasu a v očích se jí odrážela zastavená vlna.

„Mám vám vyřídit, že tak do deseti minut otevře ty dveře. Nechtěl vás rušit interkomem.“ Stále se dívala za moje záda. Měl bych Syrianovi poděkovat, že za mnou poslal právě ji.

„Děkuji za vzkaz. Tak to bychom měli jít.“ Nepohnul jsem se. A ona konečně sklouzla očima z vlny na moji tvář.

„Co byste dělal, kdyby se Soliton právě teď pohnul?“ zeptala se.

„Zeptal bych se vás na vaše jméno. Potom bych řekl, že jsem vás rád poznal a že je dnes opravdu překrásný západ slunce. A pak bych vás políbil a dal si záležet, aby ten polibek trval přesně minutu a dvacet šest vteřin.“

Mrkla. Oči měla opravdu zelené a v nich nepatrný střípek smutku.

„Laura,“ řekla a napřáhla ke mně dlaň.

„David,“ odpověděl jsem.

Ale protože se Soliton nepohnul, nepolíbil jsem ji.

„Měli bychom jít, ať neztrácíme čas,“ řekl jsem a vykročil ke vstupu do podzemí.

Na samém konci točitých schodů jsou tlustá ocelová vrata otevřená dokořán.

„Proč vlastně nejsou zamčená?“ zeptala se Laura. Dotkl jsem se chladného kovu.

„Kdysi byla. Když jsme je sem ve strachu před Solitonem postavili. Jenže pak někdo spočítal statiku té stavby a zjistil, že po úderu Solitonu by tu jako jediná zůstala stát právě ta zamčená vrata.“ Mrkl jsem na svůj náramkový počítač. Index nerozhodně přešlapoval mezi šedesáti sedmi a šedesáti osmi, do setkání se Syrianem zbývaly tři minuty. Žádné další zprávy. Vykročil jsem ze stínu vrat do chodeb Původních.

Nikdy jsem si neuměl představit, co to znamená cizí a nelidský, dokud jsem to nespatřil na vlastní oči. Tyhle chodby či tunely neměly rovné podlahy, stoupaly či klesaly, vlnily se a větvily jako spleť kořenů. Místnosti byly pokřivené, vmáčknuté do úžlabí cest a tak nízké, že ti vyšší z nás tu mohli chodit jen shrbení. Kdyby to alespoň mělo hladké stěny, ale tady se do nekonečna opakovaly svislé reliéfní pásy. Mohly to být zatuhlé bubliny vyvřelých sekretů, amorfní krystaly ohlazené dotyky cizích těl nebo změti živočichů bez končetin se stovkami vyboulených očí. Tam, kde se usadili lidé, překrývaly stěny Původních paravány, závěsy a narychlo přilepené kartony. Byly to místnosti tak cizí, že jsme v nich prostě neuměli žít.

Laura se mnou srovnala krok a kráčela těsně vedle mého boku. Světla, visící jako ztuhlé kapky ze stropu, propůjčovala jejímu obličeji unavené stíny a hned si je zase brala zpět.

„… já myslím, že sedmdesátku uděláme do hodiny a stovku do večera,“ připlul ke mně úryvek rozhovoru. „Viděls ty poslední pozice měsíce?“

Podíval jsem se na náramek. Index skočil na šedesát osm a vzápětí spadl na šedesát pět. Soliton si hodil kostkou… a opět zůstal stát.

„Na co se to pořád díváte?“ zeptala se Laura.

„Index pravděpodobnosti pádu Solitonu,“ odpověděl jsem přemáhaje úžas. Proč je vlastně tady? Jak tu může být a nevědět nic o indexu, nestarat se, kolik právě ukazuje? A přitom ta hora stojaté vody tam nahoře má právě šedesátipětiprocentní pravděpodobnost, že se dá do pohybu a za minutu a dvacet šest vteřin, až dospěje ke stavbě, nás všechny rozdrtí na prach.

Laura pokývala hlavou a zeptala se na aktuální stav. Jenom to.

