Deštivé poledne

Arnošt Lustig

Znění tohoto textu vychází z díla Deštivé poledne tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 2005.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Deštivé poledne), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 24. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.¹

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.²

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová
spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga
7. 5. 2025

1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2 Ibid.

Porážka

Násep pokrývalo brunátné roští. Po viaduktu rachotil vlak. Dvacet jedna, dvacet dva, dvacet tři… Děla, tanky, pěchota… Názvy vagonů z okupovaných zemí, kde je Němci zabavili. Na břichu lokomotivy bílé velké V, Viktoria. Rachot pronikal i tím, co bylo malé jako díra v patě Pepíkovy ponožky nebo velké jako stříbrná koule plynojemu na Palmovce. (Na dvanácté narozeniny chtěl vylézt po železném žebříku s kruhovou ochranou až nahoru.) Nebo napínavé jako přebíhat koleje těsně před rozjetou tramvají číslo pět, devatenáct nebo deset. (Skryté za trupem tramvaje mohlo jet z jeho strany neviděné auto. Musel by udělat skok, aby ho nepřejelo. Anebo…? Kolik by stál tatínka pohřeb?) To, že už – označení žlutou šesticípou hvězdou – smějí jezdit jen ve vlečňáku, na zadní plošině, pomíjel.

Pepík se nadechl. Rizikem ožíval. Zakázané bylo krásné, ďábelské a nebezpečné. Svět je pocit. Dálka. Na zákazy, kam nesmí, do parku, na hřiště nebo do biografu, kašle; až se mu bude chtít, sundá si hvězdu a půjde. Proč by se mu mělo zdát, že to, co dělá, nedělá správně proto, že se narodil židovské mamince a židovskému tatínkovi? Ano, život je pocit. Záleží na něm. Přidává jim židovská hvězda na šatech na důležitosti úměrně tomu, jak jim ji zákazy ubírají? Váží dneska míň než včera? Je méně proto, že to Němci prohlásili? Dvacet čtyři, dvacet pět, dvacet šest… Vagony. Dotek, pokušení, představy. Přenášelo ho to do míst, o kterých snil a kde nikdy nebyl a kam se možná nedostane. Ozvěny řečí o smrti, které se vedou doma.

Na zlomek vteřiny přecházel Pepík Talisman v duchu jako provazochodec v cirkusové manéži nad hlavami obecenstva (ve třetí řadě se svou německou maminkou seděla Fanka-Špaček). Pružně se pohupujícím krokem a s roztaženýma rukama, aby udržel rovnováhu, upustil tyč dolů do pilin. Lano se zachvělo, Pepík to vyrovnal poklesem v kolenou. Vzápětí z něj byl jezdec v dřevěném válci na výšku na Meteoru VIII na černém Harley-Davidsonu na prkenné stěně smrti vyztužené ocelovými pásy, v černé kožené blůze s měděnými knoflíky, těsně k tělu, a v jezdeckých holinkách. Řítil se hadovitými spirálami zdola až k hlavám diváků a zase sjížděl. Převázal si oči červeným šátkem. Objížděl dřevěný válec zevnitř poslepu. Slyšel dunění dřeva, cítil výpary vysokooktanového benzinu. Modravý dým z výfuku pod čapkou šapita.

Našlapoval na modrobílé kostky dlažby. Ještě včera pyšná rasa, jak se nechal slyšet tatínek. Dnes ta nejponíženější. Nedávno na výsluní, darmo mluvit.

Doprkvančic, jak říká Fanka-Špaček. Slyšel otcův chraptivý hlas. Brzy jim zakážou kupovat i cibuli a česnek. V osm večer už nesmějí na ulici, ráno až od šesti.

Pepík Talisman cítil, z čeho Němci vylouhovali smysl. Z existence vykradli radost. Snad aby se lidi ráno báli vylézt z postele.

Pro Němce a lidi, kteří jim nadržovali, ačkoli se narodili v Praze a mluvili česky, byl život peříčko, pro druhé rasovna. Z důležitých udělali nicky. Na živé se dívali jako na už mrtvé.

Vlak se hnal dopředu. Obrovská armáda, Herrenwaffe, unikala jeho chápání, ne jeho pohrdání. Množství, rozloha a síla. S čím si nevěděl rady otec, rabín ani bývalý starosta nebo radní, který jim přišel nabídnout, že by jim schoval ložní prádlo, jestli chtějí, i peníze. Po válce si to zas vyzvednou.

Pepík pod sebou cítil dlažbu. Mohl klusat se zavřenýma očima. Je to dobře, že mu zakázali chodit do školy? Není to tak špatné, jak soudí doma. Něco jiného je jít s Adou Baucem, jehož maminka je prostitutka, za školu, nebo do ní nesmět.

Co je hrdost, když se to nedá vzít do ruky? Rovná páteř nebo důstojnost, které trápí maminku a sestru? Neměla podobu jako kopec, viadukt, vojenský vlak. To se Pepíkovi nechtělo, nechat si nasadit svěrací kazajku. Kdyby jim zakázali chodit na záchod, vypustil by to před barákem Hitlerjugend na Primátorské.

Z usazených budou vandráci, říkal tatínek. Maminka měla oči jako dvě díry do duše. Proč se nevystěhovali do Šanghaje? Pan Neuman (před rokem obchod s textilním zbožím) tatínkovi říkal, že lepší než takhle živořit je se sebou skoncovat.

Snažil se představit si to. Spát a spát a už se neprobudit.

Rabín Zimmer odjel začátkem února do Lodže-Litzmanstadtu. V židovské tělocvičně, otevřené pro dospělé večer od pěti do sedmi, si vypůjčil činky. Mluvil o deseti přikázáních. Jak to, že zákonodárce nezahrnul stud a ponížení? Už měli lyžařské boty, spací pytle a pro každého pět kelímků se zavařeným karamelem. Jako se dřív maminka s otcem bavili o zvýšení činže nebo zdražení cukru (roky se držel na šesti korunách třiceti), měli na přetřesu transporty. Buď do staré pevnosti Terezín (město Tábor Němci zavrhli), nebo na východ, jako teta Marta a strýček Artur a sestřenice Věra, učitelka řečí, kteří jeli do Lodže. Uvidí cizí země, Polsko, utěšoval se Pepík. Tatínka nevzali do nouzové pracovny, kde pletli provazy, od nejtenčích po lodní lana. Nechali ho odklízet na letišti sníh. Sestřenice Věra poslala z Lodže-Litzmanstadtu poštovní lístek, že se mají dobře. V Polsku je zima.

Taky Tanzerovi už jeli. Přistěhoval se k nim strýček Eman, bratr maminky, strojní inženýr bez zaměstnání. (Pan Kolben – Českomoravská Kolben-Daněk – už také odjel do Terezína.) Matka prostírala stůl. Zdál se jí menší. Krajíc chleba a vodu. Otec nemusel říkat, co mu to připomíná. České pluky v první světové válce, kde mu onemocněly ledviny, v rakousko-uherské armádě u řeky Piavy. (Deset dní jim nepřivezli jídlo.)

Žádná válka není dobrá, připravoval je otec. Ani ta, ve které to nakonec Německo prohraje. Němci nebudou první, kdo se přepočítal. Sestra přikyvovala. Tatínek připadal mamince jako Samson. Pepík včera přinesl domů dvě hlávky kapusty. Otec chtěl vědět, kde je vzal. Je mu známo, že krást a lhát se nesmí? Vrazil mu pár pohlavků. Spokojen s trestem a mravním ponaučením vzal obě hlávky a podal je matce, aby z nich udělala polévku. Víc lekcí o mravnosti už Pepík nepotřeboval. Nedal by si svázat ruce desaterem rabína Zimmera. Nevěděl, že mravnost je dítě nutnosti? Třicet osm, třicet devět, čtyřicet… Vzadu druhá lokomotiva s tendrem. Jedenapadesátý. Z okénka vyhlížel voják Wehrmachtu v šedivé přilbě, na ruce ohnuté v lokti a opřené o spodek okna držel samopal. Kdykoli na trati mezi pražci zahlédl živou duši, střílel. Na konci soupravy se třepotala vlajka s hákovým křížem.

Matka spravovala prádlo, opravovala pro Židovskou obec šaty, kabáty. Známým dělala cenu, nikdo neměl moc peněz. Jistě, život je pocit. Nutnost smířit se sám se sebou, s okolím.

Válka znamenala čekání – na transport. Mamince připomínal tatínek rabína Zimmera. Smrt je vedle Německa, Itálie a Japonska čtvrtým členem Osy.

Pan Tanzer nesouhlasil. Nedělali to Němci, aby vytřeli světu zrak, vlk se nažral, a koza zůstala celá? Do Vánoc bude konec.

Poslední vůz s vojákem a automatem v budce ujížděl.

Zvukový tunel do daleka zavěšený v povětří. Jak se asi vedlo panu Tanzerovi a jeho ženě a dceři Evě v Lodži-Litzmanstadtu?

Snil, že potká Chocholáče. Mohla by u toho být ofikaná Fanka-Špaček. Chocholáč házel na Pepíka koule koňských kaštanů (vedle školy u stáje pro poštovní koně) a pokřikoval, aby to slyšela: „Žide, hovno z tebe zbyde.“ Už jim pošťák, pan Řehoř, doručil povolání do transportu? (Blbeček, nevěděl, že to doručuje zřízenec Židovské obce.) Jak se těší do Polska? Mají už spakováno? Nepotřebujou nosiče? „Připrav se, žide, zubatá pro tebe přijde.“ Křičel nazpět na Chocholáče: „Křesťane, hovno z tebe zůstane.“

A zase, jako provazochodec na provaze, držel rovnováhu a točila se mu hlava. Rozum, pocit, sebevědomí.

Otec se ho večer ptal, jestli mu někdo na ulici nadával. Před ním si blbeček z Hitlerjugend odplivl jako před jeptiškou. Dvanáctiletý Hitlerjunge se pokoušel tatínka kopnout.

„Budou dělat z bílého černé, z dobrého špatné,“ řekl.

„Kdyby mi někdo nadával, vyřídím si to s ním.“

„I za mě,“ řekl otec.

V noci se Pepík ve snu brouzdal ulicemi, aby potkal Fanku-Špačka. Na Korábě u školy lelkovala u lavičky pro penzisty parta. „Hele, Pepík Talisman.“ Neviděli ho od konce školního roku.

Měl na sobě krátké manšestrové kalhoty a kávově hnědou bundičku na knoflíky z jeleních parůžků. Civěli na jeho žlutou hvězdu, našitou ve výši prsou na pravé straně, ve výši srdce, s nápisem Jude. Dva látkové trojúhelníčky překlopené přes sebe jako dětská skládanka.

První promluvil Poděs. „Žid půjde do Palestiny.“ Zvonař na něj skočil, ještě než si to stačil Pepík vyřídit sám. Oba měli podrápané tváře, podlitiny a modřiny. „Dobrý,“ řekl nakonec Poděs. „Půjčím mu Zelenou paruku.“

Spal na železné posteli po sestře, která dostala od sestřenice Věry, než odjeli, její mosaznou. Předtím spával s matkou. Podobnou postel měla Eva Tanzerová.

Až pojede jejich rodina, obejdou se bez zpátečního lístku (jako rabín Zimmer, pan Tanzer a teta Marta a strýček Artur s původní majitelkou mosazné postele, Věrou). Lokomotiva, tendry, vozy. Nebe, peklo, ráj.

Pepík Talisman se toulal Královskou třídou u pošty s rozestavěnou budovou, kolem cukrárny Pulchart, Primátorskou, ke Korábu a nazpět, u kin Svépomoc, Svět a Humanita, podél někdejší mateřské školky a německé školy, kde teď byli Hitlerjugend. Na transparentu podél čelní stěny visel nápis:

Wir wollen keine Christen sein

Der Christ war nur ein Judenschwein

Úderem pěsti naplocho Pepík Talisman ocenil nosník plynové lampy. Vyhrabou si s Fankou-Špačkem v náspu pod viaduktem doupě s ohništěm. Polena na otop ukradne na nádraží. Zůstanou ve skrýši bez ohledu na kalendář. Nebudou o nich vědět policajti, její mohutná německá maminka, modrooká a s vlasy jako ze lnu jako Fanka-Špaček, ani Pepíkova malá černovlasá matka, která už začínala šedivět. (Večer, když šli spát, šediny vytrhávala.)

Fanko-Špačku, jsi moje družka. To se ví, Pepíku. A nebude nám do toho nikdo mluvit, Fanko, ani Obergruppenführer Heydrich nebo Herr Staatsprotektor. Můžeš na mě vsadit, Pepíku.

Zpíval jí: Tam v dáli jedna krásná zem… vlast má i tvá… V té slunce svítí celý rok a růže rozkvétá…

Byla by Fanka-Špaček hotova pro něj umřít jako on pro ni? Vracelo se to v něm jako otcova ztracená hrdost, neviditelné přednosti rasy obviněné z nejhoršího. Sbíral jiskřičky, které by se v něm rozsvítily, jako když s Fankou-Špačkem chodili do třetí třídy. To, co v něm zatěžovalo to lehké a z hřejivosti ponechávalo studené. Přál si to ze sebe vytlačit, pocity, jaké ještě neznal, jako voda korek: matčiny myšlenky na dlouhý spánek.

Neobviňoval svou duši, ani ji nezprošťoval. Tápal mezi vinou a nevinou. Měl obviňovat někoho jiného než sebe, jak se narodil?

Zacházel, kam se ještě neodvážil. Ofikaná rozuměla hodně, ale za ním nemohla.

Pepík Talisman četl tabule s dvojjazyčnými nápisy. Zelené hodiny ukazovaly do tří stran. Ohrada s plakáty inzerovala opalovací krém Sorela. Tady prožil svých dvanáct let, než přišli do Prahy Němci (jak opakoval pan Tanzer, bez jediného výstřelu). Reklama vyzývala občany, aby si předplatili Árijský boj. (O tatínkovi napsali, že je pijavice, nastrojený jako bankéř.) Kulatý kiosek bez vchodu byl oblepen programy divadel a kin, koncertů a lidových shromáždění. Hasičský bál. Kurzy němčiny pro děti a dospělé. Představení v deset dopoledne a ve dvě odpoledne v loutkovém divadle v sokolovně u dřevěného kostela před hřištěm Meteoru VIII. Seznamy popravených na střelnici za vodárnou v Kobylisích. Černá písmena s červeným podpisem říšského protektora. Film „Žid Süss“ v sobotu a v neděli dopoledne za poloviční vstupné. Pro mládež pod patnáct a penzisty zdarma.

Šipky: „Ke krytu!“ Na ohradě: „Zastavovat se je přísně zakázáno. Strengstens verboten. Gefahr.“ Podpis vojenského velitele Velké Prahy: SS Gruppenführer (klikyháky). Někdo pod to načmáral: „Ať žije svoboda. Nás na kolena nedostanete.“

Myslel na Milana Weinera, Jiřího Justice a Jiřího Porgesse. Zůstali ještě Kurt Kassowitz, Ernst Kramer a Felix Ledeč a Vilík Süssland. Chodil s nimi na náboženství.

V duchu před sebou viděl Hanuše Adlera s jeho maminkou v perziánovém kožichu. Znali se už od kašičky. Kam zmizel Xanda Mandelík?

Bylo by dobré, kdyby Fanka-Špaček přiložila bříška prstů na každou z těch děr a zacpala je, aby z něj neutekla duše.

„Vstup do parku Židům a psům zakázán.“ Vstup po setmění zakázali Čechům, i kdyby patřili k Vlajce. A co? Zajde sem po soumraku. Začal si zpívat: „Já veselý jsem chlapec a jsem na světě rád.“ Kdy pojede další vlak s velikým „V“ na břiše lokomotivy? Jedenapadesát vagonů. Uvnitř dobytčáků pěšáci, koně, na placatých vozech kanony.

Na kamenné podezdívce viaduktu četl nápis: „Tady je díra.“ Kousek dál: „Kde je ta díra?“ I v nejmenší krvince živil svůj sen o společném životě s Fankou-Špačkem. Pletla se mu do toho Herrenwaffe.

Najednou mu na patře uvízla slina. Už neuvažoval o zašlé slávě rasy. O síle jako tma, která jim brala rovnováhu. (Rabínu Zimmerovi, panu Neumanovi, Tanzerovům, otci a strýčku Arturovi.)

Chtělo se mu říct: „Chocholáči. Nevěřím svým očím.“ Místo toho sykl: „Tady jsi, kryso.“

„Kdo je u tebe krysa?“

„Kdo je u tebe smradlavej židák, Chocholáči?“

„Nech toho…,“ řekl Chocholáč chabě. „To bylo jen tak.“

„Proč mi to neřekneš zblízka?“

Pepíkovi Talismanovi zacukala uprostřed čela žíla. Svaly po obou stranách obličeje. Ruce sevřel v pěst.

Chocholáč strčil ruce do kapes u kalhot. Už věděl, že udělal chybu.

V kapse měl ve škole napsaný „Zatykač na Pepíka Talismana“, vyzdobený citáty z Mein Kampfu, přeloženého do češtiny (a dalších šestnácti jazyků). Vypomohl si Mythem XX. století od Alfreda Rosenberga, pomocnou čítankou pro osmou třídu. Z Der Stürmer vystřihl záhlaví: „Die Juden sind unser Unglück.“ Židé jsou naše neštěstí.

Pepík Talisman čekal, až Chocholáč vytáhne ruce z kapes. To bude jeho gong. Jeden na jednoho. Nespustil z Chocholáče oči.

„Ty nemluvíš? Vyřízli ti jazyk?“

„Jdu k tátovi na nádraží.“

Chocholáč chtěl na cestě za otcem připíchnout zatykač na dveře Talismanova bytu v prvním patře v domě na Královské 137.

„Můžeš jít se mnou. Mně nevadí, že na nádraží nesmíte.“

Pepík Talisman vyrazil skokem. Přistrčil chlapce s blonďatou chocholkou ke kamenné stěně viaduktu.

„Nechceš vytáhnout ty svoje špinavý pracky?“

Loni na jaře seděli Pepík Talisman s Chocholáčem v jedné lavici. Třídní učitel Chocholáčovi nedovolil, aby si odsedl. Řídícího vyhodili ze školy. Zařídil to Chocholáčův otec.

„Bojíš se, nebo se mě štítíš?“

„Nemá cenu se rvát, Pepíku. Vyřizuju něco s tátou na dráze. Mám jen pět minut.“

Chocholáč uhodl, že Pepík Talisman neuhodí, dokud nevytáhne ruce z kapes. Znal mazanost rasy, o které ho poučil tatínek. Hlas mu zadrhnul. Pepík Talisman věděl, že se otec Jardy Konopky dal k Němcům. Zaměstnali ho na dráze u váhy. Podepsal reverzy. Dal se slyšet na veřejném shromáždění. Kdo se nedá k Němcům, je blázen. Devadesát milionů teď, dvě stě milionů do konce války, pět set milionů, až budou mít Evropu pod palcem. Bílá rasa. Nordická krev.

„Jestli mi něco uděláš, stáhnou z tebe kůži,“ řekl Chocholáč.

„Včera ses tak nebál…“

„Jdu za tátou na váhu,“ opakoval Chocholáč. „Varoval jsem tě.“

Pepík mu plivnul do tváře.

Chocholáč vytáhl pravičku z kapsy, aby si otřel plivanec. Pepík byl hotov rozdat si to i s Chocholáčovým otcem. Myšlenky se v jeho hlavě převalovaly těžkopádně.

Chocholáč si otřel dlaň se slinou o kalhoty. Pepík Talisman mu plivnul do tváře podruhé.

„Můj fotr mi půjde naproti.“

Chocholáč vyrazil. Levičkou, pravičkou, na vysoko zvednutý nos, v němž chruplo, a druhou na ústa. S krví vyplivnul Pepík kus zubu.

V tu chvíli Pepík Talisman vykročil ze svého bludiště. Probudilo ho volání rvát se jako americký židovský boxer Max Baer, který v ringu porazil Němce Maxe Schmelinga. Baer poučil Schmelinga, jako potom Primo Carneru, co je to úder pravé ruky. Ruce Pepíka Talismana se změnily v mlátičku. Polykal krev a vnímal, jak mu stéká za košili.

„Máš dost?“

Klekl si Chocholáčovi na prsa. Chocholáč sebou zazmítal. To, čím se Pepík Talisman řídil, nebylo desatero rabína Zimmera. Vyplivl na Chocholáče krev.

„Pomoc,“ zařval Chocholáč.

Někdo za Pepíkovými zády vykřikl: „Chceš ho zabít?“

Překryl Chocholáčova ústa dlaní. Chocholáč se ho pokusil kousnout. Roztáhl mu koutky dvěma prsty, palcem a ukazovákem. Držel ho vkleče koleny, celou váhou. Ženský hlas ječel: „Kde je strážník? Policie…“

Baculatá panička vyběhla z domu za viaduktem.

„Viděla jsem ho z okna.“

„Ať mě nechá, parchant židovská!“ křičel Chocholáč.

Zezadu někdo Pepíka Talismana bodl holí deštníku do zátylku. Další píchnutí šlo do temene. Do třetice ho ten člověk nabral špicí deštníku do masa v podpaží. Silná ruka ho rvala od Chocholáče. Roztrhli mu košili.

Už to nebylo jeden proti jednomu.

Náhle ho Chocholáč kopnul do břicha. Vyrazil mu dech. Někdo řekl: „Z toho žíděte se stal rváč.“

Jako beran se skloněnou hlavou se vrhnul proti malému davu. Chtěli, aby byl jako ovce? Věděl, že musí utéct.

Letěl podél brunátných barev křoví na náspu u viaduktu. Zabočil do strmého svahu, dral se nahoru ke kolejím. Musel dávat pozor. Mosty hlídal Wehrmacht.

Krok, skok, krok, skok. Mělo to rytmus vlaku, který zase nahoře přejížděl. Hodila by se mu Fanka-Špaček, aby ho ošetřila. Její německá maminka jí přistřihla mikádo. Minule voněla maminčiným nočním krémem.

Slyšel Chocholáčův křik. Přehlušily to vagony. Nedělal si starosti, že by ho někdo dohonil.

Na odvrácené straně míjel keře, kde si chtěli udělat doupě. Mám spolehlivé nožičky, pomyslel si. Ani na pěsti si nemohl stěžovat. Život je rovnováha mezi rozumem a svědomím, pocit. To mu nevezmou.

Co ho drželo, nemělo jméno. Viděl německé strážné, přecházeli na viaduktu jako kyvadla hodin. Dva vozy lanovky, které se míjejí uprostřed. Neviditelná obruč.

Zastavil se dole, na odvrácené straně. Ztrácel pojem o čase? Točila se mu hlava. Slyšel Chocholáčův hlas.

„Ty svině židovská…“

Dostal kamenem. Chocholáč si ho nadběhl.

Ztrácel se v dírách, které se mu dělaly v duši.

Chocholáč na něj hodil papír ze školního sešitu se zatykačem. Pozor! Narodil se jako Žid. Matka má tuberu, otec kouří, zvláštní znamení: židovské oči.

Muselo přejet už několik vlaků, v obou směrech. Vojsko, munice a zbraně na východ, ranění zpátky.

Než omdlel – a nevěděl na jak dlouho – našel v doupěti v jeskyni prostředky na zastavování krve. Nechal otevřenou větrací šachtu. Ofikaná rozdělala oheň, připravila ručníky na rány. Umazala se od krve. Řekla, že jí to nevadí.

Probudil se za šera. Vojenský transport. Padesát vagonů. Večerní tramvaj hrčela ulicí. Krev se změnila ve škraloup. Musel tu být dlouho. Matka si mohla dělat starosti, o otci nemluvě. Snad pošlou sestru, aby ho šla hledat. Měl by si to omýt.

Držel se při zdech. Nejprve šel k řece, kus za šraňky. Od viaduktu po Královské to měl osm bloků.

Minul rozestavěnou poštu. Zahnul Heydukovou dolů. Nechal za zády plynojem, kde už nebyl plyn, aby neohrozil čtvrť při náletu. Minul zavřenou synagogu, kterou po odjezdu rabína Zimmera vykradli vandalové. Udělali z ní divadelní skladiště.

U řeky se ve stínu nedostavěného zdymadla opláchl. Umyl si košili od krve. Sešít ji nemohl, to udělá maminka. U zdymadla se dřív s Adou Baucem koupali. Bauc opakoval potřetí pátou třídu. Na Primátorské viděli mrtvého koně, padnul před vozem, který už neutáhl. Vozka sestoupil z kozlíku, uvolnil ho od oje a vypřáhl. Kůň krvácel do štěrbin v žulové dlažbě.

Kam se ztratili Ada Bauc i s maminkou? Představil si Chocholáče jako koně, který krvácí.

Vracel se Primátorskou. Za cukrárnou Pulchart stál se zatemněnými okny dům početné rodiny Hermana Cohena, který – po jejich odjezdu – obsadila organizace Vlajka. Barák měl dva vchody, do hostince a do dvora s průchodem.

Z výkladní skříně někdejšího krámu Hermana Cohena s linoleem a koberci, zatemněné černým klotem, se z plakátů na chodce šklebily nosaté tváře s tlustými pysky, předkusem a zahnutými nosy. Chlupaté gorily. To jsou tvoji bližní? Soulož árijské ženy s obřezaným stačí, aby ztratila čistotu rasy, otrávila si krev a vstřebala satanskou duši. Ve druhé výkladní skříni byla zvětšená kresba malíře Stroffa Pochod Židů.

Pepík Talisman zahlédl svůj ztemnělý odraz ve skle. Zvedl kámen. Asi takovým dostal do hlavy, naštěstí plochou stranou. Cítil hrany žuly v dlani. Škrtily ho šlachy v kolenou. Co říkal otec, že na východě tetují lidi, protože už nepotřebují jméno, jen číslo? Kryl se stínem.

Tady Chocholáč bydlel.

Zub za zub, oko za oko, podle rabína Zimmera. Život je pocit.

Přivřel oči a už dopředu viděl Chocholáče. Stačilo vymrštit žulovou dlažební kostku.

Dva kroky před vchodem visela hustá deka, aby do ulice neproniklo světlo. Dveře hostince se rozevřely. Vyhřezla píseň a tahací harmonika. „Zlíbej mě, miláčku…“

Vyšel Chocholáč. Pepík Talisman si uvolnil svaly. Ohlédl se, nemá-li někoho v zádech.

Ruka, kámen, rozhodnutí. Chocholáč, terč. Podržel ruku nahoře o zlomek vteřiny déle? Ozval se třesk.

„Tati!“ vykřikl Chocholáč.

Pepík si to spočítal. Rozbil výkladní skříň s plakáty, výzvami a čísly, kolik už Vlajka naverbovala lidí a jaké množství čtenářů si předplatilo Árijský boj. Mapy bojišť, německých vítězství. Hnědý plakát s červeným hákovým křížem, velkými tiskacími písmeny přes obraz husím pochodem procházející německé armády. „Svět bude německý! Buď Němec! Přizpůsob se!“ Teď šero neznamenalo spánek, který trvá tak dlouho, že už se z něho neprobudí. Z kopce se mu běželo líp. Tma plnila otvory a trhliny v jeho duši. Šlachy pod koleny už ho neškrtily. Ráno bil Chocholáče. Protentokrát Chocholáč unikl. Hrudí rozrážel tmu, která kolem něj proudila jako voda podél přídě vlečné lodi na Vltavě. Kdyby ho v tuhle chvíli zabili, museli by mu alespoň přiznat, že by takhle doběhl na konec Primátorské, až na Královskou, kde bydlel, i na konec světa, kde je Polsko a kam jdou židovské transporty.

Zase si přál, aby ho viděla ofikaná Fanka-Špaček i její německá maminka. Slyšel ozvěnu tříštícího se skla. Chocholáčův otec upustil džbánek.

Jazykem si ohledával vnitřek úst, díru po zubu. Rozbil výkladní skříň Vlajky. Rabín Zimmer by mu napsal z mravů dvě.

Vešel do průchodu jejich domu. Bříšky prstů se opřel o modré kachlíky, které dosahovaly výš než jeho hlava. Nikdo ho neviděl. Cítil tu neviditelnou obruč, která svírala otce. To nehmatatelné, co se nedalo odhodit. Co nedokázal uhodit pěstí, jako se tomu nedalo uniknout během.

V duchu viděl za dveřmi bytu kufry připravené zavřít a převázat řemeny, pro každého padesát kilo. Matka šila do noci, aby měli peníze na chleba a brambory. Lámala si hlavu, je-li Bůh a proč je opustil. Kam se ztratila spravedlnost? Co udělali, že na ně přichází takový trest? Sestra opakovala po sestřenici Věře, která už byla v Lodži-Litzmanstadtu, že je to nespravedlivé se bát. Narodili se tu. Nejsou tu snad doma? Strýček Artur se před transportem nechal slyšet, že je to špička ledovce. Komukoli bude dovoleno je napadnout a zabít. Druhým budou lhostejní. Sestřenice Věra se mamince zmínila, že lidem jako oni se bude regulovat porodnost. Před transportem dostávala průjem a závratě.

Pepík Talisman cítil, co odchází – hrdost rasy –, a co přichází – opovržení nebo ponížení a ústrky, s jakými se doposud nesetkali. Nikdo se nedokázal ubránit. To podobné spánku, který neposiluje duši. Tunel zavěšený v povětří, kterým prochází někam, kam je stejně daleko jako blízko, nahoru a dolů nebo do stran. Mimo svět, kterému nerozumí nejenom tatínek a maminka nebo strýček Artur, který ztratil zaměstnání jako první z rodiny a kterého nevzali ani do výkrmny vepřů. Cítil se cizí, zvenku i zevnitř. Ještě to nemělo jméno. Cítil v sobě ticho a prázdno.

Řeka, do které se vlévá mléčná dráha

Pokojem se rozlévalo světlo. Všechno stálo na svém místě – stolek a váza s nařezanými gladiolami, dvě starší skříně, křesla s dubovými odpočívadly a široké manželské lože, na němž zleva zkraje seděla žena.

Byla rusovlasá, s unaveným obličejem, netečným výrazem a hladce napjatou pletí. Neměla nic na sobě. Její kůže se leskla potem.

Doktor u ní zamyšleně stál. Otočil se k chlapci.

„Otevři dokořán dveře.“

„Jo,“ odpověděl chlapec a udělal to. „Je to lepší?“

„Už jsem viděl horší případy,“ řekl doktor.

Hoch stál u dveří z pokoje do předsíně a díval se, jako by u hlavních dveří někoho vyhlížel. Přiblížil se k posteli a postavil se u nohou lůžka, trochu stranou, aby se nemusel dívat přímo na ženu a nepřekážel doktorovi. Žena si ničeho nevšímala. Měla velká bílá prsa, trochu pokleslá, ještě pružná, s drsnými, bledě rudými kolečky bradavek a na bílé pleti s několika vráskami uprostřed ňader pár narezlých chloupků. U boků se jí maso překrývalo do faldů s červenými rýhami; asi ji tam předtím, než se svlékla, něco škrtilo. Vypadá jako bílý špekáček, pomyslel si chlapec a bylo mu divné, jak vypadá dospělá nahá žena.

„Jistě je to už lepší,“ řekl doktor k ženě.

„Nevím,“ odpověděla hlubokým hlasem. „Nic necítím.“

„Mezi nebem a zemí je to nejhorší,“ usmál se doktor.

„Možná,“ řekla zase tak netečně žena.

Doktor s ní stále mluvil, aby upoutal její pozornost.

V očích měla výraz člověka, který se rozloučil se svým tělem a smířil se s tím, že duše přijme, k čemu se prve rozhodla, s pocitem, že duše je nezávislá a může se oddělit od bolesti, starosti nebo nesnesitelného ponížení. Ačkoli řekla, že nic necítí, oči jí náhle zvlhly. V jejím výrazu, v tom, jak seděla, se svěšenou hlavou a podbradky, bylo něco neúprosného nebo nevysvětlitelného. Cítila se, jako by se topila a někdo ji proti její vůli zachránil; místo hluboké tůně tu byl pokoj, postel, na které seděla, lustr nad hlavou, a zalykala se vzduchem, jako se topící zalykají vodou. Nejprve přišel chlapec, dříve než její syn, a pak doktor, kterého hoch, synův přítel, přivolal. Už nebyla sama, jak chtěla. Vstoupili do jejího života, aniž o to stála. Už si objevila, proč přišli dříve, než měli. Bylo tu stále něco silnějšího než ona.

Oknem a dveřmi sem proudil průvan; vzduch byl od chvíle, kdy chlapec otevřel okna, stále svěžejší. Na stehnech jí naskákala husí kůže. Jestli jí bylo chladno, nedala to na sobě znát nebo jí na tom nezáleželo. V očích měla pusto, asi jako jsou pusté ledové pouště nebo propasti, prostor mezi hvězdami v nejvzdálenějším vesmíru, díry v galaxii. Pleť jejího nahého těla mohla být barometrem teploty, kterou vnímali chlapec a doktor. Neřekla slovo; museli si domýšlet, jak jí je. Myslela si, že nemá vztek na nikoho, ani na sebe. Odevzdala se věcem mimo sebe. Doktor ji vracel někam, kde už byla a odkud chtěla odejít. Nechtěla se vracet.

Doktor si hlasitě vzdychl. Zarostlé chřípí se mu chvělo. Podle pohybu ženiných rtů a vlhkosti v očích věděl, že už zase vnímá. Přistihl se, že chce před ženou a chlapcem vypadat jako člověk, který rozumí své práci – dávat lidi do pořádku bez ohledu na ostatní. Udělali dobře, že ho zavolali (zavolal ho chlapec), třebaže nepatří do jeho obvodu. Bez ohledu na to, jaké to pro něj nese nebezpečí. Árijský doktor nemá ošetřovat židovské nemocné. Tresty jsou vysoké. (S Němci není radno si zahrávat.) Myslel na to, k jakému druhu lidí žena patří, ačkoli nevypadala židovsky. Nejdřív jim zakázali kupovat med, pomyslel si doktor, teď směli nakupovat jen v označených krámech, a už ani kapustu, cibuli nebo česnek. Mají zakázáno nosit smuteční šaty. Kde je vůbec pohřbívají? Slyšel, že na židovský hřbitov nikdo nesmí. Snad jsou to jen povídačky. Většina toho nebyly povídačky. Věděl, že všechno, co je v bytě, je na několika soupisech s kopiemi na gestapu, magistrátu a v příslušné centrále v Berlíně. Má snad někdo zálusk na tuhle modrobílou porcelánovou vázu? Na tenhle šatník a postel? Stůl a tři židle? Napadlo ho: Jen tři židle; proč ne čtyři? Stůl se zdál dost velký. Bez lidí ještě větší.

„Musí to být lepší,“ dodal doktor. „Všechno bude v pořádku. Nemusíte se bát.“

Pak řekl: „Všechno jsme stihli včas.“

Žena se ani nesnažila kývnout. Zápasila s prvními pocity, které se snažila potlačit, stud, tupost, kterou cítila ve spáncích, a svět, do kterého se vracela; až později ji napadlo, že to bylo, jako když hvězda proletí mrazivým prázdnem zpátky na svou původní dráhu. Bylo jí pořád všeho a všech líto, jak se z toho sama vymkla, nebo se jí to snad ani netýkalo. Pokud to nepohltila otupělost nebo lhostejnost, říkal její výraz, že by nechtěla, aby se na ni zlobili. Aby někoho něčím pohněvala nebo obtěžovala.

„Máte chuť spát?“ zeptal se doktor.

Ve skutečnosti ji budil a přiváděl k vědomí.

Doktor i chlapec za vteřinu věděli, že žena zůstane odpověď dlužna. Jestli na něco myslela, nebyl to spánek. Doktorovi se znovu ulevilo – to bylo dobré znamení. Nechtěl, aby žena upadla do spánku nebo polospánku.

„Máte ještě pocit, jako byste celá zdřevěněla?“

Vzápětí se zeptal, aby jí nedopřál ticho: „Když otevřete oči, vidíte všechno, co je na konci pokoje? Vidíte vázu a kytky? No – zkuste to. Hlavu vzhůru. Život je delší než hodina nebo jedna noc. Ještě není všem dnům konec.“

Žena cítila, že se ji lékař snažil udržovat otázkami mimo netečnost, do které se znovu propadala, protože stud, lítost i neznámá smířenost se vším jí připadaly neúnosně těžké. Zase měla v očích slzy. Cítila strach, který neodcházel a stále se znásoboval. Hrůzu, proti níž byla bezmocná. Doktor teď pozoroval vázu; chtěl se sám přesvědčit, že rozeznává předměty i na druhém konci místnosti. Vžíval se do ženina stavu. Chápal, že žena nemá naději. Pokud válka neskončí zítra, pozítří, za čtrnáct dní, udělají nacisti to, čím hrozili. Splývalo to pro něj do pojmů transport, východ, deportace. Zároveň věděl, že jedincům, kteří jsou lidem jako žena nápomocni, hrozí totéž. Pořád opakovali, že česká kotlina je od hor k horám původní německý prostor; brzy zase bude. Každému dají možnost se osvědčit a prokázat loajalitu – jen jednou. Místní fabriky vyráběly pro Němce miliardy nábojů, lokomotivy, tanky a letadla. Země jela na plné obrátky – pro Němce. Navíc odesílali mladé dělníky do Německa na „totální nasazení“. Nejlepší lidi byli ve vězení. Úřady se staraly v česko-moravském prostoru o klid. Chaos by nikomu neprospěl. Odpor by měl nedozírné následky. Doktor už se – jako mnozí jiní – bál číst noviny se seznamy popravených.

„Nebudu vás už trápit,“ řekl. „Brzy se to ztratí. Potřebujete si jen oddechnout, dopřát si trochu klidu; zapomenout, že všechno vždycky nejde, jak chceme. Zase to bude v pořádku. Život je dlouhý. Pro vás i pro mě. Jste ještě mladá.“

V ženiných očích se mihla otázka, kterou nevyslovila. Zase se dívala do ztracena někde u svých kolen. Pohledem se ani nedotkla vzdálenější stěny pokoje, stolku s vázou. Pokřivila tvář. Rozevřela rty jako ryba, když loká vzduch. Po tváři jí přelétl nafialovělý odstín. Na okamžik vypadala, že se jí chce zvracet, ale neměla na to dost síly. Nebo chtěla něco jiného. Naprázdno zakašlala. Bylo slyšet, jak ztěžka dýchá. Měla pleť bílou jako mramor, silné tělo s polštářky tuku.

Když si ji chlapec prohlížel, protože doktor se díval jinam, zdálo se mu, že má krátké ruce a nohy a masitou zadnici.

„Položte se,“ řekl pak doktor. „Už si můžete lehnout.“

Odhadoval, kolik dní, týdnů nebo měsíců bude žena potřebovat, aby se dala doopravdy dohromady, a který lékař si ji asi vezme na starost. Jistě mají svoje doktory, i když mají zakázáno provozovat praxi.

„Na něco se složíme, cosi už vymyslím,“ zauvažoval doktor nahlas.

„Tady je polštář,“ připojil se chlapec. „Můžete se opřít, jestli chcete.“

Doktor se podíval na chlapce. Něco mu nehrálo v tom, jak ženu oslovil. Vzal od chlapce polštář a podložil ho ženě pod záda. Hoch ze ženy nespouštěl oči a ona, navzdory své nahotě, si ho nevšímala. Doktora něco napadlo, svraštil čelo a chlapec se začervenal. Byla to první nahá žena, kterou v životě viděl. Chápal i nechápal, co to je. Bylo to starší než on, než žena, než svět, hvězdy v noci a slunce ve dne. Styděl se za to, co a jak se stalo. Zvědavost, která ho přemáhala, byla ještě větší. Byla to záhada těla a za ní záhada člověka, světa, existence. Obsáhlo to odhalení i uzavřenost, za kterou už víc nebylo, protože co může člověka – ženu, muže nebo dítě – obnažit víc než nahota? Světlo to zdůraznilo a zvěčnilo, asi jako pilíře pod mostem drží most, aby unesl i největší tíhu. Bylo i nebylo to v tom, že nahý člověk před ním byl jenom nahý, protože to byla žena. Vzrušovalo ho to. Styděl se, ale nebyl to jen stud, ani pouhá zvědavost. Někdy zahlédl polosvlečenou matku, i když nikdy neměl možnost si ji prohlédnout docela obnaženou. Byla to tělesnost, která mu byla zatím odepřena, skrytá a současně opředená rozpaky až k hranici nestoudnosti. Neviditelný živel stejně silný jako oheň, voda a vzduch, který ho dráždil. Bylo to něco jiného než dětská nahota. Už prve ho napadlo, že se žena na posteli v nejmenším nepokusila svou nahotu zakrýt, rukama, prsty, ničím. Vystavila se mu na odiv, aniž to vnímala. Její tělo bylo čisté jako ložní prádlo, jímž byla vystlaná postel.

Styděl se za to, že vidí všechno, co kdy chtěl spatřit, i když se tváří, jako by se ani nedíval nebo to nebylo to první, co ho zajímá. V ženině tváři byl nezájem o svět kolem ní, ale její tělo znamenalo neustále všechno, co může znamenat. Prsa a nohy, tmavší trojúhelník v rozkroku, když pootevřela stehna. Bílé maso, které se zimou chvělo jako rosol.

Třebaže v pokoji byla okna a teď i dveře dokořán, pořád tu ještě nebyl čistý vzduch. Tělo ženy vydechovalo jinou vůni než pokoj a také to se pro chlapce spojilo s její nahotou.

Díval se jako někdo, kdo ještě neviděl nic takového, a kdoví, kdy se mu přihodí, aby to zahlédl znova. To, co spatřil, se mu vrylo hluboko do paměti. Ještě někam mimo paměť. Potlačoval v sobě vzrušení, protože věděl, že se to nepatří.

V duchu, aniž to někdo mohl slyšet, si opakoval: Je nahá. Je docela nahá. A také: Tak takhle vypadá nahá žena. To, co si tolikrát v duchu přál spatřit.

A znovu mu pomohl stud, aby se neprozradil.

„Okno už můžeš zase zavřít,“ řekl doktor chlapci.

„Měl bych vytáhnout zatemnění,“ řekl chlapec.

„Dobře,“ souhlasil doktor. „Musíme myslet na všechno.“

„Na pár vteřin zhasnu,“ navrhl chlapec.

„Nebo s tím ještě chvíli počkej,“ řekl doktor.

Na dně doktorova klidného hlasu se sbíralo něco, co nemělo s klidem co dělat. Skládal si dohromady, co si mohl chlapec jen domyslet a co ženu nezajímalo. Seděla nehybně, s polštářem za zády. Její šaty a prádlo a boty ležely v nepořádku na béžové stoličce s brokátovým potahem vedle postele. Musela jí být zima. Měla husí kůži. Většina jejího prádla byla bílá. Na košili měla u výstřihu, rukávů a dole nepříliš složité krajky. Košile byla zmačkaná a nesla skvrnky zaschlé krve. V zrcadle šatníku bylo vidět, jak zvedla nohy a přitáhla si je k hrudi. I vsedě, jak se maličko naklonila před sebe, vypadala zavalitá, se zelenýma očima, upřenýma k oknu, s pohledem, který míjel chlapce i doktora. Viděla někam daleko, nebo dovnitř, nebo něco jiného než chlapec a lékař. V koutcích úst měla sliny, které jí už doktor několikrát otřel. Chlapci zase připomínala uštvaného koně nebo psa. V obličeji nebyla moc hezká, spíš kulatá, s kalnýma králičíma očima plnýma nehybnosti. Měla nepravidelné rysy přerušované vráskami, převislá víčka. Scvrklou kůži na špičce brady. Ňadra si tiskla koleny k hrudi a malou bradou se dotýkala kolen.

„Je tu skoro zima,“ řekl chlapec k doktorovi. „Nemyslíte? Můžu zhasnout, vytáhnout zatemnění – na pár vteřin.“

„V tomhle případě to neškodí,“ odpověděl doktor. „Udělej to.“

A ve chvilce, kdy do pokoje šlo jen večerní světlo z ulice, doktor dodal: „Už je to všechno pryč. Zavřel jsem hlavní přívod; doufám, že nikdo z baráku nebude protestovat. Za chvíli ho můžeme otevřít.“

„Udělám to, vím co a jak,“ řekl chlapec.

„Dobře, jdi.“

Chlapec se za chvíli vrátil. Doktor stál u nízkého plynového radiátoru v rohu pokoje za šatníkem se zrcadlem. V zrcadle se teď odrážela ženina masitá záda. Chlapce napadlo, že vypadá jako Buddha.

„Kdys ji našel?“ zeptal se doktor.

„V pět odpoledne,“ odpověděl chlapec.

„Přesně?“

„Dost přesně. Venku se ozvalo časové znamení z pouličního reproduktoru a fanfáry, pak hlášení Das Oberkomando der Wehrmacht gibt bekannt. O postupu německých vojsk na východě.“

„Kvůli oznámení,“ řekl doktor.

„Jo. Rozumím,“ odpověděl chlapec.

„Vidím, že rozumíš,“ řekl neurčitě doktor.

Nechtěl nic hlásit, ale nebyl si jist, zda nebude muset. Zkoumal teď spíš chlapce než ženu. Chlapec vypadal, že je skoro rád, když se ho doktor ptá, protože mohl hledět na něj a ne na ženu, na její záda a prsa ze strany v zrcadle, plné boky, zrudlé a sulcovité maso klína, vnitřních stehen. Skoro už se na ni nechtěl dívat, ale bylo těžké to nedělat, když byl tak blízko. Odpovídal doktorovi na otázky, které byly velice podrobné, jako by to sestavoval kromě nemocnice i pro policii, a chlapec současně se zevrubnými odpověďmi myslel na to, co chce a co nechce, a co chce možná pořád víc než to ostatní. Cítil, zač se styděl skoro víc před sebou než před doktorem. Žena, které se to týkalo, neslyšela nebo neposlouchala.

„Bylo zamčeno?“ zeptal se doktor.

„Ne.“

„Není to divné?“

„Nevím. Možná.“

„Nezavírají byt?“

„Asi ne.“

„Je to, jak říkáš?“

„Jsou tu doma. Všichni se znají.“

„Stejně,“ řekl doktor. V očích měl otázky. „Můžeš mi říct po svém, jak to bylo? Nemusíš se bát. Měl bych to vědět. Řekni mi všechno.“

„Je štěstí, že nebylo zavřeno.“

„To ano,“ připustil doktor.

„Přišel jsem za Egonem. Je to můj kamarád. Chodili jsme spolu do školy, dokud ještě směl. V září jim zakázali školní docházku. Nejdřív jsem zvonil. Zvonek nebyl zapnutý. Nebo vypnula elektřinu, aby to nevybuchlo. Potom jsem klepal. Dlouho nikdo neodpovídal. Pak jsem vzal za kliku. Hned jsem cítil pach, ještě za dveřmi. Napadlo mě to za chvíli. Když jsem otevřel, skoro to se mnou praštilo. Byl bych vyrazil dveře. Viděl jsem, jak zachraňovali člověka, kterého omráčila elektřina. První ze všeho vypnuli proud. Zavedli umělé dýchání. Trvalo to čtyři hodiny, než ho oživili. Uvolnili mu šaty. Doktor mu klečel za hlavou. A taky ho neodnášeli, ale doktora zavolali k němu.“

„Někdy to vyhodí celý dům do povětří,“ řekl doktor. „Co bylo pak, když jsi přišel dovnitř?“

„Slyšel jsem, jak to utíká z radiátoru. Syčelo to. Držel jsem si nos. Pak jsem vypnul přívod. Nakonec jsem vám zavolal.“

„Bylo tu hodně plynu?“

„Držel jsem si kapesník a podolek košile u nosu, abych vystačil s dechem. Uzávěr mají na jiné straně než normálně.“

„Kolik ti je?“

„Dvanáct. Skoro už třináct.“

„Už třináct?“ opakoval doktor.

Rusovlasá pozdvihla oči. Doktor si zaznamenával do zápisníku. Třásly se mu prsty. Psal trhavými pohyby, modrým inkoustem v černém plnicím peru se zlatou špicí. Chlapec nevěděl, jestli si dělá poznámky toho, co mu řekl, nebo už píše recept.

Žena se dívala na doktorovy ruce, než uhnula pohledem. Hlasitě si vzdychla. Začala plakat. Přitom se jí chladem chvěly boky a ňadra, podobná ve chvíli, kdy si utírala oči, dýním. Otřela si zběžně koutky úst. Chlapec si taky bezděčně otřel koutky, ačkoli na nich nic neměl.

Doktorovi se asi zdálo, že si žena pláčem ulevuje, protože nic neříkal. Přestal psát. Přes ramena jí přehodil kostkovanou pokrývku, která se sesmekla, než ji začal vyšetřovat. Žena mu pomohla a pokrývku si přidržela.

Chlapec zvedl hlavu. Cítil, že něco končí. Co bylo odkryto, je zase zahaleno (i když jen pokrývkou). Byl spíš rád než nerad. Do paměti si vtiskl všechno, co chtěl, snad ještě víc. Nebyl si jist. Jediné, co se nedalo popřít, bylo, co žena udělala. Už si ani nebyl jist, jak se sem dostal. Jestli to bylo přesně tak, jak řekl. Co neřekl a co obsahovalo lež nebo pocit lži. A co všechno se stalo po tom, co se sem dostal. Mohl si domyslet, co přijde teď. Celou dobu mu vzrušením tlouklo srdce a snažil se ovládnout, aby na něm žena ani lékař vzrušení nepoznali.

„Dobře, dobře, moc dobře,“ řekl doktor. „Ještě vás prohlédnu.“

Žena přestala vzlykat. Lékařův hlas se k ní dostával skrz clonu slz. „Dáme to do pořádku, žádné starosti.“ Vytáhl z brašny jiný blok. Trávil několik minut vypisováním léků. Ke každému ze tří předpisů napsal podrobný návod.

Pak se jí díval pozorně do očí, docela zblízka. Bříšky silných prstů jí stahoval dolní víčka, takže narudlé bělmo očí, lesklé jako bílek rozbitého vejce, bylo obnažené. Vypadala jako slepá.

„Kdepak mám naslouchátka?“ řekl mechanicky doktor. „Tady. Není to tak zlé, jak to vypadalo. Ještě tep… a tlak… sto osmdesát na sedmdesát… lepší, než jsem čekal… všechno vypadá na první pohled hůř; nemá smysl hned ztrácet nervy.“

Pomalu si začal balit své nástroje. Ležely volně na prostěradle vedle ženy, na druhé polovině manželské postele. Lože mělo dvě výrazně vyleželá místa, otisky těl. Nakonec doktor uchopil velkou injekční stříkačku.

„To bychom tedy měli,“ řekl.

Najednou zněl jeho hlas skoro stařecky.

„Chceš mi ještě něco říct?“ oslovil chlapce.

„Už víte všechno. Co jsem věděl, to jsem vám už řekl,“ odpověděl chlapec. Znovu měl pocit lži.

„Jistě, ano, samo sebou,“ řekl doktor.

Z hlasu mu odešla síla; to, čím se snažil ženu uklidnit a asi se mu to podařilo.

Chlapce překvapila samozřejmost, s jakou doktor vyšetřoval ženu, její tělo, oči, jak jí vstříknul injekci. Celou dobu nespouštěl oči z nahého, teď polozakrytého ženského těla; na něco ještě čekal. Nemohl by říct na co. Bylo v něm podvědomé tušení; co je spojené s tělem ženy, co ji obnažuje bezpočtukrát, co je starší než člověk, žena nebo muž, snad jako hvězdy nebo ryby nebo ptáci, a co je spojené s matkou, sestrou, s představou nebo vědomím ženy; co je přítomné v každém dechu člověka, muže nebo ženy, chlapce nebo dívky, mimo štěstí nebo neštěstí, uložené pod každým nervem, v každém záchvatu intuice nebo přání, spojené v představách; co povzbuzuje, dráždí, zastrašuje, někdy všechno najednou. A co trvá bez ohledu na okolnosti, spojené někdy s radostí, jindy se studem, a občas s radostí i studem dohromady; co znamená vždycky život, i když se to dotýká toho, co chtěla udělat žena. Ztrácela se v tom hranice. Neznámá oblast, kam každý zabloudí. Bylo to tajemství, které měl chlapec v očích, ať se díval na ženu, doktora, nebo na věci v pokoji. Dostal se na dotek středu nebo jádru tajemství, které má žena – pro každého, snad i pro sebe samou, a dokonce i tehdy, když to nikdo nedovede pojmenovat, a kdyby to dokázal, nedovedl by to vyslovit. Byl tomu nejblíž, jak zatím v životě mohl být. Mohl to pokládat za štěstí, nebýt to spojené s takovými okolnostmi. Měl něco, co předtím neměl. Objevil si cosi, co si asi musel dříve nebo později objevit. A zároveň pociťoval blízkost rozčarování. Zklamalo ho, jak se přiblížil k tajemství obnaženosti ženy. Rozčarovaly ho okolnosti, a třebaže se za ně nemohl obvinit, obviňoval se za to, co mu umožnily. Ve svých očích zahlédl v zrcadle hlad, který se mísil s poznáním, a poznání s chtěním. Napomínal se a současně se omlouval, naplněn spletitými pocity, které mu přinášelo ženino ženství. Tělesnost, která ho prostupovala i v nepřítomnosti lidí. Byla to krása? Jestliže to byla krása, byla to i bolest. Chvíle, kdy viděl nahou ženu a kdy se jeho pohled krmil, jako se pase divoký kůň na zpustle rostlé trávě; stříbrné, zpocené a trochu páchnoucí světlo znásobené zrcadlem, které se zachycovalo v jeho očích, trochu v pohledu doktora a taky v očích ženy a na nástrojích, které teď doktor skládal dohromady a do své doktorské brašny. Stékalo z ženiných očí na zem, skrz její slzy a hrůzu teklo dolů, mimo její manželskou postel, kde ležela, na podlahu s ošlapanými koberečky a skrz zatemněné a zavřené okno do nejasné krajiny, kde chlapec ještě nebyl; mimo jeho srdce, jeho vědomí a vzrušení; nerozsvěcelo to nic; odráželo se jen šedě, drsně, skoro špinavě nazpět. Obvinil se za vlastní zvědavost, která byla silnější než vůle nebo stud, i když byla zastřená a doktora ani nenapadlo, aby ho z něčeho takového obvinil. A ženu to napadne – snad – až daleko později.

Cítil v sobě otázku, která teprve přijde, a její nekonečnou ozvěnu: Proč to udělala? Proč znamenalo jeho první nahé ženské tělo rozčarování? Je možné, aby něco bylo hezké a zároveň ohavné? Přivřel oči, aby v sobě uvěznil nebo pohřbil, za co se styděl. Odmítal svou nestydatost. Přál si ze sebe vyloučit, co nebylo správné.

V duchu pronikal stále hlouběji k nahotě ženy, protože cítil, že je jen dočasná jako každá obnaženost živoucího tvora, a uvědomil si, že ozvěna ticha, které jej obklopilo a zahlcovalo pokoj, ho ohlušovala, jako by slyšel dunět neviditelné bubny na poplach, o kterém doktor ani žena nemohli vědět. Byl to neviditelný vnitřní zápas, o kterém doktor neměl potuchy. Jen ho napadlo, že žena sedí jako malá bílá obludka spoutaná neviditelnými pouty. Byla to ohavná myšlenka. Mohl si někdo myslet něco podobného, za jiných okolností, o jeho matce? Ještě nevěděl, že pro jakoukoli myšlenku nejsou hranice, ani dozadu, ani dopředu, ani co se týče krásy nebo hnusu, ale pro každou takovou myšlenku existuje úleva obsažená už v tom, že je to pouhá myšlenka, ne čin. Styděl se za radost, kterou měl z možnosti vidět nahou ženu, a vyvažoval ji lítostí z toho, co se stalo a proč. Svět si před ním sňal roušku. Ticho a hlasy zvenku se v něm rozplývaly. Celý svět se mu náhle zdál prostoupen tělem, těly. Naplnil se tělesností, i tím druhem tělesnosti, která postrádá živočišné teplo.

Cítil se zároveň jako mravenec, který se zavrtal do země a vylezl někde, kde to nečekal. Cítil se vinen i nevinen. Přemáhal sílu tajemství, které se před ním samo odhalilo. (Za kterým sem vstoupil.)

Zaskočila ho přitažlivost těla ženy bez ohledu na to, v jakém stavu ji našel, magnetická síla, které nechtěl a ani snad nemohl odolat. Krása a bolest, kromě toho, co pochytil mezi kluky a spolužačkami ze třídy, a aniž mohl tušit, čím to obojí žena ztělesňuje. Vnímal nezbadatelný tlak, který ho mátl, aniž se žena nebo on sám pohnuli.

Přál si udělat pro ženu něco dobrého, aby se vykoupil z pocitu viny a nestoudnosti. Věděl, že doktor ho vnímá z tohoto hlediska, že ztotožňuje svoje a jeho poslání tak, jak si to chlapec sám přál. Mohl si domyslet, proč se chtěla otrávit. Opředlo se mu to nepřehlédnutelným a téměř průzračným zmatkem, který mu umožnil tu zůstat a svým způsobem ho chránil a omlouval za to, že tu ještě je. Ano i ne. Nebyla snad většina světa a jeho polodětské a polodospělé existence ano i ne, nejenom tady a nejenom dnes, ale skoro, jak daleko dohlédl dozadu a jak daleko se chtěl dívat dopředu? Myslel na to jen zlomek vteřiny. Nahá žena na posteli před ním ztělesnila záhadu světa, lidí a existence, co znamená člověk, žena a muž, minulost i budoucnost, všechno, z čeho se narodil vesmír a ve vesmíru člověk. Bolest a bezbolestnost, válku, jak nerovně postihuje jednotlivé lidi, čím láká ty druhé, utrpení a soucit nebo porozumění. Anebo jeho opak, nechápavost a lhostejnost. Co se stalo, ať už z jakéhokoli důvodu, a co se nemůže odestát jen proto, že to nechce. Na vteřinu se mu zdálo, že žena pro něj znamená chybějící článek, aby pochopil, co musí kluk – a jednou snad muž – vědět, aby pro něj byl svět celistvý. Tušil, že je to spojeno s pozváním, k němuž si někdo pomůže sám nebo mu přispěje náhoda. Měl asi štěstí, třebaže to pro ženu a jeho kamaráda bylo jen neštěstí. Pouze si nedokázal odpovědět na otázku, proč se to muselo stát zrovna takhle.

„Co bylo pak, když jsi zavřel plyn?“ zeptal se ještě doktor, aby to žena pokud možno neslyšela.

„Dívala se doztracena – lhostejně. Nikam.“

„Plakala? Nebo se jí chtělo plakat?“

„Snad jen dovnitř, nevím,“ řekl chlapec. „Nebo to nebyl pláč. Nevím,“ opakoval.

„Nic víc?“

„Takhle se držela za krk,“ řekl chlapec. Přesně to napodobil prsty a dlaněmi na vlastním hrdle. „Myslel jsem, že ji někdo nebo něco škrtí,“ skoro šeptal.

„Svlékla se sama?“

„Asi. Sebral jsem jen šaty ze země.“

„Byla zpocená?“

„Byla hrozně bílá a – když otevřela oči – chtěla, aby Egon zůstal dole. To bylo první, co vůbec řekla. Měla strach, že přijde. Egon je její syn. Paní, co vás přivedla, je správcová. Zavřela dům. Jo, ještě řekla, že to tak nemělo být. Taky řekla, že ji nic nebolí a na nic si nestěžuje.“

„Takže mluvila? Nebyla v bezvědomí?“

„Ne. Byl jsem rád. Polekalo mě, že se nehýbala.“

Doktor chvíli mlčel. Pořád ještě nevěděl, co udělá ohledně hlášení. Měl dvě možnosti: ano, nebo ne. Hlásit to, nebo nehlásit. Věděli o něm tři lidé. Chlapec, žena a správcová. To už bylo třikrát víc, než si mohl přát. Ještě si vnitřně nerozhodl, jestli by přišel, kdyby nemusel a rovnou ho nevyzvali a být to jen na něm. Nepotřebovalo to přílišnou představivost, aby se mu v duchu nakupily následky. Vtělilo se to do pojmu Německo. Do zákonů Říše o rase a půdě a krvi. Německé nesmiřitelnosti. Jejich pojetí trestu. Věděl, že všichni Němci nejsou nacisti, ale všichni nacisti na úřadech a na policii byli Němci. Pro napomáhání méněcenným rasám neměli omluvu. Byl by tu radši sám. Ale nebyl. Myslel na svůj lékařský úděl. Čím nelze pohnout. Pochopil, co je to slabost. Je vůbec možné žít ve cti – v této svízelné době, kdy lidi buď vraždí nepřítel, nebo se zabíjejí sami? Zbytek ustupuje nebo podléhá.

Pak řekl chlapci, protože byl jediný, komu se s tím teď mohl svěřit. „Na sklonku podzimu už je to můj třetí případ. Není z nich ten nejtěžší. Musím to dát do hlášení. Vím, že po mně jdou. Ví to správcová, kromě tebe. Dva je už dneska nepříjemně moc lidí. Tohle není můj obvod. Jak jste připadli na moje jméno?“

„Doktor z obvodu nebyl doma,“ řekl chlapec.

„Dobře, dobře, v pořádku. Samozřejmě.“ Doktor viděl, že mu chlapec rozuměl jen částečně. A i kdyby ne. Vyklouzlo z něj: „Je taková doba.“

Žena si uvolnila nohy, pokrývku si vytáhla až ke krku. Už asi měla víc síly. Polštář jí zakryl tvář v zrcadle. Z koutků úst si otřela něco, co se podobalo mýdlové pěně.

Doktor se podíval na chlapce: „To je tvoje matka?“

Dal si načas, než se zeptal.

„Ne,“ vysvětlil chlapec stejně pomalu. Nebo rychle. Neřekl to doktorovi už na začátku? Snad to prve přeslechl. „Je to maminka Egona Lederera. On je teď dole u správcové. Chodili jsme do jedné třídy. Občas se tu někdo z naší třídy zastaví. Od září nesmějí chodit do školy.“

„Jistě, jistě, samo sebou,“ zamyšleně řekl doktor.

Zamračil se. Roztáhl chřípí zarostlá jako jeho obočí. Všechno na něm bylo rozcuchané, i zbytek vlasů po stranách lysiny.

Žena zase pozvedla oči. Pod pokrývkou si přitáhla promodralá kolena, takže ležela skrčená. Snad se i vleže na boku dotýkala koleny brady. Najednou se zachvěla.

„Už je to dobré,“ řekl doktor. „Když je nám zima nebo teplo, jsme zase v pořádku.“

Zřejmě věděl, co říká. Uložil konečně do brašny i injekční stříkačku a mnul si ruce, jako by se ohříval. Vypadal najednou taky spokojenější. Mluvil k ženě: „Člověk musí vědět, kdy je mu zima nebo teplo. Věděl jsem to sice už před čtyřiceti roky, když jsem dostal diplom, ale trvalo mi dlouho, než jsem si to ověřil na vlastní kůži. Některá zkušenost je asi nepřenosná. Něco vám řeknu: nejlepší energie je energie mládí. Je jako kyslík. Něco, co se dá dýchat. Jste ještě mladá. Máte před sebou dlouhý život. A nejste sama. Dítě vás potřebuje. Zima nebo teplo. Teď na chvíli jen teplo.“

Musel mít na mysli ještě něco jiného, co zamlouval nebo to nedokázal vložit do slov.

Najednou řekl do neurčita, ani k chlapci nebo k ženě, jen k váze s magnóliemi: „Možná že žádné hlášení nepodám. Ale nemělo by se o tom moc povídat, myslím na správcovou. Nejsem z vašeho obvodu. Tak hlavu vzhůru, má milá.“ A k chlapci: „Promluv se správcovou. Nebo s ní mám pohovořit sám?“

„Jak chcete,“ řekl chlapec.

„Nechám to na tobě,“ řekl doktor odevzdaně. „Dá se ti věřit? Už jsi dospělý.“

Žena se podívala na doktora. Vrátil jí myšlenku: „Věřte mi, ještě pár doušků, a nebylo to tak jednoduché. Potřebovala byste potom víc než se trochu vyzvracet.“

Ženy se dotkl na okamžik stud, jako prve. Zelené oči se zastřely, někde v ní svítilo tmavé, polomrtvé, pomalu ožívající slunce. Po tvářích jí přelétla chabá červeň, opravdu slabounká.

„To bychom měli,“ řekl doktor. A potom: „Teď dovedou být nepříjemné i ty nejobyčejnější věci. Ale dají se vyřešit. Musíme vědět a věřit, že nic netrvá věčně.“

Na chvíli bylo v pokoji ticho, které si naplnil každý svými myšlenkami. Ze ženy se ztrácela lhostejnost i lítost, z chlapce zvědavost, z doktora obavy. Doktor se rozhlížel po bytě a zakrýval tím strach, o kterém žena věděla stejně jako chlapec, protože sem nikdy nechodili všichni kluci z jejich třídy, kteří sem přicházeli na svačiny předtím, když ještě směly do školy chodit všechny děti.

Hoch se střetl s doktorovým pohledem a pak uhnul a zase se díval na ženu pod pokrývkou. Byl rád, že už je zakrytá; nasytil se její nahoty. Doktor od toho byl daleko, měl čtyřicet roků praxe. Chlapci už tak netlouklo srdce. Vnímal, jak v něm opadává stud jako voda odtékající neviditelnou výpustí. Vyšel z pralesa. Víření bubnů utichlo. Divoká řeka se poslušně vinula ve svých březích. Necítil už ani takovou vinu přicházející z nestoudnosti. Jako hyena, která se plíží k mrtvému tělu, v nejistotě, jestli ještě žije. Opustil ho pocit nechutnosti a vystřídala ho lítost a porozumění a smutek. Už věděl, že k mužnosti patří potlačovat smutek a nedávat ho na sobě znát, stejně jako potlačovat pláč, i když se člověk neubrání vlhkosti v očích. Jeho nejvnitřnější úzkost a strach se usadily někde, kde je dokázal zvládnout. Na ženiných zápěstích sledoval její tep, stejně jako tep na krku. Měl možná horečku. Možná že i žena měla horečku a zimnici zároveň, napadlo ho. Na to tu byl starý doktor. Vstoupil do nečekané hry a teď mu záleželo jen na tom, aby se zachoval v rámci nějakých přípustných pravidel. (Ta svá si nechá pro sebe, pokud možno už provždy stejná.) Napadlo ho, že doktor nemá příliš silné svaly. Už je starý a změkly mu. Co si doktor asi ponechal, když zápasil sám se sebou o trochu osobní odvahy nebo oběti, byl úsudek. Zkušenosti z první ruky. Co řekl. Jaká je doba. Jak se dokázal zorientovat v situaci, z těch pár slov, co mu řekl o Egonovi a že už nesmějí chodit do školy. (Ačkoli ze začátku mu to ušlo.) Mohl si domyslet. Mohlo ho znechutit, že ho zavolali do cizího okrsku. I kdyby to tak bylo, měl v sobě víc trpělivosti než neporozumění. Chlapec cítil, co opadlo.

„Můžeš zavřít dveře,“ řekl doktor. „Za chvíli otevři na okamžik okno, to stačí.“

„Jo,“ přisvědčil chlapec.

„Každý někdy podléháme tomu nejčernějšímu pokušení, ale nikdo, nebo většinou nikdo, dvakrát, naštěstí,“ dodal doktor. „Je to lačnost naruby. Chuť žít, ze které se stane chuť nežít. Je to hanba. Nejen naše.“

Chlapec mlčel.

„Jak dlouho tu můžeš zůstat?“ zeptal se potom doktor.

„Egon je dole, u správcové,“ opakoval chlapec.

„Ach, jistě, samo sebou, dobře,“ řekl doktor. Neřekl, že zapomněl.

Cítil, že se hoch za něco stydí, ale podle toho, jak si přešlápl a odvracel se od lůžka, nejspíš za to, že tu ještě byl. Nemohl vědět, že krása a bolest jsou i v ženě jako slitina, kterou nelze rozpustit, protože jedno bez druhého nic není. Díval se na květiny. Plynem příliš neuvadly. Byly daleko od radiátoru. Bílá záclona na okně, zakrývající tmavé zatemnění, splývala ze zdí a téměř se dotýkala podlahy. Sedmiramenný svícen na stolku, na dřevěném podstavci z béžového olivového dřeva, se převrhl. Chlapec ho narovnal. Urovnal všechno, co nebylo na místě, včetně koberečků, které shrnul doktor, když přešlapoval u postele. Chlapec měl čím dál nepříjemnější pocit, jako by se při něčem přistihl a nechtěl, aby ho při tom viděl ještě někdo jiný. Vsadil vypadlou svíčku do dřevěného držáku. Sirky ležely vedle.

„Je ti něco?“ zeptal se doktor.

„Ne,“ odpověděl chlapec.

„Kdyby ti bylo špatně, jdi ven,“ řekl doktor.

„Ne, je mi dobře.“

„Snad jsi tu byl příliš dlouho.“

„Ani ne,“ zrudl chlapec, aniž si toho doktor všiml.

„Zítra to vyběháš. Zůstaň tu chvíli, než přijde její syn. Někdo by tu měl zůstat. Nerad nechávám své pacienty bez dozoru.“ Usmál se. „Někdy jsme jako loď, která vyplouvá z přístavu do noci na širé moře. Moji adresu a telefonní číslo znáš. Ráno sem pošlu ošetřovatelku.“

A k ženě: „Vyspěte se a můžete se obléct, jestli chcete.“

„Zůstanu tu, nedělejte si starosti,“ řekl chlapec. „Snad by měl Egon zůstat ještě chvíli dole. Kdybyste tu počkal, skočím ke správcové a všechno zařídím. Pak bych se jen zastavil doma říct, že tu budu, aby si nedělali starosti.“

Doktor pokýval hlavou. „Doma radši nic neříkej,“ poznamenal. A myslel si: To už by bylo moc.

„Ne,“ řekl chlapec.

„Ani tak velká říše jako je německá, nemůže vyhrát válku proti celému světu,“ řekl doktor. „Ani ta nejdelší válka nemůže trvat věčně.“

Žena neřekla slovo.

„Je těžké nebýt takový, jaká je doba,“ dodal doktor.

Žena se začala oblékat, jako by tu byla sama. Odhrnula pokrývku a posadila se. Doktor ji pozoroval, spokojený, jaký udělala pokrok. Spustila kolena, nechala spadnout nohy dolů k zemi a sáhla pro prádlo na polštářovanou stoličku vedle pelesti. Chlapec se otočil. Podle zvuku mohl sledovat, jak a co si žena obléká. Byl rád; už se nemusel stydět, ani nebyl zvědavý. Jen jeho prvotní rozčarování neodcházelo. Věděl, proč a na co nezapomene, i kdyby chtěl. Vracel se v duchu k růžovému masu, rusému klínu a ňadrům, které předtím takhle neviděl. Věděl, že už nikdy při pohledu na obnaženost ženy nepocítí větší údiv.

Když už byl chlapec na schodech ke správcové, doktor zůstal se ženou sám a zhasl. Vytáhl protiletecké zatemnění a otevřel okno. Ve tmě řekl: „Tak se to nesmí dělat, moje milá. Takhle by to vyhráli bez války. První rok pomalu končí a co jsme počítali na léta, začneme počítat na měsíce, týdny, nakonec na dny. Nemůžou vás všechny najednou odvléci ani povraždit. Nedělejte to sami. I kdyby to mělo ještě chvíli trvat – máte dítě, musíte zatnout zuby…“

Žena neodpovídala. Otřela si koutky úst.

„Měla byste mi slíbit, že takhle ne,“ dodal doktor. Tma vnikala do pokoje. Studený, vlhký zářijový vzduch z ulice.

„Člověk musí prostě vědět, kdy je mu zima a kdy teplo. A jak to zařídit, aby se toho alespoň dočkal. Nejste sama, děvenko. Snad by chtěli, abychom si to udělali všichni sami.“

Ani teď žena nic neřekla.

Než doktor zavřel okno, stáhl zatemnění a zase rozsvítil, řekl: „Jste mladá a silná. Všechno vás teprve čeká. Ještě vám může patřit celý svět.“

„Ach,“ řekla konečně žena. Cuklo jí v koutcích úst.

„Nikdo o tom nemusí vědět. Nepodám žádné hlášení. Domovnice bude držet jazyk za zuby, doufám. Všichni jsme jen lidi.“

Žena se zase rozplakala. Byl to jiný pláč než prve. Doktor hlasitě dýchal. Bylo vidět, že už je netrpělivý. Pozoroval květy, pak ženina ústa, tak malá, že se opravdu podobala lokající rybě.

„Nečtěte pár týdnů noviny, to pomůže,“ řekl doktor. „Neposlouchejte rádio.“

Vzápětí ho napadlo, že lidem jako ona rozhlasové přijímače vzali, stejně jako jim zabavili hudební nástroje a museli odevzdat snubní prsteny a zlato a šperky, psy, kočky, domácí zvířata. Nemůže zacpat pouliční tlampače.

Doktorova ostře vykrojená chřípí se chvěla v protikladu k jeho lehkému, starostlivému a otcovskému tónu. Jen ztěžka zakrýval, že je slabý a čeho se bojí. Znovu se podíval na hodinky. Napadlo ho, že chlapec možná nepřijde. A co by musel udělat, kdyby nepřišel.

Chlapec se ukázal ve dveřích. Doktorovi se ulevilo. Podíval se potřetí na hodinky.

„Můžu udělat kaši,“ řekl chlapec.

Nebylo jasné komu – sobě, nebo ženě.

„To je dobrý nápad. Ale jen trochu. Už musím jít,“ řekl doktor. „Příliš to nemasti.“

„Egon čeká dole. Správcová šla nakoupit,“ řekl chlapec. „Přijdou spolu. Řekl jsem mu, že to byla nepozornost. Mizerný radiátor.“

„Jistě, výborně, samo sebou,“ řekl doktor roztržitě a zase se usmál. Nezkoumal chlapcova slova. Ve skutečnosti byl stejně vážný, spíš zasmušilý a mrzutý jako na začátku, když přišel. Už měl na sobě plášť s kožešinovým límcem. Kabát dávno ztratil eleganci původního střihu před třiceti, pětatřiceti nebo čtyřiceti lety. V ruce už také držel svou teletinovou brašnu s lékařskými nástroji. Řemen zapínal do zámku popaměti. Na odchodu si všiml rodinných fotografií na zdi: černovlasý chlapec s velkýma tmavýma očima, žena s rusou ofinou a vedle muž s pokročilou lysinou a vysokým čelem. Stáli na břehu řeky, která připomínala mléko, a na nebi byly skvrny jako hvězdy. Obrázek byl v rohu opatřen černou stužkou. Na stolku pod obrázkem stála malá olověná válečná urna, jaké posílali pozůstalým nacisti z Dachau, Sachsenhausenu a Buchenwaldu s předtištěným tiskopisem, na jakou chorobu – zápal plic, ledviny, játra, otravu krve, spálu, spalničky nebo záškrt, cukrovku nebo záduchu (příslušné slovo zatrhnuté tužkou) – nemocný zemřel. Urna vypadala jako sportovní pohár; trofej.