„Jak vlastně Soliton vznikl?“

„To ta hvězda. Když se zdejší slunce proměnilo v novu, vybilo Původní a rozpustilo ledovce do ohromného moře, zřejmě nějaká rázová vlna rozbouřila oceán ve správné frekvenci a slapové síly měsíce pak Soliton zastavily. Nebo to způsobil pád meteoritu, našli jsme tu jeden vhodný kráter.“ Omluvně jsem se usmál. Mrzelo mě, že jí nemohu dát přesnější odpověď, ale vznik Solitonu byl tou menší záhadou, kterou jsme tu řešili.

Syrian a pět dalších vědců už na nás čekalo u ohromných vrat oblepených spoustou hranaté lidské techniky. Veřeje, největší, jaké jsme tu zatím objevili, byly stále zavřené.

„Tak jak?“ zeptal jsem se. Syrian rozpačitě pokrčil rameny.

„První sekvenci kódu už máme, dveře odpověděly a zámek se odblokoval. Vyslali jsme tedy standardní otevírací impuls, jenže ta vrata odpověděla něčím, co vypadalo jako další požadavek kódu, a se zámkem se něco stalo, jenže nevíme co. Teď se snažíme alespoň zajistit, abychom to nějakou chybnou manipulací ještě víc nezamkli. Je tam asi nějaký bezpečnostní protokol.“

„Což znamená, že za těmi dveřmi je něco opravdu důležitého.“ Boční chodbou k nám přišel chlap, odhadl bych, že tam nějakou chvíli stál a poslouchal. Byl malý, ale svalnatý, oblečený do uniformy, vlasy na ježka a v očích dva padající Solitony. Lauřin bratr, hodností plukovník.

„Tam může být zrovna tak jaderný reaktor jako sklad konzerv,“ povzdechl jsem si, převzal od Syriana jeden počítač a začal se prokousávat záhadným požadavkem dveří. Plukovník, jehož jméno jsem od poledne stihl zapomenout, mi nahlédl přes rameno.

„Jenže ke skladu konzerv by přeci nevedlo tolik drátů. Zdejší světla svítí už víc jak sedm tisíc let a napájí je něco, co se skrývá právě za těmito dveřmi.“

„Dohad,“ odbyl jsem ho. „Vedení se špatně detekuje. Některá světla svítí i po odpojení od zdroje.“

„Chcete snad popírat svoji poslední zprávu? Právě tohle v ní stálo.“

„A také, že je to jen dohad. S určitostí nevíme nic.“ Zamračil jsem se. Signál vyslaný dveřmi se samozřejmě nepodobal ničemu, co jsme tu zatím zachytili, a plukovníkovo vyptávání mi v soustředění nepomáhalo.

„To není moc zajímavý výsledek,“ pokračoval. „Výzkum stavby Původních probíhá už přes čtyři měsíce a vy stále s určitostí nevíte nic?“

„Přesně tak.“

Syrian mi ukázal svoji část analýzy, která začínala vypadat slibně. Plukovník, nalepený na moje záda, se nadechl k další otázce.

„Nějaké zprávy z fronty?“ předešel jsem ho.

„Pozitivní žádné,“ naježil se a poodstoupil. Neměl jsem se ptát. Bylo to ode mě hnusné, protože situace se vyvíjí stále stejně a jeho odpověď prostě musela být taková.

Po obrazovce mi běhaly barevné křivky a sloupce čísel. Vlastně je to směšné. Tam venku právě teď umírá lidstvo a my si tu hrajeme na frekvenční analýzu mimozemského signálu. Možná tu jako hlupáci opravdu otevíráme dveře do skladiště konzerv, protože si prostě neumíme přečíst nápis na cedulce. Co vlastně plukovník čeká, že tu najde? Dokonalou zbraň proti Druhé rase? Portál, který by nás všechny odvedl z jejich dosahu? Meč „všem nepřátelům hlavy dolů“ na zlatém podnose? A co vlastně doufáme, že tu nalezneme my?