Na stojánku vedle květin ve váze byla fotografie skupinky neznámých lidí na zasněženém úbočí. Všichni se smáli. Mezi nimi i muž z fotografií na zdi. Doktor se zastavil s rukou na klice.

„Nikomu nemusíte říkat, že jsem tu byl,“ dodal. „Nebudeme si přece navzájem dělat nepříjemnosti.“

Už se ani nesnažil o dobrodušnost. Byl unavenější než prve, když se mu zlomil a ochraptěl hlas. Žena se na něj podívala. I teď se její zelené oči podobaly očím králíka, jen s tím, že se v nich nesla úzkost, jako by hleděla na neviditelnou kobru. Kobra byl svět, do kterého vstoupí zítra, až se vyzvrací a uzdraví, nebo pozítří, dřív nebo později, neodvolatelně. Než ji pošlou jako všechny ostatní transportem na východ i se synem. Už nebude komu poslat oznámení, jaké dostala o svém manželovi.

„Co jsem dlužna?“ řekla tiše žena.

Upřela oči na doktora. Pak její pohled sklouzl na kabelku, kde měla dokumenty a peněženku. Z ulice sem doléhal tlumený zvuk aut, tramvají, hlasy lidí. Hlášení Oberkommanda Wehrmachtu o pohybech armád na východě. O řadě vítězství německé armády, nejlepší a nejsilnější na světě.

„Ne, není třeba,“ řekl doktor skoro rychle. „Ne, děkuji, nemusíte, ne, ne, ne.“

Jakmile odešel, začal chlapec připravovat jídlo. V bytě, kde už mnohokrát byl, se vyznal. Žena mohla odpočívat, už seděla oblečená v křesle.

Dívala se, co chlapec dělá. Měla elektrický vařič, a protože nevypnuli elektřinu, za chvíli se dráty rozžhavily ze stříbrna do ruda.

„Egon tu bude za chvíli. Přišel jsem kvůli němu.“

Žena přikývla.

„Dělám pro tři,“ řekl chlapec.

Žena opět kývla. Znovu si vytřela koutky. V jejím pohledu bylo hluboké odevzdání, smíření, lítost, něco, co se nedalo pojmenovat, zárodek úsměvu, možná vděčnosti nebo zahanbení. Otřela si vnitřky dlaní důkladněji koutky úst a pak – asi než přijde její chlapec – se na sebe podívala do zrcadla.

Kamarádi

Jedli jsme už třetí pudink. Dokonce i Flusser – jehož tatínek prodával hadry, kosti, kůže – se zdržel hltání. Zacházel se lžičkou, jako by byla stříbrná.

Ještě jsme nedospěli tak daleko, ale už jsme stáli na startovní čáře, v pokleku, jako běžci, kteří si nechtějí nechat ujít závod. V kavárně a cukrárně Berger to obestřely voňavky. Tělesné vůně dobře oblečených a umytých. Nejsmíšenější válečná společnost ve vnitrozemí. Není nakonec dobře, že nikdo nezná svůj osud dopředu? Anebo když se už dokáže přinutit, aby na něj tolik nedbal? Osud je jako jádro oříšku. Dokud se nevyloupne, vypadá nevinně. Anebo naopak příliš hrozivě, než se hrozba ukáže neopodstatněnou. Rozhodně jsme osudu nedovolili, aby nás nudil.

„Co ještě můžeš chtít?“ zeptal se mě L. L. alias Černý Pepe.

„Co by ještě mohl chtít? Už se kvůli němu točí svět,“ řekl W. F.

Flusser měl v očích vepsánu pýchu člověka, na kterého vypsala tučnou odměnu Společnost na ochranu zvířat a česká i německá policie. Co by pro ně mohl udělat? Jde mu to velmi, velmi dobře. Tančit pod střechou je něco jiného než trsat pod širým nebem; jako děti tančily se sestřičkou Liankou v otcově zahradě „hadry, kosti, kůže“ u hřbitova. Je zákon síla, nebo pouhé lešeníčko, tvrdá pěst, nebo jen silácká a bezzubá maska? To se uvidí, říkali jsme si v duchu v kavárně a cukrárně Berger. Zákon je jistě zbraň. Lest. Past. Pavučina, do které se chytají mouchy a brouci. Ještě jsme byli v Praze a měli jsme roupy. Spravedlnost jsme si zjednávali sami. Společnost se mísila, němečtí vojáci a německé i české společnice. Němčina byla vždycky v Praze druhý hlavní jazyk. A pokud by nás někdo oslovil, asi by se divil Pepeho německé vyřídilce.

K poslednímu stolku, kde byla cedulka „rezervováno“, přišli teď tři páni v občanských šatech, každý na klopě odznak s hákovým křížem, členové NSDAP, Národně socialistické německé strany. Blahosklonně a sebevědomě se usmívali. Usedali jako někdo, kdo má rezervovaný nejenom stoleček u Bergra, ale celou kavárnu, celý dům, celé město, celou zemi, celý svět. Den heute gehert uns Deutschland und morgen die ganze Welt. Na stolku na ně čekala vázička se třemi rudými tulipány. Servírka jim uhlazovala ubrus.

„Sieg Heil,“ pozdravili.

„Dobrý večer,“ řekla servírka.

L. L. jim věnoval pohled. Připomínali mu otce. Stejně jako důstojníci, poddůstojníci a vojáci ve slušivých stříbřitě zelených uniformách se stříbrnými výložkami. Pak si sedl, aby na ně neviděl. Pokračovali jsme v zábavě na obvyklý námět, o rovnováze mezi biologií a duší. O možnostech těla. O tvarech jistých tělesných částí, někdy v podobě švestky, meruňky nebo oříšku anebo pevné hadice, toho kousku, který se za konec drží v ruce a usměrňuje, dopředu, nahoru nebo dolů nebo hluboko. Je-li možné přátelství mezi holkou a klukem nebo kdy chce většinou jenom holka přátelství. Jako by to mezi nohama měl jenom kluk. Přišlo nám to k smíchu.

Bavili jsme se o holkách, které se baví tím, jak kluka dráždí, a pak nic. A ještě se diví, když si kluk vezme, co si myslí, že mu holka slíbila, aby nemusel skočit do studny s ledovou vodou. Co je proti přírodě? Proti zdravému rozumu? A tak dál. Miloval jsem to. Co pro někoho můžu udělat? Nejde to náhodou všechno velmi, velmi, velice dobře? Zapomínal jsem na nebezpečí. Na zdrženlivost. Na nejoblíbenější slova německého všedního dne v Praze opakovaná na červených plakátech s černými písmeny a dole podpisem protektora, generála policie a podobně. Za to a to odsouzen k smrti, popraven, zastřelen, sťat, a tak podobně. Pražská střelnice v Kobylisích nebyla daleko. Na konečnou tramvaje a kousek autobusem nebo si vzít taxík. Bylo příjemnější vést debatu o biologii a duši a ženách a jestli je pro kluky svůdnější zadek, nebo prsa, anebo jahodová pusinka, poslouchat při tom šlágry jako Žaluzie. Byla to imitace světa a zároveň únik z něho. Čím déle jsme tu byli a čím hlouběji jsme to do sebe nechali proniknout, tím méně jsme si uvědomovali, co nás obklopuje. Místnost voněla navíc teplem a cukrem. Nasládlým potem a vínem a kouřem. Parfémy. Sledovali jsme, jak se některým dámám pohupovala ňadra. Mělo to tolik variant, kolik kolem nás přešlo dam do sálu mezi stolky, na toaletu, od anebo do šatny.

„Myslíš, že lidi už se rodí zlí, nebo se to z nich teprve stane?“ zeptal jsem se L. L.

„Ty snad znáš nějaké dobré?“ chtěl vědět L. L.

„Z čítanky.“ Flusser mě obdařil opovržlivým pohledem.

Skleničky zvonily. Po Žaluzii přišla přestávka. Hudba teď hrála Du liegst mir am Herzen a Muss ich denn. Němci zpívali. (Ti tři s odznaky také a vzájemně se překřikovali.) Vypadalo to jako rodinná slavnost.

„Až bude po válce, uvidí mě tu denně,“ řekl jsem.

„Jo, nastěhuj se sem,“ souhlasil Flusser. „Vybírej vstupný.“

„Bezva,“ přisvědčil jsem.

„Můžu to pro tebe zařídit,“ slíbil L. L. „Nemáš snad dneska narozeniny?“

„Jo,“ vydechl jsem, naplněn uspokojením. Krev mi stoupla do hlavy. Cítil jsem, čím jsme propojeni i beze slov.

Nejprve jsme si ženských moc nevšímali. Pak se nám jich pár začalo líbit. Nakonec jsme něco, co se nám líbilo, našli na každé. Některé si musely kupovat ošacení v krámě pro malé lidi; všechno jim bylo těsné. Děvčeti naproti Flusserovi se draly prsy z živůtku jako dvě špulky. Nebo spíš jedna špulka, kterou už nešlo scelit.

„Jak říkal můj fotr,“ dodal Flusser „v baru se nejdřív dobře rozhlídni. Najdi si, která ženská je nejošklivější. A jakmile se ti začne líbit, jdi domů.“

Pak řekl: „Když se ženské zdá o rybě, bude mít dítě.“

„Stačí, když se jí zdá o pánských kalhotách,“ řekl L. L.

„Viděl jsem kresbu ryb,“ řekl jsem mu. „Ohýbaly se do kruhu, aby se ocas dotýkal tlamy. Kapala z nich voda.“

Hráli jsme si se slovy, s jejich hodnotou nebo bezcenností anebo jen neurčitostí, s jejich zvukem. S tím, co naznačovala, symbolizovala. Jak je naplňuje nebo vyprazdňuje pokušení, energie vysněných nebo nenaplněných rozkoší, jejichž výsledkem je tak často trýzeň. Slova slepě slouží každému, kdo je pronáší. Kdo naslouchá. Tajuplné předivo existence. Slova byla jako auto se silným motorem. Člověk je řidič. Co dává slovům a co jim bere hlas, dech? Věděl jsem už, že slova mají duši, kterou jim člověk vdechne nebo které je zbaví. Myslel jsem na dobrou a nedobrou duši slov. Slovo světlo. Slovo tma. Soumrak. Tělo. Část těla. Svítání. Nebezpečí. Zrada. Slova lze vnímat jako bytosti. Snad to jsou bytosti. Jsou jen neviditelné, slyšitelné, nehmatatelné. Jen slova mohou vyvracet, jednotlivě nebo jako armáda, jedno druhé a druhé třetí, jako podoba starozákonní Babylonské věže. Anebo – naopak – něco nezvratně potvrdit.

„Ženský jsou zlatý tele,“ řekl Flusser. „Můžeš se k nim modlit.“

„Spíš zlatý rybky,“ namítl L. L. „Musíš je chytit a zase pustit, aby ti splnily přání.“ A za chvilku: „Je to pravda, že zlatý rybky nemají paměť?“ doplnil se L. L. „A že je Číňani vyšlechtili v malých akváriích z velkých macatých a šedošupinatých kaprů? Proč myslíš, že jsou tak průhledný? To bych chtěl mít, takovou čínskou trpělivost.“

„Jasný, čekat pár tisíc let, než se nějakej vyžranej kapr a jeho děti zmenší a zprůhlední,“ řekl Flusser. „To asi podnikli, aby v tak prťavý zemi jako Čína ušetřili prostor na rybnících a jezerech. Nemají snad malý Čínský moře, když nepočítáš Pacifik?“

Na parketě tančily dva ženské páry. Hráli Gebundene Hände. Vydrželi jsme sedět a bavit se. Sledoval jsem tři pány od policie. Nevypadali, že přišli kvůli nám. Několikrát o nás zavadili pohledem a přešli ostřížími zraky k dalším stolkům. Vypadali jsme mladí, to nám pomáhalo. Nejstaršímu, L. L., bylo sedmnáct. Teď hrála kapela Man sieht nicht einer Frau ins Herz. Ve šlágrech zněla němčina hezky. Další šlágr byl Die nacht, die Musik und dein Mund.

L. L. se zvedl a šel tančit.

U vedlejšího stolku se bavily tři dámy. První vyprávěla: „Zeptala jsem se tchyně: ‚Není to krása být žena pro všechny? Nemají všichni zájem podělit se o to nejhezčí a nejlepší?‘ Proti takovému kolektivu nejsem. Dívala se na mě jako na kurvu. ‚Mám o sebe šidit i ty, co si mě zaslouží nejvíc? Chtěla byste, abych se chovala jako Popelka?‘ Dávala mi znát pohledem, koho si asi její syn vzal. Přitom můj tchán není jedinou noc doma.“ Pak řekla: „Moje tchyně je nejnechutnější dračice, měla bych říct – netvor. Jsem k ní nejsladší, nejmilejší, nejlaskavější, jak jen svedu. Její synáček, i když ví, jak se mnou jeho matka zachází, neví, jak z toho. Neptejte se mě, proč to dělám. Je to pořád matka, která ho porodila; žena, která ho stvořila a nikdy si ho neudržela, i když chtěla.“

Druhá dáma podotkla: „S tím nemůžete bojovat, má drahá.“

A první: „Jsem k ní sladká bez ohledu na to, co mi už provedla a ještě vyvede. Je to štěstí, když vás nenávidí. Víte, na čem jste.“

„Neříká se snad, že závist je nejvyšší – nebo poslední – stupeň nenávisti?“

Třetí dáma mlčela. Už jsme se nedozvěděli, co si myslela. Druhé dvě dámy rozmlouvaly o svatbě, kterou třetí prohlásila za blamáž. Několikrát padly výrazy o „katolické děvce“. Dověděli jsme se skoro – říkám skoro, protože naši pozornost přerušilo něco jiného – jak se druhá rodina dívá spatra na rodinu (té první dámy), ačkoli má víc peněz. Uvidí se, kdo komu může být užitečnější. Prošuškaly by se až ke svatební večeři nebýt toho, že se tři pánové v kožených kabátech přiblížili ke stolu Němců s nacistickými odznaky. Dámy zmlkly. Muži pokračovali volným krokem ke stolku. Po zádech mi šel mráz. Černý Pepe vytáčel svou partnerku. Šťastně se smála. Sledoval jsem každý pohyb těch tří. Uvítali se s muži, kteří popíjeli šampaňské z vysokých pohárů.

Číšnice sebrala z pultu u baru jídelní lístky. Páni u stolu povstali, aby se pozdravili. Obstoupili – teď všech šest – dva muže, kteří seděli sami u stolku, a vzápětí je odváželi.

Neušlo to číšnici, šatnářce, Flusserovi, ani Černému Pepemu. Napadlo mě, že čajová lžička se maďarsky řekne teáš kanál.

Někdo dal znamení hudbě a kapela spustila Fahr mich in den Glück hinein. Tři členky orchestru zpívaly do mikrofonu. Nikdo nic nezpozoroval. Partnerka Černého Pepe se na něj tiskla hrudí a pak klínem. Pepe se neodtáhl. Bál jsem se pohnout, ale zároveň jsem se styděl to na sobě dát znát.

Černý Pepe se párkrát při otáčce dotkl brokátu na prsou své taneční partnerky.

„Nejsou prostitutky požehnání světa?“ zašveholil Flusser. „Kde bychom bez nich byli?“ Odpověděl si beze mě: „Dělali bysme si to sami a postupně vymřeli. Zahltily by tě závazky. Jsou bezva.“

Pepe doprovodil na konci šlágru partnerku k jejímu stolku, dvorně se uklonil a pomalu přešel k nám. Zaznamenal všechno, co se stalo. Neřekl o tom slovo.

„Kolik je hodin?“ zeptal se L. L.

„Kolem devátý,“ odpověděl jsem.

„Není čas, abychom to zkusili jinde?“ zeptal se L. L.

„Proti tomu nic nemám,“ přidal se Flusser.

„Jak se točí svět?“ zeptal se Pepe. „Rychle, Prcku…,“ odpověděl si sám. „Proto musí člověk umět včas zastavit. A vyrazit na nový parcely. Jinak se ti zavaří mozek.“

L. L. kývl na vrchní. Přišla s koženou taškou jako tahací harmonika. Spočítala nám devět pudinků a tři limonády.

Pepe srovnal peníze na mramorový stoleček. Přidal spropitné. Zeptal se jí, jestli by to v Maďarsku stačilo. Vděčně, vyzývavě se na něj usmála a bylo v tom ještě něco, v čem byl rozdíl mezi úsměvy ženy a muže, toho, kdo dává, a toho, kdo bere. Už jsem od L. L. věděl, co je to umění dávat a komu a jak. Nebylo to moc peněz. (Alespoň bude vědět, že si svých peněz vážíme. A že jsme k nim nepřišli lehce.) U šatny jsme neměli potíže. Po schodech jsme šli zvolna.

Venku jsme se rozhlíželi. Bylo to jen jedno z mnoha zatčení, které mělo dnes večer gestapo na programu. Všichni si dovedli představit, co se stane. Na povrch vyplula druhá podoba existence. Ponorná řeka. Cítil jsem, jak mi buší srdce. I teď bylo dobře být s Flusserem a s L. L. Vykročili jsme. Potkali jsme pár našich kluků, kteří měli podobné spády jako my. Skobu, Síchu a Goldbergera, kterému se přezdívalo Držka nebo Gorila, a malého Hatětu, kterému se tak říkalo, protože neuměl říct slovo hasiči. Nevšímali jsme si jich, aby nás nebylo moc a nebyli jsme nápadní.

Bylo poměrně brzy. Šli jsme dolů po Václaváku, nejhezčím bulváru a korzu na světě, minuli Cariocu, kde si dávaly dostaveníčko lesbičky, z jejíchž oken v prvním poschodí nad pasáží vyrážela hudba, zahnuli u Myší díry na bývalou ulici 28. října, podél někdejšího krámu Viliama Felda, koberce, záclony a korková linolea, vpravo směrem do Perlové. Náměstí a ulice byly jako brána otevřená světu a noci. Všechno vypadalo připravené k osobní službě našim maličkostem. Šlo se nám hezky. V drogerii prodávali v pootevřené podlouhlé krabici „nejvěrnějšího a nejvytrvalejšího průvodce žen“ z kaučuku. Korzovala tu děvčata v kartounových šatech. Před bývalým krámem V. F. se o barák opírala žebračka s berlou, v potrhaných rukavicích bez prstů. V ruce držela červený emailový hrnek a druhou se tloukla do temene hlavy.

L. L. prohrabal kapsy u kalhot. Vytáhl korunu a hodil ji do hrnku. Byl prázdný. Stejně jsme to udělali s Flusserem. Žebračce bylo čtyřicet, vypadala na sedmdesát. Obestíral ji pach. Dál se tloukla pěstí. Vydávalo to dutý zvuk. Upírala zrak dovnitř. Viděl jsem ji tu několikrát. Někdy před ní na chodníku ležely drobné, kterých si nevšimla. Drželi jsme se těsně vedle sebe.

O pár domů dál poklepávali kluci na bedýnky s čisticím nářadím. Botky jsme měli vyleštěné. Byli jsme vystrojení jako do synagogy. Minuli jsme pár holek naproti taxíkům.

Z šantánu, nad kterým byl hodinový hotel, se ozýval vřískot.

Na ulici jsme se cítili volněji. L. L. se rozhlížel po Perlové. Na jejím konci se ve tmě rýsovaly sloupky podloubí, které se mohlo rychle změnit v bludiště.

„Chceš, abych ti vyjednal dáreček k narozeninám?“

Nezapomněl, že je mi patnáct? Byl bych radši, kdyby to vypustil. Zase se mi hrnula krev do hlavy. Znělo to sugestivně, jak by řekl Narcisek. Cítil jsem chuť jídel, vína, pohledy očí, které ničím nehrozily. To bezstarostné, s čím se dá existovat. Co člověka baví, o co se rád popere.

„Ani ne… zatím…,“ zmohl jsem se. „Díky.“

„Nemáš na to koule?“ chtěl vědět Flusser. „Máš strach, že mají zuby mezi nohama? Nebo dásně v hrozným stavu? Přece nejsi žádnej podržtaška nebo obecní slouha.“

Pod podloubím bylo poměrně živo.

„Je to na mě,“ dodal L. L.

„Chceš přidat?“ zeptal se Flusser.

„Až příště,“ zmohl jsem se ještě.

„Vyjednej to pro mě, jestli je znáš,“ navrhl Flusser.

„Pánové,“ oslovila nás tlustá. „Chcete se dotknout blaha? Dělám to moc dobře. Trochu tepla a lásky bez práce?“

L. L. ji nechal odpochodovat. Pár kroků dál přesvědčila v podloubí se sloupem o svých přednostech starce nad hrobem. (Měl kabát až po kotníky a boty s kamašemi a skřehotavý hlas.)

„Toho nemusí ani ukecat,“ vyjádřil se L. L.

„Velká prdel, základ rodinnýho štěstí,“ řekl W. F.

L. L. zamával dvěma děvčatům. Prohodil, že vypadají nesobecky. Má společnost. Slavíme narozeniny. Žádné černé myšlenky. Jsme samé zlaté rybky, jen vytáhnout síť. Ve společnosti máme většinou úspěch. Všechno nám bezvadně vychází. Bez starosti. Jde nám to tu moc dobře. L. L. si pouštěl pusu na špacír. Odhadly nás rychle. Měly za sebou línou sezónu. Asi v nás měly jen malou důvěru; očividně nepřecenily naše hmotné statky.

„Nemáme žádnou banku ani nesbíráme starej papír,“ řekla první.

„Myslíte, že jsme Armáda spásy?“ zeptala se druhá.

„Ani v Africe…,“ dodala první.

„Zadarmo kuře nehrabe…,“ vysvětlila to druhá.

„Můžete nám ukázat seriózní měnu?“ chtěla vědět první.

„Malá jistota je lepší než velký zklamání…,“ doplnila druhá.

Stále jsme se jim při tom vzdalovali.

L. L. oslovil venkovskou holku, která vycházela z lokálu. Zeptala se, co tak elegantní trojice hledá v tuhle hodinu v Perlové ulici. L. L. ukázal na Flussera. Uvedl, že „je daleko od maminky“. Potřeboval by „trochu lásky“. Za chvíli nám jede vlak.

Jsme z venkova. Vyjeli jsme si do sídelního města, abychom se povyrazili. Je to jasné, W. F. je syn majitele pivovaru, zrovna ho prodal. Má za sebou i před sebou dalekou cestu. Zato dobré zprávy o penězích. Věnovala Flusserovi pohled. Opravdu?

Zapadli s Flusserem do průchodu. K narozeninám mu to udělá kvůli.

Za dvě minuty byli venku. Flusser, jak se vyjádřil, dostal dáreček, který mu ani nemusela balit. Vyzařovala z něj pohoda samečka. Vychutnal to bez nejmenších výčitek. V jeho očích najednou nebyla ani poslední postranní myšlenka. Děvče si beze slova přešláplo. Otřelo si dlaní ústa.

„Co pro tebe ještě můžu udělat?“ zeptal se Flusser.

Černý Pepe jí dal dvacetikorunu, aby neměla potíže.

„Šlo ti to rychle,“ řeklo děvče.

„Velmi dobře,“ opravil ji Flusser.

„Je to hezký, když tě někdo opravdu potřebuje. Kluci jako vy mají hlad a chtějí se rychle nasytit. Někdy mi stačí napočítat v duchu do deseti.“

„Bezva,“ potvrdil Flusser. „Líbání posiluje svaly. Jasně. Počítej s tím, že ti pošlu děkovnou pohlednici z tátova pivovaru.“

Odkolébala se přátelsky za roh. Něčeho jí muselo být líto.

Měla mladé oči, napuchlá víčka. Přes prsa těsný svetr, rozepjatý lehký kabátek. Zase si otřela pusu. Spolkla slinu.

Cítil jsem neznámé nebezpečí. Zdálo se mi, že za každou zdí, sloupem nebo portálem číhá nůž, železný boxer, revolver. Dal bych přednost dennímu světlu, ale neřekl jsem slovo. Skrýval jsem, jak jsem nesvůj.

„Bezva,“ řekl jsem.

„Jo. Známe tvůj barometr,“ podotkl Pepe. „Tady se na každé ženské objeví, že už není ani mladá, ani nebude krásná.“

„Jak říká Liana, přijde den, kdy budou všechny ženský krásný,“ řekl W. F. „Až na to, co tím chce říct.“

Cítil jsem ve vzduchu, co nemá začátek ani konec. Jistě je v tom čas, který uplynul; přidává se k tomu všechno ostatní. Děvčata, kterým se nikdo k ničemu nezavazuje, a právě proto jsou ta nejvyhledávanější? Tak to není pravda, že za každou maskou holky jsou vdavky, touha se o někoho opřít nebo se nechat podepřít? Těmhle děvčatům nevadí, že nakonec zůstanou samy? Nebo je to v nich stejně jako v ostatních, jen si mezitím chtějí přivydělat na výbavu? V každém případě si přinesou do manželství zkušenosti z první ruky. Obvyklé (už dávno vyprázdněné): Co pro tebe můžu udělat? Dáš mi nějaký slušnější tip? Jde to dobře. Moc dobře. Nemám si na co stěžovat. Komu patří svět, když ne nám, anebo alespoň na chvíli. Tak to bylo už tehdy. Co je, co není. Co lidi můžou, musejí dělat. Chtějí. Proč? Proč ne. Byla to závrať kolotoče, který nedoprovází hudba. Před chvílí v tomhle městě, dnešní večer, někoho zatkli a budou ho mučit a jeho rodina se chvěje hrůzou, kdo přijde na řadu další. Holky, které to možná zajímá, ale nemají kvůli práci čas. Lidi, které to vykolejí, a tisíce lidí, které nevykolejí nic a budou žít a jíst a pít jako včera a zítra. Co mají dělat. To se rozumí, že je nebaví, když se kolem zabíjí, jako by se nechumelilo. Ale ještě víc by je nebavilo, kdyby zabíjeli je. Tmavnoucí večer, přicházející noc. A v Perlové ulici je to jako od nepaměti. Podloubí vypadalo jako základy temného hradu. Bylo mi patnáct, měl jsem kamarády a slavil jsem svoje třetí válečné narozeniny. Špatné? Ani zdaleka. Všechno mi vychází. Velmi dobře. Bezva. Co pro tebe můžu udělat? Dovedeme se přizpůsobit, když na to přijde. Příště si takhle musíme vyjít na kopanou. Na Spartu nebo Slavii, anebo na Klokany, na Bohemians. Za války jsem, proti všem zákonům, třikrát viděl hrát Viktorii Žižkov. Fotbal, tančírny a volná ulice nám něco říkaly. Stačí, aby nás nikdo neprozradil nebo neudal. Osobní práva? Jen tolik, kolik si jich člověk dovedl vzít nebo od kterých se nenechal odstřihnout. Svoboda je, co si člověk může dovolit. Co si nedá zakázat. Co může. Co zrovna nikoho neohrožuje. Jak Bobeček Lenta Mahler citoval svého oblíbeného Konfucia. Jak daleko se odváží. Stejně jako kolik volnosti má zvíře. To taky hlásal Bobeček: Zvíře může mít volnost, člověk svobodu. V tom je ten hlavní rozdíl, pánové. Flussera nepřesvědčil. Pro W. F. to byly spojené nádoby. Konfucia si W. F. obrátil naruby a vybraným jedincům prováděl, co nechtěl, aby jiní dělali jemu.

Na konci ulice bil střízlík v dvouřadovém šedém kabátu s tmavomodrým sametovým límcem a širokými klopami dvě statná děvčata pěstmi do obličeje, do prsou a do žaludku. Byl to pasák? Spatřil nás a zatlačil holky do domu. Dělala se hezká hvězdná noc. Bezvětří. Neměli to tu asi nejčistší, ale ve tmě to nebylo vidět.

Cestu nám zastoupili tři mládenci v bundách z obrácených králičích kůží. Spadneme do pasti, ze které jsme v cukrárně Berger utekli? L. L. zpomalil a nechal nás taky zpomalit. Nemuseli jsme si říkat, že nás čeká rvačka. Vyndali jsme ruce z kapes. Ulice byla najednou prázdná. Pořád jsme šli. Mládenci se rozestoupili. Museli jsme se taky rozdělit. Nechali nás projít. Pokládali nás za větší ťulpasy, než jsme byli? Došlo jim, že jsme připraveni se rvát jako oni? L. L. se ohlídl. Vyprskli smíchy. Lámal jsem si hlavu. Kdo toho měl víc co ztratit? Ocenili nás? Naši svornost, sebedůvěru, odhodlanost? Co se stalo? Vypadali silnější, otrlejší, na sobě králičí kožky, chlupy uvnitř. Cítil jsem uspokojení jako tajný dárek k narozeninám. Přítomnost Flussera a L. L. je jako mít v každé ruce nůž. Nebo boxery na všech kloubech. Asi byli zvyklí, jak se dají lidé zastrašit. Stačilo nedat se zakřiknout. Byl bych už schopen praštit je cihlou do hlavy? I zezadu?

„Tím končíme,“ řekl L. L.

A pak: „Teď si vyslechni mou dlouhou řeč, Prcku. Všechno nejlepší. Samou radost, nejlepší počasí, hojnost dárků a plnost ve všem, co podnikneš, a štístko, jako když hraješ a padá ti karta. Bez výčitek a mrzutostí. Smysl, když to ve všem tolik potřebuješ. A ať ti to všechno jde snadno a dobře to dopadne. Ba velmi dobře. Samý dobrý tipy, Prcku. Málo zmatku.“ Vytahoval to z hlavy jako karty, svým hezkým hlasem. „Sympatický cukrárny a restaurace. Tu správnou vlnovou délku, ideální vlnění. Ty nejchytřejší poučky. Harmonii a soulad. Životní sílu, duševní schopnosti a inspiraci. Správnou povahu. Vzdělání dohoníš po válce. Jasný?“

„Díky,“ řekl jsem.

„Nápodobně,“ přidal se Flusser.

„Dík,“ opakoval jsem.

U tramvaje jedenáctky na Můstku k nám přistoupil čahoun v kostkovaném saku. Doprovázel slepce.

„Toníčku…,“ oslovil nevidomého. „Tady vidím tři pohledné mladíky. Pomůžou ti laskavě vystoupit u hřbitova, není-liž pravda, pánové?“

Trvalo chvilku, než jsme zjistili, oč běží. Taky slepec měl dvouřadové kostkované sako.

„Vezmete si tady Tonyho na starost?“ zeptal se čahoun. „Stačí, aby se dostal v pořádku do tramvaje a zase správně vystoupil.“

„Hm, no jo,“ řekl Flusser. „Proč ne?“

Přijela jedenáctka. Čahoun se odporoučel.

„Odkud jste, pánové?“ zeptal se slepec.

„Tady odtud,“ řekl L. L. „Jedete jedenáctkou, ne?“

„Jo, jedenáctkou.“

Díval jsem se mu do tmavých brýlí. Flusser vzal slepého pod paží. Nevidomý sebou cuknul. Pak si to s Flusserem vyměnil. Ve výrazu neměl smutek. Snad neznámou věčnost. Našlapoval opatrně, ale pevně. Jen chvílemi se zarazil, než zase pokračoval.

V tramvaji si odmítl sednout. Podržel se za kožený držák. Sevřel smyčku ze silného pruhu kůže čtyřmi prsty s palcem nahoře.

„Je tu někde pes?“ zeptal se.

„Jo, na přední plošině,“ řekl Flusser.

Vůz hrčel po kolejích. Ulice stoupala jako hladina řeky. Osm stanic ke hřbitovům.

Čtyři stanice. Jelo s námi pár německých vojáků. Civilista na přední plošině, v koženém kabátě, měl u nohou černohnědého dobrmana na krátkém řemeni. Nenosí tyhle kabáty jako do ponorky taky náhodou gestapo?

Slepec se otáčel po směru vrčení. Vojáci hlučně vystoupili. Muž v koženém kabátě jel dál.

Ještě dvě stanice ke hřbitovům. Oknem tramvaje plynuly domy a hvězdy. Lampy se míhaly.

„Mám taky dostat psa a bílou hůl,“ řekl slepec. „Úřady si dávají na čas. To se snad nikdy nezmění.“

Ještě stanici. Muž v koženém kabátě zíval. Přidržel si dlaň na ústech, zatímco druhou rukou nepouštěl psa. Ulice byly poloprázdné.

Tramvaj zastavila. Flusser vyváděl slepého kolem muže s dobrmanem. Pes měl ušlechtilé rysy, tělo, tlapy a tlamu. Napjatou černou kůži, bílé ostré zuby. Dalo se říct, že je to čistá rasa. Mohl mu být rok. Chvěl se energií. Muž stál s rozkročenýma nohama, zamyšlený a ničeho si nevšímal, jako bychom tu nebyli.

„Kde jste říkal, že bydlíte?“ zeptal se Flusser slepce.

Čekali jsme, až tramvaj odjede. L. L. zastavil u refýže taxík se zhasnutými světly, který jel náhodou kolem. Otevřel zadní dvířka. Do předního okénka oznámil řidiči, že poveze jednoho zákazníka.

„Trochu jsem se zkároval,“ řekl slepec. „Jistě jste si toho všimli. Dřív bylo každej den nějaký vzrušení. Co byste taky mohli čekat od padesátiletýho chlapa? Komu se může líbit nevidět? Nemít vyhlídky na nic lepšího.“

L. L. přibouchl dvířka. Mávl řidiči, že může odjet.

Nebe nad námi rozhazovalo hvězdy. Vlásečnice světla, kusy ledových jisker, obrovské modré ledovce. Nekonečnou tmu složenou z osamělých bodů.

„Může se vyléčit slinami,“ řekl potom Flusser. „Vynahradí jim to šestej a třináctej smysl, kromě hmatu, čichu a sluchu.“

Byl to jiný stud než dosud, trápení bez konce. Ztráta, která korunuje každý zisk. Stesk, který rodí radost, nebo naopak. Náhlá změna. Kdyby mě čtvrtili, nevypustil bych slovíčko. Budu si někdy vědět se světem rady? Žít správně? Vnímal jsem neznámé síly, jimiž se řídí život jako chatrné skořápky na bouřlivém moři. Cítil jsem, jak se mi rozpadá svět i můj život na kousky. Světlo a tma a co se z toho rodí, jako bych byl i nebyl, existoval i neexistoval, měl na tom účast a zároveň mě to ze všeho vyloučilo. Život mi připadal jako sen, usínání a probuzení, všechno dohromady. Vraceli jsme se do Belgické; už jsme minuli Ruskou a Uruguayskou. Ulice tu měly jména zavánějící dálkou: Londýnská, Rumunská, Záhřebská, Bruselská. Byli jsme tu všude doma. Díval jsem se na šály hvězd.

Dodatečně mě napadlo, že je málo lidí, kteří o ničem nepochybují. Bylo to, co tehdy měli v očích Flusser a L. L. a kluci bez matek a otců. Zmatenost záhadou krve. Démon, silnější než vše a hnětoucí vzájemně všechno a všechny jako těsto, včetně postihujících i postižených. Ošklivost, za kterou se vydávala krása, a něco, co nebylo tak ošklivé, za jaké to vydávali nacisti. Svět, kde menšina hypnotizovala většinu. Zmatení i povzbuzení. (Po válce se tomu začalo říkat odcizení.)

Je na konci všeho opravdu jen zabít, nebo nezabít? Neviditelné znamení zevnitř na čele každého člověka? Neukojitelný hlad, neuhasitelná žízeň?

Ten poslední večer, než mi šlo na šestnáct, ale bylo mi pořád teprve patnáct, na hranici odcházejícího dětství a prvních krůčků dospívání, ale daleko ještě ne dospělosti, mi potvrdil, že štěstí v kartách přeje začátečníkům. Chtěl bych to pojmenovat po svém, protože jednoho dne každý pojmenuje poprvé, co často pojmenujeme i naposled. Bez ohledu na to, co je mezi tím. Všechny úsudky nazpět, stejně jako dopředu, jsou málokdy směrodatné. Měli jsme před sebou několik týdnů nebo měsíců a pár tisíc kilometrů cesty na východ. Ještě jsme nevěděli, že lidi jako my se budou dělit na oběti a trosečníky. Nic mezi tím.

Do všeho pronikají zimní dny i v létě. Oloupaná kůže stromů, které hynou. Kruh, který se uzavírá. Těžká ruka. Tajemství možná větší než všechna ostatní tajemství dohromady. Mají i nemají jména. Jen pro někoho jsou bezejmenná, ale dá se to obrátit, že pouze pro někoho nejsou bezejmenná. Doba, v níž všechno onemocnělo. Kdy si mnoho lidí myslelo, že si mohou dovolit všechno, že už nic neplatí. Zdáli se němí, hluší a šílení, i když mluvili, slyšeli a viděli a jednali. Nevyléčitelná nemoc – stádo – život. Démoni. Ztráta smyslu ve všem a ve všech. Zmarněná touha člověka, aby alespoň něco z toho, co dělá a čím žije, mělo smysl; aby alespoň tušil, když neví, proč a jak existovat; neviditelná, hromadná sebevražda. Křeč. Strašlivá žízeň a ještě horší nedostatek vody, která by ji utišila. A kdy se lidé zdáli nazí, třebaže na sobě měli ještě pár svršků. Co se dá schovat za lhostejnost? Co říkal odborný učitel v sirotčinci v Belgické 24 Plešoun Leoncavalo o hyenách, že zabíjí jedna druhou, jen co se naučí stát na nohou? Nebo co hlásal Bobeček Lenta Mahler o pověstných pěti čínských ctnostech, díky nimž by se mohli lidi cítit jako jedna rodina? Na koho to platí? Na koho ne? Je to obrovské smetiště, na kterém leží odpadky všech měřítek, všech hodnot. Nic mezi dobrým a zlým. Falešné signály. Všechno, co si lidi navzájem odevzdávají. Doby, kdy lidi litovali své mrtvé a zároveň jim záviděli. Vzduch, který už někdo vydýchal, jako – jak věřil starý Flusser, hadry, kosti, kůže – ho v noci odsávají kočky usazené na prsou batolat. Předpokládaná úloha otců a synů loupit a bránit. Co je už mimo schopnost popsat. Co se ztrácí jako odtékající nebo vysychající řeka a v čem mizí všichni a všechno i s námi. To nevyslovitelné, co asi nenutí tak často a silně děti s oběma rodiči, nebo alespoň s jedním z nich, a kvůli čemu se nemusejí dovolávat až k Adamovi a Evě anebo před ně. Bylo mi patnáct. Zasvěcení jsem měl za sebou. Vyhlížel jsem, co přijde, co mě čeká a nemine. V žaludku mě hřál vanilkový pudink.

Ludvíček, der Vierteljude

V Pevnosti-ghettu chodil za Hanou Franzenbergerovou na podzim do karantény pro nové transporty na půdě Podmokelských kasáren Ludvíček, nosič kufrů. Verbovala je Rada starších v Domově chlapců na třídě L 218 a v Domově těžce vychovatelných na Q 605. Oddíly Hundertschaft, pracující mládeže do šestnácti let. Uklízeli ulice, prováděli výkopy na protiletecké kryty u německé nemocnice a sváželi špínu na pohřebních vozech, které ráno a večer rozvážely černou žaludovou kávu. Pobertové, kteří uměli šlohnout nově příchozím, když opouštěli karanténu, příruční tašku nebo kufřík rychleji, než se majitel otočil. Nenapravil je ani pobyt v Q 605. (Tam dali Ludvíčka loni na jaře. Když se vyskytly horší případy, vrátili ho na L 218.)

Ludvíček se procházel na půdě mezi novými přivandrovalci. Hledal známé. Pozoroval, jak se lidé z nových transportů přizpůsobovali zmatku, na který je nikdo nepřipravil. Spali na slamnících, namačkaní jeden na druhém, bez uliček, rodiny ještě pohromadě, než je rozdělí, muže a ženy a děti zvlášť, starce do starobinců. Aniž to věděli, byli někteří nově příchozí určeni pro další transport do Polska. Zbytek bude pracovat v Terezíně.

Průvan vířil zatuchlý vzduch, jaký bývá na půdách, směsice myšiny, potu a trouchnivějícího dřeva. Ludvíček se na Hanku chvíli díval.

„Ničemu se nesmíš divit,“ oslovil ji. „Nic tu není nemožné.“

Dal jí vědět, že patří (ukázal z vikýře ve střeše na dvůr) mezi kluky, co odnášejí kufry. S jejím transportem už jsou hotovi.

Kufry vyložili mládenci z Transportleitung na dvoře do úhledných čtverců a pak je majitelé nebo kluci jako Ludvíček odvlekli nahoru.

Na půdě sloužily kufry vlastníkům jako kredenc a šatník, zásobárna nebo španělská stěna, odkládací stolek. Hančin kufr byl červený, převázaný řemenem. Po zmatku cesty a karantény byla ráda, když jí Ludvíček přibližně vyložil, co ji čeká.

„Dá se to tu vydržet,“ řekl. „Na východě to je horší.“

„Doma už to taky za moc nestálo.“

„To první máš za sebou.“

Rozhlížela se po půdě.

„Vampýry tu nehledej,“ řekl Ludvíček.

„Při úplňku se vždycky něco neobvyklého děje,“ řekla.

„Kdo dělá obličeje a někdo ho praští, už mu to zůstane,“ rychle osahával Ludvíček trámy. Podle kufrů, oblečení a tváří to nebyl nejchudší transport, usoudil.

„Ve Veletržním paláci nám říkali, že se rodiny netrhají.“

„Ty věříš Němcům?“

„Ráda bych věděla, co nás čeká.“

„To nevědí ani na Radě starších.“

„Jmenuju se Ludvík,“ řekl potom Ludvíček. „A ty?“

„Hana.“

„Jsi z Prahy?“

Kývla. „Jsi tu už dlouho?“

„Dva roky. Dá se to přežít. Jinak už bych nebyl. Jsem tu od začátku. Za mě to pro vás připravovali. Spali jsme na betoně a kapalo nám na hlavu.“

Neřekl jí, kdy je mu do breku. Nutí se věřit, že to dobře dopadne. Z Prahy ze sirotčince mu zůstala bílá kapesní myš.

„Člověk v sobě musí mít gumu, která se smrskne a zase vymrští. Péro, které se ohne k bodu, z něhož se zase vzepne. Jako když u modelu letadla natočíš vrtuli na gumičce, až kam se dá, pustíš ji a model pak letí (a občas guma praskne).“

„Když se díváš na ty nové, nepřipadáš si tak ubohá,“ řekl potom. „Ti před tebou na tom byli hůř. Teď se jim říká francouzská šlechta.“

Měl na svých čtrnáct let skoro dospělý hlas. Mluvil jako člověk se zkušeností z první ruky.

„Vyznám se v tlačenici,“ usmál se Ludvíček.

Sledoval zájem v jejích malých hnědých očích. Napadlo ji, že se tu lidi seznamují rychleji než doma. Vysvětlila si to tím, že jsou osamělejší. Víc se potřebují. Mohla uhodnout, že se Ludvíčkovi líbí. Ptal se, jak dlouho byli ve Veletržním paláci. Ještě to tam tak páchne močí? Hlídají esesáci, nebo němečtí četníci? (Jedni za osmnáct, druzí bez dvou za dvacet.) Pobyl si tam šest dní. Pozoroval, jak si musejí lidi, kteří spávali v damašku, zvykat na seno a slámu na zemi; místo záchodů obložených bílým mramorem, se stahovadly s řetízky a porcelánovou šiškou na konci, chodí na latrínu a do kbelíků, ženské a mužští ne zrovna odděleni.

„Je tu poměrně pořádek,“ řekl. „Šedesát tři tisíce obyvatel namísto původních pěti.“ Těm světaznalým to tu připomíná New York. Samosprávu řídí Rada starších a lidi z Berlína, Prahy a Vídně nebo Kodaně a Amsterdamu. Nemusí si dělat starosti. To špatné, co by mohlo její rodinu potkat (pod zešikmeným trámem na kraji půdy už zahlédl její maminku, tatínka a bratra Ramona), je transport na východ. To jim oznámí pozítří. Co je na východě, se neví. Zatím se nikdo nevrátil.

Napadlo ji, že Ludvíček se na ni díval „zamilovanýma očima“. Druhý den jí do karantény přinesl osminku čerstvého tmavého chleba.

„Musíš mít v pekárně svoje lidi. Taky správně vymodelované tělo, aby ses tam dostala větrákem, když je Strassensperre. (Zákaz chodit do ulice.) Říkají mi Hadí muž. Kudy prostrčím hlavu, prolezu.“

„Díky…,“ řekla Hana.

Prohlížela si jeho dozadu protáhlou lebku se sluncem vyšisovanými plavými vlasy, vysoké čelo a zelené pichlavé oči.

„Do chleba míchají piliny, ale dá se to jíst.“

„To chceš říct, žes ho…“

„Zásadně nekradu jednotlivcům. Když něco beru, tak ze společný hromady. Náhodou jsem ho dostal výměnou za elektrický dráty.“

„Co kdyby tě chytili?“

„Nesmíš se nechat.“

„Proč ti říkají Hadí muž?“

„Poněvadž jsem hubenej, ale nemyslím, že bych byl podvyživenej.“

„Nevypadáš.“

„Bejt tlustší, nikde bych neprolezl.“

Upozornil ji na Malou pevnost, na skok od jejich Velké pevnosti. Německé vězení pražského gestapa. Umořili tam chlápka, co zastřelil v Sarajevu vévodu Ferdinanda. Přes dvacet let seděl v ajnclíku s rukama přikovanýma v železech ve zdi. Přeskočilo mu. Amputovali mu ruku nebo nohu. Až bude venku z karantény, opatří vstupenky a vezme ji na kabaret. Taky se tu hraje fotbal, liga. Tenis zatím ne. Občas tu filmuje Aktualita; aby svět viděl, že s nimi Němci bezvadně zacházejí. Mluví se česky, německy a francouzsky, italsky, polsky a dánsky. Slyšela už holandštinu a polštinu? Dánů je tu hodně, zatím je neposílají na východ. Smějí dostávat balíčky. To jim vymohl jejich král.

„Už sis zvykl? Co je to hlavní?“

„Štěstí.“

Pak řekl: „Nesmíš nic pokládat za nemožné. Nebo že je na něco pozdě.“

„Myslíš, že holky vydrží míň než kluci?“

„Záleží na tom,“ odhadl ji.

„Doma mi říkali, že každý má, co si zaslouží.“

Vyložil jí, že on nepatří k francouzské šlechtě, lidem, kteří sem přišli, ještě když tu bylo árijské obyvatelstvo, co Němci vystěhovali, aby zůstalo dost místa pro ně, transport AK, Aufbaukommando.

„Musíš si najít protekci. Příbuzné na vyšším místě.“

„Nemyslím, že máme takové příbuzné.“

Ludvíček jí zaručil, že její rodině se – pro začátek – neztratí ze zavazadel ani knoflík. Doufá, že si přivezli sádlo, karamel a cukr. Vyčmuchá to ledajaká krysa. Porce jsou tu hladové, snídaně, oběd a večeře. Lidi tu víc hubnou. Ale někteří přibírají. To ještě uvidí. Některým se daří líp než doma. Na úkor ostatních. Zahrál si prsty na žebra jako na tahací harmoniku.

Slyšela, jak mu v kapse zapištěla myš?

Podíval se na paní při těle. Brzy se to ztratí.

„Pravidelná strava je trefa na žaludeční vředy. Střídmost, jak říkají Němci, neuškodí.“

Napadlo ji, že jí Ludvíček nahradí kamarády, o které přišla v Praze.

Ludvíček přijel v listopadu 1942 transportem velké a malé cé z Prahy. Byly to starobince, vydržované Židovskou náboženskou obcí, a sirotčince v Belgické 24, Krakovské a Lublaňské 57. Halbjuden a Vierteljuden, Mischlinge des ersten Grades (míšenci prvního stupně). Ludvíček byl poloviční po polovičním míšenci tatínkovi a čtvrteční po míšence matce. Vycítila, že je pyšný, jak je smíchaný s krví, kterou Němci opovrhovali, i tou, kterou vyznávali. Připadlo jí to zmatené. Krev je jen krev.

Ludvíček opakoval, že musí mít smysl pro humor. Trénovat si vůli a výdrž, aby obstála. Dokázat se smát víc než brečet. Postoj je stejně důležitý jako akce.

Potvrdila si, že Ludvíček ze své smíšenosti udělal, čeho se držel. Byl míšenec. To je jako dostat esa, lepší karty. Sázel na to.

„Jsi taky míšenka?“

„Ne.“

„Tak jsi čistokrevná, myslím, pokud jde o naši rasu.“

„Jinak než ty.“

„Máš něco, v čem si nejsou Němci jistí. Třeba by chtěli mít zaručené, že jsou, co si tak úzkostlivě přejou. Jistotu, že ta jejich rasa je správná. Ty ji máš. Víš, co jsi. Já to vím alespoň částečně. Buď na tu, nebo na druhou stranu. Můžu to vynášet jako karty. Podle toho, co potřebuju. Stojím jednou nohou (podupl levou), kde stojí oni, a pravou (přidupl chodidlem) mezi našinci. Je to, jako bys stála v kolejišti a řítil se na tebe rychlík. Musíš vědět, kam včas uskočit, vlevo, nebo vpravo. Nezůstávat trčet. Ať si vyberou.“

„Dává ti to sebevědomí?“

„Neubírá mi ho to,“ odpověděl Ludvíček, der Vierteljude, aby se jí nedotkl.

Představí jí, až vyleze z karantény, pár kluků na L 218 a holky na L 410. Příležitostně se tu na půdě L 218 nebo v Domě elektrikářů tančí. Parta má gramofon a pár desek, Gerschwina, Vlacha a světovou klasu.

Také třetí den jí přinesl osminku chleba.

„Už vím, kam vás přidělí.“

Ona s maminkou půjdou do ženských Hamburských kasáren. Staví tam před hlavní bránou vlečku, kam budou přijíždět transporty a odkud se bude jezdit na východ, aby nemuseli až do Bohušovic dva a půl kilometru pěšky. Ve sklepě v Hamburských kasárnách je kabaret Karussell německého herce Kurta Gerrona. Hrál v Modrém andělu s Marlene Dietrichovou a Emilem Janningsem. Takových je tu kopa. Manželé Hoferovi z Vídně, Hambo z Amsterdamu. Lidí s Nobelovou cenou. Někdo se toho drží, jiní na to kašlou. Tatínka s bratrem Ramonem přidělili do Drážďanských kasáren pro muže. Místnost, kde bude s maminkou, je osmatřicítka, přibližně stovka žen. Tři žárovky, pětadvacítky. Otec s Ramonem budou v pokoji 321 ve třetím patře. Budou se moci dívat z balustrády na zápasy v kopané dole na dvoře, místo jedenáctek sedmičky. Je to liga, chodí se na to koukat i esesáci a četníci z komandatury. Sázejí na svá mužstva. Opatřují jim výstroj a míče. Někteří fotbalisti jsou internacionálové z Holandska, Německa a Čech a Moravy nebo Dánska. Doufá, že ji i jako holku fotbal baví.

„Vidělas žida na koni? Přivezli zvířata z Lidic, než je vypálili. Koně nechali naživu. Obhospodařuje je voják cizinecké legie, pan Leo Popper.“

„Ty ho znáš?“

„Ty ho taky poznáš.“

Vzal ji k okénku ve vikýři v rohu půdy.

„Co vidíš?“

„Kufry.“

Nosiči nabízeli své služby ženám i starcům nebo majetněji oblečeným. Viděla přitloustlého muže, jemuž nabídl službu kluk Ludvíčkova stáří. Odnesl kufr k bráně a postavil ho, aby si otřel pot z čela nebo utřel nos. Vzápětí popadla kufr a batoh ruka, jejíhož vlastníka neviděla. Než se tlouštík vzpamatoval, byly kufr i batoh tentam.

„Rozumíš, proč ti to ukazuju?“ šeptal jí Ludvíček, der Vierteljude.

„Doufám, že si zvyknu,“ řekla Hanka.

„Člověk si jen musí dát pozor, aby se z něj nestala hyena.“

„Hyena se mi oškliví. Krást a lhát jakbysmet.“

„Taky kradu, ale už ne takhle.“

Než přišel zřízenec z Rady, aby lidem oznámil, kam je přidělili, poznala, že se Ludvíček od ostatních lišil tím, že propašoval do ghetta bílou myš. Vycvičil ji, že mu seděla v hřívě vlasů, a děsil tím lidi. (Ji zatím ne.) Nosil ji pro jistotu v kapse. Nebyla velká, aby ji mučil nedostatkem prostoru (kapsu měl vystlanou flanelem). Přikrmoval ji v pátek buchtou se sladkou margarínovou omáčkou. Slíbil Hance, že ji vezme v sobotu na Netopýra Johanna Strausse. Vstupenky má za chleba. Jak dlouho žije myš? Kočka se dožije takových dvanácti až osmnácti let. Levou ruku držel v kapse kalhot. Slyšel, že holky jsou radši, když se provdají za muže, který je miluje, než za muže, kterého milují ony. A že kluci jsou zamilovanější než děvčata. Ale taky slyšel, že holky zamilovaností zhezknou.

Nechtěl ji unavovat seznamem svých zásad. Nesmí si připustit, že je horší. Nebo si na něco netroufne. To by byla porážka.

Za týden o Ludvíčkovi věděla víc. Od dvanácti se vyznal v zámcích. Na ty, ve kterých se nevyznal, ukradl v kovárně štípací kleště. Na každou knížku, ukradenou ze zapečetěné knihovny zakázaných knih, se našel pošetilec – z Berlína, Prahy a Amsterdamu nebo Kodaně – který ji vyměnil za příděl cukru nebo dvou dekagramů margarínu. Tak si Ludvíček přilepšoval literaturou. Mohl jí poradit, aby se vyhýbala Dostojevskému. Ze Zločinu a trestu dostane zimnici. Je to podle pravdy. Mohl jí zajistit Andersena, pohádky. O holčičce, která se chtěla na ulici ohřát od zapálené sirky.

Za čtrnáct dní věděla, že Ludvíček, der Vierteljude, zná jednu z prostitutek. Za příruční kufřík z teletiny mu dala půl bochníčku chleba.

To si vážně myslí, že stačí říkat si, že se něco dá vyhrát, aby neprohrál? A že prohrát neškodí, protože o to víc chutná příští výhra? Fakticky se kamarádí s prostitutkou? Na to jí připadal moc malý. Ale kdoví?

Získala dojem, že se před ní Ludvíček vytahoval. Vyměnil chleba za kubánské cigáro. Kouřil ho před ní a dusil se. Vzal ji nahoru na baštu, ke komínům a do vysoké trávy nad ústavem pro choromyslné.

Z Hamburských kasáren se stěhovala do L 418, Domova děvčat pod čtrnáct a nad čtrnáct, až do osmnácti.

Ačkoli školy pro židovské děti Němci zakázali, měla v Domě děvčat počty, kreslení, skládaly básničky. Učitelé věděli, že přistihnout je, jdou na Malou pevnost a odtamtud buď už nikam, nebo na východ. Malá pevnost neměla dobrou pověst. Učitelka od nich chtěla, aby skládaly bajky o životě v Pevnosti, ne o lidech – o zvířatech, v nichž by se lidi poznali. Pro učitelku byla důležitá poslední věta.

Maminka šla pracovat do krejčovských dílen, kde se šily uniformy pro armádu. Kalhoty nebo kazajky anebo kabáty. Maminka přišívala manžety, dvě stě denně. Vedl je někdejší majitel módních závodů Bárta, Praha–Paříž–Londýn, hlavní střihač.

Tatínka s Ramonem zařadili do stanu na náměstí, kde se pro wehrmacht montovaly naftové motory do ponorek. Kolem rostly zbytky růžových keřů (filmovalo se to), nejvíc u katolického kostela, z něhož zůstaly v provozu věžní hodiny. Keříky povadly. Byla mírná zima, a dalo se pochybovat, že by na jaře kvetly růže.

Kavalírka, kde byl blázinec, bylo Ludvíčkovo oblíbené místo. Mohl kouřit a nikdo ho neviděl. Vyprávěl jí, co pro něj bylo ghetto ještě loni. Známosti nejsou všechno, ale hodně. Z výšky jí ukazoval vyhaslé pece pekárny, kde se pro rakousko-uherskou imperiální armádu peklo osm set bochníků denně. Teď měli mezi pecemi kavalce a železné postele lidi s bublinami nebo červotočem v mozku. Doktorské ordinace v přízemí a v podzemní kotelně a v někdejších skladech uhlí.

Nad Kavalírkou, teď ústavem choromyslných, jí vyznal lásku. Viděla, jak se zajíkal. Přeříkával se, vytáhl svou bílou myš a líbal ji na čumáček, aby si domyslela.

„Kouříš?“ zeptal se jí.

„Zatím ne.“

„Chtěla by sis to vyzkoušet?“

„Radši ne, Ludvíčku.“

Bylo to pro ni její první vyznání lásky; byla ráda, že bylo tak zamlžené. Odnesla to myš.

„Jde to všecko moc rychle,“ řekla; někde to slyšela nebo četla a hodilo se jí to.

„Někdy,“ připustil Ludvíček, der Vierteljude. „Je lepší si pospíšit, když to chceš stihnout.“

„Maminka ti děkuje za chleba. Doufá, že ho nekradeš.“

„Měl jsem kamarádku jako ty, z Leeuwardenu v Holandsku. Dala mi pusu. Byla to moje i její první. Pobyla tu krátce. Musela odjet.“

„Kolik jí bylo?“

„Čtrnáct.“

„Jako tobě?“

„To mi bylo třináct.“

„Proč ti dávala pusu?“

„Tak ji to napadlo,“ lhal Ludvíček.

„Přímo na pusu?“

Dívala se na dvojstupy choromyslných, kteří v doprovodu sester a doktorů obcházeli na procházce kolem plesnivých zdí.

„Slyšela jsem, že motýl přeletí i moře.“

„To bych tedy chtěl vidět.“

„Ptáci lítají přes moře normálně. Na jih a zase nazpět.“

„To bych taky bral,“ řekl Ludvíček.

„Musí hodně mávat křídly, aby to svedli,“ řekla.

„To jednou říkal v Belgické 24, v sirotčinci, rabín Cytron.“

Nemusela se ptát, co říkal. Ludvíček si to pamatoval. Mravnost nebo slušnost byla pro jejich předky jako pták letící přes moře. Musel neustále mávat křídly, aby se neutopil.

„Mně se to taky líbí,“ řekl Ludvíček. „Platí to na všecko.“

„Jak?“

„Když chceš uspět.“

„I když kradeš?“

„To na tom nic nemění.“

Pozorovala choromyslné.

„Mají závrať, když se dívají nahoru, jako když se koukám z výšky?“

„To se ti fakt zdá?“

„Mám z nich závrať.“

„Mám tě podržet za ruku?“

Pak řekla, že se jí točí hlava.

Ludvíček odmítal přístup vychovatelů, nic nedává smysl. Chápal, že jeho kamarádka má závrať za někoho jiného. Chtěla se bavit o zemích, kde jsou lidé svobodní, všechny rasy a národnosti pod jednou střechou. Všichni dostanou stejnou příležitost.

Pevnost-ghetto vroubily bašty. Navršené cihlové hradby, pod nimiž z odvrácené strany zůstaly kanály, už bez vody – kromě nachytaného deště, než ho vsákla země a proměnil se v bahno. V příkopech jako v Ravelinu jedna, Ravelinu dvě a Ravelinu čtyři se pěstovala zelenina pro komandaturu. Holky pašovaly tvaroh a syrová vajíčka ve spodním prádle. Do holčičí podprsenky se vešlo i kolo tvarohu. Až na to, že se jim na blůze dělaly mastné fleky. Podle děr v trávě tu musela být spousta myší a hrabošů. Tam by se ráda dostala, ale bez protekce nemá naději.

Ludvíček se díval na díry. Hrál si s myší.

„Nechceš ji pustit na svobodu?“

„Je bílá, jiná než ty ostatní, sežraly by ji,“ řekl Ludvíček.

„Tak si připadá hodně lidí.“

„To asi,“ uznal Ludvíček.

„Je tu krásně,“ řekla.

„Hezčí by to bylo v noci. Široko daleko nic, jen voda, voda a voda a nebe nad hlavou. Hvězdy.“

„Jak se jmenovala ta tvoje holka, se kterou ses líbal?“

„Ta Holanďanka? Maria.“

Hanku zajímalo, jak se Ludvíček dostává ke chlebu.

„V pekárně je větrák. Když ho zatarasíš, můžeš mezi jeho listy prolézt. Pak ho zase pustíš. Musíš na to mít figuru, jinak neprolezeš tam ani zpátky, nebo jen tam. Někdy vypínají elektriku.“

„Co kdyby ji zas zapli?“

Maminka Hanky věděla, že šla na procházku na baštu s Ludvíčkem. Mohla mu vzkázat, aby si častěji myl hlavu. Když se potkali poprvé před Hamburskými kasárnami, odpověděl Vierteljude Ludvíček její mamince, že blechy nebo vši měl už třikrát. Stačí hrnec lyzolu. Dostane ho, kdy se mu zachce, od sociální sestry na L 218. Kdykoli chytil kočku, která zabloudila do ghetta nebo tu zůstala po někdejších majitelích anebo německou domácí čičinku, dal ji sociální sestře, aby ji připravila jako králíka. Za to si nechávala půlku. (Potíž byla sprovodit kočku ze světa. Sociální sestra ji chtěla už zabitou. Kočky mají devět životů. Nestačí je skřípnout u krku mezi dveřmi. Škrtit nebo je přidržet a stokrát přibouchnout. Musí se držet za ocas a to, jak s ní mlátil úspěšný lovec o veřeje a rámy dveří, jako když se mlátilo obilí cepy, neříkal.)

Ludvíček, der Vierteljude, nosil v Terezíně, jako v Praze na Vinohradech v Belgické 24, černý svetr s rolovacím límcem a krátké manšestrové kalhoty. Svetr vyhrál v kartách v oku neboli jednadvacet. Ani mu nevadilo, že vypadá trochu jako Hitlerjugend, nohavice dvanáct centimetrů nad kolena; musel se obejít bez dýky.

Ludvíček měl chuť říct, že má Hanku stejně rád jako svou myš. Byla vůči myši zdrženlivá.

„Jak je stará?“ potlačila svůj odpor.

„Je to stařenka.“

„Co to znamená pro myš?“

„Rok nebo dva,“ řekl Ludvíček, der Vierteljude. „Kdoví, kolika let se dožívají? Ne tolika jako sloni. Nebo želvy.“

„Myslela jsem, že to víš.“

„Ani nechci, abych se přiznal.“

„Znáš někoho v blázinci?“

„Pár kluků se zcvoklo, ty poslali na východ. Přede dvěma měsíci šel transport nemocných. Dva tisíce lidí. Němci nemají rádi nevyléčitelné ani mezi sebou. Zabíjejí i vlastní nemocné.“

„Jsem ráda, že nejsem Němka.“

„Jsem taky rád, že nejsi Němka. I moje myšička je asi ráda, že není Němka. Proč by se jinak říkalo potkanům německá myš?“

Začalo se stmívat.

Aby vyjádřila svou náklonnost k Ludvíčkovi i tomu Vierteljude v něm, řekla Hanka: „Je to první myš, kterou nemám chuť zahnat nebo chytit do pasti a nechat umřít.“

Ludvíček přehazoval opatrně myš z dlaně do dlaně. Blížila se osmá večer.

„Tu bys mi nezabila, doufám.“

„Ne,“ odpověděla.

„To by ses musela stydět,“ řekl Ludvíček.

„Zatím jsem nezabila mouchu.“

„To je možná chyba.“

„Myslíš?“

„Neměli bychom je taky zabíjet, když zabíjejí nás?“

„Myslíš, že nás zabíjejí?“

„Lidi z Rady by za to dali ruku do ohně. Včetně vrchního rabína z Berlína. Jde jim z toho hlava kolem. Musejí vědět, o čem nám neříkají. Židi moc přemýšlejí. Němci tolik nepřemýšlejí. Jak říkal učitel v sirotčinci v Belgické 24, Plešoun Leoncavalo: Jsou lidi, kteří nejdříve jednají, teprve pak to zváží. Myslel si o nich, že jsou to blbci. Ne že by byl sám tak obrchytrej.“

„Nevěděla jsem, že seš tak vážnej, Ludvíčku.“

„Jen s tebou.“

To bylo druhé vyznání. Myslela na jeho zásadu nikoho nepodceňovat ani nepřeceňovat. Zásadu číslo jedna: bránit se. Nenechat si nic líbit. Ani od vlastních lidí.

Ludvíček jí nabídl výlet. Kluky, kterým nebylo ještě šestnáct, ale už patnáct pryč, nakomandovali k pracovní skupině, která odveze v kočáře mrtvoly do hromadného hrobu v Bohušovicích. Spodní voda rozrušila pohřebiště. Dostala by se z Pevnosti-ghetta. Stačilo by jí převléknout se za kluka. Půjčil by jí tepláky a placatou čepici, kterou si překryje vlasy a stáhne do čela. Musela by – s odpuštěním – jen čurat vstoje jako kluk, nesměla by si dřepnout jako holky. Mrtvoly neuvidí. Jsou po desíti v bednách a truhlách. Nanejvýš trochu páchnou.

„Můžeš si vyzkoušet, jak to chutná, když jsi mimo hradby, skoro volná. Z toho bys taky dostala závrať.“

„Bojím se mrtvých.“

„Už nekoušou.“

„Ty se nebojíš mrtvých?“

„Už nemají zuby,“ ujistil ji. „Bojím se víc těch živých. Bála by ses mrtvých Němců?“

„Tak jsem to nemyslela.“

„Mrtvíprtví,“ řekl Ludvíček, der Vierteljude. Uložil myš do flanelu z levé do pravé kapsy kalhot.

Než se rozešli, dal Hance čtvrtku chleba. Doufal, že jeho myška z její porce moc neohryzala.

Nazítří dostala Hanka Franzenbergerová žloutenku. Ludvíček se to dozvěděl od její maminky na osmatřicítce v Hamburských kasárnách. Podezírala myš, kterou jí Ludvíček z opatrnosti neukázal. Dozvěděl se, kde Hanka leží. Objevil se odpoledne pod okny nemocnice v Ústeckých kasárnách – na oknech mříže jako v ústavu pro choromyslné v kasárnách Kavalír nebo v domově Q 605 pro těžce vychovatelné. Hrál pro ni pantomimu s myší. Dal myši jméno.

„Je to Hana,“ řekl nahoru.

Někdo ho napomenul, aby nekřičel, někteří nemocní spí.

„Hanko, Haničko,“ pohladil myš.

Slyšel, že žloutenka poškozuje játra. Cirhóza. Játra nefungují z poloviny jako třeba ledviny. Lidem se žloutenkou se kazí dech.

Nosil Hance do nemocnice chleba, cukr a margarín. Dával to v balíčku vrátnému nebo ošetřujícím sestrám. Počítal, že polovinu ukradnou. Margarín mu vraceli.

Dostával papírky s díky. Porval by se s každým, kdo by mu chtěl vyvrátit, že je to láska, nebo že neví, co to je, když mu ani není čtrnáct. Mít někoho rád víc než sebe; myslet na něj bez ohledu na přítomnost, jak je daleko, a nebrat zřetel, jestli je nemocný nebo se neuzdraví. Stav duše, v němž si i vandrák nebo kluk s nahým zadkem připadal vznešený jako princ z urozeného rodu. Láska je klíč do sfér, kde člověk ještě nebyl. Výsada ubohých i bohatých, moudrých i chudých duchem. Právo i kluků z Q 605, Domova pro těžce vychovatelné. Síla, která nepotřebuje pěsti. Ale zároveň propůjčená i slabým pěstičkám.

Byla v něm jistota i úzkost zamilovaných. Naděje i beznaděj, sladkost i hořkost. Hance dával i předtím, než šla do nemocnice, přednost před sebou samým. Neměl pocit, že se šidí. Cítil se naopak obdarovanější. Spokojil se se zlomkem toho, co jí nosil. V životě neměl takovou radost z věcí, které pro radost nebyly, jako když s Hundertschaftem tlačili káru s mrtvými do kolumbária, kde je zpopelní a popel uloží do krabic nebo vysypou do řeky Ohře. Byl ve stavu onemocnět žloutenkou, kdyby ji tím sejmul z ní, nebo alespoň převzít půlku. Škoda, že to tak nefunguje, řekl doktor. Sehnal pro ni mýdlo a z neceséru v jednom kufru ukradl nůžtičky na nehty, aby si je mohla stříhat; slyšel, že žloutenka je i ze špíny za nehty. Z knihovny pod zámkem pro ni opatřil Julese Verna, Dvacet tisíc mil pod mořem. Dobrodružství kapitána Nema, doktora a jeho dcery, převlečené za kluka, a harpunáře, který by svou svobodu nevyměnil. Tajemná ponorka Nautilus. Tempo, tempo, Caraciola vzpomíná. Z povolání, kdyby si směl vybrat, by na prvním místě byla účast na automobilových závodech vedle pana Caracioly. Ve dvanáctiválci Bugatti. Sto kol k vítěznému cíli. S chodidlem bez boty v hedvábné ponožce, aby vnímal každé zachvění plynového pedálu. Přinesl jí kelímek karamelu s vejcem natvrdo. To už bylo osmý den. Směla do zahrady za mřížemi. Mohli spolu – přes dvojitou mříž – mluvit.

„Kdes to vzal?“

„Od postarší paní.“

„Odkud přijela?“

„Z Berlína.“

„To ti sama dala – vejce natvrdo a karamel?“

„Odnesl jsem jí kufry z karantény.“

„Byla jako moucha.“

Věděla, s čím si hrál. Zaslechla zapištění.

„Maminka nenávidí myši,“ řekla.

„Proč?“

„Včera se probudila a na polštáři za hlavou jí seděla krysa.“

„Co s tím má společného moje bílá myš?“

„Děsně se lekla. Proplakala celý den. O těch, co tady kradou, si taky myslí svoje.“

„Co mám, to dám,“ urazil se Ludvíček, der Vierteljude.

Čtrnáct let je dost, aby věděl, co je špatně a co dobře. Co si smí, nebo nemůže dovolit. I zlodějíčkové mají svou čest, jestli to nevěděla.

Svěsil koutky. Sevřel tři vrásky nad očima. Pohledem se tázal, jestli jí víc záleží na stařeně, kterou poslali z karantény rovnou do starobince. Užila si už na světě dost; jistě víc, než o čem se může jim dvěma zdát. Je tu víc těch starých, kteří mají blíž do hrobu než ke konci války. Odžili si svoje. To oni dva o sobě říci nemůžou. A stáří neuteče nikdo. Může být ráda, že nemá bubliny nebo červotoče na mozku.

„Rada starších začala ubírat z přídělů lidem nad šedesát, aby přilepšili dětem a dospívajícím.“

„To je fakt, nebo sis to vymyslel?“

„Je to, jak říkám.“

„Jak na to přišli?“

„Nepotřebuješ snad přibrat?“

„Co to s tím má co dělat?“

„Jsi žlutá jako kanárek.“

„Myslíš?“

„Ta bába měla kufr těžší, než sama vážila.“

„Co když to byla naše babička?“

Ludvíček se zatvářil dotčeně.

„Poznám lidi podle kufru. Představila se mi: Paulina Trigers. Rozdělila se se mnou. Mluvila německy. Tak to asi vaše babička nebyla. Můžeš dát něco mamince, i když se štítí myší, jako by snad ta moje myšinka byla krysa, která si sedá na polštář. Jestli si tvá maminka myslí, že ses od ní nakazila, je na omylu. Je čistší než celá kuchyně v Magdeburských, kde vaří pro Radu starších.“

Ludvíček, der Vierteljude, se rád urážel. Tak to asi neplatí, že láska všechno hojí. Mají pravdu dospělí, kteří tvrdí s francouzským básníkem, že ani sto rozkoší nestojí za výslednou trýzeň?

„Holkám už se po tobě stýská,“ řekl.

„Mně po nich taky.“

Ludvíček, der Vierteljude, si na pobyt v Pevnosti-ghettu nestěžoval. Patřilo to k jeho povaze a k jeho zásadám. V životě nepotkal tolik velevýznamných lidí. Mohl jim na třídě L nebo Q říkat na potkání dobrý den, poledne nebo večer, a před osmou dobrou noc; odpovídali mu – pokud ho vzali na vědomí – jako rovný rovnému. Včera u nemocnice vyhazoval hlínu s Celanem Cohenem, boháčem z Amsterdamu. Obchodoval s diamanty a měl brusírny drahých kamenů z jižní Afriky, spoustu černých i bílých služebníků a vilu. (Kdoví, kdo se tam teď roztahuje.) Vedoucímu Transportleitung říkal Nazdar, sekáči, jako by spolu pásli husy. Jednou mu na korze u kostela dotčeně odsekl: Komu říkáš sekáči, spratku? V něčem si byli všichni rovni. Já tobě, ty mně.

„Jsem rád, že už jsi zdravá,“ řekl.

„Ještě tři dny mám zůstat v karanténě.“

„Přinesu ti mýdlo.“

„To seš hodnej, Ludvíčku.“

„Znám jednoho bohatýho člověka. Tykáme si. Vyhazujem hlínu u německé nemocnice. Na tajných kontech v Ženevě má dost, aby si koupil – nebýt Němců – co srdce ráčí. Ve Francii má botanickou zahradu. Stáje ve Švédsku. Dvacet pět plnokrevníků. V Amsterdamu ve vile hudební altán. Na dovolenou jezdil na mys Dobré naděje. Má to ve Švýcarsku v bance na číslo. Naštěstí nebo naneštěstí to číslo konta neznají ani jeho vzdálení příbuzní v Americe nebo v Austrálii. Vypráví mi o svých cestách před válkou. Plavil se ostrovy v Tichomoří. Byl na Maltě, jako ty vyjdeš z Hamburských kasáren a dojdeš k Ústeckým. Zná Sarajevo. Hrál v kasinu v Monte Carlu. Vyhrál třeba sto tisíc a bral to lehce, stejně jako když prohrál sto tisíc a nepodlomila se mu kolena. Stačilo by ti slyšet ho mluvit o jídle, aby se ti sbíhaly sliny. Teď musí nosit kšandy, aby mu nepadaly kalhoty. Po válce si chce zřídit kasino. Tři zábavní podniky, restauraci a podnik volné zábavy, jak tomu říkal.“

Pak řekl: „Taky jsem slyšel, že lidské maso bylo na jídelníčku – ne tak dávno – běžnou věcí.“

Dodal: „Fakticky se to povídalo na přednášce. Ještě před naším letopočtem vyškrabovali lidi mozky zemřelých.“

Ludvíček, der Vierteljude, se odvážil – zatímco žloutla a pak zase modrala a bledla – vyjít si večer v šest na přednášku kapacity do místnosti písárny Rady starších, kde během řeči nositele Nobelovy ceny za medicínu ukradl sametovou záclonu. Používal ji jako deku navíc, a teď se rozhodl ji věnovat Hance. Může si z ní udělat vínovou sukni nebo kabát. To jí dá na uvítanou, až vyleze z karantény. Horší by bylo vytáhnout mu během jeho řeči tkaničky z bot. (Na tenhle nápad by neměl zapomenout.)

„Nebude ti zima,“ prohlásil.