„Sestřelili Daidala, ještě než se vydal na cestu. A základnu v Beranovi už také objevili,“ promluvila Laura a mně přeběhl po zádech mráz. Ne proto, co říkala. Ne proto, že Daidalos měl startovat z oběžné dráhy Země, a Druhá rasa už tedy musí být až tam. Ale v jejím hlase bylo něco až na samém dně, něco děsivého a zraňujícího, něco, co dokáže pohnout Solitonem a tříštit hory na kousíčky.

Proč tu vlastně jsi, Lauro s očima z padající vlny?

Plukovník prošel kolem zavřených dveří tam a zpět a vrátil se za moje záda.

„Ale něco tu musí být! Neříkám, že reaktor, ale prostě něco. Čtyři měsíce to tu prolézáte, a budete mi tvrdit, že tu není nic?“

Otočil jsem se od těch zatracených křivek. „Prohlédli jsme pětinu stavby a není tu nic, čemu bychom rozuměli a co by se dalo jakkoliv využít. Tohle přeci víte. Posíláme zprávy. Tak proč se pořád takhle vyptáváte?“

„Možná je tu něco, co jste do zpráv nenapsali,“ řekl a ty Solitony v jeho očích zmrzly na kámen. Asi jsem trochu hloupě zalapal po dechu.

„Vy chcete… Vy si myslíte…,“ nedokázal jsem poskládat větu. „Vy chcete naznačit, že jsme něco zatajili?!“ vykřikl jsem. „Vy si myslíte, že jsme tu něco objevili a neřekli vám to? Že tu sedíme pod Solitonem, posloucháme zprávy, jak denně umírají miliony, a přitom tu máme zbraň, Ultimu, svatý grál, že jsme to našli a nechali si to pro sebe? Tohle chcete říct?“ Nemíváme tu ve zvyku křičet. To, co jsem mu vyřval do tváře, by docela dobře mohly být jedny z mých posledních slov.

Soliton nás slyší.

Jenže to, co říkáme, je mu strašně lhostejné. Nechal nás prozatím žít. Nechal nás, ať se s plukovníkem měříme vzteklými pohledy. Dal nám čas začít se hádat. Mohli bychom si vyhrožovat hodností, já vědeckou a on vojenskou. Mohl bych ho protáhnout celou stavbou. Ukázat mu ty věci. Mohl bych mu na hlavu hodit naše zprávy a on by v nich hledal nepřesnosti. Mohli jsme jeden druhého začít strašně nenávidět. Kdyby to nebylo tak směšné. A tak zbytečné.

„Nic takového neříkám,“ ustoupil plukovník. „Jen že to chci všechno prověřit osobně.“ Najednou jsem pochopil alespoň to, proč je tu on. Jako bych viděl tu vybuchující loď, Daidala, kupodivu ne nad Zemí, ale nad planetou Solitonu. Viděl jsem, jak se světlo její smrti láme na zastavených vlnách. Není už žádný koráb, kterému by mohl tenhle plukovník velet. Není žádná bitva, ve které by mohl bojovat a padnout, zbyly už jen prchající evakuační lodě a osamělé základny čekající na svůj osud. Zbraň, kterou by nám tu mohli nechat Původní, je už to jediné, co ještě máme.

„Ironie,“ zasmála se Laura, jako by sledovala moje myšlenky. „Odsud přeci přiletěl ten artefakt, díky kterému umíme cestovat vesmírem. Tady jsme potkali Druhou rasu. A teď tu hledáme… zázrak.“ Znovu v jejím hlase něco cinklo, něco bolavého, střípek ledu jako zmrzlá dětská slza.

„Projděte si to všechno, kolikrát budete chtít,“ řekl jsem plukovníkovi. „Budeme rádi, když najdete něco, co jsme přehlédli.“

Pokýval ostříhanou hlavou a zůstal zírat na mě a na Syriana, na ostatní vědce, na zamčené dveře Původních, a já se vrhl na analýzu signálu a představoval si, jak tam nahoře ční k obloze ohromná vlna, která tak hrozně chce spadnout, a po ní se pomalu rozlévá světlo hvězdy, která strašně moc chtěla žít.

„Dámy a pánové,“ přerušil nás hlas, který se ozval z náramků všech přítomných, a mně se na zlomek vteřiny zastavilo srdce. Že by… Ale vyřčené číslo bylo nižší.