Pak řekl: „Takhle se časem dozvíš něco, za co by nějaká věhlasná univerzita dala všechny peníze.“

„Co?“ chtěla vědět Hanka.

„Je to zajímavý. Jsou na Jupiteru a jeho měsících moře? To bys nevěřila, kolik lidí to zajímá. Je Mars obyvatelnej? Jsou na Měsíci řeky? Urazil jsem za těch osm dní dál než miliony světelnejch roků. Víš, že světlo ze Slunce dorazí na Zemi za sedm nebo osm minut? Zvuk z Měsíce za dvě minuty, jestli jsem to nepopletl.“

„Co z toho máš?“ zapochybovala.

„Vím, co jsem nevěděl. Jsem bohatší,“ řekl Ludvíček, der Vierteljude. „Například jak jeden americkej básník skočil z lodě a utopil se a – neutopit se – jaktěživ tak známej nebyl. Nebo že Magellana, věhlasnýho Portugalce a cestovatele, zabili na Filipínách domorodci. Cooka sežrali na Kubě lidožrouti. Vědělas, že papež Julius druhej v šestnáctým století vyloučil z církve Benátky, sakumprásk i s kanálama a Dóžecím palácem? Vědí přesnej den, sedmadvacátýho dubna.“

„A co?“

„Nechtěla bys vědět, jaké to je vézt se Orient-Expresem do Istanbulu? Podrobnej jízdní řád? Mezi námi, vím od Celana Cohena, že to byl už starej vlak. Nebo že ve věznici Alcatraz v San Francisku v Americe, kde seděl Al Capone, se vězňové vzbouřili, protože jim dávali obden makarony. Něco mě na Cohenovi mrzí. Z boháče se stal skrblíkem.“

Ludvíček se spoléhal, že to vrhá odlesk. Cítil se jako ozvěna slavných, třebaže teď zbědovaných. Krmil se i jejich nadějí, co bude, jestliže přežijí. Ozvučovala mu to ozvěna; co bylo. Možná, že jim to paměť trochu zkrášlila.

„Ještě jsi bledá,“ řekl nakonec Ludvíček. „Už nejsi žlutá, ani modrá, spíš dorůžova.“

„Je to pryč. Prohlížel mě mladej doktor. V zrcadle jsem se zdála sama sobě bílá.“

„Co ten starej doktor?“

„Zaučuje toho mladšího.“

„Na tobě?“

„Mluví spolu latinsky. Říkal, že mám hepatitis.“

„Kapku žlutý oči.“

„Toho se nebojím.“

„Musíš víc jíst. To je všechno.“

„Jak krmíš myšku?“

„Dělíme se.“

„Říkej jí radši zase Kleopatra.“

„Může mít dvě křestní jména. Klidně. Má se dobře. Ujde to.“

„Jsme na tom stejně.“

„Bylas na tom hůř.“

Ludvíček stál před mříží s rukama v kapsách. V levé svíral myš. Má myš pocity? Spíš ano. S holkou to není jednoduché. Musí se hlídat, dávat si pozor na pusu. Jsou holky citlivější než kluci? Na něco? Váží každé slovíčko na lékárnických vážkách?

„Je věrná,“ řekl o družce v kapse.

Přehodila si balíček s vejcem natvrdo a kelímkem karamelu z ruky do ruky. „V souvislosti s tou starou paní není, co by tě jednou mohlo mrzet?“

„Už jsem to říkal.“

„Odpřisáhni to.“

„Přísahám na život tý báby.“

„Na život tý báby?“

„Co mi na ní sejde?“ vzdal to Ludvíček, der Vierteljude.

„Je pravda, že pojedou transporty?“

„To je vždycky pravda, jen se neví kdy.“

Kolik a kam věděli Němci. Data nesdělovali ani Radě starších. Zacházeli i s nejpitomější informací jako s vojenským tajemstvím.

„Je plno fám,“ prohodil. „To je vždycky. Divila by ses, co jsem už vyslechl.“

„Nemocným se nedá věřit,“ řekla.

„Nemysli na to.“

„Je lepší nebýt nemocná.“

„To ti bůh řek.“

„Nic jsi neslyšel?“

„Nemám tak dlouhý prsty. Musel bych dosáhnout do centrální evidence. Nejsem moucha, co sedí na zdi na nacistický komandatuře. Možná, že budou něco vědět kluci.“

„Myslím kvůli rodičům, aby to nedostali, když jsem tady.“

Co jí těch osm dní vrtalo hlavou? Neměl jí ukazovat, jak jeho kamarádi kradou kufry? Žloutenka mu nevadila. Dal by se od ní nakazit, kdyby to šlo, aby byli spolu. Bála se, že ji zařadí s rodinou, nebo je roztrhnou, anebo že by mohli za trest zařadit jeho?

„Děkuju ti za ty nůžtičky na nehty, Ludvíčku.“

„Není zač.“

„Tys taky někde ukrad?“

„Ještě se můžeš zeptat, co jsem si ukrad k večeři.“

„Co sis ukrad k večeři?“

Nazítří dala kelímek karamelu i vejce matce, otci a bratrovi. Ludvíček, der Vierteljude, z toho asi moc neměl. Chybělo to jen té paní ve starobinci. Maminka už nebyla tak citlivá jako první dny, když se kolem ní tolik a ze všech stran podvádělo, lhalo a kradlo. Na všecko byl dvojí loket. Na co si nezvykla, že se probudí s krysou na polštáři.

„Jsem ráda, že za mnou chodíš,“ řekla Hanka. „Zejtra mě pustí.“

Byli trojice: Hanka, Ludvíček a myš. Slova, která adresoval myši, platila jí. („Ty můj drobečku pobledlej. Můžeš se na mě spolehnout. Nejsem žádný vořezávátko.“)

Ráno Ludvíček nepřišel. Ukázal se v Hamburských kasárnách třetí den, co ji propustili z karantény, v šest po práci. Vzal ji na baštu nad kasárna Kavalír.

„Dostal jsem to.“

Věděla bez ptaní co.

„Dostala to většina kluků. Nejedu sám.“

Měl na sobě tepláky, vysoké šněrovací boty. Vypadal jako kocour v botách připravený na cestu. Zdál se jí menší než minule. Sdělil jí to věcně. Jako by říkal, že bude pršet.

„Co se dá dělat? Osud je osud.“

„Máš strach, že jedeš?“

„Ani ne. Takovej divnější pocit. Jako když musíš ve tmě skočit ze zdi. Prostě skočíš. Nakrčíš se, odrazíš a skočíš.“

„Bereš to lehce,“ řekla.

„Lepší než žloutenku.“

„Přijeli jste taky společně?“

„Jedou Vierteljuden a Halbjuden nad čtrnáct.“

„Tobě už je čtrnáct?“

„Podle židovskýho kalendáře. Když se počítají dny od západu slunce. Nebo podle hvězd a měsíce. Podle maminky by to bylo prakticky až zejtra. Co mi sejde na tom, kolik je mi dneska nebo zejtra? Mám to k narozeninám.“

„Všecko nejlepší, Ludvíčku. Radši bych ti udělala krupicovou kaši.“

„Díky.“

„Máš smůlu, ne?“

„To se uvidí. Není všecko špatný k něčemu dobrý?“

„Zmeškals pár dnů. Není to k vzteku? Mohls bejt chráněnej. Nemusel bys jezdit.“

„Podívám se do Polska.“

„Jde jen o jeden den.“

„Znáš Němce.“

„Kdo stojí o cestu do Polska?“

„Neodříkám si.“

„Chtěl bys, aby ti bylo víc?“

„Leda kvůli jedný věci.“

„Jaký, Ludvíčku?“

„Abych ti nabídnul manželství.“

„Nezbláznil ses, Ludvíčku?“

„Můžu ti nabídnout zasnoubení.“

„Šílíš,“ zajíkla se a zrudla. „Jsi možná Vierteljude, jestli si nenamlouváš i to, Ludvíčku. Kluk šikovná. Kradeš jen těm, co to unesou. Teď ti přeskočilo, Ludvíčku. Co to povídáš? Provdat se nebo zasnoubit? Ke čtrnáctým narozeninám?“

Procházeli se po baště. Přešli od Kavalírky až k udupané trávě nad Sudetskými kasárnami. Bylo to – do osmi večer – korzo manželů a milenců po práci. Mezi větracími šachtičkami a komínky rostla vysoká tráva. Ti, co neměli směnu, se tu mohli za slunečných dnů opalovat. Hrstka párečků čekala na soumrak.

Párkrát tu Ludvíček viděl ve vysoké trávě pár nahých. Scény, nad nimiž se zastavoval dech. Zažil za komínkem párek dvou padesátiletých, oba se zavřenýma očima, muž na zádech a žena s tváří, kterou tiskla do klína.

Chtěl se odvrátit, ale přitahovalo ho to. Závoj černých hustých vlasů. Tvář, ústa. Kam pohroužila obličej.

„Nedělám z toho vědu.“

„Jste kasta,“ narážela na jeho společníky.

„Bál jsem se, aby v tom nebyla vaše rodina.“

„Taky jsem měla strach.“

„Jsem rád, že jedu.“

„Co tě to napadá? Proč?“

„Když jedu já, nejedeš ty. Všichni najednou neodjedou. Někdo tu zůstane. Mám z toho lepší pocit.“

„Čtrnáct ti je až zejtra,“ řekla. „Nemusel bys jet, Ludvíčku.“

„Už jsem si zapakoval. Ponožky, svetr, ručník. Kartáček na zuby. Červenou termosku. A mám svou trvalou společnici.“

„Kolik jede lidí?“

„Pět tisíc.“

„Nepůjdeš to zkusit na Radu starších, aby tě vyreklamovali, když je ti teprve zejtra čtrnáct?“

Podívala se mu do očí. Blesklo jí hlavou, proč to asi udělal.

„Co bych mohla udělat pro tebe, Ludvíčku?“

„Zasnoubit se,“ vyhrkl Ludvíček, der Vierteljude.

„Teď hned? Co tím myslíš, Ludvíčku…“

Byla v ní ozvěna odpovědi. Měl nedůvěřivé světlemodré oči, huňatou hřívu. Líbil se jí od první chvíle, co se potkali v karanténě a zastavil se u jejího slamníku, a potom, když ji odvedl k vikýři a ukazoval oknem, jak provozují své řemeslo lapkové.

„Mám tě ráda, Ludvíčku, to snad stačí.“

Ludvíček se ohlédl ke komínku ve vysoké trávě, kde už nikdo neležel. Připozdilo se. V osm museli být v ubikacích. Pět tisíc lidí pakovalo.

„Je mi teprve třináct, Ludvíčku…“

V očích měla zmatek. Cítila jeho zmatek. Dlouho mlčel.

„Co vlastně chceš, Ludvíčku…?“

„Abys mi dala slovo.“

„Ještě jsem se s nikým – co jsem živa – nezasnoubila, Ludvíčku.“

„Budeš na mě čekat? Kdekoli budu? Zůstaneš mi věrná? Kdekoli budeš?“

Skoro si oddechla.

„Budu na tebe čekat, Ludvíčku. To jistě…“

„Musíš to zpečetit.“

„Nesmíme se líbat, Ludvíčku… Víš, že to nesmím…“

„Proč? Když jedu?“

„Byl by to hřích.“

„I kdyby mě zejtra odsoudili k smrti?“

Měl přiškrcený hlas.

„Neodsuzujou tě přece k smrti.“

„Jedeme už ráno. Nastupuju v noci.“

Chtěl, aby ho políbila, ale ne na tvář nebo na čelo. Ztrácel se v šeru. Ludvíček, der Vierteljude, neměl velkou hlavu ani tvář. Měkké dětsky chlapecké rysy. Ústa vystupovala trošičku dopředu, jak špulil rty. Měl uzounký obličej, trošku jako lišák. Zato mohutnou lví hřívu a vítr mu cuchal vlasy jako vysokou trávu. Vodnaté oči se mu leskly.

V pravé dlani svíral myš. Napadlo ji, že by mohl myš z roztržitosti rozmačkat.

„Proč to chceš?“

„Víš proč,“ odpověděl.

Zapřísahal ji, že mu to přinese štěstí. Nechtěla, aby odjížděl s pocitem, že mu neposkytla něco, co mu přinese štěstí? Jestliže je osud ruka s pěti prsty a jeden je šikovnost, druhý síla a třetí odvaha a čtvrtý chytrost, ten nejsilnější z prstů je štěstí. Palec. Páka. Zvedl palec do tmy. Znamená to políbit ho nebo se od něj nechat políbit. Opak znamenal smůlu. Tu druhou ruku osudu, taky s pěti prsty. Tajemství čísel, kdy tři a dvě není pět a jedna a jedna nejsou dvě, ale tři nebo jedna. Chtěl, aby si představila, jaký zdroj síly na cestu by to pro něj byl. S jakým pocitem by šel.

Napadlo ji, co všechno od Ludvíčka měla; co dostala maminka, otec a bratr Ramon. Zároveň měla strach, že jsou poslední a koledují si o malér. Za chvíli je Strassensperre. Chytit je tu Ghetto-wache nebo esesák, zařadí ji do transportu s ním. Měla by se vykoupit? Tušila protiváhu toho, co od ní Ludvíček chtěl; že by už neuviděla matku, otce a bratra. Ludvíčka nemohlo potkat nic o moc horšího, než že pojede. Nikomu se nezodpovídal. S nikým – kromě ní – se nemusel loučit.

„Ludvíčku…“

Myslel na to, že věci dobré nebo špatné přijdou samy od sebe a většinou je marné hledat pro ně důvod. Zůstane pocit. Odváděl ji na L 410. Už byli před branou. Zastavila se u sklepní mříže.

„Přijdu za tebou v noci k vlečce,“ řekla.

„Jak se dostaneš z Domova?“

„Je tu uvolněná mříž. Dostanu se dovnitř nebo ven, i když je zamčeno. Jsem jako ty – hadí.“

Díval se na mříž.

„Někdy v noci navštěvuju maminku v Hamburských a přespím u ní a ráno se zase vrátím do L 410.“

„Tos mi neřekla.“

„Udělala jsem to teprve dvakrát.“

„To by tě mohli chytit.“

„Jdu, když je tma nebo prší.“

„Jsi jako kluk.“

„Nejsem jako kluk.“

„Jen v tom,“ dodal. „Neurážej se hned.“

Kdyby byla kluk, nechtěl by, aby se líbali.

Vytáhl levičku z kapsy. Čekala, že to udělá s pravičkou a ukáže jí myš, která pištěla. Mezi palcem a ukazováčkem levičky měl prstýnek. Kroužek s čtvercovým ametystem ve velikosti jejího nehtu na malíčku.

„To je pro tebe.“

Napadlo ji, že ho někde ukradl.

„Díky, Ludvíčku.“

Té staré paní, které odnášel kufry? I s kufrem? Taky se neptala, kde vzal nůžtičky na nehty.

„Nasaď si ho.“

Prohlížela si ho, jak si holky prohlížejí prstýnky. Seděl jí přesně.

„Už si ho nesmíš sundat. To mi snad můžeš slíbit.“

„Jo…“

„Přineslo by ti to smůlu. Mně desetkrát větší.“

Už měl v hlase spěch, jako ona. Vzal ji levičkou za její pravé zápěstí. Nechala ho, aby ji držel. Cítil, jak se chvěje.

„Dej mi pusu a můžeme jít,“ řekl.

„Ludvíčku… měj rozum…“

Mlčel a čekal.

„Ještě jsem nikdy s žádným klukem nebyla.“

Nic neřekl. Zhluboka dýchal.

„Měla jsem žloutenku… Nechci tě nakazit.“ Opatrně vyprostila ruku. „Měli bychom jít, Ludvíčku…“

„Ne, dokud mě nepolíbíš…“

„Měla jsem žloutenku,“ opakovala. „Je už pozdě.“

„To mi nevadí.“

„Ludvíčku, mám strach, že ses zbláznil.“

Už byla tma.

„Pojď… Ludvíčku…“

„Tak dobře,“ urazil se.

Po několika hodinách vyklouzla mříží z L 410. Našla si Hamburská kasárna, odkud vyjížděl transport. V davu hledala Ludvíčka, Vierteljude. Byla ráda, že ji ve tmě sotva kdo pozná. Měla na sobě tepláky a jupku, co si na sebe lidi brali do transportu, aby nebyla nápadná. Neměla zavazadla. Kdyby to uzavřeli kordonem a nahnali do vagonů, až přijedou, sotva by utekla. Vlak už byl připravený. Nikdo už se neptal, co by se stalo, kdyby vagony nedorazily? Myslela na transport na východ, odkud se ještě nikdo nevrátil.

Minula skupinku, v níž byla koloraturní zpěvačka z Amsterdamu, Anny Freistadtová, a tucet prominentů z bloku, kde byli lékaři. Potom tři rodiny z Hamburských kasáren, které se držely pohromadě.

Konečně našla skupinky kluků z L 218. Stranou stála parta sirotků z někdejší Belgické 24, Halbjuden, Vierteljuden a osminkoví a šestnáctinkoví míšenci. Drželi spolu. Měli čísla jedno za druhým. Nastoupí do stejných vagonů.

Vierteljude Ludvíček stál stranou v černém roláku, s krabicí od margarínu převázanou provazem a s poutkem, aby ji mohl nést přes rameno, číslo 419 na lepenkovém papíru ve velikosti kostky margarínu na tkanici kolem krku. Měl odřené tepláky a vysoké šněrovací boty.

„Všechno je pocit,“ říkal někomu.

Téměř se jí zastavilo srdce. Nevyhrklo z ní, že vypadá jako kocour v botách. Kryly ho stíny. Poznala ho podle dozadu protáhlé hlavy a hřívy. Padalo na ně světlo hvězd a plného měsíce. Někteří kluci měli placaté čepice, Ludvíček jel prostovlasý.

Ukradli dost kufrů, proč si brali krabice? Nebo tolik kufrů, jak Ludvíček líčil, nakonec neukradli?

Překvapila ho, jako on předtím ji prstýnkem a co od ní chtěl. Neřekla, že přijde, jako to dělal on, když byla v karanténě?

„Je noc. Nesmíš ven.“

„Nejsem tak bázlivá,“ odpověděla.

Nezmohl se na slovo.

„Proč mlčíš?“ zeptala se.

Díval se na oblohu.

„Je víc hvězd než slov.“

Už se vzpamatoval.

„Nemusíš se o mě bát,“ řekla.

„Ty o mě taky ne. Máš prstýnek?“

„Sedí mi,“ odpověděla.

„Nesundavej ho.“

„Ne.“

Pak řekla: „Od nikoho jsem ještě neměla prstýnek. Jen jako malá holka od maminky. O ten jsem přišla, protože byl ze zlata. Všechno zlaté museli naši odevzdat do Národní banky ještě v Praze.“

„Ukaž.“

Viděli oba prstýnek v nočním světle.

„Nikdy ho nesundám,“ řekla. (Přišla o něj o měsíc později, po příjezdu do Auschwitz-Birkenau.) Zářil matně do tmy, do hvězdné a měsíční české noci, kterou měl Ludvíček, der Vierteljude, za pár hodin odjet, jak se ukázalo, do říše mrtvých. Natáhla prsty na levé ruce. V šeru byl prstýnek sotva vidět.

„Jako malá hvězdička,“ řekla.

„Za chvíli jsme na řadě.“

„Jedete v jednom vagonu?“

„Doufám.“

„Pojedete dlouho?“

„Čím dýl, tím líp. Na pár dnech nebo nocích mi nesejde.“

„Nevzal sis čepici?“

„Až když bude sněžit.“

Zřízenci začali vyvolávat čísla.

„Už budeš na řadě?“ Ukázal jí čtverec s čtyřistadevatenáctkou.

„To máš dobré číslo,“ řekla.

Vypadal, že zmatek kolem se ho netýká. Vyvedla ho z rovnováhy?

„Tak do příště, Ludvíčku…“

„Jo.“

„Budu na tebe myslet.“

„Díky.“

„Čekat.“

Napadlo ji, že nežadonil o políbení – jakožto zasnoubení – jako večer.

Měli pár minut.

„Tebou blednu, mám skoro závrať.“ Neřekl, že je mu téměř špatně. Zaskočila ho vroucnost.

„Co je ti?“

„Byl bych radši, kdybych nebyl. Položil se s tebou na trávu.“

Přešlápla si. Ještě krok a pár vteřin a budou na konci světa, času, všeho. Vybavila se jí v duchu vysoká tráva na baště nad někdejší pekárnou, teď ústavem pro choromyslné, kam se na ně chodili koukat.

Podal jí do čtverce složený papír ze školního sešitu, který vzal za pět prstů v Domově mládeže na L 410.

„Přečti si to, ale až odejdu.“

„Proč?“

„Budu radši, když s tím počkáš.“

„Dobře,“ zamrkala. „Když to tak chceš…“

Zrudl. Měl pocit nevolnosti, jako když něco špatného snědl.

„Máš myš?“

„Chceš ji?“

„To by se ti stýskalo.“

„Jezdíme všude spolu.“

„Maminka by umřela hrůzou. Asi bych ji nekrmila jako ty.“

Ludvíček vytáhl myš z kapsy. Políbil ji na čumáček; nejdřív jí přidržel tlapky a drápky, aby ho neškrábla. Pak ji zas uložil do kapsy.

„Nemá se čeho bát,“ řekl.

„Až se vrátíš, nebo jestli pojedu taky, budem se o ni starat spolu.“

Jeho číslo vyvolávali podruhé. Bránou probíhali dva starší kluci z Belgické 24, Halbjuden. Neměli čepice a vlasy jim vlály do hvězdného prachu a tmy. Čtyři sta šestnáct, čtyři sta sedmnáct, čtyři sta osmnáct. Zřízenec, který stál s blokem vedle příslušníka Waffen-SS z komandatury, tužkou odškrtával jednotlivá čísla; mrknul na běžícího a na cifry osvětlené elektrickou lampou. Na okamžik se zastavili, vypjali se do pozoru, ukázali transportní číslo a na pokyn SS nebo zřízence běželi dál, bránou na rampu a po prkně do vagonu, jak to bylo nařízeno.

„Někoho vyvolají třikrát,“ řekl Ludvíček. „Chceš, abych počkal?“

„Radši ne, Ludvíčku. Mohl bys dostat výprask.“

„Měj se,“ řekl Ludvíček. „Až skončí válka, někde si tě najdu.“

„Nebo já tebe.“

„Na sto procent.“

„Platí.“

„Všecko nejlepší k narozeninám, Ludvíčku. Dneska to máš podle maminky.“

„Až se vrátím, oslavíme to spolu.“

Díval se na ni už z dálky, do které odjížděl, skoro skrz ni, s pootevřenými rty a přivřenýma očima plnýma vlhkosti.

„Rád cestuju,“ utrousil.

Poprvé, ve třinácti, cítila cizí touhu jako svou vlastní. Líbla ho rychle na pootevřené rty, které snad čekaly, aniž už o tom věděl; víc ke straně než doprostřed rtů. Už jí nevadilo, že by mohl dostat žloutenku? Nebo že se Ludvíček prve líbal s myší? Ani co by tomu řekla maminka? Cítila, že Ludvíček, der Vierteljude, to pokládal za zasnoubení a příslib věrnosti. Nelíbal se takhle se čtrnáctiletou Marií z Amsterdamu, když loni odjížděla jako nyní on? Snad se vypořádal s tím, co dělali v karanténě s kufry zmatených a poměrně zasycených a dobře oblečených, protože teprve přijeli, a oni tu už byli a „spali na betoně a kapalo jim na hlavu“. Chápala, jakou mez překročila. Cítila jeho rty na svých.

Na zlomek vteřiny se pro ni svět vyprázdnil. Byl tu jen Ludvíček a jak ho políbila. Chuť jeho rtů. Vír, který z ní vše strhal a ponechal ji zevnitř nahou. Pocit.

„Neboj se,“ vydechla.

„Čeho bych se bál?“

Ludvíček, der Vierteljude, už neřekl slovo. Vyběhl s poloprázdnou krabicí od margarínu pod paží, s číslem 419 na krku, šťastný, že řekla, že je to dobré, tudíž šťastné číslo. Do tmy zvedl levičku na pozdrav. (V pravé ruce držel myš, aby nevypadla, až poběží.) Podržel dlaň s roztaženými prsty nad hlavami těch, co běželi před ním a za ním. V koutcích úst, v bleděmodrých očích měl ten zlomeček vteřiny, kdy se z dítěte stane dospívající nebo z dospívajícího muž. Neotáčel se; ve tmě by se stejně neviděli. Kromě toho otáčet se nebo vracet znamená smůlu.

Usmíval se. Probíhal kolem zřízence a esesáka a zastavil se, aby ukázal číslo, a vypjal prsa. Napadlo ho, že má dobrý osud a že by ani nechtěl být nikdo jiný nebo aby to bylo jinak. Neslyšel esesáka, který ve chvíli, když zřízenec odškrtával čtyřistadevatenáctku u jeho jména naklepaného strojem na buničitém papíru na Radě starších a schváleného na komandatuře, si mumlal pod vousy: „Uvidíme, jak dlouho se budeš usmívat, mein Liebling.“

Ludvíček, der Vierteljude, byl šťastný. Odjížděl do plynové komory. Zezadu vypadal, jako by běžel vstříc nesmrtelnosti. Nejdelší cestě v životě. Dobrodružství. Příslib. Uvidí Polsko.

O měsíc později, v Auschwitz-Birkenau, už Hanka Franzenbergerová Ludvíčka nenašla. Nikdo z těch, které tu potkala, o něm nevěděl. Něco se říkalo o Rodinném táboře, kde zůstaly některé z terezínských transportů šest měsíců nedotčené, ale tam Ludvíček nebyl. Taky slyšela, už v Auschwitz-Birkenau, že kluci z Belgické 24, Halbjuden, Vierteljuden a osminkoví a šestnáctinkoví míšenci, šli rovnou z rampy do komína nebo – pokud to byli kovodělníci nebo mechanici – na práci do muniček v Německu. Zbytek, co zaslechla, byly pověsti. Někdo říkal, že hrstka lidí z Ludvíčkova transportu se přece jen dostala do Rodinného tábora, než je po přibližně šesti měsících zplynovali, protože se je Němcům nepodařilo vyměnit v handlu gestapa s Američany za nákladní auta.

Dodatečně se ho v duchu ptala, jestli tehdy u vlečky, než ho políbila, plakal, nebo měl jenom vodnaté oči. Nemusela mu říkat, co se s ní děje, když se k němu v duchu vrací. Tvářil se vedle ní už od první chvíle v karanténě dospělejší. Mohla mu vzkázat, kdyby se to k němu dostalo, že rozdíl mezi klukem a holkou, jako jsou oni dva, je v tom, že holka je trpělivější. Dokáže si leccos odříct, i když toho třeba později lituje. Možná je chyba počítat na dlouhé lokte. Na Ludvíčkovi se jí líbilo, že se nedoprošoval ani toho, na čem mu záleželo víc než na něm samém. Zamlouvalo se jí, že Ludvíčka nezkrušily kopanec, facka nebo porážka. Nepřiznat si rány pro Ludvíčka znamenalo je smazat nebo je vlastně ani nedostat. Neříká se, že král, kterého nikdo neuznává, není král? Důležitý, jak opakoval, byl pocit. Dokázat přijmout, co je. Smířit se s tím jaký je. Pocit je všechno. Zvážil, co se dá vyhrát a co alespoň neprohrát. Měl tu svou malou, úzkou, dozadu ustupující hlavičku, silnou vůli. Nepřipustil si, že by byl nižší třída jen proto, že lidi, s nimiž se dostal dohromady, jako Celan Cohen, patřili k té vyšší. Dodatečně se jí vracela každá vteřina s Ludvíčkem a držela se toho.

To už byl Ludvíček jedna z mnoha sazí v osvětimských komínech. Součást oblak plujících napříč nad Polskem do moře. Pro ni podstupoval své vítězné bitvičky, i když jenom o kufr, batoh nebo jak se dostat větrákem do pekárny, přesto, že se někdy točil a musel ho zastavit svým tělem anebo kusem dřeva, které si přinesl s sebou, bochníček chleba, který pak rozdělil mezi kamarády, ji a sebe. Nepřipustil, že by ho mohli chytit. To už by bylo, jako by ho chytili. Když jej něco včera zpomalilo, věděl, že musí dneska přidat. A pokud ho to oslabilo, chápal, že musí nabrat do zítřka sílu, aby to dohonil.

Narodit se Ludvíček jako holka, byl by možná taky skoupý, když jde o první políbení.

„Kluci nepláčou,“ odpovídal jí Ludvíček, der Vierteljude, v duchu. „Neboj se.“

Vezl si v jedné kapse svou bílou myš, ve druhé papírky s poděkováním, které mu z nemocnice posílala po ošetřovatelkách nebo vrátném.

Opakovala si, co jí říkal ve vysoké trávě na baštách nad Kavalírkou, v bývalé rakousko-uherské vojenské pekárně, kde se peklo před válkou osm set padesát bochníků denně a kde už v osm spali duševně nemocní, a nad Sudetskými kasárnami, než jí dal prstýnek. Ve chvíli, kdy zapadalo slunce za hory a lesy daleko na severu, kde ustupovaly z české země až do Německa: když chce, vydrží všechno. Důležitý je pocit.

Chyběl mu den do čtrnácti. (Narodil se mamince v podvečer, za pět minut pět.) Věděla, že míšenci, kterým ten den, kdy odcházeli, nebylo čtrnáct, do transportu nemuseli. Leda by se – kvůli kamarádům – přihlásili dobrovolně.

Nemohl počkat? Kdoví, co se může do zítřka nebo ještě v noci stát? Otevřela složenou osmerku a četla:

Mé oči jsou zrudlé,
v srdci mě zebe.
Budu-li milovat,
pak jenom tebe.

Přátelství

1.

V pátek 17. října 1944 byl Rafi Rotschild zařazen do transportu na východ. Měl tři dny, aby se rozloučil s otcem, matkou a starší sestrou, kteří v transportu nebyli, ale nechtěl to zatím říkat ani jim, ani svému příteli Zdeněčkovi Bellelesovi, zvanému Bebe nebo Cherubín. Bebeho přemístili z L 218, kde byl Domov mládeže, o tři bloky dál do Domova pro těžce vychovatelné Q 605. Udělal si z toho bobříka mlčení, zkoušku vůle nebo dospělosti. Bylo mu patnáct a něco. Pár věcí si už v hlavě srovnal. Každý člověk má dva světy. Vnitřní a vnější. A čas plyne v každém z obou světů jinak. Se Zdeněčkem Bebe Cherubínem Bellelesem sdíleli třetí, svůj společný svět. Byli kamarádi na život a na smrt.

Hvízdnul na dva prsty – třikrát.

S tmavnoucími kaštanovými vlasy a prvními rysy dospívání, ostrýma zelenýma očima a velkým nosem nad vyrážejícím knírkem, vykoukl Zdeněček Belleles, Bebe, Cherubín, z okna ve druhém poschodí. Ležel na nejvyšším kavalci v místnosti, skoro pod stropem. Na otázku, jak se sem dostal, odpověděl už ráno: „Svedla to na můj slamník, ta šilhavá doktorka Irma Weinzibachová. Ta, co neslyší a vykřikuje: Dívej se na mě a poslouchej, co říkám. Dali mi do průvodního dopisu, že se v noci zmáčím. Podepsal to madrich na šestnáctce, Berl.“

Zasmál se. V očích měl výraz, který opakoval Bebeho přesvědčení, že jeho jediným soudcem může být leda on sám. To už se netýkalo výkonu cizího rozsudku, ten byl také v cizích rukou.

Rafi Rotschild, R. R., okamžik uvažoval, jak mu říct, kdyby si to rozmyslel, že mají ještě tři dny spolu a pak se buď ještě někdy uvidí, nebo ne.

Zdeněček Belleles, Bebe, Cherubín, byl bledý. Koutky úst mu padaly. Rafi Rotschild se rozhodl mu to neříkat, alespoň ne hned. Na blbé zprávy je dost času.

Rafi Rotschild stál na chodníku odlehlé postranní ulice, jedné z Q tříd, protínajících bývalou pevnost, teď židovské ghetto, po šířce od západu k východu, stejně jako L šly horizontálně. Vyvracel si krk dozadu, aby na kamaráda viděl. Zdeněček Belleles, Bebe, Cherubín, ležel na břiše, aby dosáhl hlavou k pootevřenému oknu s mříží.

Na přízemní zeď bez oken, k číslu bloku H VIII, s oprýskanou omítkou, až se obnažily červené cihly, někdo připojil ke starým veršovánky:

Švakře, švakře,
já ti sestru vrátím,
o co jsem ji oškubal,
to ti zaplatím…

A křídou vypsaným písmem:

Dala bych ti dala,
ale jsi maličký,
dosáhl by si
jen do polovičky…

Připsal k tomu: „Dívej se na mě a poslouchej.“ A doušku: „Vidím a slyším. Rafi. R. R.“

Měl pro Zdeněčka Bellelese, Bebeho, Cherubína, novinku: vypláznout jazyk nemusí být výsměch, nadávka nebo vzdor. V Tibetu je to pozdrav na dobrý den nebo potvrzení, že to myslí dobře. Jazyk ukazuje, co zamýšlelo původní podávání rukou, totiž že nemá zbraň, a vypláznutý jazyk zase, že není nemocný.

„Co blbneš?“ signalizoval shora Zdeněček Belleles, Cherubín.

Neviděl na tenounké sliznici Rafi Rotschilda drobné cévky, zdravě červené.

„Máš to?“

„Ty fakticky blbneš,“ vzkazoval dolů Zdeněček Belleles, Cherubín, Bebe.

„Myslíš, že je to sranda, se sem dostat?“ tázal se řečnicky Rafi Rotschild. „Mám to.“

Byl slunný den, foukal říjnový vítr. Pevnost byla kámen svlečený do naha. Rafi Rotschild na chodníku vychladl. Neměl ponožky. Už se mu nechtělo vyplazovat jazyk jako Číňan. Mít na jazyku hodně červených pupínků prozrazovalo starosti. Má-li boty, kdo ještě potřebuje ponožky? Obráceně – bez bot, jen v ponožkách – by to bylo horší. Všechno mohlo být horší. Rafi Rotschild uměl najít to lepší. O to horší se nemusel prosit. Pobolíval ho krk, jak kroutil hlavu vzhůru. Proč by si měl ještě kroutit jazyk. Sklonil hlavu, aby si odpočinul.

Věděli, na čem jsou. Bylo to vždycky voda a oheň. Mohli se pokládat za vodu pro každý oheň a pro každou vodu za oheň.

Záležitosti, které se snesly, a věci, které nesnesli.

Měli smůlu, že jako plameny nebyli nikdy dost velký oheň a jako voda měli daleko k veletoku. Zdeněček Belleles, Bebe, Cherubín, vážil pětatřicet kilo a Rafi Rotschild mohl mít na decimálce městské váhy, i kdyby pravidelně snídal, obědval a večeřel, dobrých čtyřicet sedm.

„Ta kráva Weinzifenbachová nám přednášela o osobní hygieně. Zubní pastu musíš tlačit od konce, nikdy z prostředka, Cherubíne.“

„Jasně. Ty máš zubní pasu?“

„A kašnu s vodotryskem. Ta ženská má za to, že pastu snad žereme.“

„Blbečku, je ti zima?“

„Na to můžeš vsadit,“ řekl R. R. „Utečeš?“ zeptal se. „Máte tam vši?“

„Jen blechy,“ odpověděl Zdeněček Belleles. „Sestavím si z nich na víku z krabice od bot Cirkus Belleles.“

„Jsi celej modrej.“

„Mám impetigo.“

„Kde?“

„Na čem si sedíš.“

„Za tím stojim. Ty taky musíš mít všechno, Cherubínku.“

„Mají to tu všichni.“

„Kde to vzali? Je to nakažlivý?“

„Když máš dětskou kůžičku. Hlavně na… Víš kde…“

„Radši se mě nedotýkej.“

„Nemám tak dlouhý ruce.“

„A tak dlouhý sedadlo. Co jinak?“

„Impetigo mi stačí. Nevědí, jak to léčit, kromě hnusný modrý barvy.“

„Bolí mě z tebe krk.“

„Lehni si na záda.“

„Do bláta? Víš, co mi můžeš, Cherubínku? To si mám snad zase prát košili?“

„Jeden blbec tu dostal na starost vorchung, výzkum. Píše zprávu Psychologie života v terezínském ghettu: Pohled dětí a dospívajících.“

„Co to je – psychologie?“

„K jídlu to není. Je to akademik.“

„Co to je?“

„Před válkou dobře placenej žvanil.“

„Smí se impetigo škrábat?“

„Radši se mě nedotýkej.“

„Neměj starost.“

„Kdybys to dostal, můžu ti poradit.“

„Díky, Bebe.“

Rafi Rotschild poznával Bebeho šaty, ve kterých sem Cherubín přijel před devíti měsíci pražským transportem. Poloviční míšenci. Pokud šlo o německý slib, vydaný pražskou Zentralstelle a potvrzený zdejším velitelem pevnosti Obersturmbannführerem Rahmem, že je nepošlou na východ, dodržoval se jen u míšenců, jejichž rodiče zůstali v Praze.

„Máš tam co jíst?“

„Fasuje se večer.“

„Kradou,“ řekl krátce Rafi Rotschild.

„Počítám, že kradou,“ potvrdil Zdeněček Belleles, Bebe, Cherubín. „Kdo už tu nekrade? Možná německý židovský válečný invalidi bez rukou.“

„Chytej!“

Rafi Rotschild vytáhl z kapsy kus chleba od snídaně. Vymrštil ruku. Pozoroval, jak skrojek chleba narazil vedle okna a padal nazpět. Stačil ho chytit. Na čtvrtý pokus chleba vletěl do okna mezi mříže, kde na něj Zdeněček Belleles dosáhl.

„Nauč se házet.“

„Máte tam teplo?“

„Rozštípali dveře a zatopili.“

Rafi Rotschild vytáhl z druhé kapsy balíček karet, ohmataných dvaatřicet listů, a začal je míchat, prohazovat si je z jedné dlaně do druhé, až úplně rozpažil.

„Co děláš?“ zeptal se Zdeněček.

„Flákám se.“

„Už nejsi na kopání krytů?“

„Ráno jsem si počkal, až mě odškrtnou. Mají v tom zmatek. Poslali děti z dánskýho transportu. Čím dál na západ, tím jsou choulostivější. Hráli s jinýma kartama.“

Zdeněček Belleles se zasmál. Co se odehrálo doma, se zdálo daleko. Paměť z toho vytlačila víc, než nabrala. Dánové tady zůstávají, na východ odjíždějí ostatní národnosti. Zařídil jim to dánský král, který ráno vyšel do ulic se žlutou židovskou hvězdou. Dalo se uhodnout, že se to Němcům nelíbilo. Kdoví, jak to bylo. Místo Dánů odjížděli ostatní; nařízený počet.

„Žádný balíky se žrádlem?“

„Snad mi to kradou na poště. Můžeš jim zlomit ruku. Co dělá tvůj fotr, ségra a matka?“

„Dva dny jsem je neviděl. Fotr dělá zedníka a matka a sestra v barácích na slídě. Pět set ženských. Trvá hodinu, než je najdu.“

„Chtěj vědět, o čem přemejšlíš,“ řekl Bebe. „Co se ti zdá. Madrich psycholog se mě ptá, jak se jmenuju. Jako bych to nevěděl. Na nic si nestěžuju. Jako ty kreténi, co je filmovala Aktualita v patnácti jazycích: ‚Máme se v Terezíně velice dobře. Nic nám tu nechybí.‘ Ukážeš se večer? Co je novýho?“

„Půjdou transporty.“

„To se mě netýká.“

„Máš kliku, Bebe. Čtrnáctiletý a míšence s fotrem a matkou v Praze nezařazujou.“

„Nemůžou spolknout, že nejsou taky míšenci. A že jim není čtrnáct. Závistí si vyžerou játra.“

„Nejsem míšenec a je mi skoro šestnáct,“ hrál si s kartami Rafi Rotschild, aby nevyšel ze cviku. Jeho sedmačtyřicet kilo mu zatím na sádlo nezakládalo. Snad mu Bebe nebude vyčítat, že mu neřekl, jen naznačil, že je v transportu. Lepší je odjet a neloučit se. Loučit se je blbost.

„Nepřidávej si.“

„Chceš říct, že ne?“

„Když nechcípneš, tak za rok, co já vím.“

„Důležitý je, že aspoň jeden z nás je venku.“

A myslel si: Do pondělka. V neděli si spakuje.

Rafi Rotschild teď karty prohazoval tak rychle, že vytvářely pohyblivý most.

„Kterou?“ zeptal se.

„Na tuhle dálku to nedokážeš,“ soudil z výšky Cherubín. „Červený eso.“

Rafi Rotschild prohazoval karty, postupně zmenšoval vzdálenost mezi dlaněmi a nakonec, když měl balíček zase pohromadě v jedné ruce, odkryl první čtyři a každá z nich byla eso, poslední červené.

Bebe Cherubínek se zaculil.

„Seš mazanej jako vopice. Seš úplnej pavilon opic.“

Včera mu měřili inteligenci. Sestra, Selma Mintzellová, ho mučila sestavováním stavebnice pro mateřskou školku. Chtěla vědět, jak se jmenoval první prezident republiky a kdy umřel. Jako by to na tom záleželo. Jak se jmenovala jeho žena. Blběnka. Charlotta, přece.

Zdeněček Belleles si dlaní přečísl vlasy. Měl dlouhé vlasy, na konečcích světlejší letním sluncem. Na východě všechny stříhají. Dovolil si máničku. Ani v Q 605 ho neostříhají jako ovci. Co trval podzim a začátek zimy, mu vlasy ztmavly a zhoustly. Ohryzek mu vystoupil, zakrytý husí kůží a vyrážkami.

„Už na L 218 mi dali prochcanej slamník,“ řekl Zdeněček Belleles. „Mám smůlu.“

„Mají kliku, žes to ještě nezapálil.“

„Špatně by to hořelo.“

„Nebaví mě, Cherubíne, bavit se o chcankách.“

Rafi Rotschild zamyšleně sklopil oči ke kotníkům a rozdal si karty. Prohlížel si esa, krále a dámy a nejnižší čtyři sedmičky. Znovu je zamíchal. Má Cherubínovi říci, že je v transportu?

„Vypadá to na sníh.“

„Psí počasí.“

R. R. vyšly sedmičky. Kdyby na to přišlo, uživil by se po válce švindlováním v kavárnách. Cherubín by mu asistoval. Někdo se pochcává, jemu teče uprostřed dne krev z nosu. To je toho!

„Do jara budu venku,“ řekl Bebe.

„Nechaj si tě tu tři měsíce?“

„Vydržíš to čtvrt roku beze mě? Čekám na balík. Už radši jdi, ztrať se!“

Cherubín Bebe Belleles neměl tušení, že Rafi Rotschild tu za tři dny už nebude.

Dívali se na sebe. Starší si myslel o mladším, že je zmrzlý a nevyspalý, sklíčený přemístěním do Domova pro těžce vychovatelné. Navazovalo to.

Mladší se díval na prošlapané boty Rafi Rotschilda, na krátké nohavice u kalhot, kabátek spravený sociální sestrou barevnými záplatami, každý pes jiná ves. V rozevřené košili měl šálu do uzlu.

„Na míšence mají zasednuto,“ opakoval Zdeněček Belleles. „Na Hanku Schussheimovou, Ditu Orentlicherovou a na Franze Kimmllera a Petra Tábora a Herberta Siesera. Janetka Kaplanová je taky míšenka. Její fotr je ortodoxní. Předtím o synagogu nezavadil. Davídek Šerle, Maribu Tressler a Robertek Ehrlich se chlubili. Bledá závist. Byli by moc rádi smíšený.“

„Vypadni.“

„Dostávám hlad. Jdu se po něčem kouknout.“

„Nechceš vrátit půl chleba, cos mi dal?“

„Neštvi mě. Nejsi uťáplej?“

„Kdo je u tebe uťáplej? Tak ahoj,“ řekl Zdeněček Belleles, zvaný Bebe nebo Cherubín. Couvl od okna, ale ještě se díval.

„Ahoj,“ řekl Rafi Rotschild do prázdného okna.

Povedlo se mu zatajit, že za tři dny už bude vědět, kde nechal v ghettu tesař díru. Na loučení je dost času. Pohledem přelétl ostatní okna. Zadíval se na střechu se dvěma komíny. Odhadl budovu. Dalo by se utéct. Karty schoval do kapsy.

Zjistil, s odstupem pár kroků, že Zdeněček Belleles, řečený Bebe nebo Cherubín, je ještě nahoře.

„Hele,“ řekl, jako by se němému vrátila řeč. „Jsem zařazenej do transportu.“

Cherubínek ho nemohl slyšet. Vytkl by mu, proč to neřekl rovnou. Slíbil by mu, že pojedou spolu. To tedy ne. Má ho rád přinejmenším jako sebe. Vrátil se do svého vnitřního světa, kde nic nespěchalo.

2.

„Co se děje?“

„Nic moc.“

„Něco zajímavýho?“

„Co bys chtěl slyšet? V sobotu se moc neděje. Co je u tebe?“

„Fricek Kapustin se zmáčel. Madriši mu udělali peklo. Eisenberg se ho ptal, jestli nemá díru v břiše.“

„Co na to Kapustin?“

„V břiše ne, povídá Eisenbergovi.“

Nechce se mu běhat maraton na dvůr. Eisenberg mu vrazil facku. Madrich Kupperwasser přihlížel. Pak oba madriši dvě hodiny debatovali, jestli se mají kluci jako Fricek Kapustin fackovat.

„Mám madrichy v prdeli.“

„Fricek Kapustin nám dělá zlou krev. Bejt madrich, taky mu jednu vpálím.“

„Ještě Kapustinovi řekl, že je to příčina i výsledek. Problém společnosti jako židovská otázka, blboun.“

„Ta slepá holka tady, Hedvika, je taky prej kleptomanka.“

„Neříkej. Krade?“

„Umí číst rukama. Nepotřebuje oči, stačí jí bříška prstů. Hraje na piáno. Utahuje si ze sebe, že je slepá, aby ji nikdo nelitoval. Krade i co nevidí. V Brně prej měli vilu. Je praštěná. Myslí, že krásný lidi jsou šťastný. Hádala se, že když se tě někdo ptá, jak se ti vede, ve skutečnosti ani nemá čas vyslechnout, jak se máš. Její fotr zas měl – doma – pocit, že mít prachy všechno vyřeší.“

„Její starosti…“

„Máš tu vybranou společnost.“

„Madrich Hornung prej má tuberu.“

„To by mě zajímalo, jestli je na sebe ještě tak pyšnej. Je to největší židovskej antisemita. Tvrdí, že jsme drzí jako opice, žraví jak psi a rvaví jak kohouti. Kašle krev.“

„Má, co si zaslouží. Alespoň už nebude nikoho fackovat. Pár jsem jich vyfasoval, dokud byl zdravej.“

Cherubínek mlčel. Něco mu vrtalo hlavou. Někdy to Bebeho zatlačilo do sebe. Měl v sobě zeď, na kterou ho to tisklo. S Rafim Rotschildem se to rozpouštělo. V duchu hledal, jak se všemu přizpůsobit. Do Hitlerjugend by ho nevzali. Osvojit si surovost by nebyla věda. Kdo není gangster, neobstojí. O jednom americkém gangsterovi četl. Přišel ze Sicílie, z Castellmare del Golfo, a jmenoval se Bonanno. Dodával zbraně Al Caponemu. V jednom hostinci v Novém Yorku za bílého dne postříleli jeho lidi třináct konkurenčních gangsterů.

„Jakou máš dneska sestru?“

„Selmu Mintzellovou. Chce, aby se jí říkalo Zeldo. Včera jsem měl Oru Pomeranztovou.“

„Už jsi nakřáp pusinku Falkenburgovi za to, co o mně říkal?“

„Nechávám si to na večer. Aby se mu o mně v noci zdálo.“

„Naklepni mu kokos, aby si dal příště pozor na jazyk.“

„Neboj. Model z něj nebude.“

R. R. informoval Bebeho o novém madrichovi na L 218: „Smíšenej Němec z Hamburku, Erik Orlowsky. Námořník. Sloužil na lodích, než mu vylili perka, protože má židovskou maminku.“

„Viděl jsem ho na schůzi madrichů na L 218. Má ruský předky. Narodil se v Německu. Je víc Němec než žid. Myslí, že Němci vyhrajou. Mají miliony mladých vojáků, připravených zahynout na bojišti stejně horlivě, jako se židi i nad hrobem drží zuby nehty naživu.“

„To je teda blbec, nemyslíš?“

„V Hamburku mu stačilo jít na večeři, aby dostal holku do postele. Říkal, že se sluší pozvat ženskou minimálně třikrát.“

„Jasný, pravej džentlmen. Škoda, že se neutopil.“

„Jak říká můj fotr, není tak těžký jezdit na tygrovi, jako z něj slézt. Některý madriši se tvářej, jako by mohli foukat teplé i studené.“

Rafi Rotschild znal povahy madrichů, Honzy Bramera, Jindry Leknera (zrzka, který sídlil v Magdeburských kasárnách), Bobyho Eischera (Einsatzleitera a vedoucího Jugendeinsatzu) a Petra Eisenberga a Fritze Bauera. Berty Gersonové, Lily Fleschnerové a Aničky Löwingerové a Doris Gutové. Znal hlavouny z vedení Ghettoleitung, Harryho Tresslera, Leo Hornunga a Heinze Schustera a Igo Reisenfelda a Tondu Redlicha a Fredyho Hirsche, a jejich zástupce Fritze Pragera. Taky madrichy Dova Revesze a z L 414 Sigiho Kvasnievského a z L 417 Leo Demnera a Otíka Kleina i Waltera Eisingera a z Q 710 Zeeva (Vlka) Scheka a z Q 609 Noru Frieda, Ottu Bleira a Jirku Wachtela a Kamila Kleina. Znal i madrichy z holčičího heimu L 414, dvě Trudy, Anči Eksteinovou, Elsu Baumovou a Kamilu Rosenbaumovou a Mášu Polákovou.

Madrich Schimmerling mu řekl, že má paměť jako šachista. Spíš jako krysa, opravil ho madrich Tasso Engelman. To by se ještě ukázalo, kdo má paměť jako krysa. Kamil Klein jim v pondělí převyprávěl bajku o hadovi, jak si přišel stěžovat, že po něm pořád šlapou. Zeus mu na to řekl, že se měl bránit hned, když na něj někdo šlápl poprvé.

Teď byl vedoucím R. R. madrich Kurt Hatschek, řečený Kartáček.

Madrich Max Blumenfeld měl staršího bratra v administrativě Rady starších; majora holandské armády ve výslužbě, teď člena centrální evidence, kde se sestavovaly transporty. Mohl vyndat kartičku z kartotéky na dvacet čtyři hodin. Čáry máry fuk, abraka dabraka po židovsku, jako když se praží kapr.

Max Blumenfeld nikoho neuhodil. Staral se o uhlí, aby pozabíjel v kuchyni šváby a škvory, a vyhnal myši a krysy a měl ve skladu dost k tomu, aby se příští den v kotlích vařilo.

Teď se s Maxem Blumenfeldem, jako s jinými madrichy, potkával v Drážďanských kasárnách, kde fasovali jídlo. Postávali tu stařečkové, kteří oslovovali mladší: Nimmt der Herr die Suppe? Vezme si pán polévku? Polévka byla náhražka čočky, blivanina, jak se vyjádřil i Zdeněček Belleles. Hlad měli všichni, takže si svou polívčičku spapali sami.

„Včera se Blumenfeld nechal slyšet, že to všecko je jeden velikej experiment. Jak se na nás budou dívat lidi, až se vrátíme.“

„Jak by se měli dívat?“

„To si nechal pro sebe. Moh by dělat rabína v Berlíně,“ usoudil Rafi Rotschild.

Bebe poslouchal. Svět se pro něj skládal ze skutečna a neskutečna, z naděje, která v sobě měla jako meruňka pecku beznaděje, a z beznaděje, ve které se svíjela jako červ naděje. Dát obsahovalo brát a brát dát. Mohl věci měřit tím, co zažil a viděl. S čím vyrůstal. Neměl potřebu rozumět všemu, co sahalo za to. Vyrovná to časem. Věřil tomu, co si mohl osahat. Zkušenosti z první ruky.

„Nemáš to tu špatný, Bebe,“ řekl R. R.

„Chceš facku? Tos říkal už posledně. Madriši i tady, podle toho jestli je siouš, komouš nebo náboženskej fanatik, do tebe hustěj ty svoje věci. Jaja Blumenfeld od tebe čeká, že se budeš ráno i večer modlit, a když tě to ani nehne, tak ti to předříká. Doufá, že si to věčným omíláním vtlučeš do hlavy. Když člověk ráno vstane, je pro něj nové stvoření.“

„Za co se modlí?“

„Před omýváním rukou řekneš Díky Bože za to, žes do mě vrátil duši. Mode ani lefaneicha, melech chaj vekajem. Podobný kraviny.“

„To budeš brzy umět hebrejsky.“

„Bude ze mě rabín. Budeme si to přeříkávat spolu.“

„Stejně,“ řekl R. R.

„Co stejně?“

„Tvrdil Eisenbergovi, že by přepral ledního medvěda. Příště už bude říkat, že ho skolil.“

„To bych teda chtěl vidět,“ řekl Zdeněček.

Vítr přivál ze silnice do okna vůni chleba a hrachu.

„Někde něco žerou.“

„Voní to,“ uznal Zdeněček Belleles.

Začichal do vzduchu. Roztáhl nozdry.

„Kruci, ty ale máš díry do nosu. A jazyk.“

„Jed bych, až bych brečel.“

„Že tě to baví, furt se bavit o žrádle.“

„Byl bych rád na minutu přežranej.“

„Tak si říkej stokrát za sebou: jsem přežranej, jsem přežranej, a třeba tě začne bolet břicho.“

Zdeněček Belleles zase zavětřil.

Zakručelo mu v žaludku.

„Víš, co dneska ráno říkal při nástupu ke kočáru rabín Baeck? Že marnost je marnost a všechno nad marnost. A že čekání na smrt je horší než smrt sama. Musí vědět něco, co lidi nevědí. Já mu na špek neskočím.“

„Je mi to jedno,“ usoudil Zdeněček Belleles.

„Schlusstrich,“ potvrdil Rafi Rotschild.

Co dál? Život mohl být krásný, říkaly velké zelené oči R. R. Jen se někde nacpat.

3.

Domov pro těžce vychovatelné Q 605 ležel přes dva bloky od L 218. Teprve když se ztratila krabice margarínu z kojeneckého skladu a stopy vedly ke Zdeněčkovi Bellelesovi, i když u něj nic nenašli, protože dvě třetiny schoval a zbytek prodal, začali si ho vychovatelé všímat.

V posádkovém městě, zchátralé pevnosti po císařovně Marii Terezii, toho bylo v očích Rafi Rotschilda, stejně jako v pohledu Zdeněčka Bellelese, postaveno na hlavu víc. Včetně Rady starších a její samosprávy, která fungovala jako německé loutkové divadlo. České herce z toho vyloučili; vystěhovali místní obyvatelstvo.

V pátek odpoledne zavolali Zdeněčka Bellelese na vedení. V sobotu ho našel v tomhle ošuntělém domě. Měl před sebou ještě dva dny a pak, pevnosti Terezíne, ádié.

Byla to třetí směna, co se Rafi Rotschild vykroutil z kopání krytů u německé nemocnice.

Šel na Q 605 z L 218 oklikou. Míjel rampu, haldy uhlí, vagony s bramborami, které hlídali četníci a ghetto – policie v černých kabátcích a žlutých čepicích, v ruce obušky.

Bylo možné, že se Zdeněček Belleles, Bebe, Cherubín, v noci zmáčí, myslel si R. R. Nakonec to patřilo k věcem, o kterých se radši nemluvilo.

Začal si zpívat Hledám k tvému stínu stín. Budeme bloudit nocí. A potom: Koupím ti z lásky rozmarýn, s tajemnou, čarodějnou mocí. Svět, do něhož ještě nevstoupil. Tušil, co ho čeká, bude-li mít štěstí. Co všechno se vejde do slov.

Znovu ho napadlo, že Zdeněček Belleles, Bebe nebo Cherubín, zhubl. Nemůže mít na decimálce o moc víc než třicet pět kilo. Je dobře, že roste, ale proč nepřibírá?

Odhadoval domy, které míjel, okna, lidi, co byli uvnitř, koho potkal nebo za nímž se otočil, ohradu z hlediska možnosti nějak se obohatit. Nové transporty už přicházely zřídka. (Protektorát byl judenrein.) Transporty na východ si odnesly, co se dalo. Ti, co tu zbyli, všecko spotřebovali.

Viděl se jako houbař v lese. Pro někoho houby nerostou buď proto, že dlouho nepršelo, nebo neumí hledat. Pro něj se nějaká houbička vždycky najde. Nemusí to být hned hříbek, stačí žlutá lištička. Před transporty na východ bylo město vždycky jako v horečce; lidi nevěděli, jestli se ještě někdy uvidí. Nedávali už takový pozor, jako když se tu rozhlíželi poprvé.

Někdy se toulali se Zdeněčkem Bellelesem.

Když měli štěstí, našli v prázdných ubikacích nebo zavřených kuchyních kasáren kousek brambory nebo cukru, a pokud měli ještě větší kliku, kus masa nebo salámu v řeznických provozovnách, do nichž se dostali kanálem, větrákem nebo komínem. Lepší bylo otočit ve skladech něco z eráru, aby jim nemuselo být nikoho líto.

Bebánek Cherubín šlohnul vychovateli Kleinovi v L 410 budíka v pouzdře z teletiny. Neštípl ho, že by se snad chtěl nechat budit. To obstarala píšťalka nebo řev madrichů. Vešel se do dlaně. Dal se rozkládat a skládat jako krabička nebo stojánek.

Vrchní madrich Klein měl v dřevěné přihrádce u hlav postele knížky Dostojevského, Conrada a Kafky. To by mu asi nikdo neukradl. Červený budík stál uprostřed na stoličce z židovské truhlárny. V tichu opuštěné místnosti ho bylo slyšet tikat. Cherubín si krátil cestu jako obvykle Kleinovým pokojem.

Kdyby budík byli včas nevrátili, byl z toho průšvih. To někdy Zdeněček Belleles, Bebe, Cherubín, nepoznal. (Měl, jak říkali madriši, nezkrotné impulsy.)

Byla to jeho, R. R., myšlenka vrátit budík ještě dřív, než přijde Klein nazpět a udělá binec.

Jako měl Zdeněček Belleles prázdno, kde měl mít poplašné zařízení, fungovalo to u Rafi Rotschilda obráceně. Nakonec nemusel Bebeho Cherubínka dlouho ukecávat. Všecko je, když se to spočítá a sečte, buď, anebo. Správně, nebo nesprávně. Dobře, nebo špatně. Něco si někdo zaslouží, a něco ne. I zlodějíček musí mít svou čest. Vědět, komu a kde a co krást, a kde ne. A tak se madrich Ota Klein nedozvěděl, že přišel o svůj červený budíček a zároveň ho našel na svém místě.

Bavilo je, že nebyli jako druzí. Vzít budík a vrátit budík. Riskovat nejmíň tolik jako předtím. Je ještě čtvrtý svět – kromě toho vnitřního, vnějšího a vzájemného – svět nebezpečí, vzrušení, ten nejkrásnější, nejzajímavější svět.

4.

Než Rafi Rotschild usnul, přišel na L 218 vedoucí madrich Dov Reveš. Oznámil, že se transport odkládá. Nepřijely vagony. Do té doby budou zařazeni do pracovních jednotek jako včera. Rafimu Rotschildovi se ulevilo. Šel to oznámit otci, matce a sestře do Drážďanských a Hamburských kasáren. Měl jet, a nejede. Madrich Blumenfeld se dal slyšet, že je to zázrak. Dřív se díval dopředu, jak dostuduje a udělá si doktorát z dětské psychologie, teď se čím dál tím častěji otáčí.

Asi hodinu ležel Rafi Rotschild ráno na kavalci pod dekou, jako by už vstal. Vyhnul se práci. Myslel na tlustou uklízečku, která sem dopoledne chodila vytírat podlahu. Nohy jako kmeny a zadek belgického valacha. Žádný z vychovatelů ho tu nenačapal. Cítil své tělo jako loď, na palubě stožár. Přál si, aby uklízečka Elsa Goldbergová odhrnula jeho deku. Měl smíšené pocity. Nemožné chtění. Jednou ho viděla. Nechtěně se odkryl. Pohladila ho červenou rukou po tváři. Přál si – jako nic na světě – aby mu dala ruku místo na tvář do klína.

Vyprávěla, jakého měla muže, a o svých třech synech. Když je žena sama. Bylo jí čtyřicet. Měla velká prsa, jak říkal Dov Reveš, méně by bylo více. Dýchalo z ní to záhadné, vzrušující a velkolepé, co mají ženské. Tajemství, o němž věděla jen sama. Dráždilo ho to. Vyvolávalo to úzkost a příslib, který neuměl vysvětlit.

Teď na ni myslel. Před týdnem tu zůstal Harold Blum, jehož tatínek byl členem Rady starších. Vyprávěl, že si Elsa Goldbergová klekla k pelesti a líbala ho. Co se pak stalo.

Už nepřišla. Blum ji asi za čtrnáct dní potkal na korze u Hamburských kasáren. Uklízela teď tam.

Rafi Rotschild uvažoval, jestli si to Blum nevymyslel. Cítil se v posteli jako ve vyhnanství. Litoval, že se to nestalo jemu. Nevěděl, kde bydlí. Její muž odjel minulým transportem. Čekala, až ji zařadí a pojede za ním. Věděl, že má děti starší než on nebo Harold Blum, tři syny, už ženaté, kteří také odjeli.

Rafi Rotschild ji před sebou v duchu viděl. Její prsa. Chvíli myslel na Lauru Čapkovou, manželku madricha na L 218, která měla srdeční vadu. Byla bledá a mírná, nikdy nezvýšila hlas. Pomáhala madrichům udržovat písemnosti.

Ležel tu až do večera. Do Domova pro těžce vychovatelné na Q 605 by se nedostal ani přes zeď. Mohou se domluvit jen oknem.

Rafi Rotschild myslel na to, co dělá ženské větší než život. A co zmenšuje muže o to, čím se zvětšuje.

„Zejtra přijde,“ řekl Blum. „Už si to odmodlila. Sázím stovku. Bude se modlit ke mně.“ Měl vysoký hlas.

Harold Blum měl důvody, proč se u něj uklízečka objeví.

Říkala mu, že v sobě nemá sůl jako dospělí, spíš sladkost, kterou včely mění v med. Na kavalcích leželi kluci mezi čtrnácti a šestnácti, co přišli dřív z práce. Rafi Rotschild myslel na to, jak se Bebe, Cherubín, Zdeněček Belleles dostal do Domova pro těžce vychovatelné na Q 605. Třebaže to nebylo pro madrichy vítězství, pro Zdeněčka Bellelese to znamenalo porážku.

Mají podobný osud. Stejně jako Bebe Cherubín do Domova pro těžce vychovatelné, se dostal on sám na šest neděl do vězení pro mladistvé. Odsoudil ho soud pro mládež. Do posádkové šatlavy ve věži Magdeburských kasáren.

Izák Blonder, který spal pod Haroldem Blumem uprostřed vysokého trojposchoďového kavalce, nevěřil Blumovi, ani kdyby tvrdil, že pokoj šestnáctka má strop a šest oken, a všichni viděli, že má strop a šest oken.

„Olízal by sis všech deset,“ kasal se Blum.

Kluk dole na kavalci v rohu začal hrát na foukací harmoniku. Šlágry o námořnících. Jak ženy přicházejí na břeh a muži odjíždějí.

Rafi Rotschild myslel na soud, který ho dostal na šest neděl za mříže. V kojeneckém skladišti vzali s Bebe Cherubínem krabice s margarínem a schovali je na smetišti, kde je vyčmuchal tajný z ghetto-policie, profesionální detektiv z Kodaně, se svým asistentem z Berlína.

Veřejný žalobce, před válkou v Mnichově advokát zastupující první nacisty, když je ještě v Německu zavírali, se před soudem dal slyšet, že je to vlčí počínání brát mléko v prášku a margarín kojencům. O plechovkách s práškovým mlékem slyšeli poprvé. To vzali na jejich úkor zřízenci nebo detektivové. Soud se skládal ze tří přísedících a někdejších majitelů nebo zaměstnanců právnických kanceláří v Haagu a v Kodani nebo Amsterdamu. Rozuměl jim jen částečně. Žalobce tvrdil, že připustí-li se jako nezvratná pravda, že silný přežije a slabší zahyne, pak je to, jako by sám soud ukradl margarín a práškové mléko a nechal kojence, kterým to patřilo, zajít hlady. Dovolával se nejpřísnějšího potrestání.

Rafi Rotschild si zkoušel představit neviditelné kojence, jak modrají, nafukují se a splaskávají jim bříška.

Matky s kojenci odjely na východ.

Schovali to s Bebe Cherubínem pod haraburdí. Polehčující okolnosti, že se to dalo vrátit, jim vynesly šest týdnů. Do vězení přicházel na návštěvy jen otec. Matka a sestra se styděly. Nikoho nepostrádal. Hráli lízaný mariáš.

Svět se podobal škatuli, ve které byla zastrčená menší, do té ještě menší a krabic bylo stejně tolik jako všeho, co člověk dělal nebo viděl, čeho se účastnil, co ho do toho strhlo, nebo naopak z něčeho vyloučilo. I zavření v Pevnosti mohli být ještě uvnitř ve věznici a v samotné věznici v ještě menší a horší cele, samotce; takovým škatulím se podobali i lidi. Soudci, otec, bachaři nebo madriši.

Stejně si každý zodpovídal za sebe, z čeho se vykroutil nebo do čeho se namočil.

Že se dostali s Bebe Cherubínkem z věznice, připsal Rafi Rotschild na vrub jejich otužilosti, vůli vyhrát a ze všeho se dostat. R. R. věřil, že se s ním všechno děje podle skrytého řádu, aby to (pro něj) dopadlo dobře. Všechno špatné je k něčemu dobré. S kartami si nacvičil pár dalších triků.

Myslel na madricha Kleina. Tvářil se, jako by jen poodešel, a zase se vrátí do své univerzitní knihovny sepisovat svou disertační práci Psychologie dítěte v německém koncentračním táboře. Nechal se slyšet, že špatné zprávy zvýrazňují bolest. Jde-li transport, bolí ho to dvakrát? Kleina zajímaly věci, které propojují duši a tělo. Vůle k životu. Co tomu člověk obětuje. Za jakou cenu. (Za každou, myslel si R. R.) Kleina zajímaly blbosti, ale stejně… Tělesná bolest, ze které se stane duševní, a naopak. Nabádal je, aby spali co nejvíc v co nejkratší době. Je snad spánek závodní auto? Nedá se udělat z jedné ponožky dvě nebo z metru provazu pět.

Na kavalci pod Rafi Rotschildem spala dvojčata Kohenova z Brém, Erik a Herbert. R. R. se o půl hodiny staršího Erika Kohena zeptal: „Co je to precedens?“ (To slovo opakoval asi pětkrát u soudu žalobce.)

Slova obsahovala tajemství vysvětlitelná zase jen slovy.

Harold Blum přestal konečně promrskávat aféru s uklízečkou Goldbergovou.

Kdekdo chtěl dokázat, že je silnější než druhý. Výjimka byl Bebe Cherubín. Aby se dostali Bebemu na kobylku, vyčítali mu, že se ve spánku zmáčí. Jde o to, obstát. Vydržet. Nenechat se vyřídit. Umět se bránit proti přesile.

Kluci se bavili o holkách. Na přetřes přišly Sonička Citronová a Heda Rozenkrancová. Početnější galerie než Harolda Bluma. Katka Kordová, Zuzanka Ringelblumová a Eva Weltová. Kordová byla vysoká, hubená, s dlouhýma nohama, pihovatým obličejem, malými prsy. Zuzanka Ringelblumová se zakulatila. Vedení uspořádalo sportovní slavnosti a běžela osm set metrů ve svých modrých trenýrkách s gumičkou a bílém tričku s modrou hvězdou, vyšitou hedvábnou nití. Klukům se tajil dech. Vystartovala a viděli, jak se jí houpou ňadra. Eva Weltová se zdála dostupnější.

Někdy si je Rafi Rotschild spojoval se Zdeněčkem Bellelesem a sám se sebou – v pětici.

Harold Blum vyzýval kluka ob dva kavalce, aby sem pozval sestru. Dá mu za to pět potravinových lístků pro těžce pracující. To chtěl Blum uspořádat divadelní představení?

Jako vždycky, když myslel na tuhle trojici holek nebo na jiná děvčata, sahal R. R. nakonec na sebe. Byla by trefa dostat se do Dívčího domova do sprch nebo k oknům do ložnice. Představil si Kordovou, Weltovou a Ringelblumovou. Zavřel oči. Splývaly mu. Naplňovalo ho to tichem, jakému se žádné jiné ticho nepodobá. Úzkostí cinknutou něčím posvátným, co bylo víc než on sám. Pro co nestačila slova.

Kavalec se chvěl. Počkal, až dozněla harmonika. Sestru ten kluk nikdy nepozve. Z matrace vedle sebe cítil čpavek.

Naštěstí měl lepší matraci, s nevyleženým důlkem, údajně vydezinfikovanou. Bebe Cherubín přijel až tři měsíce po něm. Tenkrát si mohli matrace a slamníky vybírat. Bylo jich víc než kluků. Myslel na to, co se jednou uplatní s Evou Weltovou, Katkou Kordovou nebo Zuzankou Ringelblumovou.

„Ty to máš dobrý,“ říkal Harold Blum tomu klukovi. „Máš sestřičku. Není to od tebe hezký, že si ji necháváš pro sebe.“

5.

Ráno Rafi Rotschildova první myšlenka patřila Bebemu Cherubínovi.

Mít kamaráda znamená dostávat, dávat a riskovat. Těšit se z toho, co je, bude, a možná ne. Kamarádství mezi kluky je nezištnější než přátelství mezi klukem a holkou. Nejen proto, že holky mají strach, aby neotěhotněly a nezůstaly na ocet. Kluky rozděluje a spojuje něco jiného. Proč? Proto. Dálka. Okolnosti.

Počítal na prstech, co si tu už s Bebem Cherubínem objevili. Dovedli by kousnout, kdyby se jim někdo dostal do zubů.

Objevili v Odvšivovací stanici bazének. Chodili v noci plavat. Stejně jako v noci kradli brambory z německé komandatury. Voda byla kalná, mastná; na povrchu i do hloubky se to hemžilo havětí, ale to se dalo vždycky vyplivnout.

Takových věcí jako škola se tu zbavili. Školou bylo, co spolu prožívali. V čem se sehráli.

Vzali do bazénu Evu Weltovou, Katku Kordovu a Zuzanku Ringelblumovou. Mohli je pozorovat škvírou, když na sobě už neměly šaty, ale ještě si neoblékly plavky.

Zřízence znali. Dal se podplatit. Voda byla ledová. Kdoví, jaké vyrážky nebo nemoci si oni i Weltová, Kordová a Ringelblumová odnesou.

S Cherubínem chodili pozorovat sprchy Odvšivovací stanice, když se koupaly ženské baráky. Mohli se dívat hodiny. Zdeněček Belleles měl silný žaludek. Vytrestalo je, když do sprch přišla směna starých.

Večer, co do bazénu vzali Evu Weltovou, Zuzanku Ringelblumovou a Katku Kordovou, stál za to. Katka Kordová na sobě měla bílé tričko a stejně bílé kalhotky. Chystala se, jak si oblékne plavky, a měla kulaťoučké bříško a kaštanové chloupky, záda s vystouplými lopatkami, tenké nohy. Neměla tušení, že se na ni někdo kouká. Vypadala nevinná, cudná a bezbranná. Slyšeli, co si holky šeptaly. Bavily se o čokoládě. Zuzanka Ringelblumová si nechala řetízek se zlatou židovskou hvězdičkou, který se jí povedlo v Praze neodevzdat a propašovat do Terezína. Eva Weltová měla bleďoučké, sněhobílé tělo, asi dlouho neviděla slunce. Zdály se bohaté, i kdyby byly chudší než kostelní myšky.

Viděli, jak se na sebe holky obdivně dívají.

Nakonec si vyměnily ponožky, aby každá měla od každého páru jednu.

Svoboda byla něco jiného, než kam člověka strčí, zavřou a co mu zakážou nebo povolí. V šatně bazénu jim stačilo prohodit ponožky, aby si dokázaly, že mohou dělat, co chtějí.

Do Odvšivovací stanice se chodili koupat prominenti s herečkami z Freizeitu. Někdejší ministři, bankéři a bývalá smetánka. Přidali se k nim kuchaři, řezníci a kluci z Transportleitung a Kleiderkammer.

Myšlenka na studenou vodu v bazénu Odvšivovací stanice stačila Rafi Rotschildovi místo ranního mytí.

Ani tentokrát nepůjde na směnu, transport netransport. Bebe Cherubína, Zdeněčka Bellelese, najde na Q 605, i kdyby ho schovali do kůlny. Soustředil se na to, aby to udělal jinak než včera.

Vylezl na Q 605 až na střechu. Tady ho nikdo hledat nebude. Za hodinu nebo dvě sleze a vyjde si jako pán. Opřel se o komín a hrál si s kartami.

Asi hodinku dělal na střeše brčkem a mýdlovou vodou bublinky a pouštěl je po větru. Odlétaly do dálky. Napadlo ho, že bubliny jsou svobodnější než on.

6.

Po střeše u druhého komínku, ze kterého nešel kouř, přelezl na střechu Domova pro těžce vychovatelné. Měl hubertus. Až na to přijde, vyjdou si s Bebem Cherubínem ve věcech, co ukradli z Kleiderkammer a které mají v kufru, až půjdou po korze s Evou Weltovou, Zuzankou Ringelblumovou a Katkou Kordovou. Pošinou si to po hlavní třídě L nebo Q kolem zavřeného katolického kostela. Jednou to dotáhnou na nazrzlé kožené bundičky, jaké nosí fotbalisti, mezinárodní jednička Jirka Tausig z Čechie Karlín, potom Hagiboru, nebo Olda Ekstein z Meteoru VIII anebo Aule Mahrer z Teplic-Šanova. Fotbalové jedničky mohl vyjmenovat, kdyby ho probudili o půlnoci. Bubi Schrötter, Nazi Fisher z Hakoah Wienna, Honza Burka.

Zdeněčka Bellelese našel ze svého místa na střeše v malé místnosti se třemi pochcánky, jak dávají dohromady skládanky a vystřihovánky. Hlídala je vousatá doktorka s pleší, Fleischmanová. Dělala s nimi psychotechnické pokusy.

Hvízdnul, aby ho Bebe Cherubín viděl, že stojí na římse. Zdeněček Belleles hvízdnul nazpět. Doktorka vzhlédla, nic nepochopila. Oznámila, že se na patnáct minut vzdálí.

„Co je?“ zeptal se Rafi Rotschild.