„Sedmdesát. Máme potvrzený index sedmdesát.“

Je to jen hra statistiky. Suchá čísla, která Soliton pranic nezajímají. Až se rozhodne spadnout, spadne. Co nám asi řekne Pietro, až se tak stane? Myslím, že to, co obvykle: „Dámy a pánové, sto,“ a pak poběží nahoru, na poslední a nejúžasnější podívanou svého života.

Je to jen otázka času. Měsíc stále visí nad Solitonem, ale jeho oběžná dráha se pozvolna mění. Planeta se otáčí kolem své osy a o zlomky atomových kmitů zpomaluje. Hnutí bludné komety na opačné straně soustavy může být impulsem, který rozvrátí křehkou rovnováhu. Úder lidského srdce může uvést do pohybu zastavenou vlnu. Index je jen hra čísel, která tohle všechno kombinuje dohromady, zatímco já si hraji s frekvenčními spektry a Laura se zelenýma očima mě pozoruje.

Můj náramek pípl. Kolega z druhé strany mi potřeboval sdělit něco naléhavého.

„Volá Adrian,“ řekl jsem omluvně Syrianovi, šoupl svůj počítač po stolku k jeho a rozeběhl se k nejbližší místnosti, která měla spojení s venkovním světem.

Laura a plukovník mě následovali.

Adrianova plošina plula na opačném konci planety na vrcholku vzdáleného bratra Solitonu. Protože však pod sebou měla hlubinu, byla ta hora vody nižší než naše, sotva dvě stě metrů. Ne že by Adriana tento fakt nějak chránil. Až spadne Soliton a uvede do pohybu celý zastavený oceán, nebude v bezpečí nikdo. Ani my v nitru stavby, ani Adrian na plošině, kosmoport za obzorem ani solární plachetnice s mýdlovou bublinou plachtoví.

Na druhém konci planety měli noc, šest hodin do východu slunce, a do Adrianova obličeje svítil ze strany vzdálený bílý reflektor.

„Gratulujeme k sedmdesátce, ale byli bychom rádi, kdybyste do té věci nežďubali až do východu slunce, chtěli bychom na to divadlo taky vidět,“ řekl místo pozdravu a přešel rychle k věci: „Máme hotovou analýzu bahna ze dna kráteru, bylo to trochu obtížnější, než jsme očekávali. Jsou tu izotopy po výbuchu lithiové bomby staré tak osmdesát let. Ráže nepředstavitelná, když si vezmeš, jakou jámu to vyhloubilo. Z některých náznaků usuzujeme, že to byl podzemní výbuch, rozhodně ne bombardování seshora.“ Naklonil hlavu na stranu. „Pamatuješ si na tu teorii, že je tu příliš mnoho vody? I kdyby nova rozpustila všechny ledovce, pořád by to nestačilo na zaplavení úplně celé planety. Mám takový pocit, že na ostatních planetách bude nějaký ten led chybět.“

„Já to věděl,“ vydechl za mými zády plukovník. Tak to věděl víc než my.

„Poslal jsi už zprávu nahoru na družici?“ zeptal jsem se Adriana.

„Namluvil jsem prohlášení, ale ještě neodeslal. Tohle ber jako soukromé sdělení,“ zamžoural někam za mě, na plukovníka s Laurou. „Chtěl jsem prostě, aby mi někdo nejdřív potvrdil tu domněnku.“ Domněnku. Lithiová bomba neuvěřitelné ráže ukrytá pod povrchem planety, vybuchující ve stejné době, kdy k Zemi dorazil artefakt. Chybějící voda. Krátery na měsíci, přibližně stejného data. A výsledkem je přes kilometr vysoká vlna držená precizní kombinací sil uprostřed pádu, zastavená jen pár kroků od jediné dochované stavby na planetě. Původní. Bytosti, o kterých nevíme zhola nic. Původní, které před sedmi tisíci lety vybila nova, k nám vyslali artefakt, který nám otevřel brány kosmu a dovedl nás až sem, abychom tu potkali Druhou rasu, jež nás nakonec vyhladí, tito Původní postavili Soliton.