„Byl jsem na vyšetření.“

„Proč?“

„Jestli nemám trauma. Nebo si neberu k srdci, že fotr a matka tu nejsou. A neleze mi na mozek, že jsem míšenec. A že bych tu nemusel bejt, a jsem tu, rozumíš?“

„Přibližně,“ odpověděl Rafi Rotschild. „Chtěli, abys vyplazoval jazyk? To by byla čínská metoda. Kdyby ti našli rejhy ve tvaru ypsilonu. Hluboké rýhy znamenají napětí. Někdo má na jazyku přímo trhliny.“

„Pustěj mě asi zejtra, nejpozději za tři dny. Kdyby mě pustili na neděli, bylo by to žůžo.“

„Proč až za tři dny?“

„Rozpouštěj je. Pojedou příštím transportem. Vagony zaručeně přijedou. Němci to oznámili Radě starších. Zařadili je až teď. Snad si někdo nemyslel, že pro nás Němci nemají vagony.“

„Kdo všechno jede?“

„Pět doktorů a patnáct vychovatelů.“

„Madrichům to přeju.“

„Dlouho si o to loudili,“ přisvědčil Bebe Cherubín.

Pohled Bebe Cherubína povlékl závoj. Měl oči matné jako ovečka.

„Nakonec – Terezín není Tibet.“

„Zkoumali, co mi tlačí na močovej měchýř nebo v hlavě. Jestli snad nemám bubliny v mozku, jako má někdo vodu v koleně. Dali mi prášky.“

„Cos jim řek?“

„Že to není můj problém. Když si to chtěj myslet, klidně. Budou mi dávat pleny jako kojencům nebo starcům a večer nesmím nic pít.“

„Chtěj, abys snad v noci umřel žízní?“

„Doufám, že jim někde na východě utrhnou brzlík.“

Rafi Rotschild mlčel. Jaké prášky do Bebe Cherubína cpali, aby zcvokatěl?

„Chtěli, abych jim řekl, jestli se snad pochcávala i moje máma, fotr a babička a dědeček snad až dozadu k Mojžíšovi nebo ještě dál k Beduínům. Abych jim řek, co jsem nepověděl nikdy nikomu. Že je to pro moje dobro. Věřím jim asi tolik jako madrichovi Berlovi nebo Revešovi. A kdykoli jsem udělal chybu a někomu uvěřil, pad jsem na hubu.“

„To se to tu vyprázdní?“

„Nepojedou jen sionisti.“

„Škoda, mohli se zbavit Berla a Dova Reveše.“

„Ostatní už si balí.“

„Snad je nelituješ? Jak se ti tam nahoře stojí?“

„Fajn, Bebe, je to široká římsa, komín, a kdyby, skočil bych na strom.“

„Dali mě vysoko. Ty, co se pochcávaj, neskáčou. Co tvůj fotr, matka a sestřička?“

„Fotr zedničí a matka se ségrou fachčí pořád na slídě. Transport by byl pro ně možná dobrej, než z tý slídy oslepnou.“

„Na nic si nestěžuju.“

„Já si taky na nic nestěžuju. Hrál jsem s velkejma kartama a vyhrál jsem. Trochu fixlovat mi nedělá potíže.“

„Kolik?“

„Pět cigaret.“

„Jednu bysme mohli vykouřit. Kolik dáš fotrovi?“

„Jednu. Dvě prodám.“

„Dobrý.“

„Tady musíš bejt jak Šalamoun. Rozkrájet i nic na osm dílů. Ukradni jim ty papíry, co vo tobě sepisujou. Pak si to budem číst s Weltovou, Kordovou a Zuzankou Ringelblumovou. Ty prášky za žádnou cenu nepolykej. Nech si je pod jazykem a potom vyplivni. Někdo by jim je měl naházet do kafe. U Kurzavyho vily kvetou zimní růže. Můžem je pro holky ukrást.“

Doktorka Fleischmanová se musela každou chvilkou vrátit.

„Ještě než slezu, Cherubínku.“ Taky ho profouklo.

„Co?“

„Madriši měli tajnou schůzi,“ řekl Rafi Rotschild věcně. „Poslouchal jsem.“

„Co ses dozvěděl?“ zeptal se Zdeněček Belleles.

„Transport v pondělí odfičí podle plánu.“

„To se tě, doufám, netýká.“

„Uvidíme.“

„Není to sranda? Madrichové pojedou, a kdo se pochcává, tu zůstane. To si asi nemysleli.“

„Rozsvítil to hlavní rabín z Berlína, starej Leo Baeck. Mluvil s někým, kdo byl na východě a zdrhnul a dostal se až sem. Tady ho nehledali, podle hesla pod svícnem tma. Pamatuješ si, jak se ta známá tvýho strejčka v Praze otrávila svítiplynem? Tys mi to asi osmkrát vyprávěl, jako by to byla detektivka? Vykládala strejčkovi karty, pokaždé jinak, a nakonec jí doporučil, aby je radši vykládala sobě, protože ženský jsou taky pokaždý jiný.“

„Zkrať to, nemáme tolik času,“ řekl Zdeněček Belleles.

„Dusí tam lidi plynem.“

„Jak je dusí? Jako štěnice?“

„Naženou je do komor jako do garáže nebo do stodoly, nahý, aby si nepokadili nebo nepozvraceli šaty a tím je neznehodnotili pro čistotný Němce. A když je udusí, nechají je vytáhnout háky, rukama, a odtáhnout k pecím, kde je pálí jako hadry. Opláchnou je ledovou vodou z hadic. Nahánějí je tam naši lidi. Vybrali k tomu ty nejsilnější. Kdo tam nejde dobrovolně, toho utlučou holema a esesáci se na to dívají. Pak zavřou vrata, který mají kliky a závory jen zvenku, aby to nešlo zevnitř otevřít. Za dvacet, pětadvacet minut zase přijdou další. Masová vražda. To ten chlápek odpřisáhnul. Málokdo mu věřil. Starej Baeck zapřísahal madrichy, aby si to nechali pro sebe, protože by to vyvolalo paniku. Tvrdil, že očekávání smrti na dlouhý lokte je horší než ta s kosou osobně. Stejně by lidem nepomohlo to vědět. Naši lidi z hrůzy, aby je nezaplynovali o něco dřív, protože nakonec stejně zaplynujou všecky, pomáhají Němcům. Ti dohlížejí a vykračujou si tam v teletinových rukavičkách. Lidi, co jim pomáhají, krmí Němci slaninou a čokoládou, pijou koňak a mají dobrý zimní oblečení, rukavice, boty a šaty. Musejí tam nahnat matku, otce nebo sourozence, známý a tak dál. Můžu ti říct, že mi šla hlava kolem.“

„Ty tomu věříš?“

„Ty bys tomu nevěřil?“

„Radši ne,“ přiznal se Zdeněček Belleles.

„Madriši vyšli zbledlí, to ti teda řeknu.“

„Němci jsou kurvy, jestli to doopravdy dělají.“

„S tím si my dva neporadíme. Madriši asi taky ne.“

„Přece nemůžou zadusit takový davy. To by musela bejt v těch komorách strašná mačkanice. Nebo by musely bejt větší než fotbalový hřiště.“

„Na to vsaď krk. Němci dokážou zkonstruovat, co si vezmou do hlavy, jako zepelín. Dovedu si představit madrichy Berla, Eisenberga a Reveše, jak se předhánějí s klackem, aby tě do takový komory zahnali a zalíbili se. To mě dokáže dojmout.“

„Jak se na to ten starej berlínskej rabín vyfiknul?“

„V takovejch hadrech jsem ho ještě neviděl, Cherubínku. Černej oblek se širokýma klopama a bílou košili s černou kravatou jako na pohřeb. Bledej jak vyždímaná houba. Oči doblba, díval se ze záhrobí.“

„To si ho dovedu představit.“

„Jak říkal můj strejček svým karetním partnerům i tetě Líze: Lůzo nemajetná. Vytýkala mu, že chodí do salonů pochybný pověsti. Na to odpovídal tetě, že je kráva a má to nahoře i dole vylízaný.“

Myslel na ty komory, garáže, stodoly. Co všechno si Němčíci nevymyslí. Nemá to konec.

„Jaks na tom byl v noci?“

„To bys neřek, co trocha měsíčního světla udělá.“

„Probudilo tě to?“

„Než jsem došel, už se mi nechtělo.“

„Bebe, to ti řeknu, že bych nechtěl bejt tvůj doktor.“

„Snad si nemysleli, že mě pár aspirinů vysuší,“ řekl Zdeněček Belleles.

7.

Posledních dvacet čtyři hodin Rafi Rotschilda v ghettu, aniž by ještě někomu řekl, že ráno ukáže s transportem pevnosti záda, se Zdeněček Belleles, zvaný Bebe nebo Cherubín, objevil ve vchodu do Domova pro těžce vychovatelné na Q 605. Rafi Rotschild byl u brány. Čekali v sedm na dvoře na nákladní auto, které je vzalo k německé nemocnici, kde kopali kryt, asi dva kilometry za hranicemi ghetta.

Bebe Cherubín byl bledý, ještě vychrtlejší. Měl kruhy pod očima a skleslé koutky. V koutcích se mu drželo bílo.

Pracovali ve dvojici, krumpáčem a lopatou. Pár lidí z vedení sem poslalo svoje dorůstající děti, aby je chránili před transportem. Viděli Harolda Bluma i Roberta Ringera, synovce ženy rabína Murmelsteina, zástupce předsedy Rady starších. Počítal se mezi vlivnější už od chvíle, co přijel z Vídně, kde pracoval jako spojka mezi Židovskou náboženskou obcí a gestapem. (Nikdo mu nevěřil.)

Za hodinu se Zdeněček Belleles unavil. Rafi Rotschild házel i kopal.

Přidělili k nim mladého Kolbena, žida rasou, ne podle papírů, syna spolumajitele továrny Českomoravská Kolben-Daněk, kterého ubytovali v prominentním baráku pro bývalé generály a průmyslníky. Byl členem Hitlerjugend, než ho vyloučili za otcův položidovský původ. Odmítal pracovat. V továrně dědečka a otce vyráběli lokomotivy, elektromotory a baterie a tanky. Starý Kolben spolupracoval s Tomášem Alvou Edisonem. Snažili se o dlouhotrvající průmyslovou revoluci. Vyměňovali si dopisy a vzájemně se navštěvovali.

Nechtělo se mu ani kopat, ani vyhazovat hlínu.

„Mám ho praštit, Cherubínku?“ zeptal se Rafi Rotschild na adresu Kolbena třetí generace, protože se opíral o lopatu a zahálel.

Mladý Kolben ustoupil do rohu jámy.

„Jestli chceš, praštím ho,“ opakoval Rafi Rotschild.

Kolben dál ustoupit nemohl.

„Seš unavenej?“ zeptal se Bebeho Cherubína Rafi Rotschild.

„Spal bych. Jsem z těch prášků zpitomělej.“

„Neměls to polykat.“

„Jsem toho přežranej.“

„To je neumíš včas vyplivnout? Nedomluvili jsme se na tom? Ty už nedržíš daný slovo?“

„Vyplival jsem, co jsem moh, ale všecko vyplivnout nešlo. Ta pitomá doktorka Fleischmanová mi stála za prdelkou.“

Zdeněček Belleles se zadíval na nejmladšího Kolbena v rohu jámy: „Je pravda, že jste byli milionáři? Co to s člověkem dělá?“

„Cejtí se nezávislejší.“

„To je všecko?“

„Co o tom vím.“

„Zůstanete tu? Jste chráněný?“

„Nevím. Dědeček už umřel. A otec odjel na východ.“

Zdeněček Belleles se na svého spolukopáče podíval. Byli tu generálové ze starého Pruska a francouzští a italští prominenti, které sem Němci svezli jako vzácné zboží. Kluka z milionářské rodiny ještě zblízka neviděli. A aby byl v Hitlerjugend jeden z nich.

„Fakticky jsi byl u nich? Nosils dýku?“

„Patřila k uniformě.“

„Taky jsi plival na stařeny a kopal do dětí, jak měli Hitlerjugend ve zvyku? Teď jsi žid jako ostatní. A co?“

Chlapec se opíral o lopatu.

Najednou mu Zdeněček Belleles vrazil facku. Nebyla velká, ale byla to facka, a hoch se zapotácel a opřel se o stěnu jámy.

„Není to pravda, žes byl u Hitlerjugend? Tak si ji zas odlep,“ řekl Rafi Rotschild. „Myslíš, že se ti křivdí? Máš obě ručičky levý.“

Rafi Rotschild se začal smát. Zubil se asi minutu. Tak ten pitomec Kolben se ani nenaučil lhát, že byl nebo nebyl v Hitlerjugend. Sblížilo ho to s nimi. Mohli si ho představit v hnědé košili a černých manšestrových kalhotách dvanáct centimetrů nad kolena. Teď se mu nechce věřit, že je žid.

Pracovali chvíli, aby kluk musel taky přidat a dokázali mu, že jsou oblasti, kde mají převahu. Kdoví, jestli by Bebe Cherubín, narodit se nejen jako míšenec, ale Němec, taky byl a pak nebyl v Hitlerjugend.

Pozorovali, jak se ten kluk snaží. Umdléval. S ním to asi v Hitlerjugend nevytrhli.

„Můžeš mi říkat Bebe nebo Cherubíne,“ nabídl mu Zdeněček Belleles.

Pracovali do setmění. Sledovali nemocnici, kam sanitky dovážely německé raněné. To se jich netýkalo. Byla to německá válka. Kdyby sem navezli devadesát milionů Němců, bylo jim to jedno.

Cestou nazpět se bavili o transportech. Většina lidí na náklaďáku byla z Hundertschaftu. Rafi Rotschild pořád věděl, že ráno pojede, a ještě to Cherubínkovi neřekl.

Transporty byly nemoc. Mor, který nepřijížděl sem, ale pro který si museli jet do Polska. Polsko už nebyla pro židy dobrá země.

„Doufám, že nezařaděj fotra a matku,“ řekl Rafi Rotschild.

„Jsou chráněný tím, co dělaj, ne?“

„Zatím je zatím.“

„Bylo by ti líto, kdyby odjeli, a ty ne?“

„Co ti mám povídat,“ řekl Rafi Rotschild odevzdaně. Přihořívá, myslel si. Bebe Cherubínek neměl potuchy, že je to obráceně.

„Byl bys aspoň sám.“

„Mně nevaděj.“

„Povídám jenom, že bys byl sám. Rodiny se zatím netrhaj. Nebo to alespoň říkali.“

„Jasně, Bebe.“

„Bylo by fajn chytit někde kočku,“ řekl Bebe Cherubín. „Ve vile Kurzavyho je jedna pěkně vyžraná.“

Poprvé ho napadlo, že by Rafi Rotschild mohl odjet.

„Kurzavy je výjimka. Je mazaná. Nedá se chytit. Není tak líná, jako tlustá. Nechce se jí na pekáč.“

„Většinou jsou už sežraný.“

„Tu poslední jsme sežrali my dva, Bebánku. Udělala ji prvotřídně jako guláš sociální Kleinzererová.“

Nechali je vyložit lopaty a krumpáče před L 218. Osprchovali se v koupelnách před šestnáctkou. Tekla studená voda. Berl a Reveš se vyjádřili, jak je to otuží. Jasně, v Polsku je zima. Nakonec vlezli na kavalec a hráli karty.

„O co?“

„Kdyby byly transporty a jeden byl zařazenej, tak o to, jestli ten druhej pojede s ním.“

„O to nehraju, Cherubínku. Kromě toho tě nezařaděj.“

„Kdyby zařadili tebe.“

„Kdyby jsou chyby, Bebe.“

Hráli asi hodinu. Vyhrával Rafi Rotschild. Později, asi v sedm, šli ven, aby se potkali se Soničkou Citronovou a Hedou Rozenkrancovou. Eva Weltová, Katka Kordová a Zuzanka Ringelblumová balily. Brouzdali se kolem zapečetěného katolického kostela na náměstí a kolem L 410. Potkávali lidi, se kterými se člověk mohl setkat, když nepršelo a dostal se na korzo a zrovna nepakovali.

Stavili se u Rotschildovy matky a jeho starší sestry. Bydlely v Hamburských kasárnách na pokoji číslo 38 a pan Rotschild v Jägerkaserne. R. R. neřekl, že pojede, zatím ani jim. Když se ho ptaly, odpověděl, že jim dá vědět později večer.

Potkávali pekaře, řezníky a fotbalisty, bývalé veličiny ubytované ve stáji v Sudetských kasárnách. Herečky a herce, profesory, smetánku těch jedenadvaceti zemí, ze kterých sem pumpovali své židy jako vzduch do pneumatiky. Obcházeli kolem kovárny, blázince v kasárnách Kavalír, podél šancí se strmými srázy.

Tady si sedli k výhonkům plané třešně a dívali se na hory. Na Litoměřice s horou Radobýl, kde měli Němci podzemní továrnu na zbraně a kde se střídali židovští a árijští otroci, aby za vyčerpané a mrtvé nastupovali čerství, do dalšího střídání, na dvanáctihodinové směny. Pozorovali odraz řeky Ohře, kam se házel popel z kolumbária. Šance byly dvanáct metrů vysoké. Dovedli si představit, jak je země kolem provrtaná štolami a průchody, které vedly kdovíkam. Bebe Cherubín si rozepnul kalhoty, stoupnul si na kraj bašty a z výšky, elegantním obloukem, si ulevil nazlátlou sprškou. Není nad to, dělat si, co člověk chce. Cítil se volný jako ptáci letící k horám. Padalo to nepřetržitým čůrkem do už árijského světa. Udělalo to duhu, která měla navíc zlatou barvu. Vedle něj se postavil Rafi Rotschild. Už měl sbaleno. Věděl, že poví Bebe Cherubínkovi co a jak až nakonec, aby se s ním Cherubínek, Bebe, Zdeněček Belleles, nemohl v poslední vteřině dobrovolně přihlásit. Pošle ho, aby to oznámil jeho rodičům.

„Hele,“ řekl Rafi Rotschild. „Vyplázni na mě jazyk. Řeknu ti, jestli seš zdravej, nebo by ses měl šetřit. Uvidíme, jestli nejsi chudokrevnej nebo podvyživenej.“

„Jak bys to poznal?“

„Zfialověl by ti jazyk.“

„To bys mi nejdřív musel ukázat tvůj jazyk.“

R. R. vyplázl jazyk.

„Máš ho nějakej žlutej, bledej,“ řekl Bebe Cherubín, Zdeněček Belleles.

„To bych musel mít horečku. Nebo by na mě mohla jít chřipka.“

Pak řekl: „Moc se rozčiluju. To ti jazyk zbledne nebo zežloutne.“

„Fakticky Číňani věřej, že na tebe jazyk prozradí, co s tebou je, jestli dřeš do úmoru, nebo jsi zdravej, protože se flinkáš jako ten bejvalej Hitlerjunge? Můj jazyk má spoustu času si odpočinout.“

„Jsou chytrý. Vědí, co je štěstí.“

„To bych tady rád slyšel.“

„Mít někoho rád. Dělat, co se ti líbí. A mít na co se těšit.“

Už si ulevili. Zdeněček Belleles dostal nápad: „Můžem se vrátit na korzo.“

„Tobě by se chtělo?“

„Potkáme pár holek.“

Vlastně lhal kamarádovi poprvé. Protože neříct pravdu ještě není a zároveň už je lež.

„Myslíš, že jsou naši teď v kasárnách?“

„Proč?“

Rafi Rotschild měl zamyšlenou tvář. Zamluvit to bylo snadnější. Nechtělo se mu moc na nic myslet. Možná, že se bál, když dostal povolání do transportu. Teď ho strach přešel. Zdálo se mu, že je jako stroj, tělo, nohy, ruce, hlava. Už si to spočítal. Chvilkami měl pocit, jako by se ho nic netýkalo. Nebo to snad ani nebyl on, kdo tu seděl a lámal si hlavu.

„Hele, někdo tu něco ztratil,“ řekl Zdeněček Belleles.

„Pytlík. Co je v něm? Písek? Jed na krysy,“ přičichl si R. R. „To bys mohl vzít mýmu fotrovi.“

„Proč mu to nevemeš sám?“

„Bude lepší, když mu to vezmeš ty a něco mu vyřídíš. Počítám, že stejně večer nemáš co dělat. Alespoň se projdeš.“

„Co bych měl vyřídit?“

R. R. si zapnul kalhoty. Rozhlédl se kolem hradeb do dálky.

„Madriši lžou,“ řekl Rafi Rotschild, jako kdyby si najednou objevil nezvratnou pravdu. „Stačí, aby otevřeli pusu. Spoléhají na svoje lži, že se v tobě, jen je zaslechneš, promění v jejich chytrost. Prolžou se až na konec války. Nakašlat. Už jim na ty jejich lži neskočím. Já už určitě ne.“

„Doufám,“ řekl Cherubínek.

R. R. mu dal ruku kolem ramen, duchem skoro nepřítomný.

„Máš mokrou ruku. To se tak potíš?“

„Neboj se, není pochcaná,“ řekl R. R. Myslel na katakomby, spleť podzemních chodeb a kanálů.

Kdyby se mu v tu chvíli Bebe podíval do očí, našel by v pohledu R. R. úzkost i rozhodnost. Co všechno v sobě slepil dohromady, než odjede. Ty dva světy, ten vnitřní i ten vnější. Myslel na to, že má všechny tři položky, co podle Číňanů zakládají štěstí. Má někoho rád, dělá, co ho baví, a má se na co těšit. Nikdo se ho neptal na jeho mínění, aby snad řekl, že to tu není tak špatné, měřené tím, o čem mluvil ten německý rabín s černou kravatou. Cítí se líp než ten bývalý Hitlerjunge.

Nebyl by problém se do některé z chodeb dostat. Potíž byla v tom, kam nebo ke komu. Podíval se po straně na Cherubína. Vnímal jeho hubená ramena. Tak by asi transport nevydržel. Nebo co přijde potom. Nakonec to bylo v ghettu – kdyby ani jeden z nich nemusel odjet na východ do těch komor, stodol nebo garáží – ještě nejlepší.

Země za Bodamským jezerem

1.

„Papá plukovník je u sebe,“ řekla ta tenká s hadím tělem. „Nač ještě čekáš?“

Vedle ní kromě té nové stála odulá žena se sloníma nohama a velkými prsy pod drapovým županem. Všechny měly takový župan se zapínáním až ke krku. Byly ušité z německé válečné látky. Možná, že to bylo z vlasů, které jim a těm druhým ostříhali. Vlasy mrtvých měly stejnou bronzovou barvu. To z nich dělal cyklon B. Tomu tu chtěly utéct.

Za chvíli se tenká s hadovitou postavou obrátila na druhou stranu k té nové: „Vždycky sem takhle některou přivede. Jemu je jedno, cos dělala předtím. Hodinu se na tebe bude dívat a povede přitom řeči, že bys dostala dítě do břicha. S každou si ze všeho nejdřív takhle pohraje. Vždyť je to jedno, jak člověk chcípne. Myslím, že už nás to ani nebude bolet.“ Dodala: „Nesmíš se divit, když k tomu bude pokusovat kyselé zelí.“

„Nevadí mi to,“ odpověděla ta nová. „Jsem ráda, že tu zůstanu.“

„Jak se jmenuješ?“

„Není to jedno?“

„Tady ne, vymysli si křestní jméno.“

„Monika.“

„Můžeš si dát přezdívku Žuzu, Lulu nebo Frufru. Kejklířka nebo Sasanka. Aby si tě pamatoval.“

„Nic mě nenapadá.“

„Nejsi první, co to udělala,“ řekla po chvíli ta s hadím tělem.

„Jsem ráda, že jsem to udělala,“ opakovala ta nová.

„Dělá, jako by přijímací kancelář byla ordinace.“

A potom: „Jinde snad, ale tady ti můžu přísahat, že ne. Tady ne.“

Ta nová, která řekla, že se jmenuje Monika, a ještě si nezvolila přezdívku, neodpověděla. Měla z lágru vysoké číslo. Pokládala za štěstí, že ji přivezli tak pozdě. Ta s hadím tělem, byla v lágru dlouho. Vytetované číslo na předloktí už jí skoro vybledlo.

Odulá s velkými ňadry seděla na židli vedle piana. Nohy měla mrtvě spuštěné na zem jako voskové sloupky. Piano bylo zavřené. Držela si prsa oběma rukama, jako by měla strach, že není dobře oblečená.

Nad každým rohem místnosti visel lampión bez svíčky i bez žárovky. Papír byl modrý, bílý a žlutý. Dřevo na stěnách provizorních dřevěných baráků zpuchřelo a lak oprýskal. Zevnitř to ani vzdáleně nevypadalo jako polní nevěstinec, jak chtěl papá plukovník.

Nová, která sem přišla poslední a uvedla, že se jmenuje Monika, měla vyplašené zelené oči, výhrůžně přivřené jako v sebeobraně, velmi hladkou pleť a štíhlou postavu. Byla cítit mrkví a řepou.

„Už od rána jsem věděla, že tu budu.“

Těkavě přelétla po osmi ostatních ženách na protější straně. Ta zkraje měla vyholenou hlavu a neměla ani šátek. Měla úplně hladkou malou lebku a drobná, bílá ouška jako dítě.

Ta kyprá podotkla: „Neboj. Vypadáš jako z francouzského salonu.“

„Aby tě ani nenapadlo mu říkat, že není doktor,“ řekla zase ta tenká s hadím tělem. „Už to snad skončí. Budou pískat, jako když se hraje kopaná. Až to skončí, přijdou se pobavit. To je náš denní chlebíček.“

„Vím, jak se při tom píská,“ řekla stejně sveřepě ta nová.

Nevypadala tak zkušeně, jak se tvářila. Nechtěla dát najevo, jak se cítí vratce, už třetí den bezradná, odkud přijde rána.

Kyprá si stále držela prsa v dlaních. Vypadalo to, jako že se jí pro otoky těla už od klavíru nepodaří bez pomoci vstát.

Společnice té s vyholenou lebkou se pořád dívala krátkozrakýma hnědýma očima ke dveřím. Měla ostrý indiánský nos a vpadlé oční důlky. Její sousedka si v jednom kuse česala šedivé vlasy, sotva tři centimetry dlouhé; měla hřeben z falešné žluté slonoviny.

„Dělej, jako že to nevíš,“ řekla ta s hadím trupem znovu.

„Nemám komu co vysvětlovat,“ odpověděla ta nová.

„Myslí si, že jí něco vyčítáme,“ řekla zase směrem k tlusté ta tenká. Najednou měla v pohledu lhostejnost. Čišelo z ní něco smutného. Mohla si přece vybrat. Všechny si mohly vybrat. A k té nové: „Jsi ještě celá načichlá z kuchyně. Páchneš jako kotel, ve kterém se vařila shnilá brukev. Dvakrát za večer nás koupou. Budeš ráda, když poteče vlažná. To je taky náš chlebíček.“

Klavír byl ořechové barvy, s gotickými nohami, hodně otlučený a vytvářel vedle rudě sametového závěsu a židlí s prolamovanými opěradly atmosféru skutečného lokálu. Jediné okno, zvenku přibité latí, aby je vítr nevyvrátil, se už nedalo otvírat. Prkennou zástěnu, která oddělovala vedlejší místnost, už prve truhláři strhli. Museli zase odejít, protože venku byl výběr – Sortierung neboli selekce – a teď se čekalo na píšťaly, které znamenaly konec.

Sukem v prknech bednění na okně se dalo vyhlížet ven, na kus silnice těsně u baráku, na betonové sloupky s dráty a šňůrami žárovek jako výzdobou a na strážní věže v pozadí; když se někdo sklonil, mohl dál od plotu spatřit ještě nízkou budovu krematoria s komínky. Vypadala odtud jako selské stavení s červenou střechou, zanesené svrchu modrým popelem.

Snášel se vlídný drobný sníh, vločky létaly jako slabí ptáci. Ještě dál, podobná dvěma černým předním zubům zakousnutým do bílé ledové země, stála zavřená dubová brána. Jedem das Seine. Každému to jeho. A Arbeit macht frei. Práce osvobozuje.

Ta mlčící o něčem tiše snila. Celou dobu, co sem ta nová přišla, vypadala líně, netečně, vypasená, odulá jako kočka. Měla sloní nohy oteklé až ke kotníkům a nápadně bílou pleť. Než ztloustla, mohla být hezká.

„Tenhle týden si ještě nikoho nevyžádal, už mi to bylo divné,“ prohodila zase ta tenká s hadím tělem. „Doufám, že nebude chtít mě nebo Kláru vyměnit.“ A pak: „Z čekárny a z našeho pokoje má být večer jeden velký lokál.“ Utáhla si pevněji opasek u svého županu. Kůže na hadí hrudi jí ležela jako slabý povlak; bylo znát důlek pod hrdlem a oválné propadliny u klíčních kostí, i když byla zapnutá až nahoru.

Odulá Klára otevřela oči; zaslechla své jméno jako z dálky. Byly to měkké, skoro vodnaté oči. Poslouchala, ale neřekla ani slovo. Měla staré ruce na prsou a lhostejnou tvář. Na pažích měla modřiny, jak jí napíchali injekce. Některé velké jako sevřená pěst už pobledly.

Jedna z žen naproti si pořád něco přemílala francouzsky; opakovala slova jako nuit, la fin a bože odpusť jim, vždyť oni nevědí, co činí. Vedle ní seděla statná žena z Assari, kde pracovala v kamenolomu. Zesílila a zhranatěla, ale byla krásná a pevná, s tělem a končetinami mladého muže.

„Je to ve všech barácích,“ řekla zase ta tenká s hadím tělem. „Někdy tu náš papá sedí hodiny na zábradlí u piana jako havran; nikdy s žádnou nic nedělá, jenom se kouká. Nanejvýš si nacpe pusu kyselým zelím. Na Kláru se díval často, než ztloustla. Chtěl sem dát dračici z prvního německého puffu, ale poslali mu ji nahoru. Snad už moc věděla. Chodili sem i chlapci z kanadského komanda. Nikdo neměl víc zlata a jídla a chlastu než oni.“

Klára sledovala sukem všechno, co se dalo vidět.

Vločky poletovaly jako peří, dopadaly na zmrzlou bílou hlínu, ledový mráz je měnil v tvrdé krystaly jako brilianty. Zpuchřelé dřevo střechy vrzalo. Její tvář neprozradila nejmenší účast. Bílé maso na její šíji a hrudi a tvářích se jen třáslo jako sulc nebo žok, spuštěný z výšky na podlahu, jakmile sebou pohnula. Sloní nohy neživě spočívaly na prknech podlahy.

Mezi protějšími si vzdychla žena, kterou odhalili s vyznavačkami bible; našli ji v židovské rodině; vedle ní odpočívala důstojnice z Hercegoviny, která se po příchodu sem ani za nic nechtěla svléknout z uniformy. Pořádně ji zbili. Na krku a na zádech měla jizvy. Říkalo se, že za ní ještě na začátku války jezdil její norský milenec, třebaže se čerstvě provdala a měla děťátko, které jí vzali na převýchovu, a protože byla v šestinedělí a kojila, pil její mléko. Byl to nejvášnivější milenec, kterého kdy měla. Její manžel to trpěl. S milencem se skamarádili.

„Nikdy si ještě s nikým nezačal,“ řekla znovu ta tenká. „Opravdový bordelpapá. Je to Rakušan. Vytahoval se, že každý třetí Rakušan se dobrovolně přihlásil do Wehrmachtu nebo SS. Čtvrtina všech chlapů v Rakousku. A to jen proto, že nebrali muže pod sedmnáct a nad pětačtyřicet. Brečel, že víc než čtvrtina z nich padla. Jsou na sebe pyšní. Rádi přísahali. Jeho otec nadělal jmění na prodeji cigaret Wehrmachtu. Rakušan do morku kostí. Vyprávěl o ruských jeřábech, kteří létají přes Himálaje. Přezimují v Persii nebo v Indii. Domorodci je sestřelují, jedí jejich bílé maso. Ptáci uletí přes čtyři a půl tisíce kilometrů. Mají vrozený navigační instinkt. I napřesrok najdou svá hnízda. Nezmeškají místo, den, ani hodinu příletu. Když mají přijít muži z fronty, dává nám jenom rum. Klára pije můj příděl. Nesnesu to. Je mi hned špatně. To je taky můj chlebíček. Kláře to dělá dobře. Když to na ni leze, pomůže jí jedině rum. Papá plukovník je ze Saarbrückenu. Jeho parádní číslo je o pralinkovém atentátu. To je zas jeho chlebíček. Dělá, jako by byl doktor. Ale neboj se, rukama nic. Jen mluví. Klidně si ber můj rum, jestli Klára nebude chtít.“

„Nepotřebuju utěšovat.“

„Neutěšuju tě. Mě taky nikdo neutěšoval. Ani ti nebude nikdo nic vyčítat.“

Odulá víčka Klářiných očí se zachvěla. Bylo to jako pláč nebo jako nervozita. Rty měla sevřené a dýchala nosem.

Ty naproti si jich ani nevšimly.

„Nějaký rumunský Němec tu měl přítelkyni. Zorganizoval její útěk, ukradl pro ni uniformu SS Aufseherky a zastřelili ho na nádraží. Jmenovala se René.“

A za chvíli: „Kdybych měla muže, určitě by mě přesvědčil, že je to správnější. Udělala bych taky co ty.“

Když nikdo nemluvil, bylo slyšet tiché vrzání stropu, měkký zvuk dřev a údery větru do trouchnivé střechy baráku, poryvy, které přidouvaly a hned se zase vzdalovaly v duté ozvěně.

A zase po chvíli: „Nemá přece cenu se tvářit. Třikrát týdně šest lidí po dvaceti minutách. Jinde je to horší. V Besarábii se zapisuje na jednu holku dvanáct, patnáct nebo dvacet denně. Nedovolí jim maso jako houbu. Radši to ani nesrovnávat. Dělala jsem v Auto-Union, než mě vybrali sem. Byla jsem vždycky hned zkřehlá na kost.“

Krátkozraká s mandlovýma očima se bez ustání dívala na dveře jako hlídací pes. Když bylo úplné ticho, slyšely jen svůj dech, pohyb dřeva v podlaze a stěnách a francouzské mumlání. Z porcelánové tváře žhnuly velké oči.

Klára si beze slova poposedla na židli, takže ji zadní stěna klavíru chránila před pohledem ostatních. Sloní nohy vykukovaly u podlahy. Stále si držela hruď. Nemyslela na to, co dělá. Měla pořád tak bezvýraznou měkkou tvář.

„Chtěla ses mě něco zeptat?“ ozvala se najednou s potměšilou zvědavostí ta s hadím tělem a tenkýma rukama a nohama.

„Už to skončilo?“

„Říkal, že si chce zařídit takovýhle barák v Casablance,“ odpověděla tenká zklamaně. „Jen musí počkat, až bude německá jako celá Afrika.“ Nemohla říct, jestli to skončilo. Nikdo tady to nevěděl.

Ta z estonského kamenolomu v Assari stála proti prázdné stěně rozkročená na silných nohou. Něčím se podobala někdejší důstojnici.

„Komandant je zatím šetřil pro nějaký ukázkový transport,“ řekla po chvíli ta s hadím tělem. „Mohly by se dostat do Švýcar, jak to ten opilý tady říkal.“

„Doktor?“

„Jednou tvrdil, že mu někde říkali doktore. Chvástal se, že v Pančevu v Jugoslávii stříleli u zdi zajatce a důstojník ho pochválil za přesnou mušku. Střílel je ze dvou metrů do hlavy a nepromarnil ani kulku. Padali jak kuželky. Na Wehrmacht nedá dopustit. S SA nebo SS si nezadají. Vypil Kláře její a můj rum, hrozně se zřídil. Možná že se tím jen vytahoval; proč by nemohl být doktor? Myslím doktor něčeho nebo pro něco. Vždycky mají nějaký doktorát. Komandant je určitě doktor. Kouká mu to z očí. Ale papá plukovník má k opravdovému doktorovi hodně daleko. Když tu vydržíme tak dlouho, jak by chtěli, dostanou doktorát všichni.“

A potom: „Může to trvat ještě sto let. Nebo tisíc let. Byl v Casablance jako voják a něco takového tam asi viděl. Vyprávěl nám o břišních tanečnicích. Co žena dokáže udělat se svými otvory. Kouřit doutník je to nejmenší, otěhotnět to poslední.“

Vyznavačka bible si prohlížela bříška dlaní. Vypadaly spíš jako v autobusové čekárně než jako v nevěstinci.

Bílé Klářino hrdlo, prodloužené tím, jak zvrátila hlavu dozadu, se napnulo. Ani teď nespustila ruce z prsou. Byla jí znát žebra. Pupík měla trochu propadlý.

„Zase to na ni jde,“ řekla ta tenká.

A potom: „Už si snad nedokážu oddechnout. Snažím se dělat, jako že se to neděje se mnou. Vím jen, že to jde, dokud vážím padesát kilo a píchá mi injekce.“

Z kamen šlo teplo, některé si uvolnily župany. Ta, co mumlala francouzsky, vypadala jako blázen. Na čele a v důlku nad nosem mezi očima jí vyrážel pot. Stály už od uzávěry, kdy začal výběr, na druhé straně, jako kdyby se samy od těch dvou a té nové oddělily.

„Kláro,“ řekla ta tenká.

Zůstalo to bez odpovědi.

„Doufám, že to na tebe neleze.“

A za chvíli: „Je to ono!“

Měla pohled, jako by sledovala rychle běžící vlny v moři.

„Buď, anebo,“ řekla zase ta tenká s hadím tělem. „Někdy se můžeš rozhodnout a zachránit alespoň sebe. Udělaly to všechny, které mohly. Já ti nic nevyčítám. Nikdo ti to nebude vyčítat.“

A ještě: „Byla to asi mizerná slepice, která mě vyseděla. Tak se to všechno ztratilo. Je to pryč. Co ze mě zbylo?“

Ozval se náraz židle do zadní stěny klavíru. Klára otevřela oči s podivem, že tu ještě všechny jsou. Sloní nohy se pohnuly.

Byl tu těžký vzduch jako ve skladišti. Zařízení celé místnosti připomínalo letní lázně s dřevěnými šatnami, zpestřené sametovým závěsem. Nevětraný vzduch zhoustl.

Klára si prvně prohlédla tenkou, zda se jí něco nestalo; pak se zase odvrátila.

„Nemělas mi nic říkat,“ řekla ta tenká.

„Nic jsem neříkala,“ řekla ta nová dotčeně.

Holohlavá si teď hladila spánky jako žena v koupeli.

„Zahoď tu zástěru a běž tam,“ řekla znovu ta tenká už bez potměšilosti. Vzdala se úmyslu z té nové vytáhnout přesně, jak se to stalo. „Budeme držet pohromadě.“

Klára se podívala také na tu novou, se kterou tenká mluvila. Opřela se jednou rukou o vrchní desku piana. Teď si držela jen jednu stranu hrudi a sklouzla pohledem k zabedněnému oknu. Ještě stále nepromluvila. Střídavě si držela levou nebo pravou stranu prsou.

„Jde to každé,“ dodala ta s hadovitým tělem. „Musím ti říct, že to jde každé. Vím, o čem mluvím. Můžeš třeba mlčet jako Klára nebo si myslet, že se to všechno neděje s tebou, že je to někdo nebo něco jiného. Ale jde to.“

A nakonec: „Byla jsem ve Stutthofu. Na moři ve mně mrtví nejdříve vyvolávali lítost. Ze všeho nejvíc potřebuješ tvrdost. Nevidět, neslyšet, neotáčet se, nelitovat. Uvedla jsem, že mám víc než polovinu německé krve. To na ně úžasně působí.“

Klára se na chvilku zase odvrátila od bednění na okně. Její tvář, měkké oči, vyšpulená ústa a výraz zůstaly němé. Kde byla odkrytá, měla růžovou barvu. Bez zájmu upřela ještě jednou pohled na tu, která měla jít k papá plukovníkovi.

Sukem sem pronikalo světlo proseté sněhem. Zimní dny byly krátké, ale démantový odlesk sněhu, který stále padal, prodlužoval jiskřivý stín světla. Jako oslnivá modř nebo temná zeleň sněhových plání v pustině vzadu.

„Kláro,“ řekla ta tenká.

A ještě: „Už tě to přešlo?“

A nakonec, skoro sama k sobě i k té nové: „Potřebuju někoho mít, ty taky, Klára je blázen, loudí si o komín. Jsem zvědavá, kdy dnes bude po všem. Mají dost píšťal. Proč ne, nic jim nemůže ujít. Jednou jsem tu a vím, že tu jsem. Není kam jít. Tak jsem to řekla i tomu včerejšímu bombardérovi.“

Klára na nic z toho všeho nedala odpověď. Jenom maličko trhla rty a zamrkala, jako když velký bílý motýl dosedá a udeří křídly.

Oči z porcelánové tváře se dívaly na dveře, i když se za tou, co přišla poslední, zase zavřely.

„Není to žádný zločin, že to udělala,“ řekla zas tak tiše ta s hadím tělem, jako by někoho obviňovala.

„Udělala by to každá.“

„Drž jazyk za zuby,“ řekla ta hranatá, co dělala předtím v kamenolomu, „než ji k něčemu doženeš, děvko.“

„Můžu si dělat, co chci.“

A pak: „Bylo to přece její, a ne tvoje dítě. Mohla si vybrat a udělala dobře.“

Zvenku sem vítr vehnal sníh, který se okamžitě rozplynul.

2.

Bylo nádherné jasné a nízké šedé nebe, které se spustilo těžké sněhem nad celý kraj. Cestou po dlouhé dřevěné chodbě viděla ven jako velkým průhledem světla. Pak zaklepala a vstoupila na práh plukovníkovy oficíny.

„Pojď k papá plukovníkovi, pojď.“

Ještě neznala jeho hlas a přála si na něj rychle zvyknout, aby ho příště poznala i poslepu. Ztratila paměť na hlas. Nechtěla, aby se jí to pletlo. V jeho hlase odhadla spěch nebo loudavost, to mezi tím. Snažila se otisknout si za čelem zvuk jeho hlasu, když se odmlčel.

Měl opuchlý obličej, jako kdyby dlouho nespal a teď to doháněl střídavě vždycky po několika hodinách. Zavřela za sebou dveře a zůstala stát. Podíval se do zrcadla nad umyvadlem. Vousy na krku neměl nikdy vyholené; kůže pod bradou vypadala, jako by si strnisko místo holení spíš trhal. Připomínal oškubaného kohouta v letech. Ale usmál se na sebe. Posadil se do lázeňské židle trochu odšoupnuté od bílého psacího stolu. Pak teprve pohlédl na ni.

„Nemáš ráda úhoře? Neslyšelas o té tajemné rybě-hadovi, která se množí na dně teplého oceánu, než se zasebevraždí na cestě nazpět?“

Na skleněné desce ležely papíry, kameninová miska s kyselým zelím, poznámkový blok a půltuctu pečlivě ořezaných tužek. Na některých papírech byly nedokončené poznámky. Každý list měl v pravém rohu číslo.

Zařízení kanceláře se dvěma almarami připomínalo ordinaci a psací kout skladiště. Levá skříň byla otevřená a kromě lékařských knih a rezervního bílého pláště pověšeného na ramínku v ní nic neměl. Pravá byla zavřená, ze zámku trčel klíč.

Papá plukovník si ji pozorně prohlížel, jak vstupovala. Nechal ji stát u dveří, dokud si nedopnul všechny knoflíky pláště.

„Maličká ouška jako děťátko. Máš všecko tak mrňavé?“

Nedovolila si mluvit.

„Tak máme novou dušičku,“ prohodil docela vlídně. „Pojď dál.“

Zdála se mu až přespříliš plavá, s broskvovou pletí a modrýma očima. Vyhledal její papíry.

„Do večera musím zvýšit stav lokálu, sahám nejblíž. Udělám z toho zařízení pravé radosti. Rezervaci volnosti. Překrásné mrdoplesy. Do kuchyně už nemusíš.“

A pak: „Po válce, když se toho ve zdraví dožijeme, nechám vestavět do věže v Saarbrückenu zelené hodiny s římským ciferníkem. Už si na to ukládám žold. Po některé z vás pojmenuju ulici.“

A nakonec: „Minulé léto, na cestě z Lisabonu do Casablanky, jsem projížděl Madridem a Maltou; odkoukal jsem tam lokály s kastanětami. Večer to tak chci mít. Kvůli tobě jsem se teď vrátil. Nejdřív ti píchnu injekci.“

A ještě později: „Deine Rosen, die blühen. Znáš to?“

Zavrtěla hlavou. „Zachránilo tě, žes takhle štíhlá. Máš překrásnou prdelku. Pootoč se do strany. Stoupni si ke zdi. To je má písnička.“

Pak chtěl, aby mu zahrála Zpívej, slavíčku, zpívej. Tu si broukali s kamarády na frontě, stejně jako Lili Marlen. Tyhle tři byly jeho duševní pokrm. Na dovolence slyšel jedenadvacetiletou Evelynu Kuennelyovou, když ji zpívala pro vojsko v berlínské opeře.

„To ty ještě nemusíš zároveň tančit a hrát. Snad se to naučíš,“ dodal papá plukovník. „Třeba ti bude taky ještě jedenadvacet. No tak… Zpívej, slavíčku, zpívej.“

Prsty si nabral z misky kyselé zelí, nechal je odkapat a nacpal si je do úst. Měl malá, skoro dětsky mlsná ústa se sytě červenými rty. Mluvil s plnou pusou, se spokojeností, která je dopřána jen dětem a labužníkům. Tady byla zasklená okna, kraj se prostíral v tichém nekonečnu jako vlídná bílá pustina.

„Vypravuje se vlak do Švýcar.“ Otřel si mokré prsty do kapesníku. „Dej ruce v bok. Otoč se zas čelem ke mně. Z komandatury vím, že teď dostávají dva a půl tisíce kalorií a jablka, která neviděli na frontě ani plukovníci. Vypadáš nad očekávání dobře, dušičko. Jak se jmenuje?“

Hned pochopila, nač se táže.

„Jako já,“ odpověděla zdráhavě.

Zase vyhlížela z okna tu tichou pustinu v dálce, zbarvenou tmavomodře jako moře a šedě jako vzdálená noc.

„Máš vysoké číslo. Nejsi tu dlouho, jak vidím. Úžasné tělo. Všechny tři pupíčky právě jak mají být. Přeješ si injekci ode mne, nebo chceš jít na rentgen?“

A potom: „Třikrát tě létající Sonderdienst chytil u baráku. Rodila jsi v Praze. Hezčí lidé to mají snadnější. Musím odhadnout, kam nejlépe píchnout.“

Klátil nohama. Stesk kraje, který visel v okně, se ho nedotkl ani vzdáleně, ale ona tam koukala, jako kdyby se chtěla dotknout té tichoučké nedotknutelnosti a přidržet se jí, kdyby ztratila rovnováhu.

„Moje matka říkala, že u chlapce na tom tolik nezáleží, ale pro děvče je všechno tělesné důležité,“ řekl zase.

A pak: „Páchneš mrkví, dám tě vykoupat, dostaneš voňavé mýdlo. Dvoje, troje šaty, drapový župan a trojí prádlo. Injekci ti musím dát hned, abys neměla komplikace.“

Dívala se, jako by se jí to netýkalo.

Papá plukovník si odhrnul manžety doktorského pláště. Ruce měl chlupaté až k zápěstí. „Vezmu si novou ampulku. Máš hladkou kůži. Stehna, ramena, břicho; jsem spokojen. Byla by škoda tě s takovým pupíčkem nechávat u kotlů.“ Na okamžik se zdržel jídlem. „Vždycky jsme nevybírali takhle. První jsme pochytali mezi baráky. Ampulky mi došly dnes ráno ze Saarbrückenu. Otoč se zase čelem ke zdi. Jsi celá bledá, dušičko, to vidím nerad. Pozor, píchnu. Bude to do stehna.“

Papá plukovník otřel injekční stříkačku; potom ji opatrně položil zpátky na sklo nad umyvadlo.

Znovu si nabral zelí, jedl a mluvil plnými ústy: „Tvoje dítě odjede do Švýcar. Můžeš být docela bez starostí.“ A později: „Můj předchůdce zastřelil každou, která byla příliš hezká nebo ošklivá. Stačilo, abys měla na kůži jedinou bradavici. Vytáhl pistoli a bum. Nepřál je nikomu, ani sobě. Necháš si narůst vlasy. Holiče držím jen mimo barák.“

Vzal sklenici, natočil do ní vodu a pil. Když měl svou opuchlou tvář docela blízko ní, udělalo se jí mdlo, opřela se o zeď.

Pak se zase dívala ven.

„Druhou ti dám zítra. Budeš teď dostávat injekce sedm dní. Máš za to nárok na tři tisíce kalorií.“

Pomalu se rozepínal, bylo znát, co mu plášť poskytuje. Sahal mu ke kotníkům, když ho vysvlékl docela, v polní plukovnické uniformě vypadal jako pod předepsanou míru.

„Rentgen udělám taky sám. Budeme mít jistotu, že jsme nic nezmeškali.“

Venku sněžilo, snášelo se řídké modravé šero. Blízko jako temné obruby pustiny pod nízkým nebem se rýsovaly strážní věže prvního vnitřního okruhu a za nimi tenké, téměř nezbadatelné nitky drátů. Vypadaly jako struny na neviditelném nástroji. Po vedlejších silnicích klouzala nákladní auta, krytá plachtou. Trochu se oteplilo. Ve druhé polovině tábora se rozžehly reflektory; ozářily bílý sníh, vypadal jako vzdálené padající hvězdy; šero přitisklo ostré úzké světlo jako nůž do průsvitné skleněné pochvy.

Barák s rentgenem měl zabedněná okna. Bylo tu nepřirozené ticho, dřevěný pult a elektrické stroje. Papá plukovník odemkl, nechal ji vstoupit, pak za ní zavřel a začal jí vyprávět, co už každý z lokálu znal, o masopustní sobotě v saarbrückenském kasinu Clou, a zatím zapjal proud. Pořádal se ples pro místní honoraci; v pokročilou hodinu se objevil pán v masce cukrářského mistra, celý ověšený pralinkami. Hosté se na něj s nadšením vrhli, začali mlsat, ale cukroví bylo napuštěné ricinovým projímadlem. V sále vypukla panika. Všichni se hnali na chodbu. Čištění kasina trvalo několik dnů. Papá plukovník mezitím spouštěl další rentgenové lampy, ozýval se vrčivý, tichý svist.

„Jedna mašina by byla málo, má drahá. Potřebujeme dvě. Zapnem dvě najednou a vydá to za tři. Už se nebudeš trápit. A my s tebou – armáda – taky ne. Vidíš, jde to jak po másle, ani nepotřebujeme tolik proudu.“

Vypnul rentgen a vrčení, podobné zvukům kolovrátku, okamžitě ustalo.

„Jsme hotovi, dušičko, jdeme,“ řekl za chvíli spokojeně. „Přece tě nenechám samotnou. Snímky dám vyvolat zítra.“

Když se potom vraceli, cesta netrvala ani pět minut. U baráku, ze kterého ji vzali, stála tři prázdná nákladní auta bez řidičů.

Papá plukovník zastrčil ruce do kapes.

Kolem dokola bylo ticho, jako by tábor zemřel. Škrábal si kůži pod bradou. Díval se na sníh a usmíval se v chůzi na velké vločky, které ve větru klouzaly po zledovatělé zemi. Ticho působilo, jako by bylo možné ho nahmatat.

3.

Vzduch v lokále teď ještě o poznání zhoustl. Zpuchřelé stěny vrzaly vedrem. Důstojnice v županu šla přiložit do kamen. Krk měla hranatý jako muž. Sledovaly, jak si počínala.

„Kdy ti dělal rentgen, hned jak jsi šla od něj?“ zeptala se ta tenká s hadím tělem. Ani nečekala na odpověď. „Vždycky se tváří, jako by šlo o něco jiného. Dřív jsme u pultu vyplňovaly krevní dotazníky. Mezitím zapínal lampy.“

A vzápětí: „Říkal něco o lokálu, přijdou vybírat i sem? V té injekci nic nebylo; je blázen do injekcí. V ampulkách taky nic není; dělá mu radost píchat. Musíš jen dělat, jako bys věřila, že je doktor. Jednoho dne přijde ověšený pralinkami. Nechá nám namíchat ricinový olej.“ Pak řekla: „Špatné je, jen když někomu píchne bublinku vzduchu do srdce. To dělá, když bere opium nebo heroin. Jednou říkal, že všichni důstojníci Herrenwaffe od majora výš berou prášky. Zhrubnou tím. Neruší je zbytečná citlivost. Bere je i Hitler. Proto spí až do oběda. S jedním práškem vydrží tři dny a noci nespat. Jednou mi dal takový prášek spolknout. Dělala jsem divy.“

Odulá usoudila, že galantnosti se nižší i vyšší důstojníci učí od samotného Führera. Zve dámy do kancléřství na čaj nebo čokoládu, jako by nevěděl nebo ho nerušilo, že zuří válka. K sekretářkám a herečkám je sama něha, pozornost a květinky.

Klára si vyhrnula límec županu až ke krku. Přikryla si uši, aby neslyšela. Držela se u zabedněného okna. Stěny, kde nebyly kóje, zpevnily zevnitř po celé délce latě. Samet se každým dotekem zvlnil. Otvor po vyraženém suku byl teď temný, venku se už snesla úplná tma. Dlouho se na suk dívala.

Na stupínku, kam ženy prve odtáhly klavír, seděly teď tři dívky, které už papá plukovník sehnal. Jedna držela housle, druhá kytaru a třetí s krkem jako labuť zkoušela u piana popěvky, které si papá plukovník přál. Deine Rosen, die blühen. Z ostatních si jich nikdo příliš nevšímal. Byly tu stejně jako ta nová cizorodými tělísky. Té s kytarou ani té u klavíru nebylo víc než sedmnáct. Vypínala prsa, aby vypadala starší nebo plnější. Ta s houslemi byla snědá jako cikánka. Prsa měla jako balonky. Ta třetí byla velice mlaďounká a hruď měla stejně plochou jako bříško. I s krátkým účesem a dlouhýma tenkýma nohama vypadala jako chlapec.

Vítr se opíral do stěn baráku s prázdným duněním.

Dívaly se po sobě a ke stropu na barevné lampiony, v nervózní nečinnosti, která unavovala. Obalilo je teplo.

Ta, co mumlala francouzsky, si ani na okamžik neulevila. Bože, odpusť jim, neboť nevědí, co činí. Mon dieu… ma soeur… mon frère… Venku měli ještě plné ruce práce. Dvířka u kójí byla opatřena u petlic klacíky z březového dřeva. Žena z Assari vydržela celou tu dobu stát s rozkročenýma nohama, s červenými lýtky, ta vedle ní se česala, z porcelánové tváře hořely nad zahnutým tenkým nosem pozorné oči, upřené na dveře.

Tu a tam sem tichem zvenku a povrzáváním dřev zevnitř pronikl zvuk nákladních automobilů nebo jejich houkaček. Stále sněžilo, na drátech a na betonových sloupcích se usadil zmrzlý sníh jako šílení bílí ptáci, vyčerpaní tichem. Chvílemi se ozval tlumený hovor a zase dlouhé mlčení. Žena s mandlovýma krátkozrakýma očima a ostře lomeným nosem jako z porcelánu nepřestala sledovat dveře…

Odulá teď zakryla suk dlaní. S námahou stála na nohou. Už neviděla ven, musela by se sklonit, a nesklonila se.

„Okukoval tě dlouho?“ zeptala se zase ta tenká s hadím tělem. I teď se dívala, jako by sledovala pohyb mořských vln. „Jindy to netrvá tak dlouho.“

A pak: „Nám taky vzali děti. Nemá cenu na to myslet. Dělají s nimi svoje pokusy. Je lepší na to nemyslet. Dávají jim čokoládu.“

Ještě řekla: „Jako by mohlo záležet na tom, aby měly plavé vlasy místo černých, anebo jim oči změnily barvu z tmavohnědých a černých na modré.“

A nakonec: „Cvičil se na Němcích. Vyžívá se v tom, že vede řeči. Má hnusnou pleť samý stroupek; jedl zelí? Kdes viděla tři auta?“

„Nikdo v nich nebyl, ani řidiči.“

„Je zvláštní, že tě tam vzal, když si vybírá. Mě jednou vyvedl, abych viděla, jak leze do ruského baráku. Ze všeho nejdřív střílel nazdařbůh do uličky mezi kavalci. Pak jen nakoukl dovnitř. Na trojposchoďových kavalcích se nikdo ani nehnul. Ale zdání klame. Skoro vždycky se najde Rus, který esesákovi, který se odváží hluboko do uličky, rozpoltí hlavu lopatou. Pak je příkladně věší všem pro výstrahu. Někdy je věší hromadně. Rusové se v těch revolucích podle něj často věšeli víc sami mezi sebou. Jeho lékařský kolega zkouší, jak dlouho vydrží tělo v ledové vodě, než zmrzne. Na to se mu Rusové ze Sibiře hodí, jak říká.“

A později: „Můžeme držet spolu. Lámala jsem si dřív hlavu, proč se nikdy nic nestane. Ta z Assari měla muže na svahu tamější hory. Vystupovali z autobusů a museli se svlékat. Byl tam hluboký příkop. Lehali si tváří k zemi, stříleli je do týla, živí si lehali na zastřelené, až se jáma naplnila až ke kraji. Ženy to zasypávaly pískem. Nic se nestalo. Jedna židovka měla pod košilí vitriol a polila německého strážného. Od té doby už je převážejí jen nahé. Pro jistotu je předtím nechají šest dní vyhladovět.“

„Je mi to jedno,“ řekla ta nová.

„Kláru to chytne každou chvíli,“ dodala ta s hadím tělem znovu. „Strašná chuť. K ničemu by to nebylo. Jediný Holanďan z kanadského komanda vrazil papá plukovníkovi pěstí do nosu za to, že na něj v bráně křičel. Ani ho nezastřelili. Vdupali ho do země, nebylo ho skoro vidět.“

Odulá se neobrátila; zaslechla jen své jméno. Čekala u suku, jako kdyby ho měla zacpat.

Venku už byla pěknou chvíli tma jako v ranci. Vítr rozehnal ztvrdlé krystalky sněhu a kolem se mihla červená zář ohně. Klára se třásla, běhal jí mráz po zádech. Bílé maso na tvářích a na hrdle a šíji se jí chvělo jako sulc. Jedině její nohy byly nehybné.

„Je to vždycky mezi blázincem a peklem,“ řekla ta s hadím tělem a celá se otřásla. „Co ti je?“

„Měla jsem strach, že mě spálí, ale nic jsem při tom necítila,“ řekla pomalu ta nová.

„Neucítíš to. Jinak bys to už cítila.“

Podívala se, zda to ty druhé neslyšely.

Na stupínku se teď potichu domlouvaly. Najednou začaly zkoušet Deine Rosen, die Blühen. Vneslo to sem novou nervozitu. Už nebylo slyšet, co se děje venku. Ostatní dělaly, jako by je nevnímaly. Ta, která tu byla za to, že vyznávala bibli, se dívala pod vlastní nohy. Ta další, co nechala v šestinedělí sát norského milence své mléko, si dlaněmi podpírala prsa. Vypadalo to, že ji bolí.

„Jeden čas to Klára měla v jednom kuse, tu svou proklatou chuť. Pořád mi to vyprávěla. Když to na ni přijde, kouká jim na krk.“

A hned: „Až budou pískat na píšťalky, řeknu ti to. Já to slyším vždycky první. Je to všude najednou. Jeden začíná a postupně se k němu přidávají všichni.“

A nakonec: „Ve Švýcarech to bude lepší. Nepřipouštěj si to. Jsi pořád tak bledá. Papá plukovník by tě poslal na marodku. Bojí se nakažlivých nemocí.“

Odulá se podívala na obě dohromady. Zdálo se, jako by se jí chvělo hrdlo i ústa a rty.

Cáry větrem potrhané červené záře odnášel vítr kolem stěny jako kusy vzdáleného ohně. Na chvíli přikryla otvor v prkně dlaní. Pak se znovu chytila za prsa a podpírala si je. Černá záře na nekonečném pozadí černé pustiny zase přelétala.

„Vypadáš dobře, Kláro, jako kojná. Za normálních okolností bys mohla být kojná.“

Ty tři hrály a zpívaly už naplno. Ta s labutím krkem zavírala oči. Ostatní dělaly, jako že se jich tady nic netýká.

„To je hrozná melodie,“ řekla znovu ta tenká s hadím tělem. „Jako z cukrové vody.“

A pak: „Taky ti říkal, že byl v Madridu a v Lisabonu a na Maltě? Nebo to o domě a hříšných tanečnicích v Casablance? Zbláznil se do zelených hodin na věži v Saarbrückenu. Chce být za každou cenu známý, protože nedostudoval.“

„Mně je to jedno.“

„Nikdy se nedá nic dělat,“ řekla ta s hadím tělem. „Úžasně si to nastrojili. Jeden viděl jít nahoru matku. Už měla v ruce ručník a mýdlo, ještě se na ni smál, jako kdyby šla opravdu do sprch. Skoro bych taky věřila, že se jdu koupat. Není možné, že by se vůbec nic neprozradilo. Když jsou opilí, mluví. Jednoho vojáka vzali na strážnici za to, že mluvil. Byli čtyři, sundali si řemeny a seřezali ho do krve. Svého člověka. Taky se říkalo, že jeden z nich se zbláznil a propašoval se nahatý mezi lidi do komína. Museli prohledat dva tisíce naháčů, ale nenašli ho. Bez šatů vypadali všichni stejně. Taky měli pustit do sprch katolického kněze. Dokonce tu někdo povídal, že když pátrali po tom vojákovi, musel každý ukázat vytetované číslo, ale ani napodruhé ho nenašli. Spěchali s plynováním, a tak to vyhrál.“

„Všechno je mi jedno.“

„Zachránilo tě to.“

Klára zůstala němá.

„Jedině kdyby ti vstříkli injekci s nějakým přípravkem. Dřív to dělali. Svítili tak dlouho, dokud tě nespálili. Když to není z malé vzdálenosti, nespálí tě to.“

A zase: „Kláro, od rána stojíš, jako kdyby ti vyřízli jazyk. Máš venku ještě někoho?“

Odulá jí nedala odpověď. Zase se na obě upřeně podívala a pak se odvrátila.

Melodie zabrala celou místnost a skrývala, o čem se spolu tlumeně bavily ostatní, které seděly nebo stály u druhých stěn.

Chvílemi jela nákladní auta tak blízko, že to proniklo i za clonu zpěvu. Jela měkce, na hustém sněhovém koberci bylo slyšet jejich kola a motory. Krátkozraké mandlové oči nepřestaly pozorovat dveře.

Papá plukovník měl předtím hudebnice v kanceláři, napíchal jim injekce a předzpíval jim to, co znal z Madridu, a také Tvoje kvetoucí růže. Nejraději měl německá slova uprostřed písně „nur mit dir allein, möchte ich glücklich sein“. Znal je také ze saarbrückenského kasina. Ta s krátkými šedivými vlasy se nepřetržitě česala. Věděla, čemu papá plukovník říkal kasino.

Odulá se nahnula k otvoru a dívala se do tmy. Nic kromě urvaných cárů ohně a sněhu nebylo vidět.

Dívka u klavíru sklonila své labutí hrdlo; teď hrála nějakou španělskou melodii. Zaplnilo to celou místnost a kóje. Ty dvě se k ní pak přidaly. Znělo to jako lázeňský koncert.

„Trvá to strašně dlouho,“ řekla ta nová.

„Kdyby se tě ptali, musíš říct, že jsi připravená zůstat tu sama, jinak bys šla taky,“ řekla najednou zase ta s hadím tělem. „Ze všeho nejvíc se bojí zmatků.“ Stále se k tomu vracela. „Ve Stutthofu, kde jsem byla předtím, řádil tyfus a hodně dlouho k nám nikdo nepřišel. Báli se toho. Měli jsme od nich pokoj. Pak skoro všechny spálili. Klára by se měla opláchnout studenou vodou. Proč už ksakru nepískají?“

Odulá se k nim obrátila zády. Ztěžka vydechla. Dívala se do stěny. Hudebnice na okamžik přestaly. Pronikl sem vítr a hluk jedoucích aut. Provoz venku zřetelně zhoustl. Bylo znát, jak si ostatní u stěn a na prolamovaných židlích najednou přály, aby ty tři zase začaly zpívat a hrát. Ta, co se česala, najednou nechala spadnout ruku s hřebenem. Bylo vidět zažloutlou napodobeninu slonové kosti. Opakování francouzských slov přestalo. Mon père, ma mère… dost. Krátkozraké hnědé oči se přivřely a několikrát zamrkaly.

Samet trochu utlumil hudbu, když začaly znovu; hrály to do omrzení znovu. Všechno se chvělo; baráky neměly sklepy a hluboký základ, stály jen na holé udusané zemi. Nákladní auta teď jela kolem na plný plyn.

Najednou zhaslo světlo; ženy na stupínku nepřestaly hrát. Ve tmě se navzájem slyšely. Klára se v šeru sklonila k suku a dívala se ven. Červená záře, v níž se kouř spojil nízko nad komínkem s nocí. Směr větru se dal dobře odhadnout. Odháněl dým na sever nad močály, lesy a k moři.

„Jakmile to skončí a ozvou se píšťalky, Klára se z toho zase dostane,“ zašeptala tenká.

A pak: „Výběr už asi končí a ty první už jsou tam. Byly to opely Blitz. Poznám je podle motorů.“

Odulá si sedla na zem a dlaněmi si zakryla tvář. Prsa jí spadla hluboko na hruď. Neviděly to, ale domyslely si to z jejího pohybu. Stále slyšely její hlasitý dech, dalo jí práci vdechnout i vydechnout.

„Svítili na tebe celou tu dobu, cos tam stála?“ zeptala se té nové, co řekla, že se jmenuje Monika, tenká s hadím tělem, jako kdyby zapomněla, že už se na to ptala.

„Nevím. Teď se mě na nic neptej.“

„Normálně to trvá devadesát vteřin. Za tu dobu v tobě spálí všechno, z čeho bys mohla mít děti. Ten, co tvrdil, že mu říkali doktore, se tomu vysmíval a prohlásil, že ve skutečnosti jsme už dávno na popel. I kdyby nás prosvítili jen na vteřinu. Nakloň se taky hlavou dolů, ať nejsi tak bledá, až se rozsvítí. Ani tady není nikdy dobře vypadat jako nemocná. To je náš chlebíček. Papá plukovník šel asi s nimi. Spotřebuje se tu strašná síla elektrického proudu; každou chvíli už musejí začít pískat na ty svoje kapesní píšťalky. Kláro, jsi klidná?“

Bylo slyšet dýchání ostatních. Jen tlumeně se daly tušit obrysy jednotlivých stěn a kójí a lampionů a samet. Chvění dřevěného stavení znělo jako zvuk mnoha vrtulí. Tak to bylo při každé Sortierung. Třásly se i ty, kterým už vzali děti. Pár z nich by vzalo zavděk prášky, kdyby jim je teď někdo nabídl. Aby člověk vydržel svěží, i kdyby se chvěl hrůzou nebo tři dny a noci nespal. Aby mu bylo všechno jedno. Necítily by ani, kdyby jim papá plukovník prořízl hrdlo. Nebo kdyby ho někomu podřízly ony.

Odulá tvář se teď přitiskla na otvor v bednění. Oheň i kouř, nedohledné černé pusto noci, vítr.

„Co tam vidíš?“ zeptala se jí ta tenká s hadím tělem.

Odulá neodpověděla.

„Jsi němá?“

Pomlka. „Nebo snad mrtvá?“

„Jdi od té díry, nebo se zblázníš,“ řekla ta tenká s hadím tělem nakonec. Teď měla uskřípnutý hlas. Objala se ve tmě oběma rukama kolem hrudi, aby se přesvědčila, že tu ještě je. Někde začali štěkat psi. Nepřestávalo to. Psi štěkali, vytrvalý štěkot zvířat, která vypouštěli z psinců nebo je v nich naopak zadržovali. Štěkali jeden přes druhého, všichni najednou.

„Drží je uvnitř nebo na řemenu,“ řekla ta s hadím tělem.

Najednou psi přestali. Snad jim psovodi hodili žrádlo.

Ty tři na stupínku začaly znovu hlasitě hrát a zpívat. Deine Rosen, die Blühen, nur mit dir allein, möchte ich glücklich sein. Chvění stěn neustávalo. Vítr narážel do baráku a zkoušel jeho pevnost.

„Asi se zbláznila. Kláro, postav se, za chvíli se rozsvítí.“

A pak: „Mohla bych přísahat, že dneska to určitě udělá. Pojď se mnou radši také na druhou stranu. Nenechám se přece kvůli ní zničit.“

Odulá se postavila; ani teď ze sebe nevydala hlásku. Proti temnému obrysu noci vypadala jako obrovitý, silný měkký stín. Znovu si vyzdvihla oběma rukama prsa. Pak ta tenká vzala svýma studenýma hadíma rukama obě ženy kolem krku a držela se jich. Ani ona už neřekla slovo. Byla tma a hudebnice na stupínku hrály stále dokola.

Auta chvílemi přibrzdila, když se v koloně dostala příliš těsně k sobě.

„Opely Blitz,“ řekla zase ta tenká s hadím tělem. „Ty já znám jako své boty. Každou chvíli už musí být konec.“

A potom: „Buď ráda, žes tady alespoň ty. Děti tu nemají žádnou budoucnost.“

Ani teď ta nová neodpověděla.

4.

Když se rozsvítilo, stál ve dveřích u rozhrnutého červeného sametu papá plukovník. Uniformu měl celou zmuchlanou, pokapanou od kyselého zelí. Odněkud přivedl děvče s mandolínou; opasek mu spadl pod vydulé břicho. Pořád stál u vchodu, jako by na někoho čekal. I jeho napadlo, že je to tu jako na letní plovárně.

„Dušičko,“ řekl k té šestnáctileté, „děvčata dospívají tak rychle a pro tebe je štěstí, že jsem tě potkal. Dnes jsem měl vůbec dobrý den.“ Podíval se zároveň na tu novou. „Až přijde komandant, zahraješ to ve stejném pořadí jako teď. Řekni mi ještě jednou názvy.“

Klára, ta tenká s hadím tělem a ostatní se k nim podívaly. „Benátský karneval,“ řeklo to děvče. „La Paloma. Cielito lindo. Rimpianto. O Maria. Santa Lucia. Amore mio. O sole mio.“

„Výborně, dušičko. Papá plukovník má nos; když se vybírá, vybírám dvakrát. Není nad holky s dobrou pamětí. Vzpomínka na Řím. To neznáš; ale to nevadí, máme hudbu. Mám za sebou Sicílii, italskou kampaň. Dušičky, držte se, přijde komandant.“

Viděl, jak zbledly. Víc už se o tom nezmínil. Ale také nic nevysvětloval. „Venku je psí počasí,“ dodal. „Ale tady je jako v lázních. Lepší než sanatorium.“

Za chvíli zastavila před barákem vojenská osobní auta. Papá plukovník vykročil příchozím naproti; na lysou hlavu mu padal sníh. Ani nepodával hlášení, choval se ke komandantovi, jako by jejich hodnosti byly opačné.

Všechny ženy v drapových županech z umělého hedvábí se postavily do pozoru před sametový závěs, kóje byly proti nim. Zaujaly postoje, které se jim zdály nejvhodnější. Některé obě nohy u sebe nebo jednu mírně nakročenou. Komandant kolem nich prošel tam a zpátky. Takovou přehlídku si dal líbit. Potom si stoupl vedle papá plukovníka.

„Feldhuren,“ řekl. „Příliš mnoho výsad pro práci těla. Tady se snad nikdy nevětrá? Méně topiva. Otevřete okno.“

„K vašemu rozkazu, pane veliteli,“ odpověděl důvěrně papá plukovník. Ukázal ke kamnům; někdejší důstojnice zaklapla spodní dvířka. Okno nešlo otevřít, dokud hranatýma rukama neuvolnila hřebík.

„Ještě byste si sem mohly dát toho na kříži,“ řekl komandant. „Abyste měly svědka. Mimochodem,“ dodal k papá plukovníkovi, „v řečtině znamená svědek totéž co mučedník. Už jsem toho dodneška viděl dost, abych si zasloužil Železný kříž.“

„Zcela jistě, sicher, Herr Komandant,“ usmál se papá plukovník. „Zasloužili bychom si ho my všichni.“

Velitelský doprovod, se kterým prováděl komandant výběr, se držel o krok vzadu. Komandant měl slámově plavé vlasy, pozorné oči. V levé ruce držel krátkou jezdeckou hůlku, kterou teď začal jednotlivým ženám zvedat hlavy, když se mu zdálo, že je příliš sklánějí.

Zvenku sem vpadla noc, neviditelné vlny větru a tmy se přelévaly dovnitř, smíšené s něžným sněhem, vlahými vločkami, které se pomalu roztěkaly na místech, kam dopluly.

U kypré Klářiny tváře se komandant poprvé zastavil.

„Štítná žláza?“

Odulá zůstala němá.

„Po prohlídce do nemocnice,“ řekl velitel. „Podívám se na tebe.“

Ani teď neodpověděla. Stále se sem vlévaly vlny noci a větru a bílý sníh plný vlídného vlhka.

„Má některá potíže s játry, ledvinami?“

„Cítí se některá z vás špatně?“ zeptal se komandant ještě jednou.

Měl hlas, jako by velel nastoupenému pluku. Přehlédl bývalou důstojnici a ženu s krátkozrakýma očima, tu s oholenou lebkou a Němku, která vyznávala bibli.

„Nejpestřejší ženy z celého říšského území.“

A potom: „Má některá z vás dojem, že jí rentgen ublížil? Přihlaste se. Nemusíte se ničeho bát.“

Nikdo se nepřihlásil. Papá plukovník se sám pro sebe usmál. Vypadalo to, jako by chtěl pokročit k veliteli, ale zůstal stát a čekal, co se komandant ještě zeptá. Sám si podle jejich mlčení odpověděl: „Nemá, dobrá.“

Komandant znovu prošel podle řady u sametového závěsu a hůlkou ho zvlnil.

Zastavil se u té nové, která stála mezi Klárou a tenkou s hadím tělem. Stále sem vnikal studený vzduch, dech nejpustší noci, která neměla hranice, z nízkého tušeného nebe se sypal sníh. Daleká polská země ležela u nohou baráku jako zdechlý temný pes.

„Ty?“

Podívala se na papá plukovníka, který se stále usmíval, o krok za komandantem. Jeho opuchlá tvář vypadala jako by se před chvílí opařil. Obrátil se na komandanta. Měl malá, chytrá očička, zalitá v sádle oteklých víček.

„Feldhure dvě stě sedmdesát čtyři, lomeno římská čtyřka, malé cé, z baráku matek s dětmi, vdova po bloku cé sedm, pane komandante,“ dodal papá plukovník. „Rozhodla se zachránit sama.“

Komandant se mezitím od té nové napůl odvrátil a několikrát zabořil hůlku do měkkého Klářina masa.

„Není to taková zásluha vzdát se dítěte,“ řekl.