„Klidně to do prohlášení řekni,“ doporučil jsem Adrianovi. „Soliton vztyčili Původní.“

Unaveně si promnul oči a opřel si bradu do dlaní.

„Tak trochu jsme to tušili,“ řekl přemítavě. „Ale teď mi řekni, proč? K čemu je tenhle maják, když pod ním není žádné sdělení?“

„Třeba je to memento mori,“ ozvala se Laura. „Vzkaz říkající ‚byli jsme veliká a mocná civilizace, tak mocná, jako je teď Soliton, a stačilo málo, máchnutí motýlího křídla, a nezbylo z nás vůbec nic‘.“ Adrian sebou škubl, zadíval se kamsi mimo obraz, protože kamera Lauru zřejmě nezabírala, a rty se mu nepatrně zachvěly. Pomalu natáhl ruku po vypínači.

„Kdybyste na něco přišli vy, ozvěte se,“ řekl a přerušil spojení.

„Mohl bych si s vámi na chvilku promluvit?“ obrátil jsem se k Lauře. Slabě se usmála a vykročila směrem k východu z místnosti. Její bratr dál pozoroval temnou obrazovku a mlčel.

„Tohle byste tu neměla říkat,“ naklonil jsem se k dívce a mluvil šeptem, aby nás Soliton ani nikdo jiný nezaslechl.

„Proč?“

„Protože… Protože se toho bojíme. Protože jestliže je Soliton pomník, pak stavba není nic.“

„A bojíte se na něco takového byť jen pomyslet.“

„Protože pak bychom tu promarnili zbytek svých životů hledáním něčeho, co není.“

„Celý život je o hledání,“ nadhodila, o půl kroku přede mnou křivolakým labyrintem Původních. Zastavil jsem se.

„Není to pomník.“ Konečně jsem se odvážil promluvit nahlas. „Je to ukazatel na stavbu pod ním. Protože tohle,“ rozpřáhl jsem ruce, takže se mé prsty dotkly bublinatých fresek na stěnách, „tohle postavili krátce před výbuchem novy tak, aby to vydrželo až do dneška.“

„Jistě. Ale stejně je v tom nějaká symbolika,“ udělala krok ke mně. „Kolik úsilí stálo Soliton vytvořit a jak málo je potřeba k tomu, aby padl. S Druhou rasou jsme se tu oťukávali týdny, dlouhé tři týdny, a stačila nepatrná chyba, dodnes nevíme jaká… Stačí tak maličko a všechno se zhroutí.“ Hlas se jí zachvěl. Její tvář byla najednou tak blízko mé a ta vlna, kterou měla v očích, se dala do pohybu a řítila se proti mně…

Můj náramek pípnul. Musel jsem od ní poodstoupit a zmáčknout tlačítko interkomu.

„Otevřeli jsme ty dveře,“ sdělil mi Syrian a jeho hlas vůbec nezněl radostně.

Za otevřenými vraty nebylo skladiště konzerv. Nebyl tam ani reaktor. Za dveřmi, které jsme tak pracně otevřeli, byly ty samé, jenže zamčené. Dva metry úzká místnost měla rovnou, obdélníkovou podlahu a byla dvakrát tak vyšší než zatím objevené chodby Původních. Okaté pásy výzdoby přelézaly z křivých stěn na strop pocákaný světly.

Když jsme přišli, kolem se hemžila spousta lidí, navyklými postupy lepili detektory a hledali elektrické vedení a skryté stroje. Syrian právě stěhoval analytické počítače a já se k němu beze slova připojil.

O čtvrt hodiny později Adrian oficiálně oznámil svou verzi o vzniku Solitonu.

Index si vyzkoušel hodnotu sedmdesát osm a opět spadl na sedmdesát jedna.

Kdybych teď vyšel nahoru, viděl bych, jak Soliton už úplně pohltil slunce a to mě, žluté a rozplizlé, pozoruje skrz vodní oponu jako zřítelnice pravěkého netvora.