A potom: „Jsi tlustá jako svině. Nebudeš tolik jíst, ani až se vrátíš z nemocnice. Prohlídnu tě. Vypadáš na štítnou žlázu. Ukaž zuby. Nu, vyceň na mě zuby.“

Potom se obrátil zpět na papá plukovníka: „Štítná žláza jako prase. Až bude v nemocnici, zkusím jí toho zbavit mojí metodou. Budete mi asistovat, plukovníku. Ráno ji odešlete. Teď už na to nemám čas ani chuť.“

Muži jeho doprovodu se na sebe šklebili. Bojovat za vlast má různé podoby. Neustoupili od okna, studený dech větru jim nevadil. Věděli, že tohle už je pro dnešní Sortierung poslední štace.

„Lidé mohou existovat bez žaludku, ledvin, bez rodidel, plic a jedné ledviny, snad i bez štítné žlázy, to se uvidí. Mám na to prášky. Osvědčený postup. Kolik váží ta tlustá? Nejmíň metrák. Komu se to může líbit?“

Odulá upírala svoje vodnaté oči do jeho tváře a dívala se mu na krk a na prsa; neřekla ani slovo. Tenká ji bez ustání držela za ruku.

Papá plukovník něco pošeptal veliteli, nebylo slyšet co, jen slovíčka: „… v dobré víře…,“ velitel mu hůlkou naznačil, že to počká. Ale na nikoho se při tom nekoukal.

„Proč je ta nová bledá?“ zeptal se najednou. „Máš nějakou chorobu, kterou jsi neohlásila? Jak jsi na tom s močením? Kolikrát za noc musíš ven? Stalo se ti, žes to neudržela?“

A pak: „Jak vypadá jinak?“

Tenká s hadím tělem pustila Klářinu ruku. Komandant si hrál s hůlkou. Jeho slámové vlasy se na jednom místě pod září lampy leskly jako čisté zlato.

„Nejlepší dobrozdání, pane komandante,“ řekl papá plukovník.

„Odlož ty hadry,“ nařídil jí komandant.

A pak: „Nevypadá nejhůř.“ Pohledem sledoval štíhlou postavu a modré oči, jako když ji papá plukovník viděl odpoledne poprvé. „Břicho v pořádku. Je v nejlepším stavu. Sám jsem ji prve ošetřil.“

Župany byly jako kabáty, ale bez knoflíků, jenom na pásek, nedalo práci je sundat. Žádná už neměla prádlo.

„Jak to, že nemají tetování?“ zeptal se komandant.

„Mají ho na rukou, pane komandante,“ odpověděl papá plukovník. „Na břiše je budeme tetovat zítra. Nebo ještě dnes.“

„Ihned je nechte tetovat na hrudi,“ řekl velitel a hůlkou ukázal na oblouk nad ňadry té, co byla v Assari v kamenolomu, jak si to představuje. Pohybem opsal prostor jako pro náhrdelník.

„Zajisté, pane komandante.“

Doprovod velitele si začal šuškat.

Papá plukovník poslal létajícího Sonderdiensta, který byl ve velitelově doprovodu, pro muže z tetovacího oddílu.

Klářiny vodnaté oči zůstávaly bez výrazu. Zdálo se, že má tvář a hrdlo z bílého rosolu. Měla stále pootevřená ústa. Chvěla se jí víčka. Dívala se, jako by to k ní ani všechno nedocházelo nebo jako by to přicházelo z velké dálky. Oblékla si župan, když přišel rozkaz, aby se oblékly, a stále se dívala na komandantovo hrdlo; ani se nehnula. Její sloní nohy zase vypadaly jako mrtvé kůly vrůstající do podlahy. Tenká s hadím tělem se od ní maličko odtáhla. Komandant s doprovodem se odebral ke dveřím. Šli jako královský průvod, s patřičným odstupem od svého nejvyššího pána. Měli vycházkové uniformy, vyleštěné holínky a byli, na rozdíl od papá plukovníka, bezvadně oholení. Prostor místnosti se okamžitě zvětšil, nábytek i ženy, aniž se ještě pohnuly, vyvolaly dojem květin ve veliké váze, z níž se odstraní ty povadlejší.

Papá plukovník si prohlížel špičky svých jezdeckých bot. V hlavě si něco převracel. Ve svěšených koutcích úst měl mrzutý výraz. Byl malý a tlustý, měl mastné fleky na uniformě, páchnul zelím; stál u vchodu do tmy vedle štíhlého komandanta a bylo to zřetelnější, než když tu byl prve sám. Také mu rychle dorůstaly vousy a v jeho nečisté pleti to působilo nepěkně. Odpověděl na komandantovo salutování.

„Gute nacht, Herr Komandant.“

„Gute nacht,“ odpověděl komandant.

„Hudba,“ pokynul papá plukovník za sebe. Byl pořád přiožralý. Občas zbledl a pak se zběsile rozkřičel. Nebo se usmíval, jako by něco dobrého a příjemného věděl. Hned začaly hrát melodie, které se odpoledne naučily, a papá plukovník zazářil. Komandant stál bez mrknutí před svým doprovodem a poslouchal, jako by o něčem přemýšlel. Co na světě se ještě vyrovná Apeninskému poloostrovu? Och, kde jsou časy jeho italské kampaně! Jeden z doprovodu drnkal prsty do nejnižšího lampionu, sledoval pohyb papírového bubnu. Pak se komandant postavil mezi Kláru a tu tenkou s hadím tělem.

„Do Švýcar matky nejedou. S dětmi posíláme náš lékařský personál.“

Papá plukovník se usmíval. Jen tak pro sebe prohodil: „Lodí by to bylo delší.“ Nikdo nevěděl, proč a ke komu to řekl.

Klára se teď dívala i na jeho hrdlo.

Tenká s hadím tělem vedle ní ustoupila ještě dál stranou a přivřela oči. Sledovala komandantova ústa, co ještě řekne. Už zřejmě skončil, aniž dal navenek najevo nejmenší vnitřní hnutí.

Papá plukovník se otočil k hudbě a zase zpět ke komandantovi s tázavým pohledem.

Komandant pokynul hlavou, jeho tenké rty se nepohnuly.

„Zpívat,“ řekl papá plukovník rozmarně. Cítil se šťasten, jako když píchal ženám prázdné injekce nebo je prosvěcoval dvojím rentgenem zepředu i zezadu.

Jeden týden trávil tím, že se učil píchat ženám do srdce injekci se vzduchovou bublinou. Je to nesmysl říkat, že kde nic není, ani smrt nebere. Bublina v srdci udělá víc než nejprudší jed. Ale musí se to všechno nejprve pořádně vyzkoušet. Lenost ani nedůslednost nebo nedostatek píle se nevyplácí.

Komandant se k němu otočil a zase prudce švihl hůlkou do vzduchu.

„Řekněte svým Feldhuren, že nejsou prasata a pro příště si nemusejí cpát břicha vším, co dostanou. Tři tisíce kalorií je moc. Mohly by naopak onemocnět právě tím, co je má před nemocemi chránit, jasné?“

„Jasné, pane komandante.“

„Kam jste založili zkumavky se salmonelou? Nebudu se po všem shánět, jo?“

Mezitím přišli tetovači.

„Tätowierer,“ ohlásil papá plukovník.

Začali zkraje. Hudba nepřestávala hrát. Břicha, hrudi. Šlo jim to velmi rychle, jako by byli z luxusních tetovacích salonů. Vypichovali jednotlivá písmenka doprostřed hrudi, jak prve komandant naznačil svou jezdeckou hůlkou, jako oblouček nad ňadry. Ta s vojenskými rameny zavřela oči. Krátkozraká s porcelánovou tváří sklonila hlavu, aby viděla, jak to slovo na její kůži přibývá. Na břiše, když měly tukové polštářky, to bylo svízelnější. Pomáhali si dvěma prsty, palcem a ukazováčkem, některá si stěžovala, že ji to štípe. To musejí být tak hrubí? Jeden si povzdechl: „Cha, odpusťte, vaše něho.“ Ten druhý řekl: „Slyšel jsem dobré francouzské přísloví: Láskou utíká čas a časem utíká láska.“

Ženě s oholenou lebkou vylezly oči údivem, který platil něčemu, co nečekala; rozplakala se a někdo zezadu jí zacpal ústa, aby to nebylo slyšet. Malá ouška jí zčervenala, jako by dostala horečku.

Ženám, které už měly tetování, papá plukovník pokynul: „Na svá místa, moje drahé Feldhuren, dostanete dvojitý příděl kořalky, abyste věděly, kdo je váš papá. O sole mio.“

Šestnáctiletá vzala mandolínu a zase vypjala malá špičatá prsa, aby nevypadala nedospělá.

„Pozor!“ vykřikl papá plukovník a vzápětí: „Pohov.“

Jakmile komandant s pobočníkem odešli, papá plukovník nechal z kuchyně přinést velký stůl na krájení zeleniny a židle i svoje bílé křeslo z kanceláře; rozsadil komandantův doprovod, který tu zůstal, na jedné straně a několik žen naproti. Zase dal zavřít okno a noc venku se oddělila od místnosti.

Auta venku jezdila už jen řídce. Tvoje kvetoucí růže, Valencia, Matador a Granada, España a El Relicario; šestnáctiletá potom brnkala na mandolínu Benátský karneval. Dohromady to trvalo hezkou chvíli.

„Pro mě misku kyselého zelí.“

Odulá zůstala stát u okna; dívala se bez účasti do veselého ruchu, který zaplnil dřevěný barák. Ta tenká jí šeptala, aby si nedržela prsa dlaněmi, jako by jí měla spadnout. Zase to vyvolalo ztuhnutí rtů jako mávnutí dvou bílých motýlích křídel.

„Ještě není konec, nepískali na píšťalky. Možná že na tu nemocnici zapomene. Leze to na tebe, drž se.“

Do místnosti se nahrnuli vojáci.

Pak ženám služba rozdala rum, hned se napily. Vojáci na sebe navzájem pokřikovali něco o lepší půlce krve. Břichatý gefreiter s rozepjatou kazajkou si sedl na kraj stolu a díval se vyžile kolem sebe.

Všechny už byly tetované, i ta, co mluvila francouzsky. Zase si zavřely pláště a tetovači odešli, aniž dostali hlt rumu. I vojáci vedle břicháče si sedli na stůl, někteří si s významnými posunky prohlíželi kóje.

Papá plukovník chvíli střídavě jedl prsty kyselé zelí a dirigoval hudbu. Klavíristka s labutím krkem sledovala každé jeho hnutí. Deine Rosen, die Blühen. Papá plukovník začal zpívat. Ústa měl plná zelí. Nur mit dir allein. Také muži z komandantova doprovodu se pustili do zpěvu. Břicháč udával tón. Lampiony se zhouply. Venku hučela už poslední nákladní auta, tlumil to stále padající sníh. Za zabedněným oknem to mohly jedině tušit.

„Máme tu teplo jako v lázních,“ řekl papá plukovník. „Vlastně jsme v lázních. Mám chuť dát každé jednu injekci za odměnu, jak jste se chovaly před komandantem. Teď se musíme dostat do nálady.“

„Nedívej se do suku, všimnou si tě,“ řekla ta s tenkým hadím tělem. „Poznají, že to na tebe leze.“

Do jednoho náklaďáku se vešlo čtyřikrát tolik dětí co koní a dvaapůlkrát víc než dospělých. Obrátila se k té nové.

„Tys to snad předtím nevěděla?“

„Věděla jsem to,“ řekla ta nová. „A udělala jsem to.“

„Namlouvám si, že je to hra,“ řekla zase ta s hadím tělem. „Vypij to. Taky si říkej, že je to jenom hra. Ani se nehni. Nejsi voják, nemůžeš nikoho bodnout.“

A potom: „Jsem ráda, že jsi tady,“ řekla zase té nové, jako by neslyšela. „Dítě bys beztak nezachránila. Nemusíš na to myslet. Tady se to prostě bere jinak.“ Pak řekla: „Máš hezké jméno, Monika. Ani nepotřebuješ přezdívku.“

Nakonec se dal papá plukovník slyšet: „Mohli mě poslat na medicínu do Dachau. Přišel si sem vybrat Herr Oberst Schilling z Ústavu Roberta Kocha v Berlíně a pobočky někde v Itálii. Píchá holkám injekce s očkovací látkou proti malárii, ale nejdřív tě to…“

Vojáci si vyhlíželi ženy, s nimiž by se mohli pobavit.

„Pojďte ke stolu, dušičky,“ zavolal je papá plukovník. Připadaly mu přihlouplé. To už je úděl ženy, jako třeba že rodí, myslel si. Proč se o tom tolik lže?

Muži, kteří seděli vedle něj, zpívali hlasitě s hudbou Tvoje kvetoucí růže. Pak vzal jeden té malé z rukou mandolínu a hrál s mužským doprovodem Eriku a Lili Marlen.

Papá plukovník poručil Kláře: „Zpívej!“

Odulá chtěla otevřít ústa, ale nemohla. Když je otevřela, aby se přidala ke zpěvu, nevyšlo z nich hlásky. V měkkých očích měla bezradnost. Cukla jen motýlím pohybem rukou. Sloní nohy se roztřásly.

„Ztratila hlas,“ usmál se papá plukovník.

„Nedívej se na něj, jako bys ho chtěla kousnout,“ šeptala ta tenká.

A k té nové: „Jsem hrozně ráda, že jsi tady. Budeme držet spolu.“

„Budu se držet,“ odpověděla nová.

„Jsi silná,“ řekla ta tenká.

První muži odvedli některé z žen do kójí a zavřeli za sebou dvířka dřevěnými klacíky. Z mužských hrdel vytékal stále hlučnější zpěv. Brzy ochraptěli a ztráceli sílu. Bylo tu vedro, všichni se zpotili a uvolňovali si na opasky, knoflíky kazajek a zelené vojenské kravaty.

„Proč nepískají?“ zeptala se ta nová.

Vojáci byli brzy opilí a ukazovali prstem na ženy, které si vyhlédli; čtyřicetiletý s rozepjatými knoflíky u košile zakýval prstem na Kláru, aby s ním šla do jedné z prázdných kójí. Ti opilí křičeli, že je to nespravedlivé. Jeden z nich se pohrdavě díval na její nemocné nohy. Voják poplácával Kláru po zádech a pobízel ji jako koně. V očích měl prostopášnost a opovržení. Ještě si rozepjal další knoflík u košile. Byl hubený a měl vystouplý ohryzek na čistě vyholeném krku. Klára neměla výraz, její oči byly mrtvé. Škubala jen rty a víčky jako motýlími křídly. Těžce našlapovala.

Zbytek mužů si sedl ke stolu a poslouchal hudbu. Někteří vypadali jako sotva odrostlá vlčata. Asi z poloviny to byli Rakušani. Mluvili vídeňským nářečím. Pletli do konverzace slova jako grinzing, Donau a slangové výrazy, jimž rozuměli jen sami. Tvářili se protřele, jako by to pro ně moc neznamenalo. Ani ve Vídni nebyly nevěstince nic zvláštního. Smíchali se s nově příchozími. Jeden měl silné nohy jako profesionální fotbalista, trochu do o.

„Papá plukovník je mezi vámi, dušičky, bude zase klid, za chvíli uslyšíte píšťalky a nastane největší klid, jaký tu kdy byl. Všechny ke stolu.“ A za chvíli: „Nemáme to tu jako na nádraží?“ Nakonec řekl: „Tady máme jen neprůchodné vejcovody. Bezdětnost není žádný zločin.“

Vzal si do prstů zelí, zdvihl je do výše, zvrátil hlavu dozadu a spustil je do úst, jako když se spouští rakev do otevřeného hrobu. „O mně nebude nikdo šířit, že řvu bez důvodu jako – nějaký samoser.“

Voják, který odvedl Kláru, zastrčil zevnitř dveře.

„Dáme si omlazující kúru,“ bylo ho slyšet. „Trochu sladké mdloby.“ A za chvíli: „Netvař se, jako bys byla ještě panna,“ a „Dívám se, jaké máš lalůčky.“ A zase: „Tak na co pořád čekáš?“

Bylo slyšet, jak ji přesvědčuje, aby nebyla jako mrtvá a alespoň promluvila. „Co to děláš s pusou, máváš rty jako můra.“

Pak to překryla hudba.

Zábava byla pořád hlasitější. Lokál se stále víc podobal letním lázním. S vypitým rumem se zvyšoval hluk. Někteří vojáci strhli lampiony a kopali do nich. Jednomu se do lampionu probořila bota, vykukovala jen špička a pata. Nejvíc mluvil papá plukovník. Zase vyprávěl o pralinkovém atentátě v Saarbrückenu.

„Toho šibala policie nikdy nechytila.“

Povzbuzoval vojáky a ženy zároveň a ani se neotáčel, když slyšel nová nákladní auta. Viděl, že jeho ženy to ruší. Břicháč na stole zíval. Ta s oholenou lebkou zase plakala. Ačkoli byla okna zavřená, bednění nebylo tak silné, aby to nebylo slyšet. Břicháč se podíval, kdo na něj zbyl. Jen tu a tam zaštěkal v psinci pes.

Papá plukovník kývl na tu novou.

„Dušičko, posaď se vedle mě. Vypadáš jak z noclehárny. Nejsme tu na Dušičkách. Hraješ na nějaký hudební nástroj?“

„Na flétnu,“ zasmál se břicháč.

„Jsou to oply Blitz,“ řekla zase ta tenká s hadím tělem. „Znám je z Auto-Union. Nebuď tak bledá. Sehni se, ať se ti nahrne trochu krve do hlavy, už jsem ti to jednou radila. Nemluvím do větru. Co ti je?“

„Ne, na tebe nesáhnu,“ opakoval papá plukovník. „Máš pořád krásné plíce. Ve druhé polovině tábora je ještě výběr, pro nás už všechno skončilo. Dám ti uklidňující injekci, jestli chceš. Pojď se mnou, hned ti to udělám a bude ti dobře. Ostatním přidělíme ještě jeden rum.“

Vojáci se smáli, břicháč zase zpíval, povykovali, že je jako doktor a ještě nějaké slovo. Stále si pochutnával na kyselém zelí. Prsty měl celé mokré a zalepená ústa a pokapal si ještě víc klopy a předek uniformy.

Ta tenká něco chtěla šeptat, ale nedostala se k tomu.

Papá plukovník odvedl tu novou do své kanceláře, kterou měl jako ordinaci, a nechal ji, aby se svlékla. Sám si vzal bílý plášť. Potom jí vpíchl do stehna prázdnou injekční stříkačku a vytáhl ji jako doktor. Ampulky byly prázdné a házel je rozbité do koše.

„Máš to za sebou, teď se ti rozleje po těle radost.“

A pak: „Každý tu myslí nejdřív na sebe.“

A nakonec: „Bude to rychlá jízda.“

Odvedle sem pronikaly už asi popáté Deine Rosen, die Blühen a papá plukovník si to s plnou pusou broukal s nimi. Díval se na ni a ještě jí nedovolil, aby se oblékla. „Všechny pupíky máš v pořádku. Můžeš být ráda, že jsem tě z toho vytáhl. Bylo by škoda tak roztomilých pupíčků.“ A potom: „Nechceš to nejlepší pro papá obersta? Až dojím, děvenko, uspořádáme si mrdoples ve dvou. Neboj se, zaučím tě, jak to chci.“

Zasmál se plnou pusou se zkaženými předními zuby. Rozhlédl se po místnosti jako majitel panství.

„Jak říkají ti bolševičtí psi: Kapr si rybník nikdy nevypustí.“

Ženy, které mu potom byly blízko, cítily jeho páchnoucí dech, zpocené tělo. Přebíjel to vůní kyselého zelí. Ale nikdo se neopovážil ho na to upozornit, ani ta nová. Už posté slyšely, jak se správně nakládá zelí; jinak než okurky. Za žádnou cenu nesmí být plod zachvácen hnilobou. Rozdíl mezi kyselým zelím a kyselou okurkou je asi jako rozdíl mezi modrobílým kouřem z jeho osobního motocyklu BMV a černým dýmem z komínů.

„Nikdo ti nic neřekne,“ řekl zase. „S takovou postavou budeš mít lepší život, než jaký si dovedeš představit. Nesmíš se bát neštěstí, abys ho nepřivolala.“

V zavřené skříni měl soudek kyselého zelí. Dostal se spolehlivě až na dno. Až na další ho měl pro dnešek v těřichu dost.

Najednou se z lokálu ozval výkřik. Někdo volal Kláru. Pak třesklo několik výstřelů.

„Copak to děláte, dušičky?“ zeptal se papá plukovník. Přibouchl dveře almary se zelím. „Nechci, aby mi někdo roztřískal lokál.“ Také on vytáhl pistoli, prsty od zelí si otřel do pláště, který ležel přes opěradlo křesla, a vyběhl do chodby, aby se podíval, co se děje.

„Proboha,“ ulevil si. „Trochu pokory. Na frontě máme tři sta raněných na čtyři doktory a na naše ženy, matky a kamarády padají fosforové bomby a my si vyhazujeme z kopýtka.“ Znělo z toho pokoření. „Na vlastní oči jsem viděl, co umí napalmová bomba. Převalí se jako ohnivá vlna a ošlehne i spodek zákopů; nikdo se už nedostane ven živý.“ Mít takové bomby byl sen německých generálů.

Ta, kterou nechal ve své kanceláři, vyběhla jen tak, jak byla, do zasněženého koridoru mezi dráty. Ještě trvala uzávěra, nikdo nesměl z baráků. Pamatovala si cestu, která vedla k baráku. Celou cestu běžela a nikdo po ní nevystřelil. Tady ji našli muži ze Sonderdienstu, které si komandant vzal čerstvé z vojenských baráků. Dokončovali výběr. Komandantův pobočník právě předal létajícímu Sonderdienstu rozkaz, aby okamžitě, až zavřou poslední prázdný barák, zahvízdal. Píšťala mu visela na zelené šňůře z nárameníku. Barák byl obklíčený vojáky. Auta s rozsvícenými reflektory stála z obou stran při vchodu. Autům už naskočily motory, z výfuku teple pršel modrý dým. Zpod plachet bylo slyšet hlasy dětí, které odebrali matkám, z nichž některé přidělili do polního puffu.

Komandant ji hned nepoznal. Byla mokrá od sněhu a teprve za chvíli pochopil, že nemá šaty. „Nechceš snad…?“

Pak řekl: „Máš možnost zachránit se alespoň sama. V té boudě nemusíš být věčně…“

V duchu se jí otloukala ozvěna Klářina výkřiku. Byl to první zvuk, který od ní slyšela. Pak v ní pulzovala všechna slova, která vyslechla a která byla v ní.

„Když to tu vydržíš, můžeš si jednou udělat nových dětí, kolik budeš chtít. Pro jedno nemluvně nebo už skoro školáka se snad svět nezboří, ne?“

Sníh padal hustě; jiskřivé, měkké vločky, nadité nocí a pustinou fialově černého nebe a země; tlumil všechny zvuky, slova i motory aut, přicházející zblízka, dokud stály, a zdálky, jakmile se rozjely. Reflektory ji stále ještě ozařovaly proti koridoru stráží.

„Začněte, až řeknu,“ ozval se komandant se slaměnými vlasy, jako by tu nebyla. „Udělejte kontrolní prohlídku, jestli tam někdo nezůstal. Pozor, abychom nemuseli za nikým běhat!“

Pažby pušek oddělily mokré tělo od vjezdu do baráku. Nejdřív to vydalo pleskavý, pak tvrdý pevný zvuk.

Do kroků bosých nohou ve sněhu zase třeskl výstřel.

Potom prohodil komandant do padajícího sněhu, do tmy a zvonění větru na drátech jako by k sobě: „Každému, co si přeje. My nikoho nenutíme, aby si chránil, když nic jiného, alespoň svou kůži.“ A k papá plukovníkovi: „Do večera jsou za Bodamským jezerem.“

Drahý Reichsführere,

k Vašemu přípisu číslo 71/Aa si dovoluji podotknout, že k transportům židovských vězňů z Velké pevnosti Terezín je v Protektorátu Böhmen und Mähren nejvhodnější sobota, z důvodů, které jsou podrobně zdůvodněny v jejich náboženských spisech, jež jsem na Váš pokyn měl tu čest v posledních dvou letech pečlivě prostudovat. Psychologický dopad určení všech transportů na Východ na sobotu bude mít z našeho hlediska ty nejžádoucnější účinky.

V jednom z kázání, dostupném v listinných materiálech Vámi zařízeného Židovského muzea (muzea vyhynulého kmene, jak jste s laskavou nadsázkou podotkl při mém posledním slyšení ve Vaší kanceláři) v Praze (Staré Město), se píše o sobotě jako o obraze dvou tváří, jenž výmluvně zdůrazňuje obě hlediska takzvaného židovského osamění. Jedna tvář, podle tohoto pramene, je tvář osamění od všeho, včetně od sebe sama, dokonce i s ohledem na přítomnost Boží. (Ta se v těchto listinách samozřejmě na oko zavrhuje.) Je to tvář, jejíž oči spatřují pouze bariéru, za níž by už nemělo být zdánlivě nic. Teze, která je tu zdůrazněna, aby vzápětí byla zavržena, se dá vyjádřit slovy: „Stačím si sám, nepotřebuji nikoho.“ Druhá tvář se usmívá. Neodmítá nápor záporu, ale přitakává kladu. Raduje se z existence, přijímajíc své osobní příjemné i nepříjemné stránky. Dovolává se tu vědění starých rabínů, kteří sledovali a vypisovali své nejtajnější myšlenky, že právě sobota má znamenat odpočinek od náporu těchto konfliktů, které leptají mysl a srdce věřících židů. Jak se zdá a jak dokládají naše statistiky, je takových stále ještě, navzdory všem odrůdám marxistických a jiných revolučních elementů, vycházejících z podstaty židovských doktrín o sociální spravedlnosti, většina. Sobota se zde označuje jako rám obrazu, který shrnuje obě tváře samoty, a svým zarámováním je uzavírá. Tak nachází už po staletí a tisíciletí, drahý Reichsführere, kmen, který až k nevíře zasvinil naši planetu a může být vyhuben jen neúprosnou důsledností, o níž jste mluvil na našem posledním berlínském srazu, v sobotním dnu mír a úlevu od všech protikladných svárů mezi samotou a sebeuznáním. Sobota, zvaná šabat, někdy dokonce princezna Šabat, znamená v tomto smyslu mír hmatatelný jako základ stavby. Dovolávám se tu spisů o abstraktním myšlení, které pokládáme za destrukci našich hodnot, ale které umožňuje židům hmatatelně dosahovat těchto abstraktních hodnot, jako by nebyly abstraktní, ale přítomné v čase a prostoru, měřitelné a zvažitelné našimi árijskými měrami. Je to výsměch Hegelově dialektice, ovšemže. Výsměch a popření Herakleita. Teorie o srážce teze a antiteze v nové syntéze. Díky tomu se dokonce domnívají, že dodržováním soboty jako takové jsou stále ještě zde, po sedmdesát pět pokolení od rozboření jejich chrámu našimi římskými předchůdci. Za druhé se cítí povinni dodržovat sobotu v tom smyslu, aby dosáhli protikladu ke své samotě, tedy zároveň pocitu společenství se svými příbuznými, známými a tak podobně. Drzost je, že do toho zahrnují i svoje mrtvé a ještě nenarozené. Tomu – stejně drze a neomaleně – říkají integrita neboli celistvost. Společně pak v modlitebnách i mimo ně hledají světlo, které jim přináší mír a vyvádí je z izolace a osamění. Tímto světlem je pro ně, navzdory všemu pokroku v naší vyspělé civilizaci posvěcené německou kulturou, dosud obyčejná svíčka. Domnívají se, že takto zapalují svíčku židé na celém světě, každou sobotu začínající už s první hvězdou v pátek večer a končící první hvězdou v sobotu, v nejzapadlejších koutech zeměkoule, kde je – nebo už ani není – ještě nějaký žid. Tato svíčka je spojuje navzdory času a prostoru. Dívají se do plamene a nevidí jen malý ohýnek, ale velké a slavné bitvy, které jsou jistě falešné, jako je falešná jejich teorie o tom, že dosažením soboty dovršují vítězství, které se nestravuje samo v sobě, nýbrž jim dává pocit převahy nad všemi nepřáteli i přáteli. Neviditelný řetěz je v tomto směšném plamínku lojové svíčky ve vzdálenosti mezi knotem a kapkou stearinu a v krátkém světelném spektru a spojuje se mezi východní Evropou a pustinami Latinské Ameriky a bohatými městy americké plutokracie. V duchu vidí na vzdálenost desetitisíců kilometrů své soukmenovce v černých šatech, s liščími klobouky, listrovými kabáty, ženy a muže a děti v prostých šatech až po toalety podle poslední módy, šitých podle míry požitkářských společností, až ke břehům Afriky. Dorozumívají se svými tajuplnými způsoby, asi jako velryby v podmořských hloubkách, na vzdálenosti desítek tisíc kilometrů. I v hladu cítí vůně vzácných pokrmů, slyší modlitby za mrtvé i modlitby k nejrůznějším svátkům, v nichž nacházejí posilu.

Ve spisech se stále opakuje jediná modlitba: Bůh budiž požehnán, Bože, náš pane, vládce všehomíra, kterýs nás posvětil svým zákonem a přikazuješ nám rozsvítit toto svaté světlo. Oslovují svého boha ve druhé osobě, aby oni prokázali svou svrchovanou úctu, lze říci podlézavost, maskovanou jako oddanost. (Navýsost lstivě.) Věří, že toto světlo spojuje jejich přítomnost s minulostí, jakož i budoucností, která teprve přijde. Právě o sobotním dnu se dovolávají síly k tomu, být samotni v tento den a soustředit se k úkolům budoucnosti, i síly překonat své osamění a schopnost nalézt společenství ostatních. Soustředí se k síle, aby byli dost citliví k pochopení osamělosti ostatních a aby ostatní pochopili jejich osamění. Tím se domnívají, že své osamění ruší. Modlí se, aby měli sílu nepodléhat samotě, do které je podle jejich zvrhlých teorií odsouzen člověk, a aby měli odvahu čelit propasti osamění, která hrozí druhým, aby ji také oni překonali. Dovolávají se v sobotu síly k nutnému soustředění, aby samota v sobotu neznamenala osamění a aby dosáhli míru ve své mysli. O sobotním dnu se dovolávají výsady být v přátelství se svými druhy a zároveň zůstat sebou samými. A v tomto soustředění, podle listinných materiálů starších a nejstarších rabínů a svých učenců, šejdířů a mazaných prohnaných podvodníků jako Maimonides ve dvanáctém století a ostatních před ním a potom, si připomínají, že jsou jen součástí většího společenství a že společně nemohou být nikdy sami. Tak se jim podařilo proměnit sobotní den ve svoje území, na němž nikdy nebyli a nemohou být poraženi. Sobotu proměnili v symbol svého Boha, člověka a stvoření. Tajně oslavují krásu svého světa a úlohu člověka v něm. Aby se nemuseli zcela zříci svého požitkářství a zvrhlosti, nezříkají se pro tento den ani vína jako symbolu sladkosti života a partnerství člověka a Boha. Odpočívají od činnosti, ať touto činností bylo cokoli. Sobota je bezčasová navzdory svému omezení od hvězdy do hvězdy. Tak povýšili lenost na svátek a svou existenci pijavic cizí krve na oslavu.

Ovšem, drahý Reichsführere, je to absurdní a je nejvyšší čas rozbít tuto lstivou konstrukci v jícnu nežidovských společností.

Jediné, čeho, jak jsem se dopátral v listinách, se obávají, je smrt jako trvalá podoba osamocení. Bojí se tohoto zvěčnění ničeho, z něhož není návratu. Osamění, kterému jsou vystaveni v hrobě, je leká už zaživa. Vyzrát nad tímto druhem osamění pro ně znamená druhotný význam soboty.

V našich silách je, drahý Reichsführere, využít všech těchto mých poznatků k proměně jejich koncepce života, ze které budou mít sotva ještě čas vystřízlivět. I když se i proti tomu obrňují sobotní modlitbou za mrtvé. Ve svých rukou máme všechny prostředky, abychom jim už nedovolili vrátit se a aby modlitba za mrtvé byla ve skutečnosti modlitbou za ně samé.

Cítím se poctěn svým úkolem, který řadím podle jeho významu ke stejně důležitému úkolu, jaký má můj kolega Adolf Eichmann, aby všechny vlaky evropských drah směřovaly na místo určení.

Omlouvám se, drahý Reichsführere, za délku tohoto dopisu, ale zároveň doufám, že vydáte příslušné nařízení, aby transporty nadále odcházely z pevnosti v sobotu a o vysokých svátcích, které namnoze znamenají právě tolik, co sobota, včetně některých jiných aspektů, které jsem si dovolil také prostudovat.

I jenom několik tisícových transportů bude znamenat, drahý Reichsführere, že moje práce – inspirovaná Vámi a myšlenkami drahého Vůdce – nebyla marná, neobrátí se vniveč a byla vykonána jako všechno, o co se snažím, ve jménu velkého zítřka tisíciletého Německa, naší Říše, našeho Vůdce a Vás.

S pozdravem Heil Hitler a naprostou upřímností a oddaností

Obergruppenführer
profesor Heinz-Hans Heilbrunner.
Datum, vlastnoruční podpis

Drahý Reichsführere,

ani nedovedu vylíčit radost, jakou jsem měl z Vašeho přípisu. I v jeho stručnosti jsem našel potvrzení, že moje práce, do které jsem se zabořil s takovou náruživostí a horlivostí (snad smím říci i s německou důkladností), nebyla marná. Transporty z Velké terezínské pevnosti-ghetta v Protektorátu Böhmen und Mähren, jejichž počet činí 60 000 lidí a které budou vypravovány v sobotu, pokládám za osobní vyznamenání.

Také Vaše výzva, abych Vás informoval o hlavních židovských svátcích a jaký psychologický dopad může mít vhodně volený termín transportů do vyhlazovacího tábora právě na tyto dny (buď coby odjezdu, nebo příjezdu), je pro mne neobyčejným povzbuzením.

Vzhledem k tomu, že máme za sebou zimu, a s ohledem na to, co znamenala na východě i na západě pro hrdinné a neohrožené vojáky naší Herrenwaffe a naše statečné a obětavé civilní obyvatelstvo ve vnitrozemí, nebudu se řídit kalendářem a začátkem roku, nýbrž pořadím, které pro nás vytváří nejžádoucnější příležitosti.

Drahý Reichsführere, i navzdory určité podobnosti, kterou mají všechny náboženské slavnosti (už proto, že obřezaní nepřekročili primitivnost a vychytralost opice), ujišťuji Vás, že jsou to podobnosti veskrze vnější. Židovské svátky mají docela odlišný i svůj obecný význam, odvoditelný z jejich výsadního a výlučného pojetí světa; jejich vnitřního významu. Nuže, už v tom pro nás není tajemství. Rozluštili jsme tajný kabalistický kód našeho nepřítele. Odvážil bych se to srovnat s odkrytím kódu nepřátelského ponorkového loďstva, všeho loďstva. Vytvořili jsme předpoklady k expanzi, která vytvoří mohutnou ohnivou vlnu, jež spálí i jednotky ukryté v jejich skrýších. Jsem si jist, že budete milovat tuto vlnu, která má neocenitelný psychologický efekt na obou stranách našeho bojiště. Doporučuji, aby do termínu těchto velikonočních svátků byly vměstnány ony dva miliony jednotek, o kterých jste spolu s Vůdcem rozhodli, že zahynou, ještě než v Německu rozkvetou louky. Jsou to ostatně hlavně lidé už staří, matky s dětmi a nemocní. Ani náš ministr práce nebude moci protestovat proti nevhodnému ničení pracovních sil.

P. S. Zároveň Vás ujišťuji svou plnou úctou. Samozřejmě dopis našim lékařům v Osvětimi píšu zároveň s tímto přípisem.

S říšským pozdravem Heil Hitler, opětovaně zdůrazněnou úctou a upřímností, Váš oddaný

Obergruppenführer
profesor Heinz-Hans Heilbrunner, v. r.
(připojen podpis černým inkoustem)
V Heidelbergu, datum

Heilbrunnere, drahý doktore,

na pokyn pana Reichsführera SS si dovoluji Vám sdělit některé svoje psychologické poznatky z našeho hlavního vyhlazovacího tábora v Auschwitz-Birkenau.

Ukázalo se naprosto správným rozhodnutím dokázat našim obětem, že z lidského hlediska, jako méněcenná rasa, nemohou očekávat ani sami od sebe větší respekt. Udělali jsme například zajímavý pokus na jednom nádvoří.

Vyzvali jsme vězně, aby se vykálel na kámen, který jsme tam pro tento účel položili. Když to udělal, vyzvali jsme ho, aby to po sobě snědl, nebo bude zastřelen. Když váhal, dodali jsme, že bude samozřejmě zastřelena i jeho rodina, děti a žena, otec a matka, všichni příbuzní podle našich papírů. Snědl to – i když váhavě – beze zbytku. Se skloněnou hlavou odešel do své řady mezi vězně, když jsme mu to přikázali. Zbytek, deset tisíc vězňů, které jsme seřadili tak, aby na to všichni viděli, se choval naprosto pasivně. Troufám si naopak podotknout, že si přáli, aby si počínal ochotněji, poslušněji a i kvapněji. Dovedete si představit, milý doktore, že by na jejich místě, teoreticky vzato, byli naši němečtí soukmenovci? Musel byste se chvět horlivým očekáváním, kdy některý z nich vyběhne z řady a bude jakýmkoli způsobem protestovat. I vezmete-li za základ jistý morální nátlak, který zahrnuje výhrůžka, že za nesplnění bude postižena celá rodina, jaká výhrůžka tu byla pro zbylé vězně? Žádná. Ale ani jeden z těch deseti tisíc se nezmohl na protest. Nikdo nevyběhl z řady. Je to důkaz nad jiné výmluvný, že se nám podařilo přesvědčit především samotné vězně, že jsou z lidského hlediska méněcenní. Jsou demoralizovaní. To poslední a nejsilnější, co ještě měli, je z našeho hlediska zanedbatelný vzdor těch nejtvrdohlavějších, a i ten mizí ve stínu našeho teroru, v hrůze z nás, v už nepotlačitelném strachu. V tom je, podle mého soudu, záruka zdárných výsledků a důkaz, že naše předchozí rozbory okolností byly správné.

Do budoucna tedy víme, jak si na tomto poli počínat, vzhledem k početnosti slovanského živlu, zabírajícího náš životní prostor, získáváme cenné poznatky. Jsem nadšen pokrokem, jakého jsme zde dosáhli. Ovšem jsme teprve na začátku. Odjíždím do tábora v T. Výpis z mých pozorování samozřejmě dostanete. Budu se snažit o sjednocení našich postupů.

Váš upřímný

Oberführer
doktor Franz-Gustav Graff, v. r.
Heil Hitler

Milý doktore Graffe,

neobyčejně mě potěšil Váš dopis a to, že Vás sám Reichsführer požádal, abyste doplnil mé znalosti židovské věci. Ujišťuji Vás svou oddaností i netrpělivým očekáváním Vašich dalších poznatků a pozorování, které dávají mé studijní práci nový smysl. Zpráva, že počet zaplynovaných jednotek už dosáhl přibližně tří milionů, mne neobyčejně potěšila. Je to důkaz zdraví a výkonnosti našeho válečného stroje, který navzdory vyčerpání, některým dočasným ústupům a ztrátám, dokáže naprosto spolehlivě plnit jeden z hlavních úkolů války – zbavit svět svých úhlavních nepřátel. Čest všem našim vojákům, kteří zaručují budoucím generacím planetu označenou v letopisech našich potomků jako judenrein.

Váš oddaný

Obergruppenführer
profesor doktor Heinz-Hans Heilbrunner

Drahý doktore Heilbrunnere,

s radostí vyhovuji Vaší prosbě, abych napsal rychle. Nuže. V táboře T. jsme nedali vězňům stravu přesně dvacet jedna dní. Ti, co odolali žízni nebo si pomohli jinak, aniž bychom mohli přesně zjistit jak, podlehli kanibalismu. Je to samozřejmě jen jeden z důkazů našeho správného názoru, že židé jsou ve skutečnosti méně než rasa, a už vůbec se nedají přirovnat k civilizovaným lidem, ale zároveň je to zajímavé z psychologického hlediska, o kterém jste posledně psal. Ztratili pocit své identity. Nejprve jedli nemocné a mrtvé. Vyjídali jejich měkké vnitřnosti, zvláště mozek, játra a ledviny, snad vzhledem ke stavu svého chrupu. O několik dní později, jak jsme spolehlivě zjistili, zabíjeli slabé a pojídali je, nejprve, když jsme jim dali vodu, vařené na způsob polévky. Bez vody jedli (nebo spíše žvýkali) maso syrové, samozřejmě ještě krvavé. Žízeň, jak jsme očekávali, zaháněli krví. Jistě budete mít radost, když Vám napíšu, že jediným způsobem protestu bylo, že tito lidé šli do plynových komor nejen pokorně, s pocitem viny, ale to poslední, snad nepřeženu, když řeknu lidské, co na nich bylo, že šli zemřít s pocitem osvobození. Nemusím Vás ujišťovat, že tento pocit osvobození jim milerádi poskytujeme.

Ještě doušku, drahý doktore. Naše úsilí nemá pouze duchovní smysl, aby inspirovalo a povzbuzovalo německé muže, ženy a mládež. Připojuji kopii seznamu věcí, který poslal do hlavního stanu v Berlíně náš soukmenovec Franz Paul Stangel, velitel tábora v T. Jde o vlaky vypravené mezi 1. říjnem 1942 a 2. srpnem 1943:

25 nákladních vagonů ženských vlasů, 248 vagonů šatstva, 100 vagonů obuvi, 22 vagonů s galanterním zbožím, 46 vagonů s léky, 245 nákladních vagonů s přikrývkami a ložním prádlem, 400 vagonů s různými použitými předměty, 2 800 000 amerických dolarů, 400 tisíc britských liber, 12 milionů sovětských rublů, 140 milionů polských zlotých, 400 tisíc kusů zlatých hodinek, 145 tisíc kilogramů zlatých snubních prstenů, 4 tisíce karátů diamantů nad 2 karáty, 120 miliard zlotých v různých zlatých mincích, několik tisíc šňůr perel.

Byl jsem v T. osobně. Pro vězně tu využíváme variantu A, takže cyklon B stačí na ostatní zařízení. Hned po příjezdu na místo určení jdou – už svlečené jednotky – chodbou zvanou šlauch do plynových komor, maskovaných – jako v jiných shromaždištích – jako sprchovací prostor, kam se vhánějí místo vody výfukové plyny. Komandant Stangel měl zajímavý postřeh. Svých osm set tisíc jednotek určených k likvidaci pojednal jako osmkrát sto tisíc mravenců soustředěných v jednom obrovském mraveništi, a aby vyloučil sebemenší náhodu, zavrhl zároveň veškeré výjimky. Své vyznamenání nese s hrdostí příslušníka vyšší čisté rasy, jako pravý Němec, vědomý si svého poslání. Ostatně jak je povinností nás všech.

Ještě poslední doušku: Vzpomínám na naši společnou práci coby mladých doktorů v Eglfing-Haar nemocnici. Na ony tři dny, kdy jsme asistovali Herr Pfanmüllerovi, který nám dal lekci, jak se nebát legalit a nechat zemřít nežádoucí děti pod tři roky hladem, abychom se všichni vyhnuli nepříjemnostem s tvrdohlavými a dotěrnými rodiči a s gentlemany ze švýcarského Červeného kříže. Navrhl jste jiné pochody, například přestat vytápět dětské křídlo. Svědčí o naší společné prozíravosti, že jsme vyloučili jako jedni z prvních z eutanazie židovské děti, protože jakožto židé si nezasloužily milosrdnou smrt. Dostal jste jistě pozvání od Společnosti pro rasovou hygienu. Je jí devětatřicet, za rok se dožije čtyřicítky. Bude to velká sláva. Stále si dopisuji se zakladatelem, doktorem Alfredem Ploetzem. Pokládám si to za čest, stejně jako to, že moje matka byla v roce 1927 vybrána s tuctem dalších v soutěži o nejnordičtější hlavu; její tehdejší fotografie v novinách bohužel žloutne.

Genialitu doktora Ploetze ocenil i náš milovaný Vůdce Adolf Hitler. Podpořil jeho výklad o tom, že zdatnější jsou posíláni ve válkách do bitevního pole, zatímco tělesně slabší židé se vojenské službě vyhýbali. Škoda, že doktor Ploetz nedostal svou vysoce zaslouženou Nobelovu cenu míru, na kterou ho navrhovali v roce 1936. Dopisuji si také s doktorem Wernerem Catelem. Zamýšlí napsat učebnici pro ošetřovatelky v dětských nemocnicích.

Život se žene vpřed jako splašený kůň, ale nemá smysl si stěžovat. Už na začátku našich kariér jsme věděli, že být židovského původu je nejen slabost, ale zločin, stejně jako být cikán, tuberkulózní, alkoholik nebo homosexuál, a bylo správné už od začátku s nimi nakládat jako s neužitečnými jedlíky, nepřáteli státu.

Dostal jsem návrh po válce přijmout místo v ústavu pro choromyslné v Kaufberen. Přesvědčil jsem dva soukmenovce, aby vyměnili pivo za minerálku.

Drahý doktore Heilbrunnere, protože znám vaši slabost pro světovou historii, posílám brožuru, kterou mi dal otec. Je z roku 1935, Příručka k židovské otázce. Věděl jste, drahý doktore Heilbrunnere, že americký prezident Benjamin Franklin proslovil chmurné a pravdivé proroctví, že připustí-li Amerika do země židy, během sta let se tito zmocní všech zdrojů a tyransky ovládnou zbytek obyvatelstva, který jim bude posluhovat. Nepřipomíná vám Rooseveltova (Rosenbergova Amerika, rozuměj) a páni Baruch a ostatní, jak se trefil pan Franklin do černého? Samozřejmě světové židovstvo prohlásilo jeho proroctví stejně jako Knihu sionských mudrců za falzifikát. Bojujeme-li se Spojenými státy, válčíme proti židovstvu a jeho choutkám ovládnout svět.

S oddaností

Váš doktor Franz-Gustav Graff, v. r.
Oberführer

Drahý doktore,

rád bych Vás pozval a dopis Reichsführera je pro mě rozkazem.

Budete spolu s ním svědkem posledního transportu vypraveného podle Vašeho dopisu na svátky. Do sprchového zařízení jsme nechali zabudovat okénka, které ochotně dodala naše továrna na ponorky v Xenemünde. Budete ubytován v kasárnách spolu s našimi důstojníky. Strava se podává v důstojnickém kasinu, zřízeném s velkorysostí našeho vedení v této pustině, kde lišky dávají dobrou noc. Počítejte s třídenním pobytem.

Váš oddaný

Oberführer SS Franz-Gustav Graff, v. r.

Vzal jsem na vědomí.

Reichsführer

Datum, jednací číslo 71/Aa.

Založit. Kopie zničit.

Deník ženy z Odvšivovací stanice

1.

Šikovatel Johann Liebchen měl na starosti dozor nad Odvšivovací stanicí. Nebyla to nejtěžší práce, ani když to srovnal se službou v Auschwitz-Birkenau a s dozorčí službou v Treblince u Varšavy.

Znamenalo to zajistit čtyřiadvacetihodinový provoz. K dispozici měl dvacet osm židovských mužů, dva cikány a tři Ukrajince. Měli přesný rozvrh hodin a práce. Nad sebou měl šikovatel Liebchen majora pěších vojsk a majora ženistů, kteří stáli u kolébky tábora a spalovacích zařízení v Majdanku a byli na své novorozeně, které mezitím dospělo v uznávaného cvalíka s nepřetržitým provozem, pyšní i žárliví. Nikdy se nedalo vyloučit, že se tu ukážou v nejneočekávanějším okamžiku. Bylo celkem jednoduché zajistit hladký provoz tím, že muže Sonderkommanda střídal místo za obvyklé tři měsíce za šest neděl.

Provoz spočíval v tom, že transport nastoupil do svlékáren před koupelnami a muži ze Sonderkommanda rozvěsili a roztřídili svršky v největší místnosti Odvšivovací stanice. Odtud šlo šatstvo a prádlo do krejčovských dílen na rozpárání a nalezené peníze a šperky a cennosti se v zapečetěných bednách posílaly do Berlína. V přilehlých krejčovnách se prádlo a svršky opět uvedly do použitelného stavu. Zatímco do koupelen padal z kropiček cyklon B v zelených krystalech a ve styku se vzduchem se měnil v plyn, vpustili muži u kotlů do skladovací místnosti páru a šaty a prádlo vydezinfikovali, než se odešlou do německého zázemí.

Šikovatel Liebchen dbal na to, aby nikdo ze svršků nic nevzal. Tak jako se pod rukama židovských zubařů, zařazených do Sonderkommanda, ztrácely zlaté protézy, stoličky a jiné zubní zlato, tak se z kapes a podšívek v šatech a botách už zabitých jedinců ztrácely valuty, americké dolary a švýcarské franky, které si do Majdanku přivezli židé jako železnou zásobu. Šikovatel Liebchen nejlíp věděl, jaké ohromné bohatství jen v penězích, špercích a drahých kamenech, když se nepočítaly svršky a obsah příručních zavazadel, reprezentovaly statisíce eliminovaných mužů a žen z okupovaných zemí a židovských zajatců ze spojeneckých armád, nemluvě o tom, když se sem ze zajateckých táborů dostali negři černější než noc. Většinou to byli letci. Šikovatele Liebchena udivovalo, kolik černochů se dostalo ve Spojených státech k letectvu, i když někteří z nich byli jen radiotelegrafisti a palubní mechanici. V jejich šatech se našel tabák, dobré cigarety a někdy odvážné fotografie nepříliš oblečených žen.

Kožichy a kožené předměty se dezinfikovaly zvlášť.

Poslední den, který šikovatel Liebchen sloužil v Odvšivovací stanici, se procházel mezi už odpařenými a vysušenými svršky, které visely na ramínkách těsně u sebe, ale zároveň každý zvlášť, rozvěšené na obrovských železných tyčích. Ke každým kalhotám, saku, kabátu a sukni nebo dětskému oblečku si mohl představit, komu to asi patřilo, i když věděl, že každý z nich už to v tu dobu, kdy horký vzduch vysušil páru, měl spolehlivě za sebou. Ve chvíli, kdy se tu procházel mezi šaty, které měly po odpaření a vysušení zvláštní vůni, už se škvařili v obrovských jámách nebo pecích, odkud vytékal kanálky jejich tuk, aby se z něho vyrobilo mýdlo a svíčky, stejně jako se z jejich vlasů udělají matrace, záclony a kombinézy a provazové žebříky pro mužstva do německých ponorek.

To všechno přestalo šikovatele Liebchena po prvním milionu eliminovaných jednotek udivovat, i když si tím v některou chvíli přestával být jistý.

Jednou tu byl na inspekci Heinrich Himmler a udělalo se mu špatně od žaludku a zvracel. Proto při jeho příští návštěvě vybrali narychlo dvě stě židovských děvčat ve věku mezi dvanácti a devatenácti lety a nechali Reichsführera, aby postupně sledoval, jak je přivedli, svlékli a připravili ke koupeli, jak je ostříhali a zbytek, včetně procedury jejich svršků v Odvšivovací stanici. Byla to vybraná děvčata, pokud se může připustit, že jsou snad některé židovky krásné. Reichsführer byl spokojen, pravděpodobně i sám se sebou, jak se držel, ale šikovatel Liebchen si v duchu připustil, že má právo na trochu nervozity, když sám Reichsführer při pohledu na provedení toho, co pomohl vymyslet, schválil a organizačně zajistil, zvrací jako poslední opilec, když přebral.

A teď se šikovatel Liebchen díval na šaty a odhadoval, co ve kterých asi bude. Najednou jeho pozornost upoutal dámský kostým. Hned věděl, že musel patřit nějaké bohaté židovce, a v duchu si řekl – běhna. Ale zároveň si podle kostýmu a vysokých bot z hnědé telecí kůže vyvozoval, kdo asi byla, jak nejspíš vypadala, a dospěl k závěru, že to byla bohatá, přinejmenším elegantní žena, a znovu si řekl – běhna. Ale takové slovo zároveň obsahovalo dráždivou představu a při pohledu na kostým a boty a spodní prádlo strávil hodnou chvíli v zamyšlení a představách, které ho rozdráždily a podráždily.

Byl tu sám, a i kdyby ne, jako šikovatel a Němec tu byl sám, i kdyby tu bylo celé šedesátičlenné židovské Sonderkommando. V duchu se usmál a dál odhadoval, co asi bude v kapsách, podšívce nebo v botách ženy, o které už předtím usoudil, že musela být pořádně bohatá a všechno, co to s sebou přináší. Ačkoli Johann Liebchen netrpěl tím, čemu se říká slabost pro ženy, dráždivé představy v něm vyvolávalo doslova všechno, co viselo na věšáku. Snad to bylo i tím, že byl – v tom ohledu – vyhladovělý, protože nevěstinec ve čtyřiadvacátém baráku nebyl pro Volksgenosse.

Vdechl povědomou vůni vysušených tkanin a kůže a představoval si, jak asi taková žena žila. Kde se narodila, jak rostla a kde chodila do školy, její první milostné aféry a samozřejmě pravidla, která jí vštěpovali do hlavy, a potom svatbu, to všechno, než dorazila do její země německá armáda, dostala na prsa hvězdu a nakonec skončila tady.

Šikovatel Liebchen si představoval dům, kde žila, nějaké slavnosti a pátky večer nebo domácí bohoslužby, jak o tom slyšel, a které se mu v mysli spojovaly s čarováním pomocí černých knih, skutečné, všední, čtyři tisíce let opakované černokněžnictví, dokud je německý duch nezarazil, jako když někdo dupne na strašidlo, aby je odehnal.

Ačkoliv už hodnou chvíli věděl, že si dá práci, aby zkušenými hmaty prohledal kapsy a sáhl tam, kde by mohly peníze, zlato nebo drahé věci být, v podšívce, ve vycpávkách, pod potítky anebo v patkách přes kapsy nebo v klopách nebo někdy ve velkých vycpaných látkových knoflících. Zamyšleně obcházel kostým neznámé ženy a její boty v uličce mezi dvěma řadami tyčí a věšáků, a ačkoli tu trávil dlouhé měsíce, poprvé ho napadlo, že každý pár bot nebo každé kalhoty nebo sukně představují jednoho mrtvého člověka, který ještě nedávno žil. Najednou se zarazil, protože jen sám za svou osobu si snadno spočítal, že už viděl desetkrát sto tisíc doličných svršků, a skoro se i jen v duchu zdráhal vyslovit slovo milion, i když to samozřejmě byl milion, a nedal by nic za to, že kdyby to znásobil desetkrát, zkušeností jiných, nebyl by daleko od konečného čísla.

Pojem čísla ho přivedl nazpět k myšlence, co asi najde v těchhle přepychových cestovních šatech.

Nespěchal a věděl, že dokud tu bude na inspekci, neodváží se sem ani jeden z lidí ze Sonderkommanda. Musel ovšem počítat, že by se mohl ukázat jeden z jeho nadřízených sturmbannführerů, ale potom by se vymluvil, že nechce nic přenechat náhodě a dává přednost osobnímu dohledu.

Pak strávil zbytečné tři hodiny tím, že šaty páral ve švech, stejně jako to udělal s krásnými vysokými botami, a nenašel ani to nejmenší, kromě svazku osmerek, do nichž si neznámá žena zapisovala to, co ve svém životě pokládala za nejzajímavější a nejpodstatnější, nebo naopak nejnudnější a bezpodstatné. Běhna, řekl si a opakoval to v duchu třikrát.

A protože neznámá z Majdanku zahodila tuhé desky, dala se jen těžko určit posloupnost zápisů, kromě toho, že žena byla opravdu z bohatého domu z Vídně a že se narodila 1. září 1916, takže v září 1944, kdy šikovatel podrobil její svršky nejdůkladnější německé prohlídce, jí bylo dvacet osm let, a jak se dalo vyčíst, byla matkou tří, v tu dobu už také mrtvých dětí. Žila, jak si šikovatel Johann Liebchen domyslel, v manželství podle svého židovského vkusu.

2.

Šikovatel Johann Liebchen začal číst v poledne, kdy mu končila služba, a nepřestal až do večera a pak dlouho do noci. Deník ho zklamal i překvapil. Připomenul mu jeho tři sestry v Berlíně. Deník obsáhl ženin život od jejích osmi let, pokryl celé dvacetiletí ve výřezech z běžného panoramatu života, který se ničím nelišil od života jeho sester, od obecné školy až po svatbu, narození dětí a péči o ně.

Šikovatel Liebchen pociťoval něco jako závrať. Ta všednost, obyčejnost nebo běžnost starostí ženy, jež mu deník vyjevil, jak málo se lišil její život od života běžných smrtelníků, ho přiměla, aby četl dál a dál, snad dokud se neobjeví něco nečekaného, démonického, židovského, některý z těch důvodů, proč je Německo, armáda, policie, úřady a zasvěcení z řad obyvatelstva zabíjeli jako na běžícím páse.

Mohl si doplnit, co v deníku nebylo, poslední dny a hodiny ženy a jejích tří dcer, nejstarší Rachel, prostřední Rebeky a nejmladší tříleté Sáry. Věděl, jak zašly. Měl tu čest stát skoro denně v blízkosti plynové komory a krematoria, kde se mrtví spalovali.

Příští den byl nesvůj. Deník mu nešel z mysli. Provoz Odvšivovací stanice nevyžadoval přespříliš jeho pozornosti. Představoval si tu ženu ve všech fázích jejího života, jak je popsala. Ve službě, uprostřed dne nebo v šeru noci mu naskakovaly obrazy, které kdysi žila. Opakoval si slova, která zaznamenala. Zároveň dbal, aby zřízenci dostali příslušný počet plechovek cyklonu B, kterým se šaty dezinfikovaly a který se denně rozděloval mezi plynové komory a Odvšivovací stanici.

Od té chvíle už nebyl šikovatel Liebchen, čím byl, než se mu do rukou dostal deník neznámé ženy. Jako dítě ho maminka nutila, aby se modlil na dobrou noc. Přísaha mu nařizovala nesdělovat nikomu státní a vojenské tajemství. Začal myslet na smrt, která mu tady zevšedněla. Jak se – jednou – vyzná zpovídajícímu knězi, aby získal znovu svou nevinnost pro to, co teprve přijde. Začítal se do deníku znovu a opět, zda nenajde něco, co by mu vyvrátilo, že to, jak se tu zabíjí, není správné. Do paměti se mu vrývaly řádky, odstavce, jednotlivá slova, obrazy, úvahy a reflexe. Pravdy všedního dne, naděje, nářky a filosofie ženy, která hledala smysl, proč se narodila, co je údělem člověka na tomto světě, jak důstojně unést ubohost existence. Jak čelit přicházejícímu stáří, vadnoucí svěžesti, v čem vychutnat útěchu ve svých dětech, v nichž nacházela vše, co v ní a s ní odcházelo. Citáty z veršů Shakespeara, Šalamouna a Heinricha Heineho a Johanna Wolfganga Goetha.

Celkem třikrát požádal o přeložení na východní frontu a nadřízení mu sdělili, že člověk, který získal takovou praxi, je na svém místě pro armádu nepostradatelný.

Než nastoupil šikovatel Liebchen do Waffen SS jako vzorný Hitlerjunge, když mu bylo osmnáct, vyučil se tiskařem.

Ženin deník už znal nazpaměť. Mohl si přeříkávat záznamy, vstupy, citáty. Neznal jen její jméno, pouze z posledního zápisu číslo, které jí vytetovali na předloktí. Deník s roztřepenými listy měl ve svém vojenském kufříku jako knížku, kterou už četly tisíce lidí. Některé stránky už se uvolnily a jiné měly ulomené nebo ohnuté růžky.

Dostal několik vážných napomenutí od svých nadřízených, že je ve službě méně bdělý a ostražitý, než by se od vojáka s jeho minulostí a zkušenostmi dalo čekat.

Byl na několika lékařských prohlídkách. Ve službě ho přepadala únava, po službě špatně spal, někdy zvracel a ztrácel chuť k jídlu a hubl. Tělo šikovatele Johanna Liebchena se za šest neděl poté, co přečetl deník neznámé ženy, ztrácelo v uniformě podobno živé kostře. V noci se potil a stěžoval si na trvalé, skličující bolesti hlavy.

Jeho nadřízený důstojník oberst Gerhard Schlimm dokonce uvažoval, že ho služby v Odvšivovací stanici zprostí.

3.

Šikovatel Johann Liebchen předtím, než mu dali svěrací kazajku a odvezli ho na vyšetření do vojenské nemocnice, cítil, že to není jen ranní bolest hlavy, jako když mu klepala zevnitř i zvenčí na spánky do lebečních kostí kladívka a viděl v duchu havířské permoníky, kteří si spletli svůj zlatý, uhelný nebo měděný důl s jeho mozkem. Byl přesvědčen, že má v mozku tunely, jimiž mu mozek uniká. Poslední, co vykřikoval, bylo něco o tom, že je „držitel černé knihy“. Vycvičil se v umění věštit z mrtvol a svršků určených k odvšivení cyklonem B. Ani nevěděl, že se snažil přidat k průvodu žen určených do plynu.

Šikovatel Johann Liebchen měl potíže s komandantem zařízení už předtím, když se minulý měsíc na své osmadvacáté narozeniny opil jako zvíře a urážel nadřízené a vysmíval se obersturmführerovi Fritzi Weberovi, že si namačkal nebo procedil do mozku Mein Kampf.

V papírech – zkoumaných na vyšším velitelství – se šikovatel Johann Liebchen jevil jako spolehlivý – dobrý, pořádkumilovný a poslušný Němec, pro kterého je rozkaz zákonem a který se nikdy nezpronevěřil duchu těsného vojenského kamarádství. Ale byla tam také poznámka o jakési „zlaté horečce“, které občas podléhal. Protože k tomu nebylo jiné vysvětlení, nikdo si tím nelámal hlavu.

K pražské posádce se šikovatel Liebchen připojil na podzim roku 1944 po služebním zařazení postupně v Treblince u Varšavy, Majdanku u Lublina a v Osvětimi-Birkenau u Krakova, kde, jak známo, převýšila spotřeba alkoholu na hlavu všechna jiná podobná místa. Z ústavu byl propuštěn do civilní služby. Trvalé bolesti hlavy léčil stále vyššími dávkami. Nadměrné pití bylo také důvodem uváděným k jeho přeložení do Prahy, kde byl později pohřben na německém vojenském hřbitově. Měl lesklé zelené oči, vlhké, jako by neustále slzel, a se skelným výrazem, dokonce i když se ukázalo, že od rána nepil. Většinu volného času trávil kromě pití tak, že četl v knize v černých deskách, do kterých uložil deník neznámé ženy, a pak vykládal karty.

Za týden dostal velitel pražské posádky hlášení, že šikovatel Johann Liebchen je nevyléčitelně duševně nemocen. Kromě jiných chorob byla uvedena nekromantie, věštění z mrtvol. Zemřel na srdeční záchvat, když napadl vojenského lékaře a potom tři ošetřovatele, kteří přišli doktorovi a ošetřující sestře na pomoc. Komandant byl rád, že to nakonec takhle dopadlo. Věci se velení vymykaly z rukou. Komplikace pokládal za nevítané. Žádnému válečnému úsilí neprospívá chaos.

Ve věcech šikovatele Johanna Liebchena se našel deník ženy, jejíž šaty, jak se dalo vyrozumět z hlášení na podzim čtyřiačtyřicátého roku, už visely na věšáku, určené k rozpárání a opětovnému scelení a odeslání, v Odvšivovací stanici v Majdanku nedaleko Lublina.

Potopa

1.

„Přivedli jsme dvacáté století,
kam dávno patřilo. Námi vyvrcholilo
deset tisíc let civilizace.“

Berlínský rozhlas, 1943

Deštivé noci v Auschwitz-Birkenau připomínaly potopu. Mraky hrozily deštěm. Vypadalo to, že začne pršet a už nikdy nepřestane.

V říjnu 1944 se stal Viliam Feld pomocníkem kápa – vedoucího neboli domácího kapitána – na jednadvacátém baráku v někdejším Cikánském lágru, už potom, co Cikáni vylítli komínem. Kromě lepší pracovní příležitosti a přilepšení ke stravě získal i možnost utrhnout si kousek soukromí, které v táboře prakticky neexistovalo. Jen pár lidí vědělo o jeho lágrové známosti, která byla stejně nepravděpodobná, jako byly v táboře nepravděpodobné soukromé záležitosti.

Se svým pomocníkem rozděloval odvšivené deky. Snášel se večer a spěchali, aby s tím byli hotovi před setměním. Minule se lidi o deky porvali. Vedoucí bloku byl ve své komůrce s dvanáctiletým píplem, andílkem, se kterým si obstarával milostné vzrušení. V. F. rozdal pár facek – poprvé v lágru. Úsilí vězňů získat děravou deku bylo v očích V. F. jen projevem uhasínající energie. Dnes ještě žijou, zítra se promění v saze (než se promění v sazi sám). Pomocník V. F. byl v civilu elektrotechnický inženýr, tady ztratil ženu a dvě děti, rodiče a tři bratry. Barák byl dřevěný, pozůstatek stájí rakousko-uherského jezdectva; prkna a trámy někde hnily. Nápor roků vydržel jen nízký čtverhranný cihlový komín, protažený středem betonové podlahy od jednoho konce baráku k druhému, už po desetiletí studený, u něhož se kdysi v zimě ohřívali koně. Kromě letních veder tu nikdy nebylo teplo. Průvan byl v létě požehnáním, za chladných nocí od podzimu do pozdního jara důvodem k drkotání zubů a kletbám. Deka musela stačit pro deset lidí na každé pryčně kavalce. Na koho vybyla jen malá díra, měl větší štěstí než ten, kdo ležel pod větší nebo velkou dírou, třebaže na tom oba byli lépe než ti, na které se deka vůbec nedostala. Deky se desinfikovaly cyklonem B. Nabraly do sebe pach, který připomínal, jak chutná plyn, až půjdou do sprch s falešnými kropičkami a začnou na ně padat zelené krystalky, v komoře s vodotěsnými dveřmi bez kliky zevnitř, a rozpustí se. Ani V. F., ani jeho pomocník už nemysleli na to, že deky existují déle než ti, co pokládají za štěstí, že se budou smět v noci přikrýt. Už s tím byli hotovi. Pomocník moc řečí nenadělal. Už se to obešlo bez facek.

Ani V. F. se při tom s nikým nebavil. Pomocník si jen pamatoval, co z V. F. vyklouzlo minulý týden, kdy se na něj lidi vrhali a rvali mu deky z náruče. Jak je od sebe odehnal.

„Stydím se,“ řekl V. F. Věděl, že za studem je strach, za strachem úzkost. Bál se pohlédnout do ztemnělého tunelu své duše. Za úzkostí byl jen komín; způsob, jak se z člověka stane saze. Devět desetin toho, co si člověk namlouval nebo říkal, byla přetvářka. Falešné sebeujištění, nemluvě o ujišťování těch druhých. Život se proměnil v lež a lež ve smrt. Komín byl v Auschwitz-Birkenau začátek a konec světa. Věděl, kdy se ze silnějších stanou slabší a ze slabých bezmocní, z pravdomluvných prolhaní a z čestných zrádci. Naštěstí se to už neměřilo. Kdo chtěl žít, nemohl se držet včerejších ctností. Pro bezmocné byl v Auschwitz-Birkenau jen komín. Nikdo neměl jinou možnost. Jen tu jednu, i kdyby jednotlivci dělali cokoli. Včera vyletěl komínem žák Alberta Einsteina. Ráno šel do komína německý židovský doktor, o němž se říkalo, že je na stopě léčení rakoviny. Pece musely dostat deset tisíc lidí denně a deset tisíc v noci, každý den, každou noc. Pokud nezabili Němci jednoho, zabili druhého; oheň v pecích nikdy nezahálel, nikdy nevyhasl. Záleželo jen na náhodě nebo štěstí, kdy na koho přijde řada. Kdy místo někoho zabijou někoho jiného. Než zabijou všechny.

Pomocník ho buď poslouchal, nebo už ne. Anebo si to V. F. říkal pro sebe. „Každý máme své démony. Své včerejší předsudky. Stíny nějakého ztrácejícího se já.“ Usmál se. Zájmeno já tu bylo směšné. Své já ztráceli v Auschwitz-Birkenau i Němci.

Nikdo jiný ho neslyšel. Jen každý sám za sebe ještě pozná, kdy prohrát je vítězství a vyhrát porážka. Jistý si nebyl. Věděl, že se musí hlídat, aby poznal, kdy dobré je dobré a zlé zlé (pro něj), kdy je smysl pro fair play nebo spravedlnost jen přítěž. Lágr byl konec světa, jaký znali předtím. Současně to byl konec všech měřítek, která na sebe člověk přikládal. Mělo ještě smysl uvažovat o tom, že lágr byl výsledek mnoha protikladných snah a sklonů člověka a dalo se vysledovat, co k němu vedlo, jak se tábor stal současně nádorem a součástí světa? Byl to možná konec člověka, jak ho znal svět, stejně jako svět už nikdy nebude, čím byl. Zatím se ve všech soustředilo všechno na snahu přežít. Už nebylo umění žít, jen přežít. Přežít nelze sám za sebe. Jenom na úkor někoho jiného. Bezcennost života se týká všech. Život a smrt byly v jedné rovině. Lišily se od sebe na tloušťku vlasu. Pud sebezáchovy se rovnal pudu sebezničení. Člověk mohl být jen nepatrné závaží na misce jednoho nebo druhého nebo obojího zároveň.

Podobné myšlenky pokládal pomocník za přepych. Škoda energie. Minulou noc nedospali. Vystřídalo se pár esesáků, kteří přišli z nudy nebo horlivosti na inspekci. Všichni byli unavení, protože spánek byl čím dál kratší a budili je často. Vyložit vagony, uklidit prázdné baráky po zaplynovaných. Zítra je budou stříhat, oholí jim vlasy a chlupy a ty odvezou v pytlích do fabriky na látky. Pozítří bude selekce do plynu. Němci mají všechno promyšlené, zorganizované a plánované. Nikdo nemluvil o bolestech hlavy, o dráždivých průjmech nebo žaludečních vředech. Nikdo z mužů už pro nedostatek spánku nebo jeho časté přerušování nedokázal navzdory dennímu vyčerpání usnout. V očích měli komín.

Člověk je nejen hádanka pro toho druhého. Snad je i v zájmu všech zúčastněných, aby o sobě nevěděli všechno. To nejhorší, myslel si V. F. To lepší už ze sebe většinou lidi za pár dní v lágru vygumovali. Všechno vyletělo komínem. Lepší minulost i mizerná přítomnost. Bůh i bůžkové. Paměť. Vzpomínka na matku, na domov, na poslední pohled do zrcadla. Všechno, co byl ještě včera člověk. Nikdo tu neměl budoucnost. Vzápětí byl V. F. rád, že jednak už rozdal deky a za druhé že se známá, která řekla, že se pokusí přijít do jeho komůrky pro bývalého podkoního, neukázala. Vedoucí bloku si zatím opatřoval něžnost u svého dvanáctiletého chlapečka, kterého zachránil před komínem, v němž ve stejné minutě zmizela jeho rodina a kam ho pošle, až ho omrzí. (Přivede si jiného.) Žena znamenala riziko. Rizikem V. F. zkoušel, jestli ještě existuje. Člověk je, pokud lže, krade a švindluje. Je jako kámen nebo alespoň houba, která vsaje pach i jed a lež lágru, jemuž se přizpůsobí. Pokud cítil život jako prokletí a jako všichni se tomu snažil vymknout, než z něj vytlučou sílu, s energií odvahu a bez toho obojího naději. Je jen tady a teď. Existence, ve které je nebezpečné hledat smysl. Většina ztratí všechno, než je zabijou. Zabijou už pouhé nic, ze kterého se stane saze. Tak to Němci zařídili a mimo to nic nebylo.

2.

Před soumrakem, než se rozpršelo, přišli na barák dva noví esesáci. Ani jednoho z nich V. F. v lágru dosud neviděl. Znamenal něco příliv noviců? Posílali veterány na frontu? Lze z toho vyvozovat něco o stavu Herrenwaffe? Muž u dveří zařval: „Achtung! Pozor!“ Podal okamžitě hlášení: „Barák číslo jednadvacet. Tisíc smradlavých židů.“ Oba Waffen SS se rozhlídli po baráku. Byli mladí, možná pod dvacet. Většina mužů už byla na kavalcích, buď vleže, nebo vsedě, šťastnější pod dekami. Na jedné pryčně hráli karty.

V. F. vyběhl z komůrky někdejšího podkoního, proběhl uličkou až ke vchodu a postavil se do pozoru tři kroky před uniformami stejně jako muž u dveří, protože hlavní kápo tu nebyl; dostal lístek do lágrového nevěstince. (Včera byl na koncertě ženské kapely, kde seděli v první řadě poddůstojníci SS a naslouchali průřezu operety Vídeňská krev Johanna Strausse.) Vedoucího bloku ani nenapadlo opustit svého milenečka.

„Jak to, že tu máte karty?“ divil se první SS.

„Zůstaly tady po Rusech,“ odpověděl V. F.

„Nebyli tu snad Cikáni?“

„Uvolnili barák, než jsme přišli,“ řekl V. F.

„Tak tady hrajou karty,“ divil se druhý SS, který zatím mlčel.

„Nevzali si je do komína?“ zeptal se první SS. „O co hrajou?“

„To by mě taky zajímalo, o co hrajou,“ doplnil druhý SS.

„To si zjistíme,“ dodal první. A pak, k Vili Feldovi: „Máš tady nějaké nemocné?“ Rozhlížel se po kavalcích. „Někdo tu prý má kýlu.“ Všichni se mu zdáli svým způsobem nemocní. Než je zabijou nadobro, vězňové už toho zabili sami v sobě hodně. Jedli jednou denně, dvě stě čtyřicet osm kalorií. Kdyby šli do plynu, zmenšili by jim i tenhle příděl. Za čas se tkáň těch nejhladovějších požírala a posilovala sama na sobě; asi jako se sám v sobě stravuje oheň, než zhasne. Žádný pokus o sebevraždu? Uvidíme. Vězňové, barák a lágr byl pro muže SS zdroj zábavy a současně povinnost. Ohnivá vlna, která je nakonec sežehne do posledního.

„Máme po práci, Herr Scharführer, počet souhlasí, tři nemocní jsou na marodce s tyfem,“ řekl V. F. Mluvil německy.

„Žádná sebevražda?“

„Zatím ne, pane Scharführere.“

Esesák se obrátil ke svému kamarádovi: „V lágru je to jako u batolat. Nejdůležitější jsou první tři roky. Harmonický vývoj. Jinak se trauma ukáže i po pětadvaceti letech. Vzpomínají si i na hodiny prosezené na nočníku. Toho je ušetříme. Do patnácti se člověk vyvíjí. Pak u všech postupuje skleróza. Ve třech letech si prý člověk poprvé uvědomí smrt. Kdy si ji uvědomí tady? V prvním zlomku vteřiny?“

„Měli by.“

„Měli by,“ souhlasil druhý SS.