„Jestliže tohle všechno vybudovali Původní, museli pro to mít nějaký opravdu dobrý důvod,“ řekl Syrian, zatímco se jeho program snažil vnutit dveřím otevírací sekvenci. „Když budete mít jen pár let, nanejvýš desetiletí života, co uděláte? Vrhnete se do evakuace. Proč potom plýtvali silami na něco takového jako Soliton?“

„Jestliže už byli všichni zachránění nebo se naopak rozhodli zůstat, měli času víc než dost,“ řekla Laura. Postávala na stolku u protější zdi a pomáhala technikům lepit detektory.

„Otázka zůstává stejná. Na co?“

„Třeba jen tak. Pro tu touhu to dokázat.“ Žena pohodila hlavou a seskočila na zem, takže za jejími zády byla konečně vidět síť nakreslená techniky, předpokládané energetické vedení Původních.

Kabely, které jsme sem vystopovali, se vlnily na boční zeď, tam se roztříštily v kaleidoskopu spojů a pak se všechny sebraly a jako řeka stekly dolů, pod podlahu, do hlubin stavby. K nim se seshora, kde nic nebylo, připojilo pár dalších čar a jedna se začala vynořovat z druhé strany, zpoza dveří, které jsme se chystali otevřít.

Tady není reaktor. Na tomto podlaží stavby není žádný reaktor.

V tom okamžiku jsem uviděl, jak to je, pochopil, jak je celé to dílo uspořádáno, a padla z toho na mě hrůza, pradávná divošská bázeň před rasou, která něco takového dokázala. Viděl jsem, jaké to muselo být, když se bouře způsobené novou uklidnily a nad planetou se rozestřel oceán hladký jako zrcadlo. Postupná eroze ohladila dno planety do patřičného tvaru a potom se počítač, zakutý do skály kdesi pod námi, probudil k životu. Tisíciletí čekal, analyzoval, pozoroval, a když přišla ta správná chvíle, prostě vydal pokyn. Viděl jsem lithiovou pumu vybuchující na mořském dně, vodu vzpínající se v bílé tříšti a dopadající zpět, viděl jsem děsivé vlny a další výbuchy, exploze v přesně načasovaných okamžicích a intenzitách, jak usměrňují vodní masy. Oceán se vzpínal, celé moře planety pulzovalo v jediném rytmu, vlny zvíci hor a nedozírná údolí běžely napříč tímto světem a potom přišlo vyvrcholení, dramatické finále, kdy poslední nálože vyrvaly jizvy do uhlazeného měsíčního povrchu, postrčily ohromný satelit, zbrzdily a ten do svých gravitačních tlapek zachytil nejvyšší z vln a zastavil ji.

Od této chvíle všechno jenom stojí a čeká. Očekává nevyhnutelný okamžik, kdy se rovnováha poruší a Soliton dokončí svou pouť, smete stavbu a nenechá z ní kámen na kameni. Jenže to nebude konec. Pod tímto počítačem čeká ještě jeden a pod ním další, celá myriáda chladných inteligencí zakletá do skály, síť křemíkových bytostí až k nitru planety a všechny jen čekají, analyzují, a až nastane ta správná doba, vydají povel a další lithiové bomby se probudí ke svému životu, oceán se vzepne, další rány zastaví měsíc na jeho pouti a donutí jej vzít do náruče další Soliton. Zastavená vlna bude opět čekat, ukazovat, a stavba pod ní, její další patro, bude znovu připravené… na co, proboha?

„Oni dobře věděli, co dělají, a přišlo jim to jasné a nesmírně důležité. My to jen nechápeme, to je celá záhada,“ sdělila nám Laura a jako by její slova byla tím správným zaklínadlem, druhé dveře se naprosto tiše rozestoupily.

Za nimi nebyly katakomby Původních. Tyhle místnosti byly jasné a světlé, čtyři metry vysoké a více méně pravoúhlé. Po organických pásech nebylo ani památky a ve stropě zářily nažloutlým světlem velké desky.

Udělal jsem krok dopředu, do té svítící nádhery a rozesmál se. Vychutnával jsem si ironii tohohle okamžiku.

Ze strachu před Solitonem jsme se prokopali do nejzazší části stavby, do míst, kde strop byl nejtlustší a postup prací pomalý, to vše jen pro to, abychom byli o pouhých pár metrů dál od hrozby Solitonu.

„Tamto jsou servisní prostory. Něco, co jsme nikdy neměli spatřit, obslužné chodby pro stavitele Původních. Sem jsme se měli dostat, tohle jsme měli vidět. Tady je řešení.“

Stál jsem tam jako nějaký prorok, jako mesiáš, který vyvedl svůj lid z pouště, a opájel se tím pocitem, dokud jsem si neuvědomil, že tam nahoře stejně opojený mocí čeká Soliton, a v ten okamžik jsem se rozeběhl, abych to řešení nalezl co nejrychleji.

Žádné dveře tu nebyly zamčené. Některé otevíraly pohybové senzory, u jiných stačilo vložit prst do kola s prohlubněmi, otočit a deska dveří poslušně odjela ke stěně. Byly tu chodby, místnosti, široká náměstí, cosi jako pódia, amfiteátry, výstupky k sezení, široké bulváry a skryté koutky. Bylo to rozlehlé a nebylo tu nic. Žádné ozdoby, přístroje, dokonce ani to málo ze servisních tunelů, nic, jen příjemné žluté světlo a tlumené odstíny barev.

Prolézali jsme tím bludištěm, postupně se poztráceli jeden druhému, pospíchali a přitom stále nenalézali.

Zastavil jsem se s Laurou před pistáciově zelenými dveřmi. Žena vložila prst do prohlubně v otevíracím kolu, pootočila jím a dveře se otevřely. Stáli jsme na prahu malé místnosti, bílé a žluté, napůl přehrazené nízkým pódiem. Vešli jsme a Laura za námi zavřela. Jen na prchavý okamžik jí probleskl obličejem zákmit dětsky šťastného úsměvu, to když se dveře na její nepatrný pokyn daly do pohybu, a pak jej zase přelil bolavý a tichý smutek. Přešla místnost a posadila se na pódium. Její černé oblečení se sem nehodilo.

„Já tomu nerozumím,“ přiznal jsem se. „Jako bych měl odpověď na dosah ruky, jako by byla všude kolem mě, ale prostě ji pořád nedovedu pochopit.“

„Možná tu nejsme proto, abychom něco pochopili.“

„A proč tu tedy jsme?“

Pohlédla na mě.

„Proč tu jste, Lauro?“ Zavřela oči, aby se jí ty zelené vlny nevylily z břehů řas, aby nezpůsobily potopu větší, než dokáže Soliton, a mně konečně došlo, proč tahle žena připlula právě sem.

„Vy jste sem přišla zemřít.“

Chvíle ticha.

„Měla jsem muže a syna.“

Udělal jsem krok k ní. A ještě jeden.

„Lauro,“ zašeptal jsem. „Lauro,“ pohladil ji po vlasech a políbil na zavřená víčka, na moře zamčené bolesti. Sklouzl jsem rukou po jejích ramenou, knoflíčky černé košile mi povolily mezi prsty.

„To ne,“ zachvěla se najednou. „To ne.“

„Proč?“

„To nesmíme.“

„Proč ne, Lauro? Proč?“ Přitiskl jsem ji k sobě. „Jestliže spadne Soliton, co na tom záleží?“ Políbil jsem ji. „Jestliže za chvíli spadne Soliton, na čem záleží?“ Znovu polibek. Už se nebránila, líbali jsme se s děsivou naléhavostí lidí, kteří něco strašně důležitého promeškali a bojí se, že to nestihnou napravit. Černá košile jí sklouzla z bledých ramen, lehli jsme si na lůžko, které nám tu přichystali Původní, a spěchali, spěchali jsme, protože jsme měli málo času, minutu a dvacet šest vteřin, pohne-li se Soliton. Tak zoufale málo času na lásku. Líbal jsem ji, objímal a ona objímala mě, snažili jsme se dohnat to, co jsme měli udělat už dávno, už v okamžiku, kdy jsme jeden druhého potkali.