„Děláme, co můžeme, aby se poučili.“

„Chvályhodné.“

„Poučíme je, v případě, že by jim to ušlo,“ řekl první SS.

„Jo,“ přisvědčil druhý SS.

„Ty první tři roky jsou pro každého ty nejdůležitější,“ opakoval první SS.

„Vypadá to tak,“ řekl zase druhý.

„Vydesinfikovali jste si to tu?“ zeptal se první SS V. F.

„Byla tu desinfekční kolona, Herr Scharführer. Exterminátoři.“

„To nezní špatně,“ řekl druhý SS.

„Doufám,“ řekl první SS.

„Taky doufám,“ připojil se druhý SS. „Kdy?“

„Včera v noci, Herr Scharführer.“

„Slyšel jsem, že máš na baráku deset rabínů,“ řekl teď první SS. „Nebo snad dvacet? Barák plný rabínů. Dokázal bys z nich sestavit fotbalové mužstvo?“

Druhý esesák se zase odmlčel. Bylo vidět, že jsou oba nováčci. Očima bloudili po baráku a mapovali. Pohledem sjeli na nízký čtverhranný komín, který procházel barákem mezi čelními stěnami trojposchoďových kavalců rozložených červotočem.

„Tenhle komín kdysi ohříval koně rakousko-uherské kavalerie,“ řekl první SS. „Připomíná mi plané stromy. Žádná radost pro někoho, kdo má smysl pro zahradničení.“

„Člověk nemusí být kominík, aby věděl, že komíny jsou věda.“

„Nikde neměli tolik odborníků na komíny jako tady.“

„Jo. Vědí o komínech všechno, co o nich může člověk vědět.“

„Ochutnávači sazí a popela jako jsou na Rýně ochutnávači vína.“

„Nemluv mi o Rýně. Kde je Rýn a kde my tady?“

Komín byl z šedobílých cihel, které už ztmavly. Na cihlách zůstaly skvrny zaschlé krve. Některé už černé. U bočních stěn baráku se přízemní komín lomil vzhůru jako kramle. V. F. v duchu hledal, jak odpovědět. Fotbalové mužstvo? Jistě by to bylo možné. Vytušil, že oba esesáci se baví a o něčem přesvědčují. Jen dost rychle neodhadl o čem. Opravdu zamýšleli sestavit fotbalový tým? (Vedoucí bloku včera zaslechl pověsti o sportovních úmyslech správy lágru. Kdo si namůže sval, dostane masáž v komíně. Za každý faul ho rozhodčí pošle do pece.) Bylo to možné. Proč ne? Snažil se posoudit situaci, aby neopatrností nic nepokazil. Obával se, aby někdo omylem neseskočil z kavalce, a ti, co leží, zůstali ležet, a ti, co zrovna sedí, seděli dál, a nikdo z těch, co stáli mezi uličkami, neposkakoval nebo nepobíhal. Všechno mohlo muže SS podráždit nebo vyprovokovat. Někdy muži SS pro jistotu, než vkročili do uličky mezi kavalci, zastřelili naslepo pár lidí, aby snad někoho nenapadlo je obtěžovat, nebo dokonce ohrozit. Přišli si oba SS něco dokázat? Zatím nepostoupili dál do nitra baráku. Oba zůstávali u vchodu.

„Nech barák nastoupit! Ven! Hned!“ pomohl V. F. první esesák.

Alespoň jedno se povedlo, myslel si V. F. Postrašil je tyfem? Blechami? Kdoví? Ničeho se Němci nebáli víc než nemocí. Tyfus jim bral spánek. Řešili to radikálně; každý, kdo byl jen vzdáleně podezřelý, vyletěl komínem. Stačilo najít někomu na košili nebo na kazajce veš. Vajíčka vší. Kdo by přiznal kýlu, už by nežil. Byli slabí a na poměry ještě zdraví. O nemoci nikdo radši nemluvil. V. F. myslel na Rottenführera Jochena Riegera, který měl jednadvacátý barák na starosti a byl denně už v deset večer v posteli, aby si nesnížil tělesnou odolnost. Rottenführer střídavě nekouřil nebo nepil alkohol, aby byl nejen co nejsilnější, ale i nejproduktivnější. SS by byli nejradši, kdyby se vězňové hlídali a zabíjeli sami, včetně cesty do komína, a kdyby odesílali svršky po zabitých, zlaté zuby, zabavené skvosty a snubní prsteny v okovaných a zapečetěných bednách a dávali snad i pokyn strojvůdcům k výjezdu z rampy, bezpečně vzdálené od stráží Waffen SS a po větru, aby je nenakazili tyfem. (Škoda že si sami nevyráželi zlaté zuby, aby tím nemuseli Němci pověřovat vězně a podezírat je za to, co jim zůstane za nehty.) Němci věřili, že kdo z nich se ubrání tyfu tady, ubrání se mu už všude. Hledali rovnováhu mezi nemocnými tyfem a zdravými. Ve svém zájmu chtěli mít mezi zdravými většinu, alespoň z těch, kterým museli být nablízku. Přežít tu tyfus znamenalo úspěch. Starousedlíci SS to vštěpovali nováčkům a nováčkové si to opakovali mezi sebou. Už proto, že sloužit u SS v lágru znamenalo cestovat z lágru do lágru, z místa na místo, sbírat zkušenosti a všude, kde byli vězňové, hrozil tyfus. Každý lágr měl své desatero. Mysleli na to i nemysleli, aby neztráceli drahocennou energii. I když byl tyfus pro esesáky vyléčitelný, vystavoval je nadbytečnému napětí. Každý vězeň to věděl. Byla to jediná stránka tyfu, která se dala brát i s jistým humorem. Byl to šibeniční humor, to se ví, ale smích pomáhal alespoň těm, co ještě neonemocněli nebo nebyli zrovna vybraní pro cestu do komína, nebo i těm.

Staří veteráni z SS už měli v lágru svá životní a zdravotní pravidla. Nováčci se jich vždycky nedrželi. To bylo nebezpečné pro nováčky, starousedlé SS i pro vězně. Také jediné, v čem se obě strany v lágru shodly.

„Nástup na Appelplatz,“ křikl V. F. Pro jistotu pootočil hlavu stranou, aby to vypadalo, že křičí na oba SS.

Vzápětí z kavalců seskákalo a před barák vyběhlo tisíc mužů; stihli si jen natáhnout kalhoty, obout se nebo vklouznout do dřeváků a sevřít v rukou čapky, které si nasazovali už v běhu. První ti, co chtěli spát oblečení, jen bez bot. Postrkávali se a zakopávali jeden o druhého; nikdo neřekl slovo. Za tři minuty stálo pět řad po dvou stech mužích na nástupišti.

Před barákem bylo ještě světlo. Vítr násobil chlad. Foukal lidem do tváře, za krk, na hruď. Mlha byla bílá, valila se v průhledných vlnách; blíž k drátům a strážním věžím šedla a tmavla. V jasnějším západu slunce připomínala hvězdný prach. Jen když se zčistajasna spustil déšť, splývaly dráty a spršky deště jako stříbrné perly. Nejčastěji ze všeho padal popel. Saze. Co zůstávalo z lidí, kromě pachu spálených kostí, který připomínal rozvařený klíh. Někdy zatměla oblaka popele oblohu a v bezvětří padal popel pomalu a hustě a jen s větrem se ve vrstvě popela objevily díry, jako by se z oblohy vylomila a ztratila hvězda. Na zemi se popel smísil s bahnem a štěrkem. Popelem déšť i sníh černaly. I bahno se zabarvilo popelem stejně jako popel bahnem. Večery tu začínaly brzy, ale noc přicházela zvolna. Byly to jednotlivé vrstvy soumraku a popela, které se kladly jedna na druhou, jako když se staví tlustá zeď, aby tma houstla neprodyšně. Když vítr zesílil, ozvaly se dráty jako struny. Všude poletoval popel. Měl zvláštní, nasládlou chuť kůže a krve; usazoval se lidem na hlavě, v nose a na rtech a někdy nutil ke kašli. Tehdy se skoro zdálo, jako by popel měl hlas, vydával opakovaně nesrozumitelné zvuky. Kdo věřil na duchy, mohl hledat v plátcích popela duši statisíců a statisíců vězňů, jako ji mohl hledat v krůpějích deště nebo vločkách mokrého sněhu. Večer stejně jako za chvíli noc zhoustne popelem. Snad i tma byla popelem hustší a temnější. Byl to neustávající déšť popele, i v nejjasnějších dnech nebo nocích. Déšť duší, popela, houstnutí mlhy.

SS žertovali, že kvůli popelu nastane zatmění měsíce a hvězd, snad i zatmění slunce. Ale to už vězňové asi neuvidí.

Oba SS vyšli volným krokem před barák. Byli bezvadně oblečení a upravení. Měli rank Scharführerů. První se jmenoval Jürgen Wittenberg a druhý Wilhelm Jochen Trave. Nosili stejné žluté teletinové rukavice, jaké nosí důstojníci nebo poddůstojníci. První, SS Wittenberg, měl hranatou bradu, druhý, SS Trave, byl štíhlý; ačkoli byl stejně vysoký jako Wittenberg, připomínal dívku. Oba byli urostlí, dobře živení a silní. Jejich svěžest se odrážela od únavy tisíce mužů. Vnímali ticho a mlčení vězňů jako hluk, stejně jako se jejich slova i odmlčení promítala do nastoupených mužů. Občas mávli rukou před ústy – asi je dusil popel nebo od sebe odháněli pach spálených kostí a omastku.

V. F. poslušně čekal, co přijde.

Proč se ptali, kdo se zasebevraždil? Vedle lhostejnosti bylo na tisícovce mužů znát, čeho se bojí, co je straší. Měli ve tvářích úzkost vyčerpaných, vytržených ze spánku. Lidé, jejichž osud už není dávno v jejich rukou. Někteří vstoje téměř usínali. Až dole na dně pohledu těch všech byl pud sebezáchovy. I z toho nejmohutnějšího nebo nejneoblomnějšího já se stal stín.

„Nezačneme?“ zeptal se druhý SS a podíval se na nebe. Byl to všechno nad ním popel?

„Kdo z vás je rabín?“ zeptal se první.

Muži mlčeli. V. F. stál vojensky vzpřímen, paty u sebe, špičky od sebe, v pruhovaném obleku, který byl čistší než hadry, v nichž stáli muži, a bez děr a záplat. Měl vzorně vyleštěné vysoké šněrovací boty. Vypjal hruď. Nastavoval tvář větru; dával si pozor, aby nesklonil bradu na prsa. Zůstával ve střehu. Myslel na vedoucího bloku, který se nerušeně mazlil se svým dvanáctiletým píplem.

Tváře obou SS větrem za chvíli zbrunátněly. První esesák si otevřel pouzdro pistole.

Přišli proto, aby zkontrolovali, kolik rabínů je na jednadvacátém baráku? Prohlásí se někdo za rabína, aby zachránil ty druhé? Bylo snadné vzbudit ve vězních vzájemnou nevraživost. Aby viděl každý v každém nepřítele. Otec v synovi, syn v otci. Bratři, neznámí lidé. Není škoda, že nenašli prve ani jediného sebevraha? Čekali to od muže, který měl mít kýlu? Přišli jen z rozmaru, už po večerce, nebo s určitým záměrem? Svět Waffen SS byl neomezený a nevyzpytatelný. Směli všechno a nezastavilo je nic. Pro oči, uši a smysly vězňů to byl neproniknutelný německý svět. Nemohli se s ním ztotožnit ani v duchu nebo částečně, i kdyby jen proto, aby se připravili na to, čemu budou muset čelit.

V. F. přehlédl letmým pohledem tisíc mužů. Mohli v lágru žít v každém případě jen proto, že místo nich ještě včera a dnes zabili někoho jiného. Tisíc ruských vojáků, tisíc maďarských židů nebo tisíc židovek z Polska. Tisíc řeckých židů z ostrova Rhodos. Tisíc italských židů z Kalábrie nebo tisíc francouzských židů z Drancy u Paříže. Kdo bude žít a koho zabijou teď, je věčně ve vzduchu. To byla myšlenka, která se ho držela nepřetržitě. Když na jaře zabíjeli české židovské vězně, měli větší šanci přežít polští a francouzští; když teď zabíjeli maďarské transporty, oddechly si na pár dní české židovské transporty. Na jak dlouho, to věděli jen v lágrové kanceláři SS, kde – někdy, pod závazkem přísné mlčenlivosti – zaměstnali židovské písařky. (Těm zbývalo k cyklonu B šest neděl.)

„Doufám, že všichni rozumíte německy,“ dodal SS Wittenberg.

V duchu si přehrál zažité citáty říšského vůdce SS, který je nabádal k věrnosti pradávným německým ideálům, ke vznešeným myšlenkám rytířského řádu SS: „Známe ho, toho žida, ten národ, který je složen z odpadků různých národů a národností celé zeměkoule a který všechny označil pečetí svého židovského druhu krve. Známe jeho touhu po světovládě. Známe toho žida, jehož radostí je ničit, jehož vůlí je vyhlazovat. Jehož náboženstvím je bezbožnost…“ Reichsführer tu byl na inspekci. Byl svědkem selekce a likvidace transportu. V ženském táboře mu předvedli trest býkovcem. To už oba SS, Wittenberg a Trave, párkrát viděli.

„Rabíni nastoupí pět kroků ode mě. Do tří vteřin… Ráz, dva…“

Třetí slovo zarazil poryv větru.

V. F. už věděl, že rabín je ve druhé řadě zkraje. Tak to nebudou nemocní kýlou, fotbalové mužstvo. Podíval se na něj. Rabín sklopil zrak. Pomalu se odvážil vzhlédnout k V. F. Pohledem se vyhnul oběma esesákům. V očích měl všechno, čím byl kdysi rabínem. A v pohledu měl, čím jím přestával být. Snad by ani nebyla lež, kdyby nevystoupil. Nikdo už za den, za hodinu, co vypadl na rampě z vagonu (a němečtí doktoři Wirz nebo Mengele a jejich asistenti posoudili, je-li vhodný k otrocké práci, anebo jakožto Unwertes Leben, neužitečný život, do komína), nebyl, čím směl být ještě chviličku předtím. Mohl odhadnout, že na něj čeká zkouška, i když nemohl vědět jaká.

Druhý esesák, Trave, říhnul a zazíval.

Rabín vystoupil. Udělal deset kroků, aby se zastavil pět kroků před oběma Scharführery.

To bylo to nejdůstojnější a nejstatečnější, co mohl udělat. Byli mu vděční, že to udělal. SS mají rádi přímost a poslušnost. Souhlas a podrobení se bez odmlouvání.

„Čepici dolů!“ rozkázal SS Wittenberg a rabín okamžitě poslechl.

Vypadal vyplašeně. V okamžiku, kdy opustil řadu, z něj odvaha vyprchala. Kůže, kdekoli na těle a tvářích, jak bylo vidět, mu byla velká. Jeho výraz prozrazoval úsilí, pro které ještě nikdo neměl jméno. Kdysi to byl tělnatý člověk, který ztratil za dvacet osm dní v Birkenau dvě třetiny váhy. Kalhoty mu držely díky ostnatému drátu, kterými si je omotal. (To bylo zakázané, protože na drátu se mohl oběsit nebo jím švihnout nebo chytit do oka jiného vězně, nemluvě o tom, že mohl ohrozit příslušníka německé ozbrojené moci.) Ztratil už většinu zubů. Mohli si jen domyslet jak. Držel sevřené rty, aby to nebylo znát. Kdysi musel mít masité rty. Tváře mu poklesly a zšedly. Třebaže mu vítr vál do obličeje, byl bledý, jako by neměl v žilách krev, anebo mu zřídla, anebo se mu nedostávalo vzduchu v plicích.

SS Trave zase zazíval. (Buď měli po dlouhé službě, nebo se nudil.)

SS Wittenberg ukázal rukou v rukavici V. F, aby ustoupil. V. F. vzápětí ukročil do strany, aby vyklidil místo pro oba Waffen SS a rabína.

„Tak ty jsi rabín,“ řekl vyčkávavě první esesák. „A jak to vypadá, jediný rabín na desetkrát sto a ještě jednou desetkrát sto oveček.“ Neočekával od rabína odpověď.

„Jeden jako sto a sto jako jeden,“ řekl druhý esesák. „Není to tak se všemi?“

Civilní šaty na rabínovi plandaly. Děravé boty měl o pár čísel větší než nohu. Na levé se mu udělal žralok.

„Doufám, že umí počítat,“ řekl druhý esesák, Trave, k prvnímu, Wittenbergovi, jako by tam rabín snad ani nebyl. SS Wittenberg znovu připomínal V. F. vysokou dívku. „Na oblečení, jak je vidět, si nepotrpí.“

„To se uvidí,“ řekl první. Přerušil ho vítr. Maličko zakašlal.

„Nejdřív si tě vyzkoušíme,“ řekl SS Wittenberg rabínovi a zároveň to oznamoval svému kolegovi Travemu. „Kdo se dneska už taky nevydává za rabína? Tak takhle tu vypadá rabín.“

„Dá se to poznat?“ zeptal se SS Trave.

Rabín pořád čekal, co se na něj snese.

„Prověříme si tě,“ dodal SS Wittenberg. „Modli se.“

„Jasně, důvěřuj, ale prověřuj,“ řekl SS Trave. „Čekám, až se začne modlit.“

Rabín pootevřel ústa. To by nebylo nejhorší, říkal jeho výraz tisíci mužům, kteří ho sledovali, protože každý si mohl spočítat, že jsou na jedné lodi, i když se jen jeden topí. Tak se esesáci baví. Za žádných okolností se nechtějí nudit. Jsou pilní, i kdyby neměli co dělat. Není tak těžké si něco najít. V Au-Birkenau už neplatilo přísloví jeden za všechny a všichni za jednoho, leda naruby; a také ne, že všichni se mohou zachránit, jen když zachrání loď. Kdo někdy říkal, že žádný člověk není ostrov, lhal, i když možná nechtěl nebo to třeba kdysi vypadalo jako pravda. Bylo by hezké, kdyby to byla pravda. Tady byla každá pravda lež a každá lež pravda. Každý člověk v Au-Birkenau je ostrov, říkaly rabínovy oči, jeho ústa, jeho tělo v hadrech, s čepicí v pravé ruce. Ostrov omývaný lhostejným a nepřátelským mořem. Ostrov zamořený morem. Ztroskotaná loď na širém moři. Oběť nevyzpytatelných živlů v rukou osudu. Rabín si to vyložil vlastní obrazností. Sodoma a Gomora, mimo které už nic není. Nikdy nikdo nevěděl v rozmezí hodiny, pár minut nebo vteřin, jestli ještě uvidí toho, s kým před chvílí byl. Otec syna, dcera matku, bratr sestru nebo sestra sourozence. Dávní nebo teprve včerejší známí. Lidé se ztráceli ze světa jeden druhému, jako by nikdy nebyli – jako nikdo nikdy nikde předtím. Divit se tomu by byla neprospěšná ztráta energie. Plýtvání časem. Rabín navzdory pootevřeným rtům neřekl slovo. Žádost ho zaskočila, zastrašila a zároveň do něj vlila naději. Měl oči člověka, který nemůže vědět, z čeho ho obviní, a neuvažuje o své nevinnosti, ale jak by se obhájil, i kdyby se měl vylhat z toho, co neudělal. Byl vinen už tím, že ještě žil; že se narodil. Komu a kde se narodil, co to znamenalo. Neslo to ošklivost, dozadu i dopředu. Myslel na někdejší slávu – hrdost rasy, která zabíjela přítomnost –, lidi, kteří uchvátili a překroutili přítomnost – alespoň pro něj. Uvažoval, jakému druhu ponížení ho podrobí. Věděl, že ho v každém případě pokoří, i kdyby ho chtěli zabít nebo poslat do komína. Němci v Auschwitz-Birkenau vynaložili hodně důvtipu a horlivosti, aby vězně, než vyletí komínem, ponížili, aby byl ještě rád, že to s ním skončí, a aby uvěřil, že smetí, prach a špína jako on si nezaslouží jiný osud než smést ze světa; ze světa čistých. Z árijského světa. Ze světa, který musí být judenrein, dokonce i v lágru. Hádal, z čeho ho mohou obvinit. Zamrkal. Modlit se? Za koho? K čemu? Co chtěli slyšet? Uvažoval, co ho čeká, jak z toho vyvázne.

„No tak, Liebchen, budeš se modlit?“ zeptal se SS Wittenberg. „Hezky se nadechni a začni.“

Rabín se nadechl.

Každé obvinění bylo smrtelné, myslel si rabín, a nezáleželo na tom, jestli to udělal, nebo neudělal. Ani tisíc mužů včetně V. F. si neříkalo, že je to nejhorší. Modlit se, to se dá dokázat a vydržet – a přežít. Horší by bylo tisíckrát k zemi a vzhůru, tisíc dřepů, viset na sloupu s rukama přivázanýma vzadu, nohy nad zemí, soužen vlastní vahou, která se každou vteřinu znásobuje; to už tu viděli mnohokrát. To se nedalo přežít. Ale oba esesáci tu byli noví a vymysleli si modlení. Co by si vymysleli, najít sebevraha nemocného kýlou nebo, nepřihlásit se rabín, pro ty ostatní? Nikdo z vězňů tu nesměl rozhodovat o svém životě nebo zbytku existence. Rabín nedal najevo, co si o tom myslí. Podařilo se mu zavřít ústa. Vypadalo to, jako by mezitím nechal už mezi rty proplout slova modlitby. Vzápětí zas působil jako němý nebo někdo, kdo zapomněl mluvit. Už nemrkal. Slyšel, co mu říkali, co od něj chtěli?

„To snad nemyslí vážně, že se modlí,“ řekl SS Trave. „Ty něco slyšíš?“

„Ne. A ty?“

Obvinění mířilo spíš na hlavu SS Wittenberga.

„Víc a nahlas, jako ve škole, jako v synagoze,“ poručil rabínovi SS Wittenberg. „Modlit se, nemumlat. Nešeptat. Modlitbu na večer, před spaním, než se ti budou zdát nejsladší sny.“

Energie, kterou v sobě rabín sbíral, postačila na zhoupnutí v kolenou, potom celým tělem i rukama, než zase připažil. Znovu se zhoupnul, dopředu i nazpět, do stran. Nakonec vztáhl ruce před sebe, jako by před sebou viděl někoho, na koho se snaží dosáhnout jen konečkem prstu; pak si položil dlaně na čelo, sklouzl prsty níž a zakryl si tvář, oči a ústa; udělal to patrně i proto, aby zakryl dásně s chybějícími zuby.

„Vidím, že jsi rabín, jak se patří,“ řekl SS Wittenberg a tisíc mužů si myslelo, že je rabín z nejhoršího venku. „Houpáš se jako šimpanz,“ dodal SS Wittenberg. Obrátil se k SS Travemu: „Vidíš, je to pravda, že se při modlení kymácejí, jako když muž vstoje oplodňuje ženu. Měl by se nám přiznat, co při tom v duchu vidí.“

Rabín stále jen pootvíral rty. Tisíc mužů ho sledovalo. Opravdu se modlil. Snad se někteří v duchu modlili s ním. Modlil se za svůj život. Nebo za zbytek důstojnosti života. (Anebo důstojnost zbytku života.) Za hodnotu života, z něhož se už vstupem na rampu v Auschwitz-Birkenau stávala bezcennost. Nikdo z živých už tu neměl hodnotu ani jediné cihly, z nichž byl vystavěn komín. Jen kůže, kterou mu mohli vyříznout pro omrzlé německé vojáky, a vlasy, vousy a chlupy na deky a látku na zimní pláště a závěsy i koberce, nebo kosti rozdrcené na hnojivo na pole. Něco se v něm ztrácelo. Měl tvář jako zšedlé tmavé nebe, z něhož se ztrácejí hvězdy. Uhasínající den. Ústa jako koryto řeky, ze kterého se vylila voda. Jako poušť, z níž vítr odvál písek. Každý na jeho místě by se modlil.

„Ať se přizná, v co věří, v co opravdu věří,“ řekl SS Trave.

„Počkej,“ řekl SS Wittenberg. „S tím můžeme ještě počkat.“ A napomenul rabína: „Nahlas! Máš jazyk? Nebos ho ztratil? Ukaž. Nebo se podívám sám. Vyplázni jazyk! A jestli jsi němý, jdeš rovnou do komína.“

„Třeba je hluchý,“ nadhodil SS Trave.

„Nebo snad hluchoněmý?“

„Pochybuju, že tu mají hluchoněmé, ačkoli vyloučit se nedá nic. Třeba zrovna oněměl a ohluchl.“

Rabín vyplázl jazyk a vzápětí ze sebe vyrazil pár zvučnějších slov, něco jako kus modlitby, ale stále to znělo nesrozumitelně.

„Co před sebou vidíš, když se takhle houpáš sem a tam, jako když to dělá opice nebo kohout?“ chtěl vědět SS Wittenberg. „Ženskou, která roztahuje nohy?“

„Proč si zakrýváš oči?“ chtěl vědět SS Trave.

„Snad by si měl kleknout.“

„Jo, měl by si k tomu kleknout.“

„Neříkají, že neklečí před nikým a před ničím, leda před svým bohem?“

„To se musí vyzkoušet.“

„Jak říkáš. Vyzkoušet.“

„Kleknout,“ opakoval první SS Wittenberg.

„Je to pravda, že jejich praotec neměl kvalifikaci, nevycházel dobře s lidmi, s anděly ani se svým bohem? Nezapřel – jako tolik jeho soukmenovců – svůj původ? Ani se tomu nedivím. Jak má vypadat rabín, když se jeho učitel oženil na poušti s dcerou pohanského kněze? Je to pravda, že chtěl smířit zákon s milosrdenstvím? Zákon a lítost? Zákon a spravedlnost? Prý taky koktal. To jste měli pěkného řečníka. To se nedivím, že takhle koktáš a breptáš. Nenaučili tě pořádně mluvit?“

Rabín si klekl.

„Dobrá,“ řekl SS Trave.

„Vstát!“ řekl první SS Wittenberg.

SS Trave opakoval rabínovi otázku, proč si neustále skrývá oči.

„Nesmějí se ukazovat jeden druhému nazí,“ poučil SS Traveho SS Wittenberg. „Nesmějí na sebe vidět. Dělají to třeba i čtyřicet let potmě a pod dekou. Někdy jenom dírou v dece nebo prostěradle, aby k sobě víc nemohli. Nechtějí na sobě vzájemně vidět, jak jsou hnusní. Ve tmě je každá kráva černá. Zvou si do postele za svědka svého jediného prohnaného boha. Ten podle nich stejně vidí všechno. Nechtějí to nikdy beze svědků.“ Pak řekl: „Strkají to ženským do každé štěrbiny, snad i do… víš, co myslím, a nos a uši to nejsou… Pro ně v žádném případě nemá ženská jen jeden otvor. Dovedou to desetkrát přerušit a pomáhat si vůlí i rukama a nohama. Tělo už pro ně nemá tajemství. Ale nikdy by ti to nepřiznali.“

„Měl by se přiznat,“ opakoval SS Trave.

„Proč si zakrýváš oči?“ zeptal se SS Wittenberg. „Je tak krásná, ta tvoje neviditelná Sára? Nebo je to jenom nějaká pouliční děvka z Jeruzaléma, kterou jsi na nějaké svaté cestě potkal? Jako ty děvky, co chlapa nalákají na víno a tělo a potom ho uspí a okradou nebo odkrouhnou.“ A k SS Travemu, jako by to potvrzoval: „Nelžou, když říkají, že modlitba je pro ně, jako když se množí. Řeknou jděte a modlete se, a je to jděte a množte se. Všechno se pro ně nakonec dostane k tomu. Nesejde na tom, čím začnou. Vždycky chtěli, aby jich bylo víc, aby mohli převzít správu všech světských věcí do svých rukou. Hromadná modlitba je orgie. To bys viděl, kdyby tu bylo dvacet rabínů. Tančí, objímají se a zpívají a nakonec se líbají jako milenci.“

Říkal to zasvěceně jako někdo, kdo už to párkrát viděl; mluvil o tom jako o zkušenosti z první ruky.

„Když na to přijde, je každý z nich rabín. Rabín pro ně znamená učence. Učitele. Majitele návodu, jak se zmocnit nadvlády nad světem. Necháme ho modlit a uvidíme, jestli se rozvášní a vzruší, až mu vpředu zvlhnou kalhoty.“

Dodal k rabínovi: „Pokračuj. Modli se. Nepřestávej, dokud ti nedám rozkaz přestat.“

Pak řekl: „Někdy zakazujou a jindy přikazujou nahotu. To taky nesmíme vynechat.“

„To bychom neměli vynechat,“ souhlasil SS Trave.

„Ne, to nevynecháme,“ potvrdil SS Wittenberg. „Zákon jim přikazuje různorodost. Jako sázet nejrůznější semena na rozličná pole. Množit se je pro ně právo a povinnost. Smysl existence. Začátek a konec. Kolébka a hrob. Jejich nejtajnější já. A to jejich já, včetně všech mýtů, je jen prostředek, jak ovládnout druhé. Mořili svým mýtem jediného boha vyvoleného národa ty druhé po staletí. Drželi svět jako v kleštích. Jako pavouk v pavučině. Žralok ve svém chřtánu. Pomalu už jsi nepoznal, co je pravda a co fantazie. Mají na to kalendáře, aby nezmeškali – chlapi jako ženské. Měl by nám říct, jak to bylo s učedníkem rabína, co se schoval rabínovi pod postelí, a když ho mistr našel a vytahal za uši, bránil se učedník, že je to nařízeno tórou, aby se každý učil. Bylo to tak?“ obrátil se na rabína. „Musíš být v pohotovosti, kdykoli to ženská od tebe chce? Vědět, co se sluší a patří?“ Zavrtěl hlavou. „A tomu prosím říkají zároveň abstinence nařízená svatou knihou.“

Rabínovy pohyby tělem i hlavou vypadaly jako souhlasná odpověď. V očích měl strach a stud. Přál si, aby byl kyvadlo, které se vrátí, odkud se vykývlo.

„Nesmějí se modlit nazí. Nebo v přítomnosti nahých.“

„Podívejme.“

SS Wittenberg ještě řekl: „Mají nařízeno při tom mluvit, aby ženskou nejdřív utišili a potom vyzvali a rozvášnili, ale to je podle nich vede jako schody do nebe k jejich jedinému bohu. Začnou pohledem a slovem a pokračují dotekem a objetím a jdou skrz tělo k bohu – k jejich bohu. To tedy musí být podívaná. Řekl bys, že by tomu mohli věřit? Není to jen jedna z jejich mnoha lží, jeden z jejich nespočetných triků a švindlů? Měl by nám říct, jestli jsou u nich fakticky všechny zvrhlosti povolené, když je to jen občas? Nebo jestli je mají nařízené jednou provždy a bez přestávky. Možná že znají nějaké tajemství, které neznáme. Které nikdo mimo nich nezná. Které ještě nikdy nikomu neprozradili.“

Pořád se pomalu stmívalo. Ve vzduchu bylo vlhko a vůně klihu a popela a spálených kostí, hučení komínů a zvonění větru v drátech. Někde zněla siréna, jako by někdo uprchl nebo opustil bez povolení tábor, anebo jen SS vedení zkoušelo cvičný poplach. Ozval se štěkot psů. Za chvíli obojí utichlo. Oba muže SS to nechalo klidné. Rabín už chápal, o čem esesák Wittenberg hovoří a jaký smysl mají jeho poznámky k SS Wilhelmovi Travemu. Trpěli tu snad nedostatkem žen a ukájeli se takhle? Nudili se a zabíjeli nudu laškováním s vězni? Přáli si zdůraznit vězňům, jak málo znamená jejich život? Nemluvě snad o důstojnosti vězňů. Stáli o něco, o co by jiní jinde nestáli? Vítr narážel rabínovi do tváře. Na hlavě se mu usadil popel, který si rozmazal po pleši.

„Nemůžeš se divit,“ vrátil se první SS Jürgen Wittenberg k druhému SS Travemu. „V jejich náboženství zplodili Adam s Evou prvního člověka a rovnou vraha. A jejich dítě Kain, když zabil bratříčka Ábela, si vzal za ženu vlastní sestru. Dcery se v jejich svaté knize klidně vychrápou s vlastním otcem, opijou ho a nic jim není málo ani dost. Souloží se psem, kočkou, slepicí, jako by se nechumelilo. Nepohrdnou ani kachnou nebo ovcí. Žádná zvrhlost jim není cizí. Myslíš, že se to s nimi už rodí? Sajou to z matčina cecku? Že to mají už dopředu v každé bublince krve?“

Rabín ze sebe vyrážel slova, pravděpodobně večerní modlitby nebo modlitby za život anebo snad modlitby za mrtvé. Vítr mu trhal slova od úst a nebylo mu rozumět. Možná že oba muže SS už ani neposlouchal nebo neslyšel, anebo jim nerozuměl. Mlel slova, že nemohl rozumět ani sám sobě. To SS Scharführerům Wittenbergovi a Travemu teď, zdá se, nevadilo.

Tisíc mužů nahlédlo, že se tak brzy nebudou smět vrátit do baráku. Našlo se tu vždycky něco, co jim překazilo krátký spánek; buď šli na rampu něco nakládat nebo skládat anebo se přišli esesáci bavit. (Pokud neudělali SS selekci, takzvanou Sortierung, a nepustili baráku žilou, aby měli pro pece plné vytížení.) Škoda, že si oba SS nenašli jiné rozptýlení. (Občas se chodili bavit do ženských baráků. Pod záminkou, že ženy zpívají, jich po večerním apelu včera tucet postříleli.)

„S Kainy všeho druhu si poradíme,“ řekl SS Wittenberg. „Pro nás není pár mrtvol žádná kosmická katastrofa.“ A dodal k SS Travemu: „Mají samo sebou modlitby pro svobodné holky, pro vdané a vdovy, a je to samá prostopášnost. Proč myslíš, že se jejich vdovám zakazuje mít alespoň rok po smrti muže psa? Nebo udělat odcházejícímu manželovi, co mu na očích vidí? Třeba na rok nebo deset let dopředu?“ A zase k rabínovi: „Chci slyšet modlitbu v nemoci. Ve svatební den. Modlitbu matek. Modlitbu při vstupu na hřbitov. Všechno, co se říká při modlitbě vdovy. Modlitbě nevěsty. A proč si podle talmudu nesmí čerstvá vdova rok držet psa.“

Vítr znásobil předvečerní chlad. Někde daleko na západě už byla noc. Nebe se rozdělilo barvami. Vdechlo to křidélkům popela nejrůznější odstíny. Mužům v řadách byla zima. Zmodrala jim ústa. Slzely jim oči. Někteří cvakali zubama. Měli holé ruce a nic, čím by si chránili tváře, krky, hrudi. Některým teklo otevřenou patou v dřevácích na chodidla obalená hadry nebo balicím či novinovým papírem studené bláto.

Rabín odříkával, co SS Wittenberg chtěl. Slova o udělení síly. Aby člověk dovedl s oddaností snášet nepříjemné. O spánku, v němž je i otrok volný. (A v němž se i usoužený zbaví starostí a trpící bolesti.) O provinění větším než provinění okolních. O zahanbenosti, která překonává stud předchozích pokolení. O srdci, které bolí, protože svatyně je zbořená, země v cizích rukou a jmění v rukou pohanů. Až k ano, hřešili jsme… Pootevíral rty jen napolo – a bezděčně nebo možná úmyslně si zakrýval ústa dlaněmi, aby nebylo vidět, že je bezzubý. Co se chvělo, nebyly jektající zuby, jen rty. Myslel pořád na to, aby si zachránil život. Může? Ne?

„Co je tohle za modlitbu?“ zeptal se SS Wittenberg, ale nestál o odpověď. Doplnil: „Svlíknout.“

A ještě: „Teď, hned, tady. Dali, dali, dali! Rychle, schnell! Boty, šaty, prádlo. Všecky hadry musí dolů. Už ses asi dlouho nemyl, jak vidím. Nemáš rád sprchu?“

Rabín se svlékal. Ofoukl ho chlad. Vítr mu vehnal do tváře chumáč popílku. Některé saze byly měkké a rozplizly se mu po tváři. Začal tím, že si odmotal drát z kalhot. Třásly se mu ruce. Vystoupil z velkých bot už bez tkaniček. To bylo snadné. Neměl onuce ani ponožky nebo punčochy, ani prádlo. Jen holé nohy, plné červených vyrážek až po stehna a hýždě, které teď fialověly. Byl to ostnatý drát s ohnutými ostny. Rabín ho musel dostat od vězně, který šel asi do komína a nechtěl, aby drát přišel nazmar. Drát byl mnohokrát zprohýbaný a o něco ohebnější. Ostny už také slehly, aby se nezapíchly do kůže. Byl to drát, kterého se už nesčetněkrát dotkly lidské ruce. Za chvíli stál rabín ve větru nahý. Neměl kýlu? Ještě pár vteřin si pleť zachovala přirozenou růžovou a bílou barvu a vzápětí, v prvním poryvu větru a v mrazu, modrala, rudla a fialověla, přirození se mu zmenšilo a zčernalo. Svíral a otvíral rty; pořád se modlil; zima a vítr mu zkřivily ústa.

Slyšeli, jak si vítr hraje s drátem. Drát se na zemi hýbal jako had. Svištělo to. Znělo to jako řeč z jiného světa. Páchlo to pralátkou, ze které vznikla planeta Země, moře a horstva a potom život. Vracelo se to dozadu, tak daleko, kam už nedosahuje žádná paměť.

Jak stál najednou rabín nahý a mrzlo, visela mu kůže všude jako starci, protože tak rychle zhubnul. Nebyl tak starý. Mohlo mu být pětatřicet, čtyřicet, nejvýš čtyřicet pět. Teď mu bylo v modrých očích vidět, jak se stydí. Vždycky se to dostalo ke studu; ale stud nebyl to poslední. Stud jen předcházel strachu, jako strach předcházel hrůze a hrůza lhostejnosti nebo odevzdanosti.

Pootevřel ústa, aby se nadechl a vycenil dásně, jako by cenil zuby, kdyby nějaké měl. Byl viněn, třebaže nic neudělal. Byla to vina jeho matky a jeho, že se narodil.

Jak dlouho se může ve větru a na mraze rabín stydět, než zmrzne, říkalo si tisíc mužů a Viliam Feld. Co přijde teď? Nikdo nemohl popohnat nebo urychlit čas, dokud to bude oba SS bavit nebo než jim začne zalézat zima za nehty.

„Dostaneš Durchlassschein,“ řekl první SS.

„Jo, dáme mu Durchlassschein,“ podíval se na komín druhý SS a cuklo mu v koutcích úst. „Propustku.“

Na mužích ve štráfovaných šatech bylo znát, jak by to rádi už měli za sebou a byli nazpět v baráku. Bylo by divné, kdyby to nevycítili i oba SS Scharführeři Jürgen Wittenberg a Wilhelm Jochen Trave; nic je nemohlo (samozřejmě) pohnout méně.

Všech tisíc mužů a V. F. zároveň chápali, že rabín udělá všechno, aby přežil. Co může udělat? Zatím udělal, co mohl. Každý se drží všeho, co slibuje, že by mohl ještě žít. Všichni si namlouvají, že mohou být něco za něco, i když je to něco za nic. Jistě už proklel okamžik, kdy se narodil. Svou matku, otce, matku jeho matky, čtyři tisíce let dozadu. Své šťastnější bratry. Tisíc mužů. Vteřinu, kdy se cítil šťasten volbou svého povolání. Čím ho minulost, osud, všechny jeho kroky, kdekoliv a kdykoliv, dovedly sem. Nepomohlo mu, kolikrát se z něčeho vytočil, umyl, najedl, dostal výprask od Němců, Poláků nebo svých židovských spoluvězňů. Nebo ho nezastřelili, ještě neposlali do komína. Kolika selekcemi prošel. Co ukradl, komu, co si odepřel.

„Můžeš si zachránit život, když se budeš dobře modlit,“ řekl SS Wittenberg. „Pěkně se houpat a sro-zu-mi-tel-ně vyslovovat.“

„Pane světa,“ začal odříkávat rabín. „Nikoli za sebe samého se modlím a vyznávám své hříchy, nýbrž za sebe a za tvou obec, která před tebou stojí… Nové měsíce jsi dal lidu svému za dobu usmíření, všem pokolením, když ti obětovali kozly… Bože náš a Bože našich otců…“

„Aha – slyšels?“ zeptal se SS Wittenberg SS Wilhelma Jochena Traveho: „Kozly… Slyšel jsem dobře? Kozly…? Nepřeslechl jsem se?“

Rabín se modlil a všichni, i oba esesáci, viděli, že se bude modlit tak dlouho, dokud bude mít naději na život. Čekali na podezřelá slova plná symbolů a náznaků, aby si mohli a museli domýšlet.

„Kde všude nepřijde člověk nějakému tajemství na kloub,“ posteskl si SS Wilhelm Trave.

„Máš pravdu,“ potvrdil SS Wittenberg.

„A to jsme teprve začali,“ řekl SS Trave.

Rabín se nepřestával modlit.

„Odkud jsi?“ přerušil rabína první SS Wittenberg.

„A jaký rabín jsi vůbec byl?“ doplnil SS Trave. „Vrchní? Zemský? Městský? Podívej se na ty nabubřelé tituly! Hlavní, nebo okresní rabín? Přísný, nebo rabín s porozuměním? Nebo to všechno v jedné osobě? A byl jsi vůbec pravý rabín? Neměl jsi náhodou jen židovskou maminku nebo židovského otce? To by byl podvodný rabín. S tím jsme se tu už také sešli. Takový rabín nebyl, není a nebude dobrý rabín. Tak leda lžirabín. To by ses jen tvářil a podváděl. To by si na tebe museli spoluvězni posvítit.“

Vrhl pohled na tisíc mužů, kteří stáli na dvanáct kroků od rabína, takže ho všichni viděli.

Stáli se sklopenými hlavami. Ani jeden z tisíce mužů se neodvážil pohlédnout k nebi. Ani jediný z nich nevystoupil, nevykřikl, nevzal na sebe výraz nevole. Podobali se hoře, která se rozpouští v ledovém větru, smývaná ve dne v noci se opakujícím přívalem vod, než se rozpustí v blátě, rozplizlém popelu, beze zbytku, beze stopy. Vypadali neteční. Přáli si být nazpět ve smrdutém baráku s nedovírajícími se podlouhlými okenicemi už dávno beze skla, pod střechou, kam nepronikl nejmenší paprsek měsíce, když svítil, hvězd, pokud vyšly a nezakryly je mraky, popel a kouř nebo déšť, kde alespoň dovnitř tolik nefoukalo. SS Trave jim věnoval jen vteřinu. Zapomněli na svou minulost, snad i svá jména. Tady vystačili s čísly vytetovanými na levém předloktí. Pamatoval si rabín, kdo a odkud byl? Kde bydlel, ve kterém městě? Byli to ještě lidi, v nichž kdysi sídlil duch? Zpívali a milovali, obchodovali a bavili se, přenášeli se v představách k měsíci, hvězdám a vzdáleným světadílům? Znali ještě něco jiného než bezbřehé, neustávající ponížení? V pohledu měli – všech tisíc mužů – bezedno.

Stáli tu pokorní, bezmocní, tisíc mužů, kteří se nebránili, dokud ještě měli možnost se bránit zuby nehty, proti dvěma mužům SS.

„Držel ses předpisů?“ chtěl vědět první SS Wittenberg.

Rabín nerozuměl nebo snad neposlouchal, protože se modlil a soustředil se na to. Chvěl se zimou. Otázku, jak dlouho může vydržet nahý ve větru, si nekladl jen on; mysleli na to všichni: tisíc mužů a V. F. i oba příslušníci Waffen SS Wilhelm Trave a Jürgen Wittenberg. Vítr chvílemi sílil. Přicházel ve vlnách. Muži se krčili, prohýbali se a tiskli brady k hrudi. Snad si přáli, aby se vichr proměnil v ohnivou vlnu, která by se přes ně převalila a zahřála je.

„Ukážeme mu, že mezi jeho vnitřním a vnějším světem není rozdíl,“ dodal SS Wittenberg k SS Travemu, než mu rabín odpoví, na co se ho ptal.

„To bychom mu měli ukázat,“ souhlasil SS Trave.

„Myslíš, že má nemocný močový měchýř?“

„Měl by se s tím svěřit. A komu už tady může důvěřovat, když ne nám? My ho nezradíme. Může se na nás spolehnout.“

„To by tedy měl.“

„Uvidíme, uvidíme.“

Vítr neustával. Přicházel mráz. Kůže se na rabínově čele i tváři zimou a vlhkem smrskla. Byl celý modrý. Fialověl. Rty mu začaly mizet. Jak byl bezzubý, vytvářela mu ústa křivku dovnitř. Celý se nakrčil. Slintal a u koutků mu to tuhlo.

„Nevíš už, odkud jsi?“ zeptal se rabína SS Wittenberg znovu. „Třeba jsi největší trpaslík z říše rabínů nebo obr v rabínské říši? Máte přece mezi sebou obry. Svět jako dům, ve kterém je pro vás čím dál tím méně místa.“

Tím, jak rabína oslovil a co říkal, ho přesvědčil, že nic neskončilo.

Rabín škytl. Pak odpověděl: „Z Karlsruhe.“ Mluvil bezchybnou němčinou. Slova odnášel vítr. Rabín už zkřehl a ztrácel nad sebou vládu, že se neubránil, říhnul a škytl. Byl nervózní a šel mu z žaludku zkažený vzduch. Bylo mu zatěžko otvírat rty a mluvit. Každým pootevřením úst do něj pronikala zima, voda, mrazivý vítr. Ani předtím mu nebylo teplo; vychladl a teď křehnul.

„To se ani neomluví?“ zeptal se druhý SS Trave.

„Měl by se omluvit,“ souhlasil SS Wittenberg.

„Kdo si myslí, že je?“ otázal se SS Trave.

„A kde asi?“

„Chce nám snad házet klacky pod nohy?“ řekl vážně SS Trave. „To snad nečekal, že ho budeme učit manýry, ne?“

Rabín mlčel. Nedokázal už ze sebe dostat slovo. Jen se třásl. V očích se mu sbírala mlha, soumrak a večer, který za chvíli padne na tábor. Vítr a chlad. Všech tisíc mužů se bálo, že s mračny a soumrakem přijde déšť nebo vánice. Rabín už ani nevzhlédl jako prve, kde nebo kdy se ukáže první hvězda. Mohlo to něco znamenat? Změnu? Nějakou naději? Ještě bylo brzy. Co když oběma esesákům napadne nařídit všem tisíci mužům svléknout se do naha? Taky to už tu bylo, a nejednou. Oba muži SS sdíleli zásadu nikdy nedovolit vězňům, aby zapomněli – třeba jen na okamžik – že jsou vězni v lágru. Kdo jsou jejich páni. Kdo rozhoduje o jejich bytí či nebytí. Byla to zábava SS, nedopřát vězňům bezstarostnost nebo bezbolestnost. To by nebyl lágr lágrem a esesáci esesáky. Jestliže v některém z vězňů byl v okamžiku, kdy nastoupili, tajný vzdor, vystřídal ho už vzápětí trvalý, neodcházející a nepotlačitelný strach. Vždycky to začalo vzdorem a skončilo hrůzou. Málokdo nesl své neštěstí se vzdorem, který by mu uchoval tajnou důstojnost. Strach se vršil ve spáncích vězňů a tuhl jako látka, které už se nikdy nezbaví. Vždycky to bylo na hranici mezi nenávistí a sebenenávistí. Z každého to ubíralo smysl pro rovnováhu, asi jako ubývá stářím člověku kalcium z kostí a ohýbá mu páteř. Stárli od minuty k minutě. Od vteřiny k vteřině. Rabín vypadal pomatený. Stud v jeho očích vystřídalo šílenství. Nevěděl, kde je, s kým má tu čest? Snad byli už všichni pomatení, dalo by se říct, a byla to pomatenost, se kterou se museli naučit existovat, žalářovaní a možná i žalářníci. Mohli ji jen krotit a sdílet. A sdílet a chápat. Nemohli se jí bránit a nedalo se jí zbavit. Litoval, že nešel včera do plynu? Včerejší zaplynované nestačilo krematorium spálit, odváželi je do jámy a polévali naftou a zapalovali, spustil se déšť a v jámách zůstali ohořelí muži, ženy a děti a starci a noví mrtví se jako polena tyčili před krematoriem. Viděl se v duchu mezi nimi? Měl ještě tolik představivosti, podoben zkřehlému králíkovi? Sklonil hlavu, jako by nabíhal proti zdi?

Zdálo se, že se rabín chladem a větrem ještě o poznání zmenšil. Snad si přál, aby se scvrknul a ztratil; aby se stal zázrak a zmizel. Aby se byl nikdy nenarodil. Jeho kůže nabírala brunátný nádech.

„To tě sem importovali z Karlsruhe?“ chtěl vědět SS Wittenberg. „Tos měl v Karlsruhe svou soukromou synagogu?“

„Jak to, že nevyhořela?“ zeptal se druhý SS Trave. „To je mi podezřelé, že nevyhořela. To tě tam Křišťálová noc vynechala? Nebo snad vynechali Karlsruhe?“

„Asi je vynechala,“ řekl první SS Wittenberg. „Příliš mnoho jich vynechala. Jistě nevynechali Karlsruhe. Bylo tam nejspíš příliš mnoho našich hasičů.“

„Měl jsem za to, že vyhořely všechny synagogy,“ namítl SS Trave. „Vypadá to, že v Karlsruhe nebylo dost ohně.“

„Ne, to máš asi pravdu; v Karlsruhe ne. Dost ohně pro všechny je až tady,“ řekl první SS Wittenberg.

Zněly v tom jistota a přesvědčení, které mají jen nejsilnější. Sebedůvěra zdravých a dobře oblečených a obutých. Z očí obou mužů SS čišelo sebevědomí lidí, kteří mohou všechno a nezastaví se před ničím. Ať jim někdo zkusí říct, že jim není něco dovoleno. Neměli ve tvářích ani stín pochybností. Naopak; připomínali mladé býky a mladé kohoutky.

Čišela z nich síla a bujnost a zpupnost. Znamení převahy. Odkaz teutonských předků. Byli v lágru, který jim poskytl sebepotvrzení, na něž čekalo Německo tisíc let.

„To by měl smůlu, když ho Křišťálová noc v Karlsruhe vynechala, aby to zmeškal i tady,“ řekl SS Trave.

Hráli si se slovy, s jejich zvukem. S tím, co slova jen naznačovala. S duší a hrozivostí slov. S ozvěnou slov. Vdechovali jim jiný význam, aniž porušili jejich původní; vyvraceli i potvrzovali jejich starou podobu. Doplňovali je o nový obsah. Plnili je stejným nebezpečím, jako když si nabíjeli zásobník svého lugeru nebo paraboly.

„O to nemusí mít strach,“ pokračoval SS Wittenberg.

„Ne, to tedy nemusí,“ souhlasil SS Trave.

„Doufám, že z té jeho synagogy v Karlsruhe, když nevyhořela v Křišťálové noci, alespoň udělají stáj,“ řekl ještě SS Trave.

„Nebo prasečinec,“ dodal SS Wittenberg.

„Prasečinec, to zní dobře,“ řekl SS Trave.

Druhý SS Trave sjel křehnoucího rabína rychlým pohledem od hlavy k patám a nazpět.

Rabín snad ještě váhal. Musel vědět, že mu nedarují život. Byl tu už dvacet osm dní.

„Vypadá autenticky,“ shledal SS Wittenberg.

„Jako hvězdný prach,“ přisvědčil SS Trave. „Jako svině na hnojišti.“

„Je to rabín, jak má být.“

„Vypadá tak.“

„Tak jsem si vždycky představoval rabína,“ řekl první.

„Nemá rty a mluví.“

„Nemá zuby a cení se jako tygr.“

„Chce nám ukázat, jak umí skákat?“

„Třeba umí i létat.“

„Nebo plavat?“

„Myslíš, že se směje?“

„Co myslíš ty?“

„Má nohy a sotva udrží rovnováhu, podívej.“

„Tančí jak na písku,“ řekl druhý.

„Na blátě.“

„Na pohyblivém blátě jako na pohyblivém písku,“ dodal SS Trave.

„Píšou o nich v knihách. To jsou oni. Tady to máme jak na talíři.“

„V básních,“ doplnil SS Trave. „Než shoří.“

„Má to správnou formu,“ dodal druhý.

„Jde mu to zevnitř.“

„Má to tu jako v synagoze.“

„Jo, jako v boží čekárně.“

„Přesně. Tos řekl krásně. Jako v boží čekárně.“

„Co od nás může ještě chtít víc?“

„S tím se nedá než souhlasit; co můžou ještě chtít víc?“ usoudil druhý SS Trave.

Hráli si s pojmem prasečinec a prasata, hnojiště a bláto, se slovem svině. Pak SS Wittenberg řekl: „Měli by nám děkovat od rána do večera. A jejich lidi, kteří sem ještě nepřijeli, jakbysmet.“ Obrátil se na rabína a přes jeho hlavu k nastoupeným mužům: „Buďte nám vděční. Kdo ví proč? Rád vám to povím. Ušetříte příbuzným za pohřeb. Ušetříte si hrob. Pošleme vás do mraků.“

„Přesně tak,“ přisvědčil SS Trave.

„Děláme pro vás, co vám na očích vidíme,“ doplnil SS Wittenberg. Dodal: „Není to tak, že všichni věříme v sílu jednotlivce, ne však společně? Není si každý z vás odpovědný za vlastní štěstí nebo neštěstí?“

Rabínovi se zrychlil svět. Všechno se mu měnilo a zrychlovalo, zatímco se nepřestával modlit. Nahlížel zevnitř někam, kde ještě nebyl. Kde nikdo z živých nebyl. A nahlížel asi i k něčemu, co nemohl předvídat. Už v sobě zabil, co mohli tak snadno zabít oba SS. Snad v sobě zabil i cosi, co nemohli oba SS zabít, aby nezabil sebe. Stejně tak v sobě zabilo tisíc mužů cosi, ještě než je mohl zbavit života někdo jiný. A zároveň se rabínovi všechno zpomalilo, skoro zastavilo. Jeho jméno už dávno nikdo neznal, protože všichni dostali místo jména číslo, které jim vytetovali na levé předloktí (a rabín už měl sedmimístné číslo). Byl to jiný svět, než který nosil už dvacátý osmý den v hlavě. Neměl se k čemu přenést, k čemu se odvolat. Jeho starý svět byl už nepřenosný. Jeho nový svět se vyprázdnil. Rabín věděl, že obsahem duše je naděje i neštěstí. Byla tu zima a cítil, že zmrzne. Vnímal, že se na něj oba SS dívají jako na kapku vody. Snad je zajímá, jak rychle zmrzne, nebo bude-li, až zmrzne, průhledný jako zledovatělá krůpěj vody. Byl by plakal, mít sílu plakat. Nebylo by to asi jako v pohádce, kterou znal z dětství, že by se každá jeho slza proměnila v perlu, protože byl nevinný a křivdili mu. Celý jeho svět teď závisel na tom, jestli se ještě dokáže modlit. Co se stane během příští vteřiny. Jakému rozmaru podlehnou oba muži SS.

„Asi bude pršet,“ řekl beze spěchu SS Trave a vzhlížel k obloze. „V noci by mohlo sněžit. Jdu na stojku.“

„Alespoň nebudou mít žízeň,“ dodal SS Wittenberg.

Také přehlédl jasnýma, odpočinutýma modrýma očima oblohu. Občas odfoukl od nozder nebo koutků úst popel. Otřel si tu a tam sazi z čela nebo tváře stejně jako SS Trave.

Pohyby v rabínovi nabývaly a ubývaly jako spodní vody. Kymácel se. Mhouřil oči, nahý, a zase je zavíral a jen chvílemi je rozevřel jako dítě do škvíry, aby se podíval, jakou má ještě naději, že mu dovolí znovu se obléct a postavit se do řady. Cítil v sobě přítomnost mužů. Oba esesáci ho pozorovali. Měli trpělivost, a jak se zdálo, všechen čas světa. Neměli co zmeškat. Ani na něco chvátat. Ani první SS Wittenberg, ani druhý SS Trave mu nedali pokyn, aby přestal. Teď snad rabín spěchal, protože zapomněl, že nechce rozevírat ústa naplno, aby mu nebyly vidět holé dásně. V jeho výrazu bylo něco nového; snad to, že se teď modlil z posledních sil sám za sebe. Kymácel se, aby se pohybem – když už ne zahřál – udržel při vědomí. Snad si říkal, že zabil v sobě toho, kdo sem v jeho bytosti přišel; nebo že nezabíjí, jen ponižuje sám sebe, protože chce žít. Nabídli mu, že si může zachránit život, když se bude modlit. Když se bude houpat a kymácet, srozumitelně vyslovovat, ačkoli mu v tom bránil vítr a chlad.

„Není to, jako by před sebou měl ženskou?“ zeptal se SS Wittenberg SS Traveho.

Díval se na rabínovy bosé nohy v blátě, které na sebe nabraly tolik mokré hlíny, že vypadaly jako zablácené boty – čím dál tím těžší a větší. Kusy bláta se rabínovi zachytily až na lýtkách a na stehnech a nějak se dostaly až k jeho přirození.

„Nevypadá na to,“ řekl ještě SS Wittenberg, „podoba ho usvědčuje. Podívej se, kamaráde, jak to dělá. Stačí mu jen představit si nějakou běhnu. Víc, rychleji, snad se mu to vzpamatuje. Když ne, je to už jeho věc.“

„Když se mu to vzpamatuje, dobrá,“ řekl druhý SS Trave. „Ale na to bych nesázel.“

„To jsem zvědav, jestli se mu to vzpamatuje. Na tom by to mohlo přestat.“

Rabín zavřel oči. Slyšel slovíčko „přestat“. Rty sevřel víc než prve, pokud mu to chlad dovolil. Na tváři a u úst mu naskákaly dlouhé rýhy. Vypadal, jako by ho opouštělo a zase se k němu vracelo vědomí. Chlad a vichr ho ochromovaly. Začal všem před očima očividně mizet. Už to nebyl jen jeho pocit. Všichni to viděli. Oba esesáci si mohli domyslet, jak je tisíc mužů rádo, že mohou zůstat v hadrech; stačil by rozkaz, aby se taky svlékli. A oba muži SS si zároveň domysleli, že i když pro jiné pohnutky, přeje si tisíc mužů, aby rabín co nejposlušněji a co nejrychleji udělal, co mu nařizovali. SS Wittenberg přelétl pohledem tisíc mužů od prvního k poslednímu a minul úkosem Vili Felda.

„Mám nápad,“ oznámil SS Wittenberg.

„Neříkej,“ ozval se SS Trave. „Mám taky nápad.“

„Co to je, ten tvůj nápad?“

„Co udělat ze všech rabíny?“ zeptal se SS Trave.

„To by šlo,“ řekl SS Wittenberg. „Zrovna na to jsem myslel. Tisíc rabínů jednou ranou.“

„Není to přenášení myšlenek?“

„Jo, telepatie,“ řekl SS Wittenberg.

„To bude až druhá fáze, ne?“ zeptal se SS Trave.

„Ovšem, to bude až druhá fáze,“ souhlasil přátelsky SS Wittenberg. „Uděláme ze všech rabíny. Učence a svaté muže. Každý z nich povede svou obec. Každý si může předříkat, co je, co bude, co bylo a co je nemine. Jak to k nim přijde. S tváří nebo bez tváře. V ohni nebo jen v popelu. Mají v tom všichni už praxi. Jistě ti, co tu jsou, stačili hodně odkoukat.“

„Jsou jen, co jsou. Co byli vždycky. Čím by byli nechat je množit jako kočky. Hory visící na vlásku.“

Obrátil se na rabína; díval se skrz něj: „Jsi taky hora na vlásku? Nebo slupka světla? Kolik bran tě sem vzalo? Osm? Kráčíš, milenče, nevěstě vstříc? V čele jakého neviditelného bratrstva?“

Musel něco vědět o tom, co říkal. „Vida, hleďme,“ pokračoval. „Nebeská bytost. Do zpovědi se ti nechce, co? Tady ho máme, čekatele na židovského mesiáše, v celé jeho slávě. Živit se potupou je jejich povolání; zevnitř se vidí v plném lesku. Království temnot. Svět slupek. Nejpřísnější cudnost.“

Pak řekl: „Už se nedivím, proč se nenávidí za to, že se narodili; za to, co jsou. Tím se napájí ta jejich odevzdanost. Ani se nebudu divit, až nám uctivě poděkuje, že to má za sebou.“

Odkašlal si. Vychutnával každé slovo. Za sebe věděl, co je čistá radost. Smysluplná existence, solidarita mocných a všemocných. Dotek krásy uprostřed ošklivosti, cíl uprostřed služby, jednotvárné jako všechno, co se opakuje. Čtyřikrát po dvou hodinách za den, čtyřikrát za noc. Radši sloužil, než marnil čas odpočinkem. Není nad to, cítí-li se člověk krásně a vnímá dlouhodobé určení toho, co dělá. To bylo poslání mužů SS. Něco, co ho drží pohromadě a zároveň povznáší. Nic nikomu nevysvětlovat, nikomu se neomlouvat, nikdy se neotáčet. Objevoval si, čím se to měří. Dnes dvakrát tolik mrtvých než včera, zítra čtyřikrát, desetkrát tolik. Přenášel to na kamaráda ve službě, vždycky ve službě, i mimo službu. O nich nemůže nikdo říct co o židovské chátře před nimi, že nemají rádi nic z toho, co mají, co jsou.

„Vypadá jako chlupatá housenka,“ řekl SS Trave. „Co už se z takové housenky může vylíhnout?“

„Chceš, abych z tebe udělal motýla?“ zeptal se SS Wittenberg rabína, který už nevnímal.

Vítr sem zavál hustší prach. Kosti a popel s kouřem od krematoria. Dohromady to vytvářelo průhlednou hmotu. Na vteřinu se lágr podobal oceánu, v němž se vzdul neviditelný příboj, a vzápětí se moře bude jen převalovat. Neviditelná krematoria byly lodě prodírající se vlnobitím, aniž se pohnuly z místa. Čas se zastavil. Bylo slyšet jen vichr.

Z výrazu obou mužů SS bylo zřejmé, že existovat pro ně znamenalo být příslušníkem SS. Nebylo to už podle Descarta. Myslím, tedy jsem. Jsem SS, proto jsem. Měli stříbrné knoflíky na uniformě, dírky obšité stříbrnou hedvábnou nití.

SS Wittenberg se prsty dotkl pažby revolveru. Rabínovy ruce se chvěly; to viděli nejen oba Scharfuhreři SS, ale i V. F. a tisíc mužů, kteří zatím unikli rabínovu osudu svléct se do naha. Dávno neměli vyhráno. Jestliže to má mít rabín za sebou, bylo by pro všechny lepší, kdyby se to stalo hned. To by měl rabín pochopit, v jejich zájmu. Rabína stihlo pár nevraživých pohledů. Nechybělo moc, aby byl i jejich nepřítel. Nejen nepřítel sama sebe. Jeho já mělo čím dál méně společného s jejich my. Rabín byl už teď zvěstovatelem neblahého nebezpečí stejně jako oba SS. Popravdě řečeno rabín už byl jejich nepřítelem. V očích rabína setrvávala otázka co kdyby. Co kdyby?

SS Wittenberg musel udělat krok blíž k rabínovi, aby ho pro vítr vůbec slyšel. Vytvářeli teď trojúhelník, rabín a první a druhý SS, jen tři kroky od sebe. Blíže by k vězni žádný muž SS nepřistoupil, aby se nenakazil jeho pachem a špínou. Naštěstí vši tak rychle nelezou a blechy do takové vzdálenosti nedoskočí. Bakterie snad také tak rychle nepřeletí a vítr vál od nich na rabína.

„Kolik uznáváš bohů?“ zeptal se SS Wittenberg.

Vrátil se otázkou rabínovi život? Slyšel správně? Zhoupnul se a strnul. Co se stalo? Najednou se rabínovi rozevřela zablácená ústa jako šílenci.

„Uznávám jediného boha,“ vyrazil ze sebe.

Znělo to jako křeč. Poslední síla, které byl schopen. Byl v něm nový spěch nebo zbytek někdejší síly, nějaké slepé vzepětí. Dovolával se Boha, k němuž se hlásil uznáním. Bylo z toho možné zaslechnout vzdor, nebo vzdor i strach i hrůzu a odhodlání, starší než pralátka, z jaké je stvořen člověk a svět, který přechodně obývá. Vše stejně mrazivé jako předtím rabínova váhavost. Také rabínova pomalost, strnulost a otupělost nabraly jiný odstín. Byl to nehybný spěch člověka, který ví, že už nemá moc času. Vnitřní chvat muže, jemuž se všechno vrylo do zlomku vteřiny. Podobalo se to otisku dávného kmene do kamenného uhlí, než se i z něj stal kámen. Připadal si jako poslední člověk na světě, ale věděl, že není poslední. Bylo tu ještě tisíc mužů a dva SS. Snad až teď si znovu připomněl tisícovku mužů. Byl to jen zlomek myšlenky, spolknuté jinou myšlenkou. Možná, že ho také napadlo, čím té tisícovce bez jednoho ztěžuje situaci; jak se na něj mohou dívat.

Z očí, které už ztrácely výraz, začaly téct slzy, jiné než z chladu a větru. Vypadaly jako plíseň na kůži nebo vyrážka anebo rovnou plesnivá kůže. Jen vzdáleně připomínaly jiskry nebo hvězdy. Vypadal zase jako přestárlé dítě, které nechali opuštěné ve větru. Někdo, kdo se už narodil jako stařec. Lidská zrůda, která měla odvahu vydávat se za rabína a až do této chvíle předstírala, že je člověk jako každý jiný. Díval se na oba esesáky a viděl je v přeludech, jako by snil nebo měl vidiny, jako někoho jiného a nakonec znovu jen jako to, čím byli. Ubývala mu síla stát?

SS Wittenberg neustále hladil dlaní svůj revolver. Druhý SS Trave projevil zdvižením obočí zájem o blátivou skvrnu uprostřed rabínova rozkroku. Pozoroval učeného muže na pozadí tisíce mužů, kteří pro něj měli tajemství, jež většinou zastírají, i když už vylítli komínem. Smířil se v duchu s tím, že o nich nikdy nebude znát všechno. Dorozumívali se tichem, v němž nebylo už nic velebného, jen ticho hnisající rány, kamene valeného do strmého vrchu a bezhlučně se vracejícího nazpět k úpatí mlčením, které nemělo začátek ani konec, ani nic mezi tím; tichem, v němž se utopily i ty nejtajnější pohnutky a už nepostřehnutelné, pradávné pudy a tajemství člověka, který ještě žije a už ne, je i není, tady i daleko. Byla to smrt, která se v Auschwitz-Birkenau svlékala z tajemství, ne oni.

Rabínovi se blátem slepila ústa. Hledal zbytek svého života ve tvářích a v očích a v uniformách obou vysokých mužů. Musí rozevřít rty, napomínal se, aby se mohl víc modlit. Nakonec se mu to podařilo. Už se nenamáhal odpovědět na otázku, kolik má bohů. Jeho rty byly jen fialové čárky, kus ztuhlých úst.

„Máme mu to oznámit?“ zeptal se první SS Wittenberg. „Máme se ho ptát? A sami si odpovídat?“

„Nemůžeme mu to neoznámit, když si o to říká,“ pronesl druhý SS Trave.

„Tvůj bůh je prase,“ řekl první SS Wittenberg.

„To už mohl vědět dávno,“ připojil druhý SS Trave.

„Měl by.“

„Musí.“

„Myslíš, že mu to stačí?“

„Nevím, jestli mu to stačí.“

„Co je v prasečinci, je prase, ne?“

„Samo sebou.“

„Ať mi neříká, že ho bůh stvořil. Leda tak jako stvořil prasata.“

„Prasata i nebe.“

„Prasata i hvězdy.“

„Poučíme ho,“ doplnil SS Wittenberg.

„Potřebuje poučení,“ přisvědčil SS Trave.

A pak dodal SS Wittenberg k rabínovi: „Chci slyšet odpověď: Ano, pane. Slyšíš? Nestvořil tě tvůj bůh, abys mluvil, když se tě někdo na něco ptá? Jak dlouho máme čekat? Za poslušnost můžeš žít, za neposlušnost ne. Tvůj bůh je prase. Dohlédneš odtud na komín? Podívej se. Nedal ti tvůj bůh uši, abys slyšel, a oči, abys viděl? Máme ti pomoct a vysvětlovat ti, že je to krematorium číslo dvě?“

„Ano, pane,“ odpověděl bezzubý rabín.

„Konečně,“ pochválil si SS Trave.

„No vidíš,“ připojil blahosklonně SS Wittenberg.

Nebyla to už asi síla, co rabína přiměla odpovědět, ale něco jiného než slabost. Mělo to společné to, co mají společné hvězdy a zrníčka prachu všech pouští. Z rabína něco vyprchalo. Nebyla to jen síla nebo vůle žít. Teplo, bez něhož mu otupovala mysl, jako se zatemnila všem. První ze všeho zkřehne člověku hlava. Temenem a čelem a spánky mizí z člověka teplo nejrychleji. Z nahého těla křehnou nejdříve prsty. Pak údy. Pohlaví. Měli pro něj ještě oba muži SS tajemství, jako je měl on pro ně? Slzy mu stekly po zledovatělé kůži. Pleť se mu nyní měnila ve slupku, jako když zamrzá rybník nebo louže nebo bláto. Některé z mužů napadlo, že za chvíli rabín zledovatí a bude průhledný jako kus ledu, v němž uvnitř zůstanou kosti, kůže, zledovatělé vnitřnosti. Srdce a játra. Mozek a žíly, ztuhlá krev. Mohli si představit, kde roztaje. Jak mu budou praskat prsty a odpadávat do bláta po kouskách jako zlámané sirky.

„Tak je to správné,“ řekl SS Wittenberg.

„Nevím, jestli dobře slyší,“ zapochyboval SS Trave.

„Slyší,“ řekl SS Wittenberg. „Tvůj bůh je prase! Slyšel jsi?“

„Ano, pane,“ řekl rabín.

„Povídám potřetí, že tvůj bůh je prase, slyšíš mě, nebo neslyšíš?“

„Slyším vás, pane.“

„Zaslechl to?“ zeptal se SS Trave.

„Dělá z nás blby?“

„To by si nedovolil.“

„Ne, to by si určitě nedovolil.“

Rabín cítil, že jeho život visí na vlásku. Ale pořád to ještě byl život. Žil. Plakal dvěma mužům SS a tisícovce vězňů před očima. Nemyslel na to, na co myslely celé generace rabínů před ním? Na povinnost a výsadu zemřít, když se tím posvětí jméno Boží? Vzdát se života ve jménu posvátnosti Boha na Zemi? Kdysi přemýšlel o tom, co by bylo snazší pro praotce Abraháma, obětovat prvorozeného syna, nebo radši sebe? Dřív se mu zdálo, že obětovat sebe je lehčí. Tady viděl naposled včera, při selekci, že je snazší pro otce obětovat syna nebo pro syna otce. Toho druhého. Každý lpí nejvíc na svém životě, na jeho stínu. Polykal bláto ze rtů. Ze slz mu naskakovaly ve tváři, hrdle a hrudi krystalky jako korále. Některé z nich olízl a spolkl. Jeho život visel na vlásku ze slov, ale ještě z něčeho jiného. Bylo ticho. Všichni slyšeli sebemenší závan větru, zvonění v drátech. Teď byl vítr tak prudký, že se zdálo, že se dřevěné strážní věže kolébají. Vítr sem přivál vzdálené zvuky kolejiště. Přijel večerní vlak, nový transport z Francie. Slyšeli rachot otevíraných závor, šoupání vrat dobytčích vozů. Střelbu. Výkřiky. Obvyklý provoz. Štěkot psů. Povely kápů. A zase ticho.

„Máš vteřinu na to, abys prohlásil, a pěkně hlasitě, aby to všichni slyšeli, všech devět set devadesát devět chlapů, že tvůj bůh je prase… Můj bůh je prase, řekni, ráz… dva… Můj bůh je prase… Nechtěj, abych to opakoval potřetí…“

„Všichni to musí slyšet,“ opakoval SS Trave.

Rabín mlčel. SS Wittenberg vytáhl pistoli. Zdvihl ruku, aby hlaveň revolveru mířila rabínovi do úst, mezi dvě skvrny bláta v koutcích a zfialovělou skvrnu ztuhlého masa uprostřed. Mohlo se zdát, že SS Wittenberg rozevírá hlavní a muškou rabínovi ústa jako zubař nějakým nástrojem nebo pákou a rozevře mu je výstřelem, nebo naopak, rozevření úst bude pokládat za signál, aby stiskl kohoutek. V tu chvíli některé z mužů napadlo, že rabín si vzal předtím morfium, že vůbec tak dlouho odolával. Za zlato a démanty nebo někdy jen ze známosti si některý z vězňů obstaral morfium a jedinou injekcí překonal hrůzu selekce, kdy vybírali do komína mezi otci a syny, bratry a sestrami vždycky jednoho první pondělí a druhého až příští pondělí. Ale kde by asi rabín vzal morfium? Dalo se pochybovat, že měl příslušné prostředky nebo známosti. Vítr zesílil. Přicházel ve vlnách. Většina z tisíce mužů viděla rabína poprvé. Nebyl ničím nápadný. Být nápadný byla sebevražda. Chyba, které se vězeň už za minutu, co ho vagon vyklopil na rampu, nedopustil, kdyby se měl skrčit, aby nebyl vyšší než ostatní, nebo stát na špičkách a nejevil se menší než ostatní. Dostalo ho, že byl rabín a někdo to věděl. A že to nemohl nebo nedokázal zapřít. Teď si asi přál, aby byl někde v jeskyních. Vrátit se čtyři tisíce let. Nic nemohlo být temnější. Horší, surovější a krutější než Němci a mezi nimi příslušníci SS a lágr a lidi, kteří ho spravovali.

Rabínovy rty vypadaly jako zablácený terč. Brada mu zmodrala.

Náhle rabín něco zašeptal. Nebo se zdálo, že něco zašeptal. Vítr to trhal na cáry.

„Nahlas,“ řekl Wittenberg. „Můj bůh je prase.“

„Můj Bůh je…,“ opakoval za smrtelného ticha tisíce mužů, pomocníka kápa v pozadí a pozornosti obou mužů SS. „Bůh je… Můj Bůh je…“ Odnášel to vítr od drátu k drátům, od komína ke komínům.

Rabín chraptěl. Z hlasu mu odcházela síla. Znělo to, jako by mluvila smrt. Nemohl doříci poslední slovo. Asi nechtěl, aby to tisíc mužů slyšelo. Nebo to nechtěl nebo nemohl doříct.

„Dál,“ řekl SS Wittenberg.

„Dál, dál…,“ dodal SS Trave.

„No tak,“ povzbudil ho SS Wittenberg.

„No tak,“ dodal SS Trave.

„Můj Bůh je…,“ začal znova rabín.