Soliton je možná lhostejný, ale tuhle chvilku nám daroval. Minuta dvacet šest vteřin! Jaká nádherná doba, po kterou tu můžu ležet a pozorovat, jak se mimozemské světlo prochází po křivkách Lauřina těla. Tolik času těšit se z dotyku horké kůže a vdechovat vůni ženských vlasů. Minuta a dvacet šest vteřin, přesně tolik mi dává Soliton, od kteréhokoliv okamžiku v budoucnosti, ten krátký úsek jistoty, nejryzejší přítomnost, okamžik, ve kterém mám možnost žít.

Laura vstala, pohodila kaštanovými vlasy a vydala se plavným krokem ke dveřím. Chvíli přemýšlivě postála před jejich zeleným povrchem, vložila prsty postupně do všech prohlubní v ovládacím kruhu, pak dveře otevřela, zavřela a otočila se ke mně.

„Jak je to jednoduché,“ zasmála se. „Jak je to přetěžké k pochopení.“ Poodstoupila, ukázala mi pětici otvorů v ovládání dveří a vložila ukazováček do jednoho z nich. Přesně se hodil na lidský prst. Složila ruku do jiné prohlubně připomínající lipový list.

„Víš, jak vypadají chapadla Druhé rasy?“ zeptala se. „Původní nás sem pozvali. Lidi, Druhou rasu a ještě další, kteří se zatím neukázali. Pozvali nás všechny do stavby pod Solitonem, do hotelu pro cizince.“

„A co jsme tu měli dělat?“

„Prostě žít!“ rozhodila rukama. „Jen žít. Žít, poznávat se, mluvit spolu, pochopit jeden druhého, pochopit, co je opravdu důležité.“

„Žít?“ opakoval jsem nedůvěřivě.

„Ovšem! Doopravdy. Naplno. Bez intrik a zbytečností. Jestliže spadne Soliton, na čem skutečně záleží? Kdybychom tu žili, my, Druhá rasa a ti ostatní, kdybychom tu žili se Solitonem za zády, na čem by doopravdy záleželo?“

Tak monstrózní projekt, tak obrovské úsilí, aby nám sdělili něco tak samozřejmého? Tak úžasného, tak opomíjeného, něco, co je třeba opakovat znovu a znovu?

Představil jsem si Soliton, horu vody pokrytou odlesky slunce, vystupující z nedozírné planiny oceánu. Soliton o polednách, kdy se hvězda skryje za zjizveným měsícem, nebe potemní zasažené blesky korony a vlna ční chmurná a nehybná, vzpínající se k přízračnému nebi. Soliton za západu, s měděným přízrakem ve svých hlubinách, střípky zlaté a rudé rozeseté všude okolo. Soliton o půlnoci, sinalý měsíčním svitem, pod černým nebem s hvězdami a mlhovinou, jež tu zbyla po výbuchu novy. A Soliton za rozbřesku, když špička zachytí růžové svítání a nekonečně pomalu mění svou barvu dávno před tím, než se slunce vyhoupne nad obzor.

Žijte, protože život je příliš krátký? Ničemu menšímu by nestálo za to postavit takový pomník!

Nepochopili jsme to. Tak hloupě jsme ve své přízemní lidskosti hledali nějaký odkaz, technologii, zbraně, že jsme přehlédli to poselství, tak jednoduché a přitom tak těžké k pochopení. Je nám líto, Původní, špatně jste nás odhadli, když jste nám před těmi sedmi tisíci lety poslali svou pozvánku. Nepochopili jsme to a nebudeme mít možnost tu chybu napravit, protože nás Druhá rasa už co nevidět vyhladí. Ani tihle nebyli ti správní a nezbývá než věřit, že si váš vzkaz přečte a pochopí někdo další, třeba Třetí či Čtvrtá rasa, prostě kdokoliv, kdo obdržel vaši pozvánku do hotelu pod Solitonem.

KONEC 22. 11. 2005

Edita Dufková
Objekt 23

Ilustrace na obálce Adobe Firefly

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 29. 5. 2026

ISBN 978-80-274-4980-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4981-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4982-8 (prc)