Pro SS Wittenberga to začala být zajímavá hra; je to hádanka, nebo to není hádanka, co je rabínův Bůh?

Rabínův hlas se podobal větru, jak přilétal od drátů a pronikal mezi druhými dráty na opačné straně. Učený muž se naklonil dopředu. Zdálo se, že upadne, ale neupadl. Naklonil se dozadu, až to vypadalo, že přepadne nebo omdlí, ale zase to vyrovnal. Podobal se nakloněnému kmeni, než se skácí.

„Můj jediný bůh je špinavá svině,“ předříkával první SS Wittenberg. „Co je tvůj jediný bůh? Není to hádanka. Naštěstí tvůj jediný. Ne náš. Tak – kupředu, přítelíčku – můj jediný bůh je špinavá svině.“ Pokračoval k rabínovi a k SS Travemu: „Tak je to správné a je to pravda. Jeho jediný bůh všech bohů je špinavá a prolhaná a proradná svině; podvodník a švindlíř, pokoutní obchodník, šejdíř a překupník kradeného majetku, zloděj a lhář. Pasák, co posílá nevěstky do ulic a nejzapadlejších brlohů a bere si, co za to dostaly. Děvka, kterou chcete při modlení otěhotnět. Jako kohouti. Jeden kohout na jednom dvoře na tisíc slepic. Jako zloději, i když si přitom rozsvítíte lampu a zároveň to zapovídáte. Každý všední den, i v sobotu. V sobotu i v neděli. Proto se oháníte láskou k bližnímu. Haste láska… Zvlášť když je to ženská a nemá na sobě prádlo. Nebo když to jsou peníze. Žádná sousedka si není jistá, když je to o jedny dveře dál. Žádný čas není nesprávný, žádné místo nevhodné. Podlaha nebo strop. Nahoře není nahoře a dole není dole, ale všechno se smí zahrnout. Jen když je to hlas srdce, není-liž pravda? Každá díra je vhodná. Nic není neúspěch, jen když dosáhnete svého. Co vám může vadit, rozdíl mezi vyhrát nebo prohrát? Zničit, nakazit, dorazit? To hlavní je vychutnat. Nedat se vyvést z rovnováhy. Vyvést z rovnováhy ty druhé. Schovat svou zbabělost, chtivost a záludnost a zakřiknout ty ostatní. Vydávat svůj strach za strach těch ostatních. Svou nemužnost za zženštilost druhých. To je vaše představa zdravého života, jen co je pravda. Masa není nic, jedinec je všechno. Účel je všechno, čest nic. Jen se správně uvolnit, to je všecko. Nic není jednodušší, než se toho držet. To je váš bůh. To a peníze. To a mamon. To zbožňujete. To vám roztahuje ruce, nohy, rozevírá dlaně, aby braly, prohlubuje kapsu. Pro to dýcháte. U toho se zastavujete. To milujete. To vám pomáhá. Proč nekřičíš, jak to milujete? To vám pomáhá. Proč nekřičíš, jak to miluješ? Nedržel ses toho, jak dlouho jsi mohl? Nemodlil ses za to? Jen chraptíš. Máte srdce v rozkroku. V kapse. Jako mají normální lidi vůli k čistotě, máte vůli k nízkosti, dravosti, ke špíně, k blátu. Nejsi výjimka jen proto, že jsi rabín: naopak. Z každého poháru se smíte napít; víme dobře, jak to vyznáváte. Nic si nezakazujete. Jen když je u toho krev, co? Aby si muž vzal děvku a děvka muže a udělali jim postel i na ostří meče, to je vaše. Všude si uděláte hnízdečko lásky a špíny. Podívej se na sebe, jak vypadáš. Mluv! Můj bůh je proklatá svině. Přivedl mě na svět, abych otravoval árijský prostor. Vzduch. Jsem vtělení satana, ztělesnění zla, zosobnění zkaženosti jako ten první nebo poslední z nás. Jde z tebe kouř a síra. Smrad. Kouří se ti z nosu i z pusy. Jen si čichni, jak jste tu zkazili povětří. Nesmete to ani nejsilnější vichr. Řekni: Můj špinavý, zasraný bůh mě nechal porodit fenou, abych ukrádal poctivým lidem čas, peníze a pravdu. Nahlas. Teď! Mluv! Má matka je kurva. Můj bůh je špinavá židovská svině, chci to slyšet.“

„Stokrát,“ opravil ho druhý SS Trave.

První SS Wittenberg si dal záležet, aby to, co říkal rabínovi, slyšelo všech tisíc mužů. Jen bezděčně sjel pohledem vyhublé a současně opuchlé tváře, zežloutlé nebo popelavě šedé, mrtvolnou bledost s holými hlavami, protože museli smeknout čapky, uzlovaté lebky plné strupů, boláků a plísně. Některé hlavy zkrvavené, poškrábané nehty, kusem dřívka nebo hřebíkem v marném zápase s přemírou vší. Nevrle odvrátil oči.

„Stokrát,“ dodal první SS Wittenberg. Otočil se k SS Travemu: „Podívej se jen na ty jeho psí uši. Na ty jeho platfusy. Na ten jeho nos. A ty rty jako švestku. Tomu říká krk? Co mu asi smrdí míň? A to ještě nikdo neví, co za pavučinu má v mozku. Podívej, jak se houpe. Musí mít vodu v kolenou.“

Přiložil ústí hlavně a mušku revolveru skoro na rabínovy rty. Rabín už ani nepolykal slzy. Zkoušel opakovat, co první SS Wittenberg chtěl a co druhý žádal, stokrát? Rabínovi se pletl jazyk. Vždycky jen začal – a tisíc mužů a V. F. to slyšeli: „Můj Bůh je…“ Slyšel cvaknutí pojistky revolveru? „Můj Bůh je… Můj Bůh je…“

„Vypadá jako zrůda,“ řekl druhý SS Trave. „Co myslíš?“

„Přesně, jako zrůda,“ opakoval SS Wittenberg. „Tos trefil.“

„Nic nového pod sluncem,“ dodal SS Trave.

„Víme, co tvůj bůh je. Dál: co je? Jako ty. Jako vy všichni. Mluv!“

Rabín se zmohl jen na to, aby si rukou otřel ústa. Bylo pouze otázkou času, kdy se zhroutí. Teď se mu netřásly jen ruce, brada, hruď. Chvěly se mu nozdry jako uřícenému koni. Chlad mu rozevřel ústa, jako se otevírají mrtvým. Na těle měl plno skvrn bláta, slupky špíny, strupy. Vykukovaly jen otvory otupělých očí a úst. Díval se do ztracena, možná dovnitř. Smrt byla viditelná i neviditelná. Ale rabín ještě žil.

„Víš, co jsi?“

„Jsem, co jsem,“ hučel rabín.

„Vidím, že ti rozumí,“ řekl SS Trave.

„Na to vsaď krk, že mi rozumí,“ souhlasil SS Wittenberg. „Bude rozumět všemu, co od něj chci.“

„Doufám,“ připojil se SS Trave.

„Tak co, můj milý?“ oslovil rabína SS Wittenberg.

„Dali jsme mu víc času, než máme, ne?“ zeptal se SS Trave.

„Jsi, co jsi?“ chtěl vědět první SS.

„Je, co je,“ připojil druhý SS.

„Jsem, co jsem,“ opakoval zkřehle rabín němčinou, do které se narodil v Karlsruhe.

Byl nahý, zkřehlý a připomínal otevřenou ránu, která už nekrvácí. SS Wittenberga napadlo dát rozkaz, aby tisíc mužů zařvalo, že jejich bůh je svině; budou křičet schovaní jeden za druhého. Jedním hlasem, jako burácí volání Herrenwaffe. Za to by mohl dát už dopředu ruku do ohně. Tak jako do pár dnů, ne-li už dneska, dají do ohně ta jejich polochcíplá těla, pomyslel si SS Wittenberg. Budou řvát, jako by si to nacvičili. Nemusel se ptát sám sebe proč. Jen aby přežili. Zkusí to s nimi jindy. Už jsou tu opravdu příliš dlouho.

První SS Trave se usmál jako člověk, který už ví, co jeho kolega a soukmenovec možná neví. Chce, aby to prohlásil rabín, ne ty chlupaté opice. Nahý rabín mu připomínal trpaslíka. Viděl, jak se za svou nahotu stydí. Co židovky ve vedlejším lágru při ranním a večerním sčítání? Musely by mít ruce jako chobotnice, aby se dokázaly zakrýt, třebaže se snažily a mnohé z nich šly za půl hodiny do komína a z jejich masa, duše a nahoty a posledních pár kapek tuku byl oheň, kouř a pak popel nebo kousek mraku. Bránily se obnaženosti, protože se jim spojovala s hříchem. Jsou a byly to především ony, kdo poskvrnily nahotu. Židi připsali nahotě neslušnost, neskromnost a necudnost. Nahé židovky se tvářily, jako by si kdovíjak zadaly. Co je na nahém těle samo o sobě hříšného? Měly by vidět nudistické pláže u Ledového moře. Ovšem lágru se nic nevyrovná. Rabín v něm vzbudil myšlenku, která se spojila s úsměvem.

„Řekni,“ oslovil rabína SS Jochen Trave, „smějí, nebo nesmějí židovky nosit paruky? Je to pravda, že až přijde váš mesiáš, první, co zakáže vdaným, bude nosit paruku? Rovná se pro ženské paruka vstupence do pekla? Smrdí to v pekle sírou, jak se tam pálí paruky i s vámi? Jako tady?“

„Je to pro ně vážná náboženská otázka,“ připojil se SS Wittenberg.

„Pro židovku – není-liž pravda…,“ obracel se SS Wittenberg na rabína. „Je přímo povinnost zakrýt si pravé vlasy parukou, aby nesváděla muže kromě manžela. Ani manžela, když to není podle předpisu v té jejich tóře. Ukazuje svou pokoru před bohem, co jsem slyšel, jako ty nosíš čepeček. Doufám, že lágrová čapka ti slouží stejně dobře. Je to pravda, že s parukou si každá židovka připadá jako princezna?“

„Zevnitř i zvenku, počítám,“ ušklíbl se SS Trave.

„Nezakryté vlasy jsou pro ně totéž jako vystavit nahé tělo.“

SS Wittenberg se ohlédl k Vili Feldovi. Za co je tu vůbec odpovědný pomocník kápa? Zdržoval se okamžik úvahou, kterou za vteřinu vtělil do slov. Rozkázal V. F., aby nechal přinést hrnec. V. F. okamžitě nařídil pomocníkovi, aby přinesl hrnec. Pomocník odklusal do baráku, zmizel ve chvíli uvnitř a vrátil se s modrým, otlučeným emailovým hrncem, který, jako všechny nádoby na baráku, sloužil v noci jako nočník a ve dne se v něm podávala šťastnějším jedincům, kteří se k němu dostali, kaše nebo polévka. (I tak na to byla tlačenice, jinak dostal každý svůj příděl na dvacet čtyři hodiny, někdy vroucí polévku, do holých dlaní a protekla mu jako voda do bláta.)

V. F. převzal od pomocníka hrnec. Držel nočník v ruce. (Nebyl to naštěstí nočník vedoucího bloku, který byl uvnitř a tohle si ušetřil.) Očekával, co přijde dál. Ještě nevěděl, k čemu oba esesáci míří.

SS Trave si uvolnil opasek a začal si rozepínat kalhoty. SS Wittenberg nařídil rabínovi, aby podržel hrnec.

„V obou rukou,“ nařídil mu.

Rabín sevřel nádobu křehnoucíma rukama.

„Chceš žít?“ zeptal se SS Trave; ani teď neočekával odpověď.

„To je správná otázka,“ řekl druhý SS Trave. „Jestli chce žít.“

„Chceš, nebo nechceš žít?“

Znělo to jako otázka opakovaná do omrzení.

Rabín držel hrnec za obě ucha.

„Dávej pozor, co teď řeknu,“ dodal Wittenberg k rabínovi.

„Je to v jeho rukou,“ řekl SS Trave.

„Jo. Je to v jeho rukou,“ potvrdil SS Wittenberg. Oběma to připadalo vtipné.

„Ať se správně soustředí,“ doplnil SS Trave.

„To tedy radši ano,“ doplnil SS Wittenberg.

Rabín nejprve nechápal; pak zahlédl rozepnutý poklopec SS Jochena Traveho a držel křečovitě hrnec kousek od V. F. Nemusel ani hledat nápovědu v očích nebo na rtech pomocníka kápa Vili Felda. Sotva se znali. Taky tisíc mužů to pochopilo. Přáli si, aby to rabín udělal rychle a ochotně, aby oba SS nepopudil. Věděli, co se mohlo stát kdykoli, pro nejmenší rozmar obou SS. Nepřáli rabínovi potupnou smrt. Nic z toho, co přicházelo. Už od začátku byl víc mrtvý než živý. Kdokoli z nich mohl stát jako rabín nahý ve větru na jeho místě a čekat, co přijde vzápětí. Nechtěli zemřít s ním. Věděli, že v Auschwitz-Birkenau je každá smrt potupná, každé ponížení bezedné. Muži SS ponížili bez výjimky každého, ještě než ho zabili. Je-li v člověku nějaká jiskra, byli rozhodnuti ji uhasit, zadupat do bláta. To byl v Auschwitz-Birkenau německý zákon. Zákon mužů SS. Zákon Německa. Chtěli už nazpět do baráku – co nejdřív, aby nebyli ráno na práci slabí jako mouchy. Nespat – stejně jako nejíst – znamenalo časnější smrt. I tak nevydržel nikdo v táboře dlouho; ti nejodolnější v průměru devadesát dva dní. Méně odolní pohasínali svým druhům před očima. Vyčerpaní a zesláblí a zmrzlí neměli naději, šli do komína s příští várkou. Sledovali rabína a v duchu ho pobízeli, aby udělal co nejrychleji, co od něj oba muži SS chtěli. Ne protože to sami chtěli. Byl to pud sebezáchovy.

„Kdo by odmítal sladkosti,“ řekl SS Wittenberg.

„Bílkoviny a uhlovodany,“ doplnil SS Trave.

„I ten nejstřídmější se rád napije, dokonce před jídlem,“ řekl SS Wittenberg.

„Je to jako včas spát a včas zase z postele,“ řekl SS Trave.

„Kdo má vůli k činu, žije,“ řekl SS Wittenberg.

„Kdo žije, ať pije,“ zažertoval SS Trave.

„Tos vyjádřil hezky: ať žije, kdo pije,“ opakoval SS Wittenberg a dodal: „Jen kdo se nevzdává, může vyhrát.“

Tisíc mužů stálo jako sloupy. Uvědomoval si rabín, jak se jeho život propojuje s jejich? Jeho smrt s jejich smrtí? Hledali v jeho výrazu, postoji a pohybech stopu nějaké rozhodné myšlenky. Dělalo oběma SS ještě dobře pozorovat rabína, jeho tělo kost a kůže, jak mu padá brada a klesá hlava a scvrkává se jim před očima? Doufali, že rabín neupustí hrnec. Ti v první a druhé řadě zřetelně viděli, jak se mu třesou ruce a stejně tak hrnec.

SS Trave močil. Mířilo to do hrnce. Zurčelo to dutě, jak se pokrylo dno a přibýval obsah. Z hrnce stoupala žlutá pára. SS Trave konečně domočil. Nechal odkapat poslední kapku. Zapínal si kalhoty. Nemají to v krvi, opakoval si v duchu. Jsou to v nejlepším případě vychytralá zvířata. Jedí lidské vnitřnosti pro nedostatek vůle ovládnout hlad, své vlastní hleny, tasemnice a žížaly a olizují kamení, štěrk a polykají červy, brouky a trávu zašlapanou do bláta, kopřivy, trní, pijou z louží. Ne, my to máme v krvi. Jsme jiní. Bylo povzbuzující vidět, oč jsou lepší. Lágr byl skvělé místo k porovnání předností Němců a Německa se zbytkem světa. Jistě, Němci si zaslouží, aby jich bylo víc než pět set milionů.

„Když to vypiješ, můžeš žít,“ řekl SS Wittenberg k rabínovi.

Rabín držel hrnec, aby nevylil víc než pár kapek, které už vytekly.

„Drž to dobře,“ napomenul ho SS Wittenberg. „Nebo…“ Pořád měl v ruce revolver.

V očích tisíce mužů bylo přání, aby učený muž držel nádobu v ruce pokud možno pevně a vodorovně. Aby svou záhubu nerozšířil na jejich záhubu. Mnozí z tisíce mužů skrývali svou nenávist a hrůzu z obou mužů SS a polykali ji a stejně tak mnozí za svou bezmocnost nenáviděli sebe a tajný hněv mnohých se obrátil proti rabínovi. Vnímal to? Vypadal, že v něm už vychladly myšlenky. Měl by mít schopnost telepatie. V zájmu celku. Muži měli ve tváři hlad, únavu a nemoci, které tajili, a zabité myšlenky, které by oslabily tělo, nechat je hlodat ve spáncích. Stín nebo chabou ozvěnu někdejšího já nebo někdejšího my. Otupělost, která přebila i strach. Jen pud žít.

Z dálky přicházel večer. Ještě bylo poměrně vidět. Mlhy se sbíraly u řek Soly a Vistuly, které, než dotečou od karpatských hor do Severního moře, nebudou už dávno toky s průzračnou vodou. Kromě splašků a soli z dolů a továren a lidských výkalů a průmyslového odpadu zhoustne proud obou řek popelem a sazemi, které odtud odnášejí. Jsou to mraky popele a sazí a rozemletých kostí, co se snášejí na hladinu a co odnášejí řeky, než se rozpustí v Baltském moři. Obrovské hroby v oblacích stejně neviditelné jako kroky v blátě, lesích a močálech Polska. Neviditelné hroby v řekách, než se vylijí u Štětína do moře. Zpomaluje to proud a zahušťuje vodu. Mění to barvu vody, až se podobá temnému nočnímu nebi bez hvězd. Popel a bahno a kosti a mrtví mění toky řek v kalnou břečku. Málokdo asi v přilehlých městech, až po Varšavu a dál, uvažuje o důvodech špatné chuti vody, kterou pije a z níž potom vaří. Vistula je nejdelší polská řeka. Černá židovským popelem. Podoba konce židovské existence v Polsku. A rodí mlhy, ve kterých v podvečer a se soumrakem vypadá všechno přízračně neskutečné. Pečeť lágru nad veškerým územím Polska, Evropy a všech moří a světadílů. Tady se večer chytal na drátech, prosycen mlhou a popelem, zárodkem noci. Někdy se na ostnech drátů chytaly hvězdy podobné zrníčkům na poušti, stříbrné paprsky, než ztmavly.

Nebyl to první žert mužů SS s vězni, aby si krátili v lágru čas. Včera přivezl transport z Drancy ve Francii jeptišky, protože ukrývaly židovské děti. Nařídili jim svléknout se před barákem dezinfekce do naha a nechali polské holiče ostříhat jim zbytek vlasů na hlavě, v podpaží a mezi nohama. Jeptišky se zalykaly studem. Zoufale se snažily zakrýt svou obnaženost. V tom se nelišily od židovek. Urážela je přítomnost mužů. Nic neponižovalo ženy víc než hromadná nahota. Obnaženost žen na očích mužů je svlékla ještě z něčeho navíc než ze šatů, prádla nebo punčoch. Odnímalo jim to nejen ochranu před větrem a chladem. Odňalo jim to důstojnost, odhalilo to zranitelnost, choulostivost a bezbrannost žen. Pohanělo to na nich, čím byly čisté nebo krásné. Vzalo jim to, co mají jen ženy. Ponížilo je to natolik, že moci si volit mezi nahotou a smrtí, volily bez váhání. Šly do komína až večer. Jeptišky stejně jako židovské ženy nebo muži a děti neměly tušení, že sprchy, označené za hygienické a zdravotní opatření, je mají ukolébat, aby se nemohly připravit, že je zabijou. Poznání k nim přišlo jako ke všem ostatním. Postup, o kterém už starší vězni věděli, byl prostý a snadno klamal. Kdo by po dlouhé cestě vlakem nevěřil na první dojem koupelně s kropičkami, které vypadají jako sprchy, s kachlíkovými nebo hladkými betonovými stěnami a kanálky s velkými rohožemi a odtokem? Jen místo vody z kropiček spadaly ze stropu krystalky cyklonu B, které shora vysypal z plechovky do úzkých šachet jako trychtýře německý popravčí technik nebo na začátku plynování pro německé slabomyslné německý doktor. Jeptišky naletěly jednoduchému, mnohokrát denně, týdně a měsíčně nebo ročně opakovanému triku jako všichni ostatní. Se skupinami svezenými z ženských baráků po selekci, které k nim přidali, se musely svléknout; zbili je a zatlačili dovnitř. V komoře bylo místo pro každého: třicet šest čtverečních centimetrů. Do třiceti minut jim cyklon B rozložil plíce a měly to za sebou. Zahynuly, i s ponížením a urážkami a modlitbami ke svému křesťanskému Bohu a čerstvými škrábanci, boulemi a modřinami, stopami vždycky se opakujícího předsmrtného zápasu lidí, kteří se patnáct až třicet minut dusí a které mučí každá vteřina, kdy se už nemohou nadechnout.

U jeptišek udělali esesáci výjimku. Voda, kterou čekaly, byla nejdřív opravdu voda. Až za chvíli voda dotekla a dolů padal plyn. Jeden z esesáků nadzdvihoval jeptiškám před sprchami ve svlékárně koncem silné rákosky prsy. Představená sester protestovala a esesák ji sešvihal přes zadek a ňadra do krve. Až potom je poslali koupat. Nechali je opravdu vykoupat, aby se z představené smyla krev, než je zaplynovali. Nápisy na zdech je přežily. Čistota nade vše. Před jídlem a po použití záchodu umýt ruce. Veš je tvá smrt. Arbeit macht frei. Práce osvobozuje. Jedem das Seine. Narodili jsme se, abychom zahynuli. Hesla německého národního socialismu.

Vítr rozprášil ještě pár kapek, které upustil rabín z nakloněného hrnce, než našel rovnováhu.

„Říkám ti, abys nešvindloval, takhle to hrát nebudem,“ řekl SS Wittenberg. Zamával pistolí.

„Nefixlovat,“ řekl krátce SS Trave. „Nejsme žádní jelimánci.“

„Jako na turnaji,“ řekl SS Wittenberg. „Jako v aréně, jak se sluší a patří.“

„Nevypadá jako gladiátor,“ řekl SS Trave.

„Ke gladiátorovi má daleko,“ souhlasil SS Wittenberg.

„Udělal chybu, že neemigroval,“ zamyslel se SS Trave.

„Asi ho nikde nikdo nechtěl.“

SS Wittenberg si prohlédl hlaveň revolveru a sledoval, jestli rabín ještě něco vyleje.

„Brzy budeš v ráji, za každou kapku, jak to vidím,“ řekl.

„Nahoře pozdravíš svého jediného boha všech bohů,“ řekl SS Trave. „Ukáže se, jak ses modlil.“

„Co taky čekáš za takovouhle frašku,“ řekl SS Wittenberg.

„Vypij to,“ řekl SS Trave.

„Posluž si, napij se, potřebuješ trochu tekutiny do žil,“ usoudil SS Wittenberg.

„Buď, anebo,“ řekl SS Trave.

Když to vyjde, může žít. Slyšelo to všech devět set devadesát devět mužů. Jistě by se mezi nimi našel jednotlivec, který by to udělal. Rabín v hrůze ze smrti, se záchvěvy touhy žít, najednou pomalu, chvějícíma se rukama přidržel hrnec blíž k tělu, takže se zdálo, jako by ho zvedal. Ale kde byly jeho ruce, pás a hruď a ústa? Nebojoval jen s větrem a zimou. Nevedl pouze svůj zápas s rovnováhou hrnce. Byl to zápas se sebou, s okolnostmi a nabídkou, kterou mu udělal SS Jürgen Wittenberg. Když to vypije, může žít. Nechtěl se ptát ani v duchu, jak dlouho. O hodinu déle? Do rána? Do zítřka večer? K příští pondělní selekci? Mohl si zachránit život jako prve, když se modlil, s tím, co v něm doznívalo jako slábnoucí ozvěna, anebo v co už nevěřil? Kašlal, dávil se, křivil rty. Svírala ho křeč. Měl v očích mlhu a touhu po životě. Nebo ne? Naklonil hlavu k hrnci. Zavřel oči, ze kterých odešla barva. Překonával vnitřní hnus. Ještě pořád měl asi, koho by v sobě zabil, pokud nezabije sebe nebo se nenechá zabít.

V. F. první postřehl, že se v rabínovi dělo, co oběma esesákům uniklo. (Stál nejblíž.) Ještě v něm tedy život nevyhasl. Rabín musel o něčem uvažovat, už skoro bez sebe mrazem a hrůzou ze smrti a z ponížení před smrtí, kterým chtěli oba SS, Wittenberg a Trave, přesvědčit učeného muže, že je – ještě zaživa – méně než popel, méně než vítr, méně než černé saze, než hvězdný prach, než pár kapek v moři, dech soumraku, zvonění v drátech, nic, nula, méně než nic. Nikdo, kdo se narodil z židovské matky, nemá ani v nejzapadlejším koutě Německa tu nejmenší šanci. Je jen otázkou času, kdy zmizí poslední obřezaný, poslední muž, žena nebo dítě a stařec, narození z židovské matky. Co se v rabínovi dělo? Ano, je – ještě je – v tom jediném měl pravdu; ponížení se stalo už trvalou předehrou smrti, k níž Německo odsuzovalo svého nepřítele. Chtěli, aby pochopil, že je pro něj lepší nežít než žít. (Jak každý čas pracuje proti němu. V lágru jako v Německu neexistuje ulita, do které by se schoval. Lágr je veliká společná ulita sama o sobě.) A aby za to byl v konečném důsledku, ještě než naposled vydechne, Německu a Němcům vděčný. Kdo nakonec neobdivuje silné? Už ho asi přesvědčili. Nebo ještě ne? Co chtěl udělat? Co ještě mohl udělat nebo neudělat kromě toho, co mu nařídili? Hrnec měl pod bradou. Mohl ho obrátit, dřív než se dotkne okraje nočníku rty? Měl snad ještě sílu udělat víc?

Mohl konec, který přicházel, rabína v něčem posílit? Měl ještě sílu nebo vůli něco uvážit? Měl v pohledu to, co mají lidé, které nikdo nechce, kteří se už sami odtrhli od všeho jako zmrzlé jablko od stromu. Leží a tleje, než shnije a zmizí. Vracelo Německo v rabínovi židovský národ k tomu, čím byl, než se pozdvihl z pouštního kmene otroků?

Bylo to něco jiného než jenom hnus nebo strach nebo touha žít. Sledovalo to bez jednoho tisíc mužů a V. F. Věděli v každé vteřině znovu, že na rabínově místě mohl být kterýkoli z nich. Dnes to byl rabín, kterého vyvolali, zítra to může být obchodní cestující, učitel nebo kovář, elektroinženýr, V. F. Nezávisí to na povolání nebo odkud člověk je, co je, ale z jaké matky se narodil. Přáli si, aby rabín myslel i na ně. Celou dobu si ani jeden z nich nepřál nic víc, jen aby rabín nahlédl a zvážil svou situaci a skoncoval to sám se sebou rychle a s ohledem na ně. Neváží tisíc životů víc než jeden? Jistě, to se v lágru nemusí. Každý je tu nakonec jen sám za sebe. Zachraň se, kdo můžeš. Každý z nich se v duchu viděl na rabínově místě. Kdo by se odvážil místo vypít vychrstnout moč na své mučitele, má-li nakonec stejně zemřít? Přáli si, aby také rabín v duchu viděl na svém místě je. Každého zvlášť a všechny dohromady. V duchu ho odsuzovali spolu s oběma muži SS.

Rabín modral tisíci mužům a oběma esesákům před očima vteřinu po vteřině. Nejen čas, i chlad a hrůza pracovaly proti němu. Už měl nejen tvář, ale i tělo samý pot smíšený se špínou.

„Všechno,“ řekl SS Trave.

„Všechno,“ opakoval SS Wittenberg. „Kdo má, tomu je dáno.“

A potom znovu: „Kupředu, kupředu!“

„Kupředu,“ vložil se do toho SS Trave.

Vítr teď klouzal rabínovi po holé hlavě. Soumrak za dráty začal pomalu tmavnout a blížil se. Den se začal krátit rychleji. Daleko odtud už byla černá tma. Brzy se spustí déšť. Nesvítila jediná hvězda.

„Nezdá se ti trochu náladový?“ obrátil se SS Wittenberg na SS Traveho.

„Takhle nás asi nepřesvědčí,“ dodal SS Trave.

„Ne, to tedy ne,“ potvrdil SS Wittenberg.

„To bych si musel myslet, že už mu vyschly žíly.“

„Žíla.“

„Takže?“

„Má švába na mozku,“ řekl SS Trave.

„To je ono, má švába na mozku,“ souhlasil SS Wittenberg.

„Je polovičatý.“

„Jo. Polovičatý.“

„Váhá.“

„Neměl by.“

„Ne, to by neměl.“

Na zlomek vteřiny se V. F. lekl, že rabín v posledním vzepětí vyleje hrnec na jednoho nebo na oba esesáky. Byl to záchvěv neproniknutelného hnutí, které ovlivňuje člověka v souladu s poslední myšlenkou a ochabuje, když už je člověk uhasí. Dovedl si to přestavit. Viděl to skoro výrazně, v duchu zveličené. To by byla vzpoura. Na vteřinu to tak skoro vypadalo. To by odnesli všichni. Šli by rovnou z nástupiště do komína. Snad na to už, naštěstí, rabín neměl. Bylo to možné? Jistě to napadlo leckterého z mužů. Přišlo to rabínovi navzdory ponížení na mysl? Díval se (nebo už se možná ani nedíval) vyhaslýma očima. Snad to poslední, na co rabín myslel, bylo prokletí.

Vítr skučel. Bylo čím dál chladněji. Byl to nejstudenější říjen v Au-Birkenau. Teď si všichni přáli, aby to rabín skončil. Jak rychle dokáže člověk zmrznout, když chce a poddá se tomu? Nebo rabín chce, aby tady zmrzli všichni? Všichni věděli, že chce-li člověk už nežít, život ho opustí. Nešlo už přece o to, co je správné a špatné, dobré a zlé, spravedlivé nebo nespravedlivé, ale o to, kdo přežije tenhle soumrak, tenhle večer, tuhle minutu, jestli tisíc mužů bez jednoho, nebo všech tisíc naopak zahyne. Jak mohli rabínovi vnuknout, aby zahynul rychle? Aby to chtěl. Měli na něj začít volat, aby si pospíšil? Sedělo to jistě na rtech mnohým z nich. Všichni přece žijí na pokraji života, s rukou podanou záhubě. Pouhá myšlenka, vzkaz, prosba, výzva, zlomek myšlenky.

Rabín spustil ruku s hrncem tak prudce, že mu vyklouzl. Strach nebo vzdor v jeho očích se změnily v mráz, jako se v soumrak změní světlo větrem. Obsah hrnce rozvál vítr. Žlutavé kapky se rozletěly a pár z nich se zastavilo o uniformy. Vítr se stočil proti esesákům. Hnal se přes záda, krky a hlavy tisíce mužů k oběma mužům SS a na rabína. I v silném vlnobití a víření vichru stálo tisíc mužů jako přimrazeno; nikdo se nepohnul. Teď vítr dokutálel hrnec k nohám SS Traveho. Nikdo se neodvážil bez rozkazu vystoupit z řady. Zraky mnoha se upřely na hrnec a pohled mnoha se hrnci vyhnul, jako by tam nebyl.

Na nohavici kalhot SS Traveho se objevilo pár žlutých kapek. Okamžitě se vsákly a přeměnily ve skvrnky, jaké měl po nahém těle rabín.

„Prase,“ řekl SS Trave k rabínovi. „Měli jsme tě nechat klečet.“

SS Wittenberg se podíval na skvrny.

„Prase,“ opakoval po SS Travem SS Wittenberg. „Nedá se jim věřit, ani když už jsou saze.“

Až teď se V. F. odhodlal; udělal pár kroků po větru, shýbnul se, zvedl hrnec a vrátil se i s ním na své místo. Vypjal hruď do pozoru, špičky a paty jako voják. Namočil si ruce, také na nich krůpěje vytvořily žluté fleky.

„Prasata,“ ulevil si znovu SS Jochen Trave.

„Svině,“ opakoval po něm SS Wittenberg.

A potom řekl: „To si zaplatí. Tady není klášter. Myslí si snad, že jsme tu sanatorium? S naší trpělivostí si nikdo zahrávat nebude.“

Platilo to všem. Někteří se třásli zimnicí, jiní horečkou, ale všichni se snažili s vypětím vůle nedat to na sobě znát. Bylo to tisíc živočichů, kteří neměli už nic mimo holý život a zkušenosti, jež si nepřinesli z domova, ale z nejrůznějších projevů lágru. Nebylo v nich ani tolik lstivosti, kolik předpokládali SS Wittenberg a SS Trave, kteří buď nepostřehli, nebo nedbali na jejich trpělivou netrpělivost. Mohli jen schválit návyky davu, který stál a poslouchal povely SS a jejich pomocníků jako jeden muž. Vypínali vychrtlé hrudníky, zvedali hlavu jako hypnotizovaní ve spánku. Slabost měla v lágru v každém zlomku vteřiny neblahé následky, stejně jako nemoc. A všichni pocítili, že to platí všem. Stáli jako sochy, čepice v ruce.

Nebylo nic, co by muži SS nesměli. Nevěděli jen nikdy předem, co chtěli nebo nechtěli, kromě toho, co věděli bezpečně.

SS Wittenberg prohodil směrem ke svému kolegovi, SS Travemu: „Už ví, v čem je rozdíl mezi rájem a peklem.“ Ani jeden z nich nečekal, že by to snad rabín potvrdil. „Tady ho bezplatně poučíme, co je peklo. Nepotřebuje na to ani potvrzení, žádný diplom, že prošel kurzem.“

„Dostanou se jen dovnitř, nikdo už – doufám – ven,“ řekl SS Trave.

„Stačí odmontovat zevnitř brány kliku,“ připojil SS Wittenberg.

Bylo zřejmé, co měl na mysli, protože v podzemních komorách, kam se pouštěl skrze falešné kropičky cyklon B v krystalcích, aby se ve styku se vzduchem proměnil v plyn, první, co ty uvnitř napadlo, bylo tlačit se ke dveřím, které měly kliku jen zvenku. Až potom lezli jeden po druhém, ti silnější přes děti, těhotné ženy nebo starce, aby se dostali blíž stropu, kam plyn vystoupil nejpozději, a žili o vteřinu déle.

„Všichni jste na čekací listině,“ dodal SS Trave k rabínovi, který už jenom mlčel.

„Proč myslíš, že vás vyhnali z ráje?“ připojil SS Wittenberg k rabínovi, který ho snad už ani nevnímal.

„Mám u tebe deset marek,“ řekl SS Trave k SS Wittenbergovi. Zněla z toho konečnost. Už dopředu to obsáhlo něco, co začalo a skončilo. Pohlédl na zamračené, snižující se nebe.

V. F. si to skládal dohromady. Proto tedy přišli. Přišli se nejen přesvědčit o bezcennosti člověka. O své všemohoucnosti. Uzavřeli sázku.

Rabín věděl, že dospěl k rozhodujícímu okamžiku. Nemyslel na nebe nebo peklo. Na to, jak může být najednou všechno relativní. Co a kdo je první a poslední. Překročil mez, za kterou už na něm nic nezáleželo. Ani co se týkalo jeho, ani co se týkalo tisíce mužů. Díval se do ztracena, na soumrakem přicházející večer, na dráty, mlhu. Snad se díval dovnitř, zvenku už zmrzlýma skelnýma očima. Možná že si přál ještě naposled, než zahyne, vidět hvězdu, alespoň jedinou hvězdu nebo znamení svého jediného Boha, bránu, kterou opustí tento život a vstoupí do jiného, tu devátou bránu, o které četl a o níž se učil, ale třeba už ani to ne. Snad byl – přece jen – hrdý na to, že neposkvrnil důstojnost svého Boha, ale třeba tak daleko nebo hluboko anebo vysoko jeho zkřehlé myšlenky už nedosáhly. Stala se z něj hrouda prochladlého masa. Doznění pudu sebezáchovy, opona, před kterou už nevystoupí. První SS, Wittenberg, ho střelil do úst, třikrát za sebou, aniž mu cukla ruka v zápěstí, takže rabínovy rty ztratily výraz, jaký měly ještě před pár vteřinami. Vrazil mu hlaveň pistole mezi rty jako šroubovák nebo páčidlo, dost hluboko, aby se rabín začal dávit, ale dlouho se nedávil. Dávení zastavilo olovo. Zdálo se, že SS Wittenberg spěchá, aby je nezaskočil déšť. Skoro štítivě vytáhl zbraň z rabínových úst. Shýbl se a otřel hlaveň o rabínovy hadry. SS Jochen Trave se lhostejně díval jako člověk, pro kterého to skončilo už předtím. Tisícihlavá saň ztratila jednu ze svých hlav. Prohrál deset marek. Ať jdou rabíni k čertu. Všichni obřezaní. Všichni podlidi, Untermenschen. Rabínovo tělo snad vyhaslo a vychladlo, ještě než se svalil na zem jako poloprázdný pytel brambor.

Drát, kterým si rabín vázal kalhoty, ležel u hromady šatů a velkých bot, jež vítr převrátil do bláta a rozházel.

„Židovský bůh je svině, pamatujte si to,“ řekl o něco hlasitěji první esesák Wittenberg k mužům, kteří stáli celou dobu s čepicemi v rukou a v pozoru. „Je po něm. Jako by nebyl. Nemůžete od něj moc čekat. Možná že včera byl všemocný. Teď je bezmocný. Rozuměli jste?“ Předpokládal, že rozuměli. Kdyby ne, názorně je přesvědčí jednoho po druhém nebo všechny najednou. Dvakrát tu žádný proslov dělat nebude.

A k sobě řekl: „Pakáž. Gesindl.“ Mohl si také střelit do davu. Jen tak. Jako někdy od vchodu střílel do ženského baráku, když je po selekci napadlo zpívat.

Polohlasně dokončil myšlenku, která z něj vytryskla: „Neumějí ani žít, ani umřít. Fuj.“ Odplivl si. Slina zůstala v blátě. „Fuj,“ opakoval vzápětí. „Scheise.“ Znělo z toho nezvratné přesvědčení mužů SS, kteří nikdy ničeho nelitují, nic nevysvětlují, za nic se neomlouvají a za ničím a nikým se neohlížejí.

„Dostal Durchlassschein,“ prohodil druhý, SS Wilhelm Jochen Trave.

Zelenýma očima se díval ke komínům.

„Jo, dostal Durchlasschein,“ opakoval první, SS Wittenberg, jako ozvěna věcného hlasu. „Má, co chtěl.“ Věnoval poslední pohled tisícovce mužů, zmlklých, jako by stáli za skleněnou stěnou, a to bylo trefné srovnání, protože byli namačkáni a zticha jako leklé ryby v akváriu. Šaty měli od bláta, ve kterém stáli.

Vzal druhého esesáka kolem ramen jako milenec milenku a pravou rukou si zastrčil revolver do pouzdra. To celé tady je cvičná střelnice a střílí se naostro. Těch prvních deset ostrých jde na živý terč.

Odcházeli, oba vysocí a urostlí, zády k mase tisíce mužů, první silný a druhý neobyčejně štíhlý. První modrooký a druhý zelenooký. Ve tvářích, v očích i v pohybech měli jistotu a spokojenost. Nebylo nic, co by je mohlo zviklat, když se už pro něco rozhodli. Za okamžik splynuli s dráty splývajícími s popelem a soumrakem. Bylo to zajímavější než soutěž, kdo zastřelí větší krysu. Spoustu krys tu už vystříleli. Krysy a lidi tu byli volně na odstřel.

3.

V. F. nechal mrtvého odnést. Vybral dva muže. Bude muset rabína zapsat do knihy mrtvých, das Sterbenbuch. Tma pokročila. Rozrážely ji jen záblesky plamenů z krátkých komínů. Oba esesáci už byli bezpečně za branou. V. F. dal rozchod. Muži utíkali nazpět k baráku, aby se zahřáli pohybem, kde, i když komínek napříč někdejší stájí rakousko-uherské kavalerie zůstal studený, bylo příjemněji než ve větru, v blátě. Vítr v zádech jim pomáhal. Popel nikomu nevadil. Stačilo ho odfouknout ze rtů. V lágru je nejlepší, když se nic neděje. Nikdy to netrvá dlouho. Za chvíli byli zase na kavalcích.

V. F. vešel do své světničky někdejšího podkoního, vzal si k ruce das Sterbenbuch a odškrtl rabína podle čísla. Takhle vyškrtl za posledních dvacet čtyři hodin alespoň pětinu lidí. Přišli další. Páchl tu vařený tuřín. Kyselé, kvasící zelí. Opar večeře. Nechtěl myslet na jídlo, protože to připomínalo hlad. Měl plný nos. Jak se asi rabín jmenoval? Měl vytetované číslo, ale z toho moc nevyčetl. Jméno už dávno nikdo neměl. Bloková kniha byla ohmataná a roztřepená. Tužka, už krátká jako palec dospělého muže, se podobala spíš špalíčku.

Nad barák se snesla tma. Mlha se propojila s nocí a zhoustla popelem. Krematoria pracovala na plné obrátky. Francouzský transport z Drancy už shořel. Pálili se další mrtví, snad Italové, možná z Maďarska. U krematoria večerem občas prošlehl plamen. Nebylo vidět ani k drátům. Vítr lomcoval střechou a dřevěnými stěnami, plnými štěrbin, prasklin a otvorů, kde už břevna někdejších rakousko-uherských jezdeckých baráků vyhnila. Okna byla pod střechou a nedoléhala, už když sem přišli. Za chvíli se barák zadýchá a trochu zas oteplí. Život a smrt jsou tady bratr a sestra. Siamská dvojčata. Nikdo nemluví o úlevě. O hrůze. Co přijde. Co odešlo. Co se seběhlo. To obojí tu žilo v každém člověku, jako proudí krev v žilách, kyslík okysličuje vzduch. Částečně je lepší nemyslet na smrt – vlastní ani cizí. Snažit se nevidět mrtvé. Nebo na ně nemyslet ani o vteřinu déle, než je zapotřebí. Žít v očekávání smrti, jak vědí rabíni už čtyři tisíce roků, je horší než smrt. Nikdy to nezastaralo. Vedoucí bloku o ničem nevěděl, ani nechtěl. Byl ještě se svým dětským milencem, píplem, který se ho držel jako klíště. Pár lidí čekalo na příležitost s ním mluvit, jako čeká čeledín nebo podruh na okamžik promluvit si s princem, aby se ucházel o místo v krejčovně, v ševcovně nebo u kapely, aby nemusel chodit na nejtěžší práce a žít z ubohého přídělu kalorií. Leckdo by mu rád nahradil jeho dvanáctiletého andílka, kdyby se mohl dostat mezi kuchaře. Vedoucí bloku neměl zájem. Vyšel ze své komůrky. Hledal mezi vězni doktora. Bál se o svou prostatu. Někdo mu řekl, že s italským transportem přišli lékaři. Blokový odešel ke svému SS, aby se dostal branami mezi lágry do italského baráku. Doufejme, že je ještě všechny nezplynovali.

V. F. slyšel, jak se muži vrhají na pryčny. Myslel na kavalec, kde prve hráli karty. Jak dlouho to trvalo. Je toho málo i hodně, o co se tady dá hrát. Někteří z mladých esesáků se ve svých šprýmech předháněli. Minulý týden nařídil Rottenführer Jochen Rieger, aby z talisů, náboženských šál pro pobožné lidi téměř svatých, ušili spodky pro tisíc mužů. Pro deset, sto tisíc mužů. Materiálu je dost. Pak je nechal stát a po ledové rybí polévce, přesolené, aby dostali průjem, jim šest hodin nedovolil jít na latrínu. Ostrahou pověřil pomocníka kápa Vili Felda a jeho muže. Teprve když se vykáleli první, co to už neudrželi, do svých náboženských šál, teď spodků, nařídil rozchod. Ale předtím je osobně zbičoval. Přišlo mu to k smíchu. Čertví, co si vymyslí zítra? Ponížení bylo jen předpokojem – nebo předznamenáním. To sedělo mnohým z mužů za čelem jako démoni, jako německá bakterie, kterou jim do mozku nasadili Němci nebo kterou se nakazili sami. Pro hodně lidí bude komín úleva. SS si dovedli poradit, aby se pro ně z lágru nestala pouhá nuda nebo povinnost. Věděli, jak odlišit velikost od slabosti.

Bylo ticho, až na obvyklé hluky lágru pro sto až sto padesát tisíc lidí. Nikdo, kdo nemusel, se ani nepohnul. Zahřívali barák dechem a pachem a svým živočišným teplem. V každém baráku bylo tisíc lidí. Tisícovka plic ohřeje za zavřenými dveřmi každý prostor. V. F. znal tohle nehybné ticho. Byla to odmlka smrti. Tisíc mužů, bez jednoho, už odepsaného v knize mrtvých a snad – pro mnoho důvodů – zapomenutého. Tisícovka vyhublých skeletů, lidí schopných se vymknout alespoň na tady a teď i sebemenší myšlence. Myšlení ohrožuje, protože oslabuje, nabádá k váhání ve chvíli, kdy rozhoduje zlomek vteřiny, k ohledu, kdy člověka zachrání jen bezohlednost. Tisíc unavených, hladových a žíznivých, opotřebovaných další odstrašující zkušeností nebo snad už ani ne natolik odstrašující. Budou usínat s otázkou, co přijde příště. Kdy. Ke komu. Každý se držel naděje, že k němu snad ne. Možná ne do příštího pondělí. Do přespříštího pondělí. Kdoví, kdy skončí válka? Kdo je s nimi nebo už bez nich. Zůstával ve střehu jako dravý pták, kterého ohrožuje neznámé nebezpečí v nejrůznějších podobách.

V. F. si vybavil tvář své známé z ženského lágru, která – třebaže měla spojení na esesáky a mohla se objevit – díkybohu nepřišla. (Někdy od ní kápo žádala, aby jí zpívala šlágry Marlene Dietrichové Nimm Dich in Acht vor Blonden Frau’n, Leben ohne Liebe a Lili Marlen; měla – jak řekla kápo – hlas jako Lale Andersonnová. Štěstí, že nemohla přijít.) Je tu plno nových esesáků. Než se otrkají, budou se povzbuzovat a zvyšovat si sebevědomí a sebejistotu sázkami do deseti marek, asi jak to odpovídá žoldu: jako sázka, kterou právě zažili. Čas plynul rychle. Bylo to už dávno. Co bylo před půl hodinou, už nikdo nevrátí. Kdo by taky chtěl? Proč? Pece čekají na ty, co přijdou na řadu, ne na ty, co to už mají za sebou. Nikdo neví dopředu, co je dobře a co ne. Štěstí je vždycky krátké. Opak je bez konce.

Nemělo smysl myslet na bezcennost života v Německu, v lágrech. Vzdávat se něčemu, co se stalo někomu jinému. Někoho litovat. Nemluvě o tom snad litovat sebe. Připustit si nemoc nebo slabost, starý návyk, než člověk padne. Byla by ztráta sil lámat si tím hlavu. Zlo, dobro? Já, ty, oni? Je to jen existovat, nebo neexistovat. Přežít, nebo nepřežít. (Zbytek je německá slupka. Obal. To, co se podařilo Němcům udělat od ledna třiatřicátého roku z Německa, Evropy, a budou-li mít štěstí a úspěch, z celé planety Země. Slovo soucit Německo vyškrtlo ze svého slovníku. Jako ve svém atlase zrušilo předválečné hranice. Svět je nebo bude Německo.) To jediné, co dávalo smysl, byla smrt. V. F. si taky mohl myslet: Jsem, co jsem. Než mě poníží a zabijou a spálí. Zatím místo mě zabíjejí jiné. Včera jeptišky, před chvílí francouzské židy z Drancy u Paříže. Pokaždé někoho jiného. Proto – možná – ještě žiju. Na smysl – nebo místo koho – se bude člověk ptát později. S hrozbou a neodvratností smrti se dá naučit žít. Je to pravda, že si člověk zvykne i na šibenici. Zítra zemřu, ale dneska žiju. Člověk je chatrná lodička na rozbouřeném moři. Nemá smysl se ptát, kdo je nepřítel. Vždycky to někdo je, člověk z masa a krve, než se z něj v papírech německých byrokratů stane číslo, součást budoucí statistiky – položka v účetních zemských papírech. Další mrtvý, než bude Německo, Evropa, celý svět judenrein.

Před sebou měl noc. Noci jsou tu krátké. Nemusel mít strach, že se mu bude něco zdát.

Vedoucí bloku se objevil v uličce mezi kavalci. Vybavil výslužkou – dvěma jablky, deseti centimetry slaniny a půl bochníkem čerstvého odpoledního chleba z pekárny SS – svého chlapečka, kterého naučil všem dostupným něžnostem, hlavně aby se nedávil, když ho krmil svými živočišnými výtoky. Vedoucí bloku, sám baron mezi barony, zaslechl klep pocházející z kruhů vyšší vězeňské třídy lágru. Prý se velitel gestapa odpoledne zastřelil ve své kanceláři ze smyslu pro čest, protože mu před očima utloukli, ještě než stačil promluvit, vedoucího činitele francouzského podzemního hnutí. Kromě toho byl také – částečně, už po roce 1775 – židovského původu. (Navíc se zjistilo, že v transportu z Velké pevnosti v Terezíně, který právě dorazil do lágru, nesouhlasí počty a že tři vězňové chybějí.)

V. F. zkontroloval stav mužstva. Kromě rabína tu měl ještě na trakaři z krematoria mrtvého muže, který po dvanáctihodinové směně na kopání základů pro betonové sloupky plotu po jedné polévce za den vybočil padesát kroků před barákem z řady. Shýbl se pro slupku od brambory. Byl to profesor z pražské německé univerzity. Vybrali ho do chemické laboratoře, ale nemohl se soustředit, tak ho nechali rozprašovat u kuchyně SS jed na krysy. Skončil na kopání zeminy. Kázeň a poslušnost a pilná práce jsou v Německu to první a poslední.

Po milostném vyčerpání si blokový ukrojil krajíc chleba na tři prsty, tlustě si ho pomazal máslem a navrch přiklopil dva plátky prorostlé slaniny.

Na veřejích měl zvenku přilepenou kartičku z hotelu Sonne v Krakově.

Sehr geehrte Gäste,

helfen Sie uns bitte und füllen Sie diese Karte aus, wenn Sie eine ausgezeichnete Dienstleistung von unserem Angestellten während Ihres Aufenthaltes bei uns erhielten. Füllen Sie bitte diese Karte aus, wenn Sie wünschen. Danke für Ihre Zusammenarbeit.

Už se rozpršelo. Měli štěstí, že nepršelo už prve. Noc padala rychle. Všude se rozprostřela tma. Fučel vítr. Na nebi nesvítily hvězdy. Padal jen popel, černější než tma. Na zemi se mísil s blátem. Bláto bylo vyšší i hlubší. Za pár týdnů spadne sníh. To bude horší. Starousedlíci vědí, co to je. Zmrzlá směs sněhu, bláta a sazí. Sníh, který zčerná popelem dřív, než spadne. Jediné světlo noci budou plameny z komínů, ne hvězdy a měsíc zakryté hustým kouřem, prosyceným pachem mrtvých. Proletět tudy meteor, nikdo ho pro hustý kouř neuvidí. Na zatmění slunce byli zvyklí téměř denně. Smrdutosti vzduchu si nikdo nevšímal.

Lágr byl obrovská márnice. V létě masařky veliké jako lískový oříšek, v zimě červi tlustí a plní bílé krve a tělesných šťáv. V ústech věčnou pachuť tak hutnou, že měl člověk neodcházející pocit, jako by ji polykal. Vypadalo to, že bude pršet dlouho. Deštivé noci v Auschwitz-Birkenau připomínaly potopu, která se opakuje.

Žlutá růže

Byl to malý protiletecký kryt v pětipatrovém činžovním domě, ze kterého před několika hodinami odešli Němci. Seděli tu teď ti čtyři, které sem zahnal nálet, německé letadlo. Zabrali tři místa, protože ženě s děťátkem na ruce stačila dřevěná lavice v rohu, kde bylo protipožární nářadí.

„Asi tu lítá, než odejdou jejich lidi,“ řekl mladík. „Nebo hlídá tam shora někoho jiného. Možná jen hlásí, co se děje. Nebo straší.“ Cizí ženy se zeptal. „Vás sem taky poslal ten holič s páskou revoluční gardy? Nebo jste tu už byla?“

Žena kývla. Dala najevo, že chce mlčet. Musela být unavená. Nemluvila ani k dítěti, které vrnělo.

Mladík měl poslední informace o povstání z rozhlasu, který obsadili povstalci. Velitel jednotek SS, hrabě Pückler, dal hned v sobotu, první den povstání, generálu Toussaintovi návrh: „Ve smyslu nejbrutálnějších prostředků, nařízených polním maršálem, okamžitě podnikněte hluboký nálet se zápalnými pumami na ulici Příkopy a Václavské náměstí.“

Povstalecký rozhlas upozornil i na zachycený rádiový odkaz velitele jednotek SS v Čechách pro armádní skupinu Střed. Za svítání zaútočí Schörnerovo letectvo na střed města-východ trhavými a zápalnými pumami. Všem pochodujícím jednotkám vojenských cvičišť v Čechách se přikazovalo: „Použít vlajky s hákovým křížem a orientační kouřová znamení pro letce. Hodně zápalných bomb.“

Mladík dívce vysvětlil, co s tím mohou povstalci udělat, jak označit nedobytná střediska Němců, aby bombardovali sami sebe. Děvče zvedlo obočí. Zdálo se jí to chytré.

„Jen aby,“ poznamenala.

Rozhlas upozorňoval, že – podle zachycených rozkazů – jednotky SS vyrazí za úsvitu do útoku na jihovýchodní a jižní okraj města a na levém břehu Vltavy k severu. „Celé hnízdo musí hořet.“

Pravděpodobně si to dovedla představit, usoudil mladík. Městem, kde stály barikády, projížděly odpoledne tanky SS, na hlavních přivázané ženy a děti a starce, pochytané na ulici nebo náhodně v domech. Střílely skrz těla připoutaných. V automobilových dílnách zachytili zprávu, že ruzyňské letiště je s pomocí vojska generála Vlasova v rukou povstalců. Jednotky Luftwaffe odešly. Odbavovací halu a přilehlé objekty nechali zaminované, s časováním na 15.00 hodin. Povstalci našli podle kabelů spínač v šatně restaurace.

Dům do včerejška sloužil jako německá pevnost. V bytech a oknech do ulice (i do dvora) byly pytle s pískem a matrace s prostrčenými hlavněmi strojních pušek. Německé domácnosti dostaly zbraně a munici, ruční granáty, pistole a pušky. Na ploché střeše stál opuštěný protiletecký kulomet. Jednání o odchodu německých nájemníků se odbývalo mezi desátou a dvanáctou dopoledne v suterénu v bytě penzionovaného bankovního úředníka z pražské pobočky Der Deutschen Reichsbank v Nekázance (kde se později ve sklepě našly seznamy sedmdesáti pěti tisíc udavačů i s adresami a podepsanými potvrzenkami o příjmu peněz), s německou matkou a českým otcem. Jednání přerušované náletem se táhlo. Mladík přemýšlel, jak se dostat na střechu. Pokud šlo o obsluhu protileteckého kulometu, mohl snít o tom, že by to svedl.

Sirény zase houkaly nálet, trojí patnáctivteřinové opakování vysokého tónu. Mohl to sledovat podle ručičky na svých longinkách. Byly to německé sirény už v českých rukou? Letoun kroužil. Nestřílel ani neshazoval bomby. Každý interval náletu začal stoupavým tónem a končil klesavým.

Děťátko nepřestávalo vrnět. Podobalo se to zvuku předoucí kočky.

„Jako když se stmívá,“ řekl za chvíli mladík k dívce. „Šero, než padne noc. Nebo začátek úsvitu, než se rozední.“

Žena nereagovala. Slova k ní doléhala z dálky. Dívka se mladíkovi zahleděla do očí. Šero?

„Tak to necítím,“ řekla.

„Hrůza, lítost a naděje,“ řekl mladík. „Svoboda.“

Dlaní pevně sevřela zápěstí jeho zdravé ruky. Měl obvázanou levičku.

Měla strach z německého letadla, z toho, co neviděli, co nemohli odtud slyšet, jako pravidelný klapot stroje na obloze. Bylo nepříjemné bát se šest roků, krmit se strachem, jako kojila žena na lavici u zdi dítě. Stačilo mučit jednoho z baráku, zastřelit jednoho z bloku, aby si dali pozor.

Nechtěla mu vykládat před cizí ženou s dítětem o Institutu für Rassenforschung, kde měli její fotografie a rodná data, papíry, na něž si nikdo nepotrpěl tak jako Němci. Holky mezi třinácti a čtrnácti dostaly už druhý rok války obsílku do budovy filozofické fakulty, kde už se nesmělo po zákazu vysokého učení v Protektorátu Böhmen und Mähren učit. Fotografovali je klackové z SS a SA. Zelené a hnědé a černé uniformy. Po barech pak prodávali fotografie, na kterých byly bez šatů nebo jen v prádle. Jezdila po venkově s pojízdným rentgenem německého Červeného kříže, zatímco bratra totálně nasadili na práci do Reichu a ještě se nevrátil. Pracoval v muničce v Drážďanech a od února nenapsal. Hlavní úřad pro rasové a osídlovací otázky podrobil obyvatelstvo prohlídce. Obstarávali vědecké předpoklady pro pozdější poněmčení. Byli seznámeni s nutností systematického boje proti tuberkulóze, což byl oficiální pláštík akce. Chtěli získat celkový přehled o počtu těch, kteří jsou způsobilí po válce nebo už během ní pro poněmčení. Kladla si otázku, nakolik to je nebo není ona, kdo to dělal, soudě podle platu a odměn nebo vyznamenání, která dostala. Brala to jako ošklivý sen, ne jako skutečnost. Věděla, že je to skutečné.

Někomu z povstalců v automontážních dílnách se teď podařilo pustit nejvyšší stupeň poplašného zařízení.

„Je to cvičné arado. Poznáš to podle zvuku.“ Mladík cítil, co by měl, s ohledem na ženy a ticho v krytu, říci. „Nemůže mít bomby, snad kulomet. Nebo malohlavňové dělo.“

„Připadám si jako terč v kruhu,“ řekla dívka. „Ty ne?“

„Ani ne. Nikdo nás tu neohrožuje.“

„Nechválila bych dne před večerem.“

„Nemůžou už nic stihnout.“

„Myslíš?“ opakovala dívka.

„Vím to.“

„Nejsem lepší, když se bojím,“ řekla dívka.

„Asi nikdo není,“ uznal mladík a ohlédl se na ženu, která si jich nevšímala.

„Je to všechno jako z jiného světa,“ řekla dívka. „Rozdíl mezi tím dobrým a horším ve mně.“

Vzduch v krytu byl hustý, vlhko pokrývalo betonové stěny, na zemi ležely mrtvé mouchy. Dítěti se muselo těžce dýchat. Nedalo se tu větrat. Železné dveře nechali otevřené. Přicházelo sem světlo z chodby. Kryt byl výš než úroveň podlah, asi v polovině sklepních místností. Na stropě visela žárovka, kterou mohli, pokud by chtěli, rozsvítit. Snad tu ani tak dlouho nebudou.

„Byla by to úleva, kdybychom těch šest roků žili jinak,“ řekla dívka.

„Jsou tu tlusté stěny,“ řekl mladík. „Je to ochrana.“

„Doufám,“ řekla dívka.

Mladík teď dával pohledem najevo, že co se týče letounu, nemá pro něj tajemství. Je to jen otázka času, kdy mu dojde palivo a odletí, aby vůbec přistál, kdoví už kde.

„Je to otázka trpělivosti,“ pohladil dívku očima. Omluvně se poohlédl na ženu s dítětem. Nárameníky jeho vojenské blůzy nesly známky po prýmcích, které utrhal. Kromě toho měl na řemeni koženou brašnu z teletiny s mapou. Mohla to být uniforma po otci, strýci nebo starším bratrovi, stejně jako brašna.

„Teď už nemusíme spěchat,“ dodal. „Můžeme si dovolit být trpěliví.“

„Je to špatné?“

„Není toho tolik, co bychom mohli zmeškat.“

„Mít strach mi připadá strašné – a směšné.“

„Proč? Nemáme se čeho bát.“

„Nelíbí se mi to,“ řekla dívka.

„Miláčku…,“ řekl napomínavě mladík. Dal si pozor, aby to nevyznělo protivně, jako by si hrál na staršího. Nebyl o tolik starší než dívka. Oběma mohlo být osmnáct.

„Chtěla bych jít ven.“

„Teď? To by nešlo, myslím.“

„Jde mi to na nervy, zbůhdarma tu sedět.“

„Co bys chtěla venku dělat?“

„Něco chystají.“

„Nechci ti to ztěžovat. Nechci tu také zůstávat do tmy. Za větrem.“

Vstal a zdravou pravičkou rozevřel dveře krytu dokořán. Vpadlo sem víc šerosvitu z chodby. Taky víc vzduchu. Ze sklepa přicházel průvan. Asi tam byla otevřená okna. Slyšeli zřetelněji jednoplošník. Kroužil nad střechou továrny na mýdlo. Měl tam cíl? Držel někoho v šachu? Chtěl odvést pozornost povstalců k sobě? Povstalci už asi v mýdlárně nebyli nebo zůstávali takticky zticha, žádná střelba se odtamtud neozývala. Lidi z mýdlárny měli už první den povstání dobře připravenou organizaci, vyvěsili prapory a stavěli barikády.

„Zatím nikdo nezkusil sundat to letadlo ruční zbraní,“ řekl mladík.

„Na to jsem myslela. Není na střeše protiletecký kulomet?“

„Neumím ho obsluhovat.“

„Myslíš, že tam nechali munici, abychom na ně stříleli? Nezvládl bys to?“

Děvče se k němu naklonilo. Mladík zase ramenem přivřel těžká kovaná vrata krytu. Světla ubylo. Posadil se nazpět. Dívka byla o něco vyšší než on. Když seděli, rozdíl se ztrácel.

„To letadlo musí mít záměr,“ řekla. „Nebylo by tak dlouho ve vzduchu bezúčelně, nemyslíš?“

„Jistě má kulomet,“ připustil mladík. „Může to znenadání pokropit, když se někdo odváží na ulici.“

„Myslíš?“

„Nám tady neublíží.“

„Proč tedy lítá?“

„Kupuje pro někoho čas.“

Něco jí unikalo. Snad čekala, že na její pochybnosti řekne něco jiného. Pokradmu pohlédla na ženu s dítětem.

Žena kojila. Mladík si odkašlal.

„Byty jsou tu prázdné. Odnesli, co se jim vešlo do kufrů. Není ti zima?“

„Trochu.“

„Nepočítali s tím, že se tu bude topit,“ usoudil.

Byl to německý kryt. Někteří obyvatelé domu snad zůstali v bytech nebo odešli.

„Jsem nervózní ze všeho, čemu nerozumím,“ řeklo děvče. „Když mě někdo drží v šachu a jsem bezmocná. Pořád to pokračuje. Bojím se a mám vztek. Stydím se.“

Letadlo se jim připomínalo v přeryvech ticha. Šeptali, aby ženu s dítětem nerušili při kojení. Kolik mohl mít letec ještě benzinu? Aeroplán prskal.

„Má třílistovou vrtuli. Ve dne může tankovat ve vzduchu, v noci už ne. Mít rezervní nádrže, mohla bys v takovém stroji letět i přes moře.“

„V únoru jsem tu zažila nálet.“

„To byli Američani. Snad měli za to, že jsou nad Vídní. Tahle arada se asi po válce předělají na poštovní stroje.“

„Budu mít strach létat.“

„Se mnou nemusíš.“

Znovu se ozval poplach nejvyššího stupně, vyjící tón, který trval šedesát vteřin a znemožnil jim, aby mluvili dál. Žena s dítětem to nevnímala; nepřestávala kojit. Děťátko se jí drželo. Žena měla potíže vsunout hlavičku dítěte k prsu. Pozorovali, jak si opřená o zeď v rohu zase tak unaveně rozepíná halenku pod modrým kovrkotovým pláštěm.

„Myslíš, že měl holič službu?“

„Nevím.“

„Kdoví, kdy se dneska dostanu do postele.“

„Čekat tu není nejhorší.“

„Jsem ráda, že jsem s tebou.“

Neodvážila se vyslovit ani šeptem, že by tu nechtěla být s tou nemluvnou ženou sama. Žena v rohu uvolnila dva bílé perleťové knoflíky s velkými otvory a znovu přiložila dítě k bílé jemné kůži. Měla nateklá prsa.

Dívka se dívala na zeď, kde visel potrhaný válečný plakát. Německý letec s reklamním úsměvem a dornier 26 s předkem jako velryba nebo jako loď.

Dívka se zapnula, bylo jí chladno.

Přisedla si těsněji k němu. Vlasy mu vyrůstaly ve dvou světlých obloucích z nízkého čela. Oba se teď dívali na jeho náramkové hodinky se svítícím ciferníkem. Mohla si spočítat, jak dlouho už tu jsou.

„Když se nevyspím a pak vstanu takhle najednou, budeš mě muset zahřívat,“ zašeptala. Dala dlaně k sobě, aby je mohl vzít do své zdravé pravice. „Jsem pořád nervózní a vím, že bych neměla – už proto, že jsme tady spolu.“

„Chceš si lehnout na lavici?“

„Ne.“

Pak řekla: „Nerada jen takhle sedím a čekám a nedokážu odhadnout, jak dlouho. Je lepší, když se něco děje.“

V šeru se neukazovaly stíny.

„Jak bych se cítila, narodit se jako Němka?“

„Nebyla bys se mnou.“

„Nebyla bych ani sama se sebou,“ řekla dívka.

„Nevím, co myslíš.“

„To hlavní,“ řekla.

Mladík jí držel dlaně v pravici.

„Pořád se tak chvěješ, miláčku.“

„Něco je lepší nevidět, neslyšet, nevědět,“ řekla.

Pak řekla: „Holič. Dává přednost akci, než něco dlouho pozorovat. Na holiče mi připadal drsný. Jistě rád riskuje. Jeho svět obývají jen muži. Stříhal mě.“

Žena v rohu nepřestávala kojit. Asi je neposlouchala.

Tváře měli vedle sebe a většinou šeptali.

„Válka je prakticky u konce. Zítra vyjdeš na ulici a bude mír,“ řekl mladík.

„Mám ráda, když jsi tak praktický.“

Měla zelené oči jako on. Najednou řekla: „Vím, co je zlo. Když nad tebou lítá arado a nevíš, kdy začne střílet, a cítíš se slabší než moucha.“

„Moje levička je zlo,“ usmál se.

„Bolí to?“

„Ne tolik.“

„Zlo je, co necítíš, nemůžeš vidět, slyšet, nahmatat, a víš, že je to proti tobě,“ řekla.

Myslela na prázdno, kterého se nebála jen v noci. Na úzkost, která přicházela odnikud. Bez odpovědi na otázku, jak bude jednou žít.

Objal ji pohledem, ve kterém mohla na zlomek vteřiny zahlédnout odraz nebo ozvěnu jejich prvního setkání. Prvního společného probuzení.

Pak řekla: „Zlo je, když si musíš den za dnem myslet, že život je jenom porážka, bolest. Co ztrácíš. Jsem ráda, že máš revolver. Máš dost nábojů?“

„Dva zásobníky a patrony v obou kapsách, miláčku.“

„Zní to hezky, když mi říkáš miláčku.“

„Miláčku,“ protáhl, jak nejdéle mohl.

„Neměli bychom být radši v autodílnách než tady? Nebo na střeše? S tím tvým holičem?“

Měla velké dlaně, uhnětené míčovými hrami a prací v továrně na rozhlasové přístroje, na hřbetech protkané dvěma proudy namodralých žil, jemně prosvítajících, a s protáhlými štíhlými prsty.

Její prsty nezůstávaly v klidu, i když je svíral ve svých. Do klapotu motoru jednoplošníku nad barákem se vmísilo jiné prskání, než které vyrážel motor. Pilot začal ostřelovat ulici – to, co celou dobu čekali. Vnímal, jak se chvěla a jak se to snažil v jejích dlaních zastavit. Snad z autodílen vyšli povstalci a letec na to čekal. Přiložil si její dlaně k ústům. Její kůže, na hřbetech maličko zdrsnělá, voněla krémem po žlutých růžích, napadlo ho. Dívčina tvář strnula, napjala se. Bezděčně si olízla suché rty. Zhluboka se nadechla. Podívala se na ženu v rohu.

„Italové tahle arada vyřadili,“ řekl. „Teď už je mají jen Němci a snad španělská armáda.“

„Nemáš dva revolvery?“

„Ne. Proč?“

„Jeden pro mě.“

„Stačí nám jeden, miláčku.“

„Jestli odletí, nebudeš muset nikam jít,“ řekla.

Udivilo ho to, nehodlal nikam chodit. Proč to řekla? Pilot ostřeloval ulici v nepravidelných intervalech. Dalo se to odhadnout.

Mladík řekl, že na takových střepech jako arado s širokými křídly se učil létat. Jsou to motory, které už vyšly z módy. Němci samozřejmě zavřeli pilotní školu. Uzemnili i plachťáky. Myslel na to, jak se učili plachtit. Na pocit volnosti letu. Co to s člověkem udělá. Mluvil, aby v ní rozehnal strach a snad obavy ženy s dítětem, která je ani jednou neoslovila.

„Vážně tě to tolik nebolí?“ zeptala se dívka.

„Přestalo to bolet už půl hodiny potom, co se mi na to doktor podíval. Dostal jsem injekci a spolkl jsem tři prášky.“

„Chceš, abych se na to podívala?“

„Už ses mi na to dívala.“

Potom řekl: „Možná má speciální nádrže. Jestli je to ještě ten typ s pevným podvozkem, vydrží tu ještě nejméně půl hodiny.“

„Řekls, že mi povíš, kdo ti to udělal.“

„Stál za záclonou. Počkal, až mu vlezu do rány. Viděl jsem ho pozdě. Už střílel.“

A pak: „Některá arada jsou námořní, s plováky. Mají delší dolet.“

Nakonec řekl: „Střílí skrz vrtuli. Nemysli na to. Máš milé ruce.“

Dítě pilo. Po paměti sahalo ústy po ženiných bradavkách.

„Nepotřebujete něco?“ zeptal se mladík té cizí ženy.

„Nemám mléko,“ řekla žena.

„Nemáte mléko?“ opakovala po ní dívka.

„Snad mám horečku. Jsem jako špatná pumpa,“ řekla žena. „Jsem prázdná.“

Dodala: „Možná, že se bude smět ven.“

Nakonec řekla: „Narodilo se mi při náletu. Přeložili nás sem. Na svět ho přivedl můj otec, doktor. Padaly bomby. Po náletu mě odvezli do nemocnice.“

Ještě řekla: „Jmenuju se Malve Bauerová.“ Vyslovovala své jméno jako by ulamovala kus skály. Mluvila česky s německým přízvukem.

„Nic jiného než mléko nemůže pít?“ zeptal se mladík.

Žena si zapnula blůzku jen na jeden knoflík. Splývala jí ňadra, po nichž dítě natahovalo ústa. Byly to sněhobílé prsy jako lidská tvář, pobledlá strachem z něčeho většího než hlad. Měla bílou kůži.

„Jsem prázdná,“ opakovala.

„Je lepší přečkat to tady,“ řekl.

„Půjdu sama, nedělejte si se mnou starosti,“ řekla žena s dítětem, které už přebalila. Všechno zabalila a strčila do tašky.

„Vy byste neměla,“ řeklo děvče.

Mladík ji letmo přehlédl, trochu se styděl se dívat. Dívka se neostýchala.

„Ten idiot tam nahoře by vás zabil,“ řekl.

„Ty bys nemohl jít?“ zeptala se ho dívka.

„Kam myslíš?“

„Znáš to tu, ne? Až se rozhlédneš.“

„Nevím kam. Potřebujeme mléko.“

„Půjdu ven,“ řekla žena. „Vím kam.“

Vypadala unavenější. Měla výraz lidí, kteří by chtěli být někde jinde. Kruhy pod očima. Patrně nespala, možná nejenom kvůli dítěti. Přestalo vrnět. Mělo zavřená očička.

Mladík sevřel rty. Napadlo ho, že nemá muže.

„Má MG sedmnáctku. Může povraždit půl bloku.“ Udělal několik různějších pohybů pravičkou, zaškubalo mu ve rtech a zkřivil ústa.

„Tebe to bolí,“ řekla dívka. „Zavěsím ti ruku do šátku.“

Žena si konečně zakryla prsy halenkou. Zapjala si plášť. Knoflíky házely duhové odlesky. Vteřinu se dívala na oba milence. Zavřela oči. Když je otevřela, hledělo děvče do země.

„Měla jsem za to, že tu znáš kdekoho,“ řekla dívka. „Dostal by ses přinejmenším do těch automontážních dílen.“

„Sotva,“ odpověděl. „Nerad bych se dal na poslední chvíli zastřelit, miláčku.“

Děťátko začalo křičet.

„Dáví se,“ řekla žena. „Není tu ani voda.“

„Nechci být protivná,“ řekla dívka mladíkovi šeptem. Věnovala pohled ženě a plačícímu dítěti. Mladík stál v rozevřených dveřích krytu. Chodbou pronikalo vrčení aeroplánu.

„Můžu dojít do nějakého prázdného bytu, převařím vodu,“ řekl.

V očích měla otázku

„Zbytečně křičíš,“ řekla dívka.

„Podej mi ruce,“ řekl.

Neudělala to nejrychleji. Vzal její ruce do pravičky jako před chvílí.

„Tak je to lepší.“

Políbil jí dlaně. Čekal na proud, který jím prostoupil, když držel její ruce prve. Rty se dotkl vnitřku jejích dlaní.

„Vrátím se za chvíli, počkejte tu na mě,“ řekl oběma. „Tak za deset minut.“

„Buď opatrný,“ řekla mu do zad dívka.

Pochopil, že si ho chtěla propojit s činem.

„Kvůli mně nikam nechoďte,“ řekla žena. „Dítěti se nic nestane, když nedostane chvíli napít.“

Našel cukr a suchary. Položil to vedle ženy na lavici v rohu. Hliníkovou misku s vodou dal na dřevo, suchary a cukr na pytel s pískem. Dívku neviděl.

„Kam šla?“

„Snad za vámi.“

„Nikdo za mnou nepřišel.“

„Nemluvila se mnou, jen odešla.“

Napadlo ho, že žena je ze smíšeného manželství, Češka s německými papíry nebo německým mužem, z domu nebo ze sousedství, kde byly až do dnešního úsvitu střílny. Jméno Malve ještě neslyšel. Byla u někoho na návštěvě a musela tu zůstat. Cítil svou raněnou ruku, koženou brašnu na rameni. Revolver, náboje. Žena tišila dítě prázdným prsem. Vody si nevšimla. Měla potíže s vyslovením slov na „r“.

Na plakátu dornieru 26 bylo napsáno dívčím písmem: Smrt tyranům. Poznal její písmo i podpis.

Vyšel z domu do Kleistovy ulice, za války třikrát přejmenované, nejprve na třídu Richarda Wagnera, potom Josefa Goebbelse.

Začalo se stmívat.

V okamžiku, kdy ji zavolal, dobíhala dívka na konec třídy. To byla chvíle, kdy ji spatřil pilot. Oba viděli, jen s rozdílem žabí a ptačí perspektivy, dlouhou postavu, jakou mívají hráčky košíkové, ve vyběleném balonovém plášti, se štíhlýma nohama v jelenicových střevících, na půdorysu kostela sv. Gotharda a třídy generála Roetiga, náměstí Marie Terezie a Scharnhorstova náměstí. Akce na zemi a v jednoplošníku, jemuž docházely pohonné hmoty, začaly téměř na vteřinu stejně.

Mladík dole zařval: „Ke zdi!“ Pak oba – mladík i pilot – viděli, jak se zastavila. Obrátila hlavu nazpět a vzápětí se chystala znovu vyběhnout. Pilot arada měl se strojem co nejméně práce. Ubíral plyn na přibližně osm set otáček.

„Zpátky… ke mně…,“ řval mladík z chodníku.

V duchu si spočítal, co se děje v kabině letadla.

Pilot namířil nos stroje k dívce. Mladík sledoval otáčky vrtule, z jejíhož středu vyčuhovala roura kulometu. Měl dostatečnou výšku, aby nenarazil na střechu domu.

„Zastav se…,“ křičel mladík.

Zahlušil to motor jednoplošníku, ne úplně.

Víc mladík nestačil říct. Přitiskl se zraněnou stranou ruky k čelní stěně domu. Mohl všechno, co se dělo, postihnout. Viděl v duchu to, co se stane, ještě dřív, než se to stalo. Arado nalétalo podél ulice Ewalda von Kleista a nad třídou Johanna Gottlieba Fichta. Pilot to chtěl protnout co nejkratší přímkou letu paralelně s ulicemi pod sebou. Zároveň přetínal přímku dívčiny dráhy, než se objevila v hledáčku jeho zaměřovače. Mladíka si nevšiml, až když se dívka objevila ve středu zaměřovacího kříže.

Pilot mohl cíl minout, jen kdyby prudčeji uhnul. Pak začal hvízdavý rytmus válců a klapot motoru doplňovat povědomý cvakavý zvuk. Držel spoušť kulometu. Potom se jednoplošník skoro nemotorně obracel. Rovně už odletěl s nedbalou pomalostí. Stroj hučel v nízkých otáčkách, ozvěna se odrážela od žulové dlažby a od střech a stěn domů. Světlý oblouk letu se propadal, zelenošedé břicho stroje se mohlo dotknout nejvyšší koruny antén.

Letec se díval při zpáteční otáčce po střechách. Na jedné viděl protiletecký kulomet bez obsluhy. Přitáhl výškové kormidlo a cvičné arado zvedlo nos k nebi. Pod ním ležela čtvrť, kterou držel v šachu. Ještě ho napadlo, že je to nesmysl pěstovat na tak velkém náměstí tulipány místo zelí. Město, které proti němu nemělo obranu, mu shora připadalo zbytečné.

Postavu mladého muže spatřil pilot jen koutkem oka. Přelétal strojem i pohledem ležící dívku, jak si to chtěl, ještě než odletí, ověřit. Propadl se co nejníž, snad níž, než si směl dovolit, ale věděl, co dělá.

Ve chvíli, kdy se začali v oknech za záclonami objevovat lidé, vytahoval zraněný mladík s rukou v šátku svou zdravou pravicí revolver a střílel. Zleva od třídy pruského maršála Bluchera přijížděl – jak pilot také zahlédl – německý obrněný vlak. Rachot kol doléhajících na spoje kolejnic a dvě lokomotivy supící vpředu i vzadu přehlušily tam dole hluk jeho stroje.

Mladík stihl odhadnout vzdálenost mezi sebou na zemi a jednoplošníkem ve vzduchu na padesát, nejvýše šedesát metrů. Na první pohled to lidem v oknech nedávalo smysl. Ve spáncích se mu tloukla ozvěna dívčiných slov a nač jí neodpověděl. Jeho hlas, hlas a mlčení dívky. Z kabiny se vyklánějící hlava pilota arada v kožené helmě. Maltézský kříž na trupu stroje, nahnědle zelenavý čtyřlístek.

Z protějšího přízemního okna někdo na mladíka křikl: „Zbláznil ses…?“

A: „Zalez do baráku! Tímhle ho netrefíš.“

Lidi křičeli: „Nazpět… do vrat…“

Bylo slyšet řev: „Komu tím pomůže? To chce sestřelit letadlo revolverem? Jí ne.“

Vrata v mýdlárně se rozevřela. Také v automontážních dílnách se objevili muži, v pozadí za nimi ženy. Někteří s puškami v rukou.

Postupně začali, společně s mladíkem, ze svých ručních zbraní pálit na letoun. Měli pár vteřin, než pilot přeletí a dostane se mimo dostřel. Na zemi praskaly výstřely, v nichž se ztratily výstřely mladíka, a nahoře klapal svou pravidelnou muziku jednoplošník, o něco hlučnější motor než modernější typy. Holiči, který měl starou manlicherovku, která se mu dostala do rukou prostřednictvím pomocníka z technického muzea, připomínal zvuk motoru arada a vibrace, jak dopadal na zem, čtyřválce starého německého horchu, automobilu ještě z mosazné éry s kardanovým pohonem, síla čtyřiadvacet koní, motory odlité z jednoho litinového bloku a chromoniklová ozubená kola v převodovce. To bylo ještě Zwickau, kde se vyráběly, přátelské město. Holič mířil o něco déle, nechtěl plýtvat olovem. Nikdo neví, kdy budou ještě nějakou kulku potřebovat.

Mladík se ramenem opíral o stěnu domu. Snažil se vtlačit svou bolest do zdi. Nevěděl, jestli zasáhl, nebo ne. Potlačoval palčivost v rameni. Skoro nevědomě zaznamenával nábojnice, které už vystřílel. Musel si pomáhat zraněnou levičkou a bolest ho zdržovala. Pak vytahoval další náboje, které měl jen volně po kapsách, a cpal je do zásobníku v pažbě revolveru.

Najednou kulomet nad ním utichl. Motor jednoplošníku měl zase jenom ten klapavý a hvízdavý zvuk. Zaznamenal to vzápětí a znělo to, jako by aeroplán dopíjel poslední kapku benzinu. Letoun ztěžkl, zpomalil a klesal, jako by se propadal.

Pilot vyvedl stroj z pádu nad Sadovým náměstím a už neobrátil. Musel to být dobrý letec, když to dokázal vybrat a vyrovnat. Už se skoro rozbil o vyšší komíny, protiletecké a protipožární vodní nádrže nebo rádiové antény. Mladík ho teď nesledoval. Neviděl zřetelně ani o něco vzdálenější červené tulipány, jaké kvetou v Čechách koncem dubna a začátkem května, s okvětím studeným jitřním mrazíkem.

Baryton místního holiče s páskou revoluční gardy a druhou s nápisem protipožární služby se ozval: „Co mu je? Lidi, jděte k němu…“

Ostatní, co stříleli na letoun, a odlet arada jim vracel zmužilost, viděli, že mladík jde k ležící dívce a sklání se nad ní. Zraněná levička mu bezvládně visela podél těla. Krev mokvala obvazem a starou vojenskou kazajkou. V pravé ruce svíral revolver, v němž už neměl náboje. Vypadal, jako by děvče zabil. Prvnímu, kdo k němu přišel, řekl: „Je v domě tady za rohem, co je na střeše protiletecký kulomet. Čeká tam žena s dítětem…“

Zpocenému revolučnímu gardistovi z automontážních dílen bylo divné, že mluví o cizí ženě.

„Co je s ní?“

„Má malé dítě, s horečkou… snad je to Němka. Jmenuje se Malve Bauerová. Mluví česky s přízvukem na ‚r‘.“

Stihl ho nedůvěřivý pohled.

Někdo v řeznické zástěře oprašoval mládenci ze zad poprašek z omítky.

„Krvácíte…,“ řekl mu.

„To nic,“ odpověděl mladík.

„To se vám otevřelo, jak jste se opíral o zeď.“

„Husa pitomá. Já to viděl,“ řekl muž v řeznické zástěře. „Kam běžela? Co chtěla dělat…?“ Znělo to vyčítavě i dobromyslně. „Má to za sebou.“

„Čeká tam ta žena s dítětem,“ řekl zase mladík.

Díval se na ležící dívku. Řezník si pomyslel svoje.

„Jste známí?“ zeptal se někdo.

„To dítě pláče,“ řekl zase mladík.

Mladík se vpíjel do dívčiných zelených očí. Byly otevřené. Už mu nebudou moci povědět, co od něj čekala. Vyčetl z jejich nehybnosti, čeho se už nebudou muset bát. Co chce dívka od svého budoucího muže. S kým by mohla žít, mít děti. Měla maličko pootevřené rty.

„Má to za sebou, chudinka,“ opakovala žena v montérkách.

Holič s barytonem řekl: „Proboha, nebrečte… Ježišmarjá… málem sestřelíte letadlo… Nemůžete nic dělat…“ Zněla z toho lítost i otrlost posledního dne války.

Náhle zazněla dutá rána, jako když narazí plech nebo aluminium nebo obrovský hrnec na železo nebo na kámen. Následovalo několik jiných výbuchů rychle za sebou, to zase, jako když vybouchnou kamna.

Aeroplán spadl někam do ulic v sousední čtvrti.

Muž v řeznické zástěře řekl věcně: „Jdu tam…“

Někdo oslovil malý dav: „Tamhle hoří… podívejte se na kouř. Neříkejte mi, že to byla náhoda. Snad přímo souběh náhod. Konečně máme zase jednou štěstí.“

Ještě před pár vteřinami tam žádný dým nebyl. Ze zapáleného činžáku stoupal k nebi kouř.

Ti, co pozorovali skloněnou hlavu, slzy v očích a roztřesené rty mladého muže, měli dojem, že něco říká. Díval se na dívčiny ruce a prsty, na hřbety dlaní, protkané řadami modravých žilek, a něco si pro sebe jen polohlasně opakoval.

Revolver si strčil do kapsy. Přitiskl si dívčiny ruce ke tváři. Měl na to zdravou pravičku. Znemožňovalo mu to něco říct, přestože se někdo zezadu ptal, co se vlastně stalo.

„Kdo to je? Má u sebe papíry?“

A ještě: „Někdo ji přece musí znát…“

Holič s barytonem ho předešel: „Dostal jste ho. Zasáhl jste mu hlavu nebo rameno… Viděl jsem, jak sebou škubnul… na mou stranu… Pak odlétal… Poslyšte… Poslal jsem vás do krytu v činžáku, v šestce, ne? V tom domě bydlely rodiny německých letců. Je to tam na chodbách i na schodech polepené plakáty Luftwaffe. Buď v šestce, nebo v osmičce. Ten parchant nahoře byl možná jeden z nich.“

Muž v okně nad nimi podotkl: „To snad byla miliarda k jedné. Už mu docházel benzín. Jedno k druhému… Daleko nedoletěl, pacholek. V Ruzyni by už stejně přistát nemohl. Zachránili budovy letiště na poslední chvíli. To se mu to vraždilo ze vzduchu. Škoda letadla. Jsou nafoukaní do poslední vteřiny. To si vážně mysleli, že jim tu porostou stromy do nebe?“

„Krvácíte,“ řekla žena z autodílny mladíkovi. „Pojďte se mnou k doktorovi.“

Pak čtyři muži opatrně zabalili dívku do deky, zvedli ji a odnášeli do automontážních dílen, do vrat rozevřených dokořán.

Mladý muž chtěl patrně přece něco říct; snad o dívce. Nebo ještě o té ženě s dítětem. Rty se mu chvěly. Když to konečně řekl (ve chvíli, kdy se holič připojil k lidem, kteří dívku odnášeli, aby jim pomohl), nebylo mu rozumět.

Kůstka

„Je hodně hranic, které nemůžu překročit,“ řekla Kůstka.

Myslela hranici strachu? Hranici nechuti? Úzkosti? Nebo hranici srdce?

„Nikdy jsem nikoho nesváděla,“ řekla.

„Nechci, aby moje hvězdička stoupala, zatímco hvězda těch druhých klesá,“ řekl jsem.

Myslel jsem na hranici noci. Co všechno se podobá noci. Co odděluje, co přináší. Vítr nás hladil. Příjemně se tu leželo. Dívali jsme se rovnou na hvězdy. Na měsíc. Na větve stromů.

„Nechci stavět svoje štěstí na neštěstí druhých,“ dodal jsem.

„To byla válka,“ řekla Kůstka.

Byl úplněk; Kůstka se snažila naznačit, s čím se jí to spojuje. Dal jsem jí ruku pod hlavu. Vyhrnula si sukni, obnažila břicho.

„Nechci tě svádět. Chci ti něco ukázat.“

V šeru jsem viděl tetování na břiše. Nechala na to padat svit měsíce, hvězdné světlo. Měla na břiše dvě jizvy (doktor Krueger) jako zkřížené kolejnice, zarostlé do barvy těla. Tetování velkými písmeny: Feldhure (polní děvka).

„Můžeš to přečíst?“

„Ukřižovali tě.“

„Nemůžu si uříznout břicho, abych se toho zbavila. Jako si nemůžeš uříznout ruku. Leda to zamazat térem. Nebo si to nechat vypálit jako bradavici.“

V posteli rabínovy dcery Eržiky, v její noční batistové košili, měla Kůstka pocit, jako by spala s mrtvou. Nevadilo jí to. Mrtvé se naučila Kůstka přijímat jako déšť, létající mouchy, kynoucí těsto. Naučila se takhle vnímat už v lágru, aby ji nestrašili. Dlouho si s nimi nevěděla rady.

Taky už nevěděla, jestli se jí to zdálo ještě v lágru, v polním nevěstinci, anebo když na ní dělal doktor Krueger pokusy, anebo doma, tu noc, než nastoupili do transportu, nebo v Pětikostelí, v lesích, anebo když se už vrátila do Prahy. Zdálo se jí, že ji ukazují nahou někde na náměstí, v cirkuse. (Někdy bez tetování, jindy s tetováním.) Chtěli, aby chodila bez oblečení po provaze, a nemohla jim vymluvit, že to nedokáže. Připojila se k tomu Velká Kuliková. Radila jí, aby si myslela, že je v průsvitných plavkách. Takové nosí ztepilé krasavice v Americe. Zamířila na ni reflektory. Kolem byla hluboká, černá tma. Potom jí nastavovali zrcadlo. Vlastní tělo jí neučarovalo. Doktor Krueger tě přece fotografoval, musíš na to být zvyklá.

Neviděla jsem obrázky, odpověděla Kůstka. Byla to pravda. Nikdo jí nevěřil. Jen někdy jsem se dotkla sama sebe, na hrudi, abych se přesvědčila, co ještě mám, hájila se Kůstka. Není vinna každá holka tím, co se jí stane, už proto, že se narodila jako děvče?

Pak měla sen z Pětikostelí, kde jí lůžko odpovídalo: „Postel přece za nic nemůže.“ Připletla se do toho Velká Leopolda Kuliková. Ukazovala se jí, že už má zase svou původní ženskou mohutnost, tlustá, se svými podbradky.

„Žiju,“ řekla Kůstka.

„Nestojíš v žádné stojaté vodě.“

„Je nás hodně, co ukřižovali.“

„Není to pro tebe konec světa, jak vidíš.“

„Ne.“

„Je to za námi.“

V blízkosti měsíce se dělalo kolo. Hvězdy vystřelovaly světlo. Padala večerní rosa. Tráva maličko zvlhla. Kůstka měla hezké prádlo. Všechno, co se dotýkalo jejího těla, bylo bílé. Už se jí zahojily nohy, ruce a zátylek, pokousané od vší. Zůstaly jen jizvičky. Větší namodralý proužek a nafialovělé stroupky po flegmoně. (V lágru se bála pít vodu z latríny, ale pila ji, jako jsme chodili s Adlerem pít vodu ke kohoutku na latríně, protože i voda podezřelá z tyfové nákazy byla lepší, než trápit se žízní.)

Zase si stáhla sukni, ne docela. Nechtěl jsem se na ni sápat. Nevím, co jsem přesně chtěl a nechtěl a jak jsem to chtěl a co jsem přitom chtěl od ní a od sebe. Byl bych to rád uvedl do souladu; nemyslím, že se mi to – i kdyby jen v mé hlavě – podařilo. Byla to touha, která, i když vyzbrojena silou vůle nebo silou svalů, rukou a těla, může být jenom jednostranná, a je bezmocná nebo neúčinná, nebo dokonce protivná, když ne odporná, pokud se nepropojí z druhé strany s podobnou a příbuznou touhou, silou vůle, souhlasem. Tělo od pasu dolů a od pasu nahoru. Jsou to jen dvě vůle, dvě touhy, které mohou vytvořit spojení. Všechno ostatní je násilí, třebaže to jako násilí nevypadá a někdy ani v doslovném smyslu není, protože jedné straně odpovídá lhostejnost druhé.

Cítil jsem, co je ve vzduchu. Co měla Kůstka v pohledu, ve světlé kůži tváří, v hlase, v pohybech, jak ležela, jak se dívala. Mátlo mě, jaké ve mně vyvolávala vzrušení. Věděl jsem, že jsem v koncích. Nevěděl jsem, co mám dělat. Byl bych si to s ní milerád prohodil, aby Kůstka byla kluk a vyvíjela iniciativu a já ji přijal nebo nepřijal, protože bych ji přijal s nadšením.

Ale tak to nebylo. Kůstka byla holka a čekala, co udělám, řeknu, a váhala, co řekne a udělá sama. Skutečnost se ztrácela ještě v něčem jiném. Už jsem si mohl domyslet, nakolik je nebo bude Kůstka důvěřivá. V mém případě. V případě Ervína Adlera zrovna moc důvěřivá nebyla. Nebylo to s ní tak lehké, jak si možná někdo myslel, aniž znal její minulý lágrový život. Bylo to, co jsem si vysnil, ještě skutečnější než skutečnost, která to podněcovala a odrážela? Ovládl jsem se. Musel jsem se ovládat. Přál jsem si zavřít oči a nechat udělat moje ruce a tělo a ústa všechno, co ve mně budil instinkt. Smísilo se to se vším, co bylo mimo instinkty, co se dalo vtěsnat do myšlenek. Stálo mě to všechny nervy, a asi i proto jsem se chvěl, jako se chvěla Kůstka. Nebylo to jen večerním větrem a chládkem. Kůstka byla bledá, voňavá a čistá, vyzařovalo z ní teplo. Volala po doteku. Po vyznání, které by nebylo tak zdráhavé jako všechno, co jsem jí už řekl. Po objetí. Její tvář zářila. Chvěla se jí hruď, nejenom dechem. Vítr jí cuchal vlasy, chvílemi jí vlály ve větru a pak se ukládaly nazpět na čelo, po tváři. Byl to zdroj, z něhož se napájí zvuk, aniž někdo něco dlouhou chvíli řekl. Nemohlo to přicházet z ničeho. Bylo to jako sopka, která se chystá vyvřít, ale nemá lávu ani hlas. Byla to blízkost doteku a úzkost.

„Co chceš?“ řekla.

Chtěl jsem, aby mi přísahala, jako já odpřisáhnu jí, že to, co myslím vedle ní a s ní navždy, myslí stejně provždy i ona se mnou; nic míň, nic víc. Vlastní hlas mě zaskočil. Chrapot v ještě hlubším chrapotu. Touha a úzkost. Chtění a prosba. Čím se vracejí lidi, aniž udělali sebemenší pohyb, někam, kde už nikdy nebudou, a nejen proto, že tam ještě nikdy nebyli.

„Je v tobě válka,“ řekla.

„V tobě snad není?“

Nemělo smysl a neměl jsem ani sílu odpovídat. Ukázalo se, že jsou to otázky, které se ani nedomáhají odpovědí.

„Všechno se ve mně i v tobě sčítá,“ dodala. „Řekla jsem ti, že to chci jinak.“

„Možná mám jinou paměť.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se opatrně.

„Vynechám, co mi nesedí,“ řekl jsem. „Zacházím s pamětí jako s cvičenou opičkou v cirkuse.“

„Myslíš, že to jde?“

„Na to vsaď krk.“

„Snad se to taky naučím,“ řekla trochu krotčeji, než bych chtěl.

Měli jsme asi oba problémy s pamětí, zapomněním, pravdou a iluzí, s tím, co se fakticky stalo a co si člověk radši popíral.

Adler mi později vyprávěl, že druhou neděli v prosinci 1944 přijel za Kůstkou do polního zařízení důstojník přímo z fronty v černém horchu s neprůstřelnými skly, pancéřováním, se zvláštním označením na boku vozu, se kterým měl přednost na silnicích i před vojenským povozem. Bála se, že ji zastřelí. Jako důstojník si nemusel odložit zbraň ve strážnici. Měl ruce jako kobra. Pohled člověka, který zabil mnoho lidí, i vlastních. Slíbil jí, že si ji vyžádá příště. Zatím zařídí, aby uklízela. Mluvil s Velkou Leopoldou Kulikovou. Možná, že Leopoldě Kulikové něco dal. (Říkalo se, že byla to odpoledne, večer a noc opilá.) Pro Kůstku nechal u Velké Leopoldy svůj zelený vojenský svetr. Polním telefonem ze strážnice zavolal k jednotce. Přikázal, aby sem dovezli fáče, aspirin a kapky proti nastuzení. Prášky proti vším. Pak nařídil, aby sem poslali gramofon, zatím alespoň s jedinou deskou, na jejíž první straně byl šlágr Jen jednou v životě. Byly Vánoce 1944. Nechal se prý Velkou Leopoldou Kulikovou ujistit, že v nevěstinci neslouží ani jediná židovka na zapřenou. Napadlo tolik sněhu, že jeho vůz málem zapadl. Často se smýkal, ačkoli měl řetězy na pneumatikách. Řídil si sám. Zabili ho snad po druhé nebo třetí návštěvě ještě cestou na frontu. Až později se dala Velká Leopolda slyšet, že jí nechal láhev francouzského koňaku Courvoisier XO, jaký madam pila v Krakově jen jednou. Extra fein. Důstojníkův kolega jí svěřil, jakou měl nedůvěru k židovkám, od nichž se obával zrady, a současně, jakou přízeň choval k podobným zařízením, jako byl polní bordel.

Velká Kuliková asi týden po návštěvě a smrti důstojníka řekla Kůstce: „Každý voják si nese osud v torně.“ A: „Každá židle má čtyři nohy a opěradlo.“ A do třetice: „Všichni andělé jsou si nebezpeční. I andělé smrti.“

„Nechci, aby mi paměť byla nebezpečná,“ řekla Kůstka.

Ervín Adler si myslel, že Kůstku, Hanku Kaudersovou, zachránily v polním nevěstinci a předtím v lágru v pokusném baráku doktora Kruegera tři věci: byla hezká, i když ji ostříhali a měla hlavičku jako oškubané kuře a ocejchovali ji jako tele, později i na břiše. Vypadala trochu německy se svým árijským nosánkem, bílou pletí, i když se napudrovala a namalovala, pokud jí k tomu dala Velká Leopolda prostředky, a svými nazrzlými vlasy, dlouhýma nohama a protáhlou, hezkou tváří se zelenýma očima. A měla štěstí v podobě důstojníka, který nevěřil židovkám, ale nepoznal, kdo je židovka a kdo není, ačkoli si myslel, že v rasovém odhadu nad něj není, a který vypadal jako vrah, ale nakonec zavraždili jeho, i s jeho rukama a nohama jako kobra. A posléze Kůstce pomohlo, že byla sama. Jakkoli nepřípadně to může vyznít, byla to podle Adlera svatá pravda. Nikomu se nemusela zpovídat. Kvůli nikomu nemusela mít zábrany, cítit se odpovědná rodině, zatížena vším, co také rodina může znamenat. Kvůli nikomu nemusela vážit žádné ano nebo ne a proč.

Měl to popletené. O hercích té hry si udělal zmatený obrázek. Účastníky té partie viděl rozdílně. Soudil ty druhé podle své povahy. Měl dny, kdy na všechno špatné zapomněl. Dny, v nichž se mu zdálo, že je zase šťastný, jako by neprošel válkou, nemusel nikomu závidět. Připadal si šťastný, vyvolený a bezstarostný.

Někdo mu říkal, že Kůstce pomohlo, že uměla zpívat a naučila se šlágry Jednou za život, Sním o čase šeříku a Sen z nenávratna. Taky Velká Leopolda někdy předvedla svůj soprán. Zpívala jako árii šlágr Sto let od této chvíle.

Mně – daleko později – Kůstka řekla, co jí chtěl namluvit důstojník s rukama jako kobra: že němečtí vojáci jsou desetkrát lepší než vojáci jakékoli jiné armády. Ruský je primitivní, americký zhýčkaný, anglický má v hlavě mlhu. Nedostali se snad Němci k Varšavě za osm dní? Do Amsterdamu za tři dny? K Moskvě za tři neděle? Nemluvě o Praze, kterou dostali za den bez jediného výstřelu. Současná armáda i na ústupu je pořád nejlepší, jakou kdy Německo mělo. Ze všech bojujících armád mají nejmenší ztráty na mrtvých. I kdyby měli prohrát válku, vstoupí do dějin jako nejlepší armáda, která kdy šlapala bojiště Evropy, Afriky a britských ostrovů, i když ne těch hlavních. Ustupovali s pocitem, že zachraňují čest porážky proti přesile. To bylo daleko od počátečního pocitu všemoci a převahy i nad početnějším nepřítelem. Hodně si toho namlouvali, aby z porážek a ústupu vyždímali, co alespoň zavánělo částečným úspěchem. O zpupnosti Němců si Kůstka myslela svoje. Americké parašutisty v Normandii v červnu 1944, když se obrátil vítr, postřílely německé jednotky do posledního muže jako holuby ještě ve vzduchu. Angličani utrpěli v Normandii ztráty, které jejich generální štáb nikdy neomluví; padl jeden z každých dvou. Je možné, že ve své primitivnosti ruský voják pohrdá životem, ale o to je nebezpečnější. Americký se i při své zhýčkanosti opírá o morální princip dobra a zla podle tradičních měřítek; a anglický raději z pocitu odpovědnosti jednotlivce k celku padne, než aby ustoupil. Přesto na vahách dějin dostane německý voják a německá armáda nejlepší známky. Bojuje skoro sama, nepočítaje proradné a nespolehlivé spojence jako Slováky, Maďary a Francouze, Italy nebo Španěly a další z okrajů Evropy a baltických zemiček, Estonce, Lotyše a Litevce, a válčí šestý rok, proti celému světu. Zajatcům na východě nezapomněl, že natiskli falešné mapy se silnicemi, které neexistovaly. Kůstka mi vyprávěla o jiném důstojníkovi z jednotek Einsatzgruppen Waffen SS, jejichž členové byli nesmiřitelní, krutější než krutí. Osobně vybíral z každé skupinky zajatců zeměměřiče, učitele zeměpisu, politické komisaře a židy a stavěl je rovnou ke zdi. Jednou zastřelil hvězdopravce, kterého mu prozradil vesničan.

Opilá Velká Leopolda Kuliková je napomenula: „Všechno, co se děje, je německý obchod s masem.“ A: „Kdy nám sem přestanou posílat houbu mezi stehny, vyrážky na zadnici a v očích hrůzu?“ Major, jehož manželku Heidi nechala Kuliková vždycky pozdravovat, jí řekl: „Nikdo nezradí muže lstivěji a snadněji než vlastní manželka. Pro nikoho není snadnější někoho ošidit než pro manželovu ženu. Stačí zachytit jediný pohled v oku. Proč prohráváme? Jako by ses ptala, proč věří voják víc svému kanárkovi než kamarádům. Víc psovi a kočce než své družce.“

„Ale stavět se na tom taky nedá,“ řekla Kuliková.

Kůstka prý taky zpívala – někdy i vojákům – Dolores, Kokotu a Ramonu. Estera pro vojáky zpívala a tančila. Vojáci vyprávěli, jak pro ně zpívají a tančí Polky, Češky a Francouzky ve stanicích, v přístavech, na překladových nádražích. Zpívala opravdu? Nikdy mi to nepotvrdila.

„Chci, abys věděl, že mám ještě duši,“ šeptala Kůstka.

„Vím, že máš duši,“ šeptal jsem po ní.

„Je ve mně to prázdné místo.“

A když jsem mlčel: „Jen pro tebe.“

„Tak je to i se mnou – pro tebe,“ řekl jsem.

„Ty a já,“ řekla.

„Ty a já,“ opakoval jsem.

„Co mi dává sílu,“ šeptala. „Co mě drží na nohou, i když si připadám vysílená. Asi víš, co myslím.“

„Snažím se.“

„Co i tobě dává sílu ze mě, jako mně z tebe.“

„Nemůžeš to v sobě pohřbít, jako to pohřbívám taky?“

„Vím, že si myslíš, že jsem silná.“

„Jsi silná.“

„Potřebuju vedle sebe člověka, který někdy dokáže být silný i za mě. Kdo má nejenom radost, že mě má rád. Bojím se, že jsme se oba naučili tolik ztrácet, často všechno. Pak je těžké někomu úplně věřit.“

„To už neplatí.“

„Doufám. Už si nechci myslet, že bez ztráty všeho by snad můj život nebyl úplný.“

Slyšel jsem v tom vinu za něco, za co nemohla. Sbírala v sobě sílu, kterou odhadovala svoji slabost, ale i moji slabost.

„Mám tě ráda, ale sebe mám už taky ráda,“ řekla. „Nechci se pořád klást na poslední místo jako až do teďka.“

A potom řekla: „Snad mě něco chrání. Jako ty německé balony se sítěmi, do kterých chytali bomby.“

Myslel jsem na to, že i kdyby jí pomohl rabínek Leo Gideon Schapiro odstranit tetování všude, kde ho měla, vyškrábali jí to nebo vyoperovali kousek kůže a nahradili ho jiným, nebo jí to vydrhli pískem či skelným papírem, bude to stejně vyznačené a rozeznatelné místo na jejím těle, na její duši. (Později si to nechal udělat Renátka Ochsler-Sálus a obdélníček kůže na jeho předloktí, kde měl předtím vytetované číslo, byl bělejší, časem zežloutl, a vždycky bylo vidět, že to není původní kůže.)

„Někdo si myslí, že ho duše obeplouvá a chrání.“

„Copak nevíš, jak to je?“ zeptal jsem se.

„Musím,“ odpověděla. A pak znovu řekla: „To prázdné místo ve mně.“

„Není to jen tahle chvilička,“ šeptal jsem.

Měl jsem horečku. Moje úzkost se měnila v cosi, čemu jsem nerozuměl.

„Jak to můžeš vědět?“

„Vím to.“

„Kolika lidem jsi to už říkal?“

„Takhle jenom tobě. Nedokázal bych to – takhle – nikomu říct.“

„Nechci taky, abys měl ze mě strach. Aby ses bál, nebo aby ses bál o mě. Potřebuju, abys mi věřil a abych v sebe věřila sama. Vím, že ta největší změna musí přijít ze mě. Chci vzít pevně do rukou všechno, z čeho si – a jak – musím uspořádat život.“

Potom řekla: „Jsem pořád s tebou. Potřebuju vědět, jak dalece můžeš být ty se mnou.“

Díval jsem se Kůstce do očí pod hvězdami Prahy. To už samo o sobě za to stálo. Chtěl jsem se ujistit. Lhal jsem o tom, co se dá zapomenout. Snad to ani nebyla taková lež, i když to asi byla lež. Nebo to alespoň nebyla celá pravda. Byl to druh bílé, modré nebo oranžové lži, s jakými se člověk naučí žít, když musí. I když nemusí. Lež, která obsahovala naději v čase, než se změní v pravdu.

„Dokážeš něco zapomenout?“

„Snad.“

„Paměť je hrob. Každá vzpomínka. Nepotřebuju hřbitov. Mám paměť. Místo mrtvých, místo hrobů. Nemám svou paměť ráda.“

„Nemluv o tom. Zapomeň na to alespoň teď.“

„Snad se naučím zapomínat.“

Proměnil jsem všechno, co se stalo, a lidi, které jsem vedle nás už nechtěl, na trávě vedle Kůstky ve fantom, v ozvěnu, minulost? Vedle Kůstky se to ve mně rozpouštělo jako kostka cukru ve vodě. Odháněl jsem ještě stín, stíny. Ale s tím už asi minulost neměla co dělat. Co se vznášelo nad Hankou Kaudersovou, Kůstkou, jako opar. (I čím každý, kdo si ji namlouval, pořád ještě pro mě znamenal nebezpečí, někam dozadu, v ozvěně.) Odkazoval jsem je k zatmění. Odsuzovat by asi nebylo správné slovo.

Hluboko v Kůstce bylo také ticho, v němž se to ostatní rozpouštělo. Vina nevinných, místo kterých zabili ve válce někoho jiného, protože Němci vytrvale zabíjeli podle svých plánů vyvraždit, ale neměli čas zabít všechny najednou. S Kůstčinou pomocí jsem v tu chvíli proměnil to všechno ve známé, co člověk potkává, jako hodně jiných, nejdříve si rozumějí a pak je něco omrzí. Nechával jsem je splynout se stínem hrušně, která už dávno nenesla ovoce, na teplé trávě, trochu vlhké, abych mohl začít po svém.

Nevěděl jsem, jak jsou si lidi ve vztahu k druhým podobní i v tom, co je odlišuje.

„Je to pro mě buď – anebo,“ řekl jsem. „Víš proč.“

Nevěděla. Nebo se ještě bála to oddělit od svých proč i proto a možná.

„Nevím, kolik lidí jsi takhle…“

Nechápal jsem, jak to ze mě vyklouzlo. Byla to chyba? Křivda? Pravda? V duchu jsem slyšel ozvěnu toho, co řekla prve, že nikdy nikoho nesváděla. Věděl jsem, že to bylo něco jiného, nic, co by si sama vymyslela nebo čemu by vycházela vstříc.

Město se dívalo za levým břehem Vltavy do noci, okny domů, v nichž neznámí lidé žili život, jaký jsme si s Kůstkou přáli. Měli taky za sebou jednu epochu a začínali druhou. Přáli si hodit za hlavu a vymknout se ze všech pokroucenin a šrámů, které jim na duši udělala válka, Němci, ponížení. V čem se museli přetvařovat. Co museli spolknout, aby mohli přežít. Co za to zaplatili. Sklony a zrady a křivdy, malé i větší, zjevné i beze svědků. Každý den ujdeme krok a možná, až se jednou někdo otočí, už nebude vidět, odkud odešel.

Jedna z hvězd padala na nás. Mohl jsem mít tři přání. Kůstka taky tři.

Když tráva zvlhla, podestlal jsem pod Kůstku svou košili. Dívala se, jak se svlékám. Neřekla slovo. Dotýkal jsem se začátku a konce světa. Pořád jsem měl horečku. Dotýkal jsem se toho, čím svět pořád začíná. Hladil jsem Kůstku po vlasech, po rtech a ramenou a na pažích v dlouhých rukávech s manžetou. Už beze slova. Nerozepnul jsem jí ani knoflíček. Rozepnula se sama.

Věřila Kůstka v tu chvíli, že lidi se už rodí s určením být šťastní nebo nešťastní? Cítil jsem její tělo. Jak i nejsilnější srdce chrání jen křehká žebra. Měla poodhalenou hruď. Perličky se matně leskly odrazem měsíčního úplňku, velikého stříbrného talíře na tmavé vodě, ve vlnách, jako řada na šňůru navlečených měsíčků.

„Jak si to představuješ?“ zeptala se Kůstka.

„Co?“

„Manželství.“

Na tom slově se všechno zastavilo. Všechno ve mně zajásalo. Točila se mi hlava. Cítil jsem se jako v pohádce Hrnečku vař. Bylo toho víc, než co jsem dokázal udržet. Už jsem neměl ani sílu se na víc ptát. Sevřelo se mi v krku. Krev mi prudce protékala srdcem. V očích jsem cítil vlhko, jako bych snad plakal, ale netekly mi slzy.

Takové pohnutí jsem cítil, když jsem se někdy díval na Kůstku a byla krásná a čistá a nevinná, se světlou pletí, zdůrazněnou narezlými vlasy, s široce rozevřenýma zelenýma očima, a její obličej zářil jako hvězdy a vycházelo z ní světlo a teplo, hřejivost, které jsem se držel. Bylo to víc, než čemu se u holek říká neposkvrněnost.

Najednou jsem cítil mužnost, energii a sílu. Kdybych se dlaní opřel o kmen hrušně, snad bych ji rozkymácel nebo vyvrátil z kořenů, obrazně. Nemyslel jsem na Kůstčino tělo, se kterým musela zacházet jako se vzácným nástrojem, aby se žádná ze součástek neporouchala. (To jsem si myslel často i o svém těle, že je to stroj, na který mohu jedině spoléhat. Nohy, když jsem musel utíkat, ruce, když jsem se chtěl něčeho zmocnit, a hlava, aby pro mě vymyslela, co bych jinak zaplatil životem.)

Od rozhledny, napříč strání, nad korunami stromů, letěli holubi. Světélkovali ve tmě, ozáření hvězdami a měsícem, hvězdným prachem, šedí, bílí, strakatí. Hlučně třepotali křídly.

Někde – nedaleko od nás – se bavila veselá společnost. Začala zpívat. Smíšené hlasy: Škoda lásky. Nový výbuch smíchu. Všech dohromady.

Cítil jsem s Kůstkou dotek nesmrtelnosti nebo pomíjivosti, která už nebolí. Neporazitelnost lidí, člověka, i kdyby jich vyřídili ještě víc, než kolik se jich zabilo. Byl to jen pocit, možná, ne pravda. Co jednou třeba pochopí rabín Leo Gideon Schapiro v Pětikostelí, nebo už zase ve svém rodném Temešváru, a každý čtenář bible, že svět je pořád na krajíčku katastrofy, asi v každém pokolení, a všechna pokolení se z toho musejí vyhrabat sama za sebe, až zase přijde příští, jako přišlo a odešlo předchozí, a všichni to mají – zhruba – stejné. Nebo ne. Příliv a odliv. Peklo a ráj každého člověka. Čím chutná štěstí jedné vteřiny. Čemu se říká osud.

Nevadilo mi, že se na mě Kůstka podívala jako někdo, kdo se chystá na život s tygrem. Byla hezká, nejhezčí z holek, které jsem kdy potkal. Dost pěkná, aby to vydrželo víc než padesát let, když budeme tak dlouho žít. Spalovala mě horečka, na kterou nejsou teploměry. Cítil jsem sílu, jakou cítí horník nebo dělník v kamenolomu. Voják po krvavé bitvě, kterou přežil.

Slyšel jsem slova, která sem zalétala od prozpěvujících mužů a žen. A něčí: „Ne, nedělej to,“ což mohlo podle tónu znamenat opak. A nový záchvat smíchu. Ženský hlas: „To je, co pořád lidi přitahuje?“ A odpověď: „A bude přitahovat. Nikomu nestačí jen se dívat. Pohledem to jen začíná.“ A nakonec: „Všechny otvory ženy jsou úžasné.“

„Casanovo,“ úpěl dívčí hlas. A potom: „Tak ne… ano… takhle…“

Láska je prázdno, které vyplní člověk, dva lidi, sami sebou. Nepotřebují k tomu nic než sebe. Nemá to co dělat s tím, kolik někdo má, měl nebo bude mít, kolik toho vytrpěl, musel strpět, i to, co ho čeká. Je to prázdno, které za ně nemůže vyplnit nikdo, ani minulá nebo přítomná anebo budoucí zkušenost. Nesejde na tom, kolik je jim let. Jestli jsou nezletilí nebo v letech, nebo dokonce přestárlí. Tady a teď. Někdy je to možná jen jeden z nich a pak míra jeho lásky doplní, co by mohlo na druhé straně chybět. Co platí jen společně. Objeví si, čím jsou. Čím ještě nebyli a možná budou, nebo nebudou. A objeví si, že láska je, čím jsou oni; každý zvlášť a oba dohromady.

„Neměl bys,“ řekla Kůstka.

A potom řekla: „Víš proč?“ Podívala se na oblohu. „Nemám měsíc tak ráda.“ A nakonec: „Nebuď hrubý. Buď jen normální.“

Polkla naprázdno. Snad měla taky horečku.

„Chci ti ještě něco říct,“ šeptala. „Vím, co chceš. Všichni to chtějí. Chci, aby to bylo něco jiného.“

Pak jsem měl pocit, že držím její srdce v rukou, stejně jako Kůstka držela moje. Její tělo, všechno, co znamená tělo. To něžné, nádherné a velkolepé. To tělesné, co oduševňuje. To duchovní, co bez těla zplaní.

Nechal jsem ji mlčet. Byla radši, když jsem také nic neříkal. Přála si zůstat beze slov. Věděl jsem, co bude následovat. Společnost zpěváků se odsunula. Byli jsme teď na svém kusu stráně sami, široko daleko. Padala na nás tma, světlo hvězd a hlas větru. Ten neviditelný hvězdný prach, o jehož vlivu nikdo nic neví.

Pak řekla: „Za chvíli ve mně najdeš to prázdné místo. Místo, které tolik chceš a chceš ho sám – jen pro sebe. Není tam nic. Nikdo. Jen láska mého otce k mojí matce. Láska maminky k tatínkovi. Nezáleží na tom, kolik lidí se mě dotklo. Nikdo to místo ještě nevyplnil. Nezáleží na tom, kolik mužů se o to snažilo. S kým jsem kdy byla nebo kdo byl se mnou. Chci, abys to věděl. Budeš to ty. Přicházíš první. Buď jemný. Buď opatrný. Nespěchej. Buď hodný,“ šeptala. „Pojď ke mně.“

Cítil jsem, co cítí jen milenci. Budoucí manželé. Zralost, která přijde najednou. Čím vyvrcholí, pro co ještě nemáme slova. Oproštěnost od strachu. Pro co si člověk přijde a co dostane. Co dá. Dotek, kterým si člověk bere toho druhého se vším, čím ten druhý je. Její minulost, její teď, Kůstčino příště. Co vyjádří jediný pohled, myšlenka, dotek. Co už jsme o sobě věděli i s tím, co nikdo ještě neví a možná nebude vědět. Vteřina, po které už nikdy nebude život bez toho druhého chutnat jako až do téhle chvíle. Věděl jsem už, co chtěla, co si přála. (I když jsem věděl, že by přežila i druhou možnost.)

„Víš, jak to se mnou je,“ zašeptala.

„Ty víš, jak je to se mnou,“ odpověděl jsem.

„Ty a já,“ řekla.

„Ty a já.“

Co se nedá pojmenovat. Za co nemá nikdo náhradu. Byla to jiná síla, než je v rukou a svalech, víc než pouhé rozptýlení tmy, ticha, osamění. Cítil jsem se před Kůstkou nahý, jako jsem cítil nahou Kůstku. Nebyl to jen její klín, její pohupující se malá ňadra, její něžné hladké bílé bříško, dlaně, prsty, dech. Vnímal jsem, pro co nemáme výraz. A cítil jsem nedotčenost Kůstky. To prázdné místo. Kam se nemohl dostat a nedostane nikdo, kdo si to nezaslouží, kdo nemá sílu, aby tam vnikl. Všechno bylo jiné než předtím, zbaveno stinné stránky všech přání a tužeb. Nemohlo mi už nic utéct. Podobalo se to řece, která se také nemusí o nic starat, jen téct. Když padá sníh, vane vítr, vzduch ohřívají paprsky slunce. Jako když svítí hvězdy, na nebi pluje měsíc. A vzduchem se prolévá ten hvězdný prach, který polykáme.

Měl jsem pocit, že padám i stoupám. Věděl jsem, že jsou s námi její maminka, otec i bratr. Byli s námi i rabínek Leo Gideon Schapiro, Ervín Adler, Vili Feld, Velká Leopolda Kuliková. Polsko, Německo. Pohled zlých očí, nejhorších očí, které se kdy na Kůstku podívaly, muže z Einsatzgruppen SS. A teď se tak, nepřímo, nějakým odrazem dívaly i na mě, i když ne dlouho. Jen zlomek vteřiny.

Byli jsme součástí světa, z něhož jsme se vydělili. Bylo to jako batole, které upadlo a nenaučilo by se zvedat, dokud se nezvedlo samo. Jako někdo, kdo se nejdřív topí, aby se naučil plavat.

Kůstčin šepot zněl jako hrníček postavený na kraji stolu. Dotkl jsem se místa, které v ní nechala matka. Nebo láska matky k jejímu otci, který se zabil na drátech s vysokým napětím, aby ho nezabili Němci, nebo dřív, než to mohli udělat. Láska otce k matce, kterou zabili tři dny před koncem války. Dotkl jsem se toho nejzáhadnějšího místa ve vesmíru, které se podobá měkkým rtům nebo nezralému ovoci, oušku dítěte nebo růžově rozevřeným křídlům motýla, teplým vodám nejhlubšího oceánu bez břehů a beze dna, nebo snu o smrti a nesmrtelnosti současně. Čím všechno začíná nebo pokračuje. Co bych asi cítil, i kdyby to nezaznamenali v žádné svaté knize. Co bylo docela na začátku, ještě možná před prvním člověkem. Bez čeho by lidi už dávno vymřeli.

První a poslední dotek, který spojuje rozdělené a zároveň nezruší rozdělení. Bylo to místo v těle Kůstky, kde se slétly všechny zvuky a hlasy, všechny druhy ticha, všechny ozvěny, paměť i zapomnění. Zdroj tajného, všeobjímajícího a vším pronikajícího křiku. Posvátnost i prokletí člověka. Místo, které stvořila Kůstčina matka. Kde se z hlasů zvuků a ozvěn ticha stávala pravda.

Kůstka se dotkla dlaní pampelišek, které odkvetly, aniž je viděla žloutnout.

Bylo to místo v Kůstčině těle, kde se sbírala tajná energie, z níž se nám narodí děti, jako jsme se narodili my a jako se narodí děti jim. Hluboko pod srdcem. Prázdno, o které se chtěla se mnou rozdělit, jako jsem se chtěl o ně rozdělit s ní, a které jsem chtěl naplnit, čím se muž vyprázdní, aby se také naplnil. A kterého se dotklo, aniž je naplnili, mnoho lidí na mnoha místech a z mnoha míst. Muži, na jejichž místě a po nichž jsem ležel s Kůstkou teď sám. Místo, v němž se člověk vrací k tomu, z čeho byl stvořen, sám sebou, než zase zemře. Nekonečná lidská řada, jako je nekonečný vesmír s hvězdami.

Místo, kde se rozpouští slabost, protože prázdno je i slabost, a kde naplněním vyroste sebevědomí.

Docházely mi představy, síla šeptat. Bylo to místo v Kůstčině těle jako ústa s tisíci a jediným vzkazem. Dům, v němž jsou přístupné a otevřené všechny místnosti kromě jedné.

Dech na rtech. Poslední, letmá představa. Proč člověk není zvíře, ani proto, že si musel v Auschwitz-Birkenau utírat zadek rukou na společné latríně, narvané do posledního místečka, se strážným SS s bičem v ruce, aby nikdo neseděl na díře, ze které se zadíraly do zadku třísky, déle než minutu, a řval o německé lásce k čistotě. Včera je včera, Kůstečko, a dneska je nový den.

Cítil jsem Kůstčina ústa, svaly, všechno, čím se žena otevírá a svírá, pomalu jako ústa a jako štěrbina ve skalách, než vytryskne krev, voda a pěna nebo hlen, a čím ji rozevírá muž, aby si dokázal, že je – a kdo je – a aby to dokázal ženě.

„Bolí to?“

„Ne,“ lhala.

„Mám tě rád.“

„Ne, nemáš.“

„Mám přestat?“

„Ne.“

Staronová ozvěna: přijímání toho druhého jakožto jediný důkaz, čím člověk je, byl, bude.

Měl jsem strach, aby neplakala. Bylo to něco jiného. Přestal jsem myslet na sebe. Jde to jen přibližně. Nejde to až tam, kam by člověk chtěl, aby to dosáhlo. Chtění a sebezapření se nerýmujou.

Daleko později jsem řekl: „Vadilo mi, co od tebe chtěl.“

„Všichni to chtějí.“

A když jsem pak na stráni pod velikou hrušní mlčel, řekla: „Jsem tu s tebou. Nejsem s nikým jiným.“

Cítil jsem s Kůstkou sílu, ze které rostou stromy plné mízy. Vnímal jsem ji jako proud krve. Jako řeku, vítr, se kterým přichází nový život. Od čeho lze začít.

A taky až potom se mě Kůstka zeptala: „Kde jsi, když jsi zároveň se mnou?“

A na můj údiv, jak na to přišla: „Nechci dávat všechno jen za něco, něco za nic. Znala jsem podobnou holku z cirkusu. Jmenovala se Inge. Byla to spolužačka tatínka. Nic proti ní nemám. Vím, že je mrtvá. Nechci se dělit – v tom ohledu – s mrtvými.“

Zněla v tom vypleněná i vzkříšená duše Kůstky, Hanky Kaudersové. Co mě na ní dráždilo i utěšovalo. Co Adler viděl jako sobectví nebo vychytralost. Co věděla Kůstka – nejen od Velké Leopoldy Kulikové – co a čím je člověk od pasu vzhůru a od pasu dolů.

Nechtěl jsem v tu chvíli udělat chybu. Nebo větší, velkou chybu.

Válka nás pokazila, nenapravitelně. To, čím jsme se báli jeden druhého, sami sebe. Právem i kvůli přehnané opatrnosti.

Jak se posunuly pojmy: hanba, čest a vzdor nebo právo, povinnost, ohleduplnost. Co je zpružnilo, pokroutilo. Čím se překrývaly pojmy pravda a lež. Co udělalo z pravdy lež a ze lži pravdu, jako se soumrak dotkne dne a je noc a úsvit tmy a je den. Co nás vyzbrojilo a odzbrojilo. Čím jsou lidi bezradní i navzdory zkušenostem, anebo právě proto. Proč nic a nikdo není absolutní, ani dobro, zlo, ani ten nekonečný prostor mezi tím, z něhož jsme si udělali svou závodní dráhu, na které jsme závodili sami se sebou. Čím se také měří statečnost a zbabělost a čím jsme sami pro sebe na pár okamžiků středem a nejdůležitějším člověkem světa.

Měsíc vypadal jako plátek jablka. Jako kolečko citronu. Budu už znát provždy Kůstčin kalendář.

„Musíš mít horečku,“ řekla.

„Neboj se. Jsem v pořádku.“

„Asi máme oba horečku.“

„Je mi dobře.“

„Chci, aby ti bylo dobře.“

„Na co myslíš?“

„Jak jsou proti slovům zase jen slova.“

Leželi jsme jako Adam a Eva pod hrušní, která už neponese plody. S tím, čím je každý člověk první a všechno začíná od začátku. Čím je každý jednou nohou v ráji a druhou ve vyhnanství.

„Všechno se ve mně spaluje,“ řekl jsem.

„To říkal rabín.“

„Co říkal?“

„Mluvil o nečistých prvcích v těle.“

Pak řekla: „Mluvil jsi o bezradnosti, když člověk stojí na začátku, aniž ví, jaký ho čeká konec nebo následky, ale i potom, když to už věděl.“

„Vím, že jsi silná,“ řekl jsem.

„Jsi taky silný,“ řekla.

„Nevím.“

„Velká Leopolda z Krakova měla za to, že každá žena, bez ohledu na pověst a původ nebo co dělá, je už dopředu vdova. Pokud ne ve skutečnosti, tak v obavách. Bojí se jen ženy, muži ne.“

Kůstka pootevřela rty. Svítily jí zuby. Její obličej zářil. Rabín Leo Gideon Schapiro z Pětikostelí jí řekl, že za všechno, co má člověk poprvé, se má modlit.

„Jsme mladí,“ řekl jsem.

„Je mi už šestnáct.“

„Za dva dny.“

Myslela na noci, jimiž stárla. „Někdy je každá noc mladá,“ řekla Kůstka.

Měl jsem vedle ní pocit, že jsem se narodil, abych jí přinesl štěstí. Narodila se, aby přinesla štěstí mně. Odpoledne posekali na stráni trávu, ale ještě ji neshrabali. Voněla dvojí vůní: mladá travička dole, s posekanou, která se pokládala napříč a vystlala louku doměkka.

Jednu noc na východě vyprávěla Velká Leopolda Kuliková, čím se cítila v Krakově ve svém vykřičeném domě, v porovnání s obchodnicemi a obchodníky lidskou osamělostí, jako opravdová dáma, pravá Madam. V Krakově byla seznamovací kancelář. Madam Kuliková tam přišla na pozvání. Druhá Madam jí vysvětlila, jak jejich kancelář funguje. Jistě potkává mnoho mužů, kterých si ani nevšimne: na ulici, v zaměstnání, v dopravních prostředcích. Není divu, řekla druhá Madam. Lidi jsou většinou šmejd, venkovští balvani a městští balíci. Taky musí počítat s nějakým vesnickým idiotem. Ale občas potká i muže, který ji zajímá. Pokud by chtěla zaplatit tisíc zlotých, může v jejich kanceláři nechat svou fotografii. Ukážou ji vybraným mužům. Může to vyvrcholit manželstvím. A vytáhla album s fotografiemi tlustých, olysalých a nevzhledných mužů všech věků, z nichž nejmladší měli tváře zločinců a vrahů a nejstarší už museli zahlédnout roztřeseným pohledem hrob v okamžiku, kdy fotograf mačkal spoušť. Madam Kuliková viděla, jaký druh mužů to asi bude. Zaplatili dva tisíce zlotých, řekla druhá Madam. Nikdo nikoho při seznámení k ničemu nenutí. Muž – když usoudí, že žena (ve skutečnosti) odpovídá jeho představě podle obrázku – může udělat další krok, stejně jako žena. Madam Kuliková se dívala na tvář tlustého Japonce, určitě přes šedesát. „To je učiněné zlatíčko,“ řekla druhá Madam. „Teprve za dvacet let mu bude osmdesát. Vyzdobil nám loni kancelář k vánočním svátkům, koupil ze svého stromeček i s ozdobami. Letos nám přinesl ukázat štěně. Ještě pro ně nemá jméno.“ Madam Kuliková řekla: „Snad by se mohlo jmenovat jako vy.“ Druhé Madam – to už mohla říct Velká Leopolda s určitostí – se to nezamlouvalo. Ochladla. Zaplatí Velká Leopolda tisíc zlotých za možnost seznámení? Zatím ne, odmítla Velká Leopolda. „Jste vdaná?“ zeptala se Madam Kuliková. „Ne,“ odpověděla druhá Madam. „Jsme rodinný podnik.“

Není bordel poctivější v tom, co nabízí? Boří hráze mezi lidmi, alespoň na jednu noc. Nikdo neztrácí víc, než dává. Je-li osamocenost bolest z nedostatku lásky, nabízí nevěstinec alespoň malou náplast družnosti. Živočišné teplo je taky teplo. I objetí na hodinu je objetí. Neříká se, že je lepší něco než nic? Někdy už je to jen kurva, komu zůstal smysl pro slušnost. „Rozhodně od nás muži neodcházejí tak nervózní, plní napětí, jako přicházeli.“ Znala zpěváka s velice slušnou pověstí, který by bez rychlé návštěvy u nich nezazpíval, a autora, který k nim docházel pravidelně, aby to, co sepisuje, mělo hlavu a patu.

Jindy Velká Leopolda řekla Kůstce: „Taky jsem byla jednou nevinná. Byla jsem ještě dítě. Sestra si přivedla milence a jeho kamaráda. Ten mě vzal na klín a líbal mě. Bylo mi devět. Byla jsem buclatá, to bylo všechno, ale asi mu to stačilo. Rodiče na noc odjeli. Chtěla jsem se naučit, co mě byl schopen a ochoten naučit. Ráno jsem dostala jeho chřipku. Zůstala jsem tři dny v posteli s horečkou. Tatínek u mě seděl, hladil mě a líbal na čelo. Bylo mu líto, že jsem nachladla. Měl za to, že jsem to dostala při bruslení.“

„Je srpen,“ řekla Kůstka. „Je tu jiné nebe než v Polsku nebo v Maďarsku.“

Nad námi proletěla vlasatice. Byla zřetelná pár vteřin. Letěla jako rybí hlavička s roztřepeným koncem obrovskou hlubinou.

„Nekonečno,“ řekla Kůstka.

„Co by sis přála?“

„Chtěla bych mít dítě.“

„To dneska nejde, ne?“

Vlasatice se ztratila.

„Ne.“

„Nemusíš se bát. Není všem dnům konec.“

„Myslíš? Chtěla bych, abys měl pravdu.“

Pak řekla: „Nebojím se.“ Ale asi se bála.

Ze dvou řečišť a proudů se stalo jediné. Voda obou toků se spojila, jako jsou spojeny i odděleny hvězdy nebem, světlem a tmou. Dvě kapky krve.

Nebe klesalo. Hvězdy se zklidnily. Dole pod námi už nejezdil autobus. Čekal jsem, kdy pojede poslední tramvaj.

„Taky s tebou chci mít dítě,“ řekl jsem.

„Když to půjde.“

Pak řekla: „Slyšela jsem, že než se děťátko narodí, je chlupaté jako štěně. Srst se ztratí těsně, než přijde na svět.“

A nakonec: „Měla jsem včera sen, že se mi narodilo bejbátko, ale dva roky staré, už oblečené. Mělo světlemodré oči a plavé vlásky. Trochu velké uši jako Ramonek. A veliké to, co ani nemusí být tak veliké.“

Kůstka, Hanka Kaudersová, ještě nevěděla, co s ní udělal německý rentgenolog, asistující doktoru Kruegerovi v Au-Birkenau. Bála se chodit na prohlídky během prázdnin, kdy si o ní dělali zápisy psycholog, sociolog, slečna Eslbergová a kdy ji doktor ujišťoval, že bude moct dělat všechno. Zdálo se mu, že má nevyvinuté porodní cesty. Poradil jí opalovat se v pokoji nebo na verandě s rozevřenýma nohama, aby se jí dostalo slunce až ke sliznici. Doktor přežil válku v Anglii. Nechápal, že člověk dokáže létat, plavit se pod vodou, odhalit poslední bílá místa na pokožce Země a zároveň se dopouštět zhovadilostí, které nemají obdoby, zabíjet lidi jako hmyz, házet děti do pece jako vodní vši do akvária. Kdo může nechat stát ženy v lágru hodiny a hodiny nahé v prachu, na horkém slunci, s opuchlými rty, rozpraskanou kůží, boláky na hlavě, aby jen lapaly po vzduchu jako lekající ryby? Nechat je páchnout, jako zapáchal lágr, po spáleném lidském tuku, vlasech a nehtech a kostech, své ženské krvi, proměnit svěží v nedýchatelné. Až když naznačila doktorovi, v jakém polním zařízení byla naposled a že jí ještě není šestnáct, ztratil řeč; snažil se, díky své anglické výchově, nedat na sobě znát ani nejmenší. Jen ztratil odvahu se jí ptát.

„Máš v očích něco, na co nikdy nepřijdu,“ řekl jsem. „Ale to máš ty taky,“ odpověděla.

„Můžeš všechno.“

„I rozbíjet hvězdy?“

Řekl jsem: „Odkvetlé pampelišky vypadají jako rozbité hvězdy, než je rozfoukne vítr.“

Slíbil jsem Kůstce, co si koupíme do společné domácnosti. Zatím nám všechno brali, teď si budeme dávat. Třikrát nebo šestkrát od všeho víc, než můžeme potřebovat. Trochu rozmařilosti nemůže škodit. Pak to darujeme nebo vyhodíme. Jen abychom si dokázali, co svedem. Talíře, větrovky a sandály nebo rukavice. Na co si vzpomeneme a vyděláme.

Neříkal jsem to jen proto, co podle Lustera Lieblinga z Belgické 24 chtějí holky slyšet, i když možná taky trochu kvůli tomu.

„Chtěla bys dřeváky?“

„Ani vidět,“ odpověděla.

Už jsme byli daleko od toho, kde jsme byli odpoledne (u V. F.) a na začátku večera.

Pak řekla: „Tři věci, které bych neudělala a kterých bych se radši vyvarovala?“ Nezabila by nikoho – byla unavená zabíjením, smrtí, ponižováním člověka člověkem. Nedala by se zabít. Nechtěla by, aby někoho zabili. Potom řekla: „Kdyby mě chtěl někdo zabít, zabiju ho. Jsem k tomu zralá, přísahám, nelekej se mě. Snad jsem to už jednou udělala, nevím to jistě. Vím, že to je to nejhorší.“

A nakonec řekla: „Nechtěla bych už žít jen se strachem. Nenutila bych nikoho, aby musel dělat něco proti své vůli. Zahrnuje to i tělo. Aby musel se svým tělem zacházet, jako by mu nepatřilo a patřilo někomu jinému, všem. Aby si musel nechat líbit, když mu odejmou všechna práva, a musel sklapnout, protože by to mohlo být ještě horší. Vím, jak je snadné zlomit člověka. Pokřivit mu páteř. Ohnout ho a znemožnit ho v jeho vlastních očích. Jak se dokáže člověk zradit, stejně jako když zrazuje ty druhé, protože zrazujou jeho. Víš asi, co myslím. S rabínem jsem o tom ani nemohla mluvit. Nevěděl by, o čem je řeč. Nebyl tam. Rozumí tomu jen, kdo tam byl, jako ty a já. A nechtěla bych se – jako ty – stýkat s lidmi, s nimiž nemám nic společného a kterých si nemůžu vážit. Aby se nade mě někdo vyvyšoval, aby mě zneužíval. Aby to mezi námi šlo od úcty k neúctě. Aby mě ponižoval – i tím, z čeho mě usvědčí. I kdybych věřila, že je to pravda nebo že je schopnější.“

Pak řekla: „Bojím se škaredých.“

Věděl jsem, kam mířila. Chtěla se dostat tak daleko, jako jsem si přál být už někdo jiný. Vrátilo se to – částečně – k zabíjení jako prve. Zabil bych, muset? Přitakal jsem. „Hm…“ Už ano, i když taky ne nadšením bez sebe. Zněla v tom ozvěna časů, které odnášel svěží pražský vítr.

Jen Kůstčin starý strach a můj strach nás držely, neviditelné, nesmazatelné, neodbytné. Žádný čas není správný, aby někdo zahynul předčasně.

„Nenechala bych se zabít, můžeš mi věřit,“ řekla. „Nejhorší je zabíjet lidi bez důvodu. Nastřádalo se ve mně možná víc tvrdosti než lítosti.“

Dotkla se bříšky prstů mateřského znamínka na krku. Nemusel ji už přesvědčovat důstojník z Einsatzgruppen, že v každém člověku dřímá zabiják. Je jenom třeba ho probudit.

Dotýkal jsem se Kůstky na prsou. Šeptala něco, čemu jsem nerozuměl. Doufal jsem, že se necítí nejistá pro svoje prsa. Byl bych jí rád dal najevo, že by udělala chybu myslet si, že druhé holky…

„Máš roztomilou hruď,“ řekl jsem.

Šeptala: „Mám prsa do ztracena. V hrudi zatím nepobírám.“

„To všechno přijde.“

„Ervín Adler mi jednou řekl, že je mu to jedno, s kým to dělá. Rozdíl je jen v těle, v částech těla, v předtím a potom.“

„Jsi jako sluníčko,“ řekl jsem. Nechtěl jsem mluvil o Adlerovi a tahat ho sem.

„Nesvítím pro všechny,“ řekla. „Jenom pro tebe.“

A pak jsem slyšel svůj hlas, šepot, křik, které mi braly krev z mozku. Hlas Kůstky a můj hlas se prolínaly.

„Jen s tebou je to bolest, se kterou jsem šťastná.“

„Nechci, aby to byla bolest.“

„Jinak to nejde,“ řekla.

Přál jsem si ji přesvědčit, že všechno se musí začít dělat jinak, protože jak to bylo, co se stalo, tak to už nepůjde.

„Jsi jako slunce v noci,“ řekl jsem. „Světlo. Svítí ti tvář a oči.“

„Chtěla bych se narodit znovu. Být někdo jiný. Abych pro tebe byla taková, jako jsou nové boty nebo košile.“

„Nechci, abys byla jiná. Nemusíš nic převracet. Jsi pro mě nová.“

„Tak to není,“ řekla.

Líbily se mi i její zuby. Její pihy.

Bílá pěna řeky, které se podobala naše těla, navzdory Kůstčině měsíční krvi (za kterou byla osudu vděčná), svítila do modra. Měl jsem pocit, který jsem takhle nikdy už neměl, na voňavé pražské stráni, v měkké trávě, pod nejkrásnějším souhvězdím na světě, že za každého, kdo chybí, by se měl narodit lev, šest – dvanáct milionů lvů.

Tiskl jsem lehce rty na Kůstčina ústa. Plakala poprvé ve svém dospělém životě. Za dva dny jí bude šestnáct. Měla tvář desetiletého dítěte. Cítil jsem, proč už nikdy nic nebude, jaké to bylo. Věděl jsem, co se změnilo. Stal jsem se součástí Kůstky, Hanky Kaudersové, jako se stala Kůstka kusem mne.

Velká Leopolda Kuliková se musela i po smrti usmívat.

„Poprvé v životě se mi chtělo umřít pro ty nejlepší důvody, ne pro ty nejhorší,“ řekla pak Kůstka. „Necítím to jako smrt ani jako hřích.“

„Se mnou je to stejné,“ řekl jsem.

Nebyla to smrt. Jen dech. Prst smrti. Ruka, ke které prst patří. Pouze bříško prstu. Škrábnutí nehtem. Ozvěna smrti. Ale zároveň ozvěna nebo zachvění nesmrtelnosti, o které bychom bez smrti nevěděli.

Hvězdy na nás svítily zblízka.

„Je to,“ řekl jsem. „Všechno je. Existujem. Žijeme.“

Až potom mi v noci řekla: „Pořád se mi objevují mrtví. Ramonek. Matka. Otec. Zahrnuje to i mrtvé vojáky. Oba důstojníky. Mám je všechny v sobě.“

„Bolí to.“

„Je to něco jiného.“

Pak řekla: „Podle rabína v Pětikostelí se mrtví drží jen duše čistých.“

„Je ti dobře jako mně?“ zeptal jsem se nakonec na stráni pod rozhlednou.

„Musím být trpělivá,“ odpověděla.

Snad si to přála i ode mě.

Cítil jsem, na jaké doteky je citlivá. Jistě jí bylo dobře, když jsem ji hladil na krku, kde měla tepnu, na zátylku pod vlasy, které jsem musel nejdřív vyhrnout prsty a podržet dlaní jedné ruky, nebo když jsem se dotýkal rty lalůčku jejího ucha a slyšel, jak prudce dýchá.

„Už mi nemusíš nic slibovat,“ řekla.

A pak: „Přála bych si, aby to byl závdavek na to, co nebudeš muset nikdy odvolat. Co nebudu muset sama odvolat. Nikdy už nebudu holka pro všechny.“

A pak: „Pro tebe. Pro sebe.“

Mluvila do tmy, která hladila trávu, stromy a hvězdy. Slova odnášel noční vítr.

„Je to nesmrtelnost. Můžeš se jí dotknout.“

Byl poslední srpen 1945. Nemusel jsem se ptát, co je láska. Snad krásná rovnováha mezi dvěma světy, z nichž jeden je skutečný a druhý vysněný. Co málokdo, snad nikdo nemůže dostat dvakrát, i kdyby to dostal tisíckrát. Kůstčino tělo od pasu dolů bylo stejně čisté jako od pasu nahoru. Bledý obličej, který jí zářil. Zelené oči, které mě dojímaly a říkaly ano. Rubínové rty. Feldhure. Bylo v tom všechno, i to, co jsem už věděl a potom si to jen potvrzoval – že každý člověk, který projde válkou, je šílený, i když to nikdo nepozná. Je to šílenství, se kterým se lidé naučí žít. Musí se naučit.

Nikdo mě neuměl políbit pootevřenými ústy jako Kůstka. Láska byla i můj strach. O sebe, o Kůstku. O oba. Byla čistá jako nevěsta. To jsem radši nevyslovil. Byla to šťastná chvíle, můj nejšťastnější den. Měl jsem všechno, co jsem si mohl přát. Nic už jsem nechtěl. Ničeho jsem nelitoval. Za nic se neomlouval. Nikomu jsem neměl co závidět. Vyčistilo to pro mě svět od výtek, zla, bolesti či nevole. Měl jsem nad sebou nebe, nekonečnost, klid v duši a vedle sebe Kůstku. Byl jsem s ní. Byla se mnou. Zapomněl jsem na válku. Všechno skončilo. Začínal mír. Už nezáleželo na tom, kde jsem byl, co se přihodilo Kůstce, nakolik nás poznamenalo zlo. Z ran se staly jizvy, z bolesti bezbolestnost.

Kdo to řekl, že jsou v nás dva světy, dvě světla, dvě tmy? Rabín Leo Gideon Schapiro z Pětikostelí? Odpustil jí, že musela v nevěstinci zapřít, že je židovka, aby směla přežít? Tvrdit, že je jí osmnáct, když jí bylo patnáct, přišla neporušená a musela se stavět zkušenější než zkušená, ochotnější než ochotná? Velká Leopolda Kuliková z Krakova? Všichni, kdo zalidnili Kůstčin svět do roku 1945 a po roce 1945, rozdělené jako před potopou a po potopě? Nebyla to archa, kterou si stavěla vlastníma rukama. Nemusela se utěšovat rčením, že je to lepší pozdě než nikdy. Stavěla si svou archu až po potopě. Nebo se to narodilo ve mně, protože v určité chvíli může nebo musí být každý sám sobě rabínem? Dvě tváře, dvě ozvěny, dvojí prázdno? Každý jako řeka s dvěma proudy? Byli jsme spojená voda, dvě kapky v jedné, jedno řečiště, ve mně a v ní – nedalo se už rozeznat, odkud se jeden a druhý proud vzaly. Dvojí smích, dvojí pohled, dvojí příslib, dvojí bolest, dvojí zapomenutí. Dvě kapky krve, když se spojí v jednu.

Dvě řeky, než se zas rozdělíme. Potečeme vedle sebe.

„Nechci – bojím se – abys mi nepřestal rozumět,“ řekla.

„Ještě jsem skoro nezačal,“ odpověděl jsem jí.

V noci jsem potom měl pocit, že ženský klín, v podobě žemle nebo dětského ouška, byla ve skutečnosti duše, kterou jsem rozevřel silou, která je dána muži, aby ji rozevřel a vnikl do duše současně s tím, jak směl vniknout do jejího těla. To, čím a jak mě přijala. Jak mě sevřela, jako objímajícíma rukama. Představoval jsem si klín-duši. Obojí v jednom. Odměnu. Nic krásnějšího jsem v životě nepoznal. Jako každá láska setřel jsem z Kůstky jedno tajemství, abych otevřel druhé, stejně jako Kůstka ve mně. A že to zůstane s námi, jak dlouho zůstaneme sami. Připadala mi mezi nohama jako dvě sepjaté ruce, které se modlí a maličko se pro mě pootevřely. Jako dvě k sobě přitištěné dlaně, když o něco prosí a za něco děkují.

Nebude to už nikdy jako včera. Budeme už provždy jiní, poznamenaní jeden druhým, nesmazatelným, tajemným písmem. Budeme tím, co se stalo z amerického vzdáleného příbuzného Kůstčina otce, který se nestyděl za svůj původ ani v nejmenším, aby to skryl, tajil, nebo se za to dokonce styděl, pro souhrn všech zkušeností.

Budeme jiní i vůní, kterou si vyměníme a kterou se poznamenáme. A která si vymění nás. Tím, co o sobě budeme vědět, co o sobě zapomeneme. Podle čeho se vzájemně poznáme jako nejlepší zvířata.

Později, když jsme šli do cirkusu na Letenské pláni a viděli trubače na čtyřiceti osmi bílých koních, seřazených do šesticípé hvězdy, kteří vytrubovali do manéže, vybavil jsem si Kůstčino Pojď.

Nekonečnost okamžiku, kdy se touha, plná úzkosti, a úzkost, plná touhy, proměnily v radost a radost ve vděčnost a vděčnost v družnost a družnost v závazek. Čemu radost odnímá vinu. Kafkův nepojmenovaný strach. V čem se ztrácí bolest, aby se změnila v bezbolestnost a bezbolestnost v potěšení. Co zruší mez mezi od pasu dolů a od pasu vzhůru. Hranici úzkosti. Čím se spojí žena a muž a muž a žena ve věčném svazku, i kdyby trval jen vteřinu.

Dívali jsme se v cirkuse na krásná těla artistů a nemuseli se ptát, kde bere člověk sílu, když všechno, co ho obklopuje, je zmatené, násilné, podlé nebo ubohé, někdy včetně jeho slabosti. Cítil jsem pravdu nebo skutečnost, jak ji cítí zvíře instinktem a zkušeností, člověk instinktem i rozumem a zkušeností. A která mu zjeví skrz dotek těla, těl, duše, duší, čím už nebude stejný. Jako loď, kterou unáší do dáli neviditelný vichr. Odkud se už nelze vrátit. Čím si člověk otevře tajemství sebe sama. I když o vteřině, kdy se otevřel, nebude nikdy vědět všechno. Tajemství, skryté oponou kůže. Čím se povýší do šlechtického stavu bez hradů a znaků. Čím se dotkne nejzazší výše, jako se artisté dotýkali – v letu vzduchem, nad hlavami ostatních – visuté hrazdy.

Byl jsem i za umělce na visuté hrazdě pyšný na tělo jako dokonalý stroj, nástroj prodloužení myšlenky, odvahy a družnosti a spolehlivosti – duše naplněná mírem – nemělo to konec – všeho, čeho se dá dosáhnout.

Vzal jsem Kůstku za ruku. Vrátila mi stisk. Pochopil jsem s konečnou platností, čím jsem vedle Kůstky, Hanky Kaudersové, někdo jiný, než kteroukoli dobu předtím, čím byla taky Kůstka někdo jiný, než kým byla do tohoto okamžiku.

„Je ti se mnou dobře?“ zeptala se.

„Vstoupil jsem do nesmrtelnosti. Vím, co je věčnost.“

„Nemluv,“ řekla Kůstka. „Už nic neříkej. Už nemusíš.“

Měla malá, něžná prsa, jako jablíčka, jako malé kuželky. Dotýkal jsem se ozvěny, kterou má nekonečnost. Hladil jsem Kůstčinu hruď a dotýkal se falešných perliček. Slyšel jsem její dech, jak jí tluče srdce, její tep. Obestřelo mě v souvislosti s Kůstkou slovo cudnost. Všechno, co obsahuje, čím vyzařuje. Bílé tělo, dlouhá úzká tvář, zelené oči světélkující ve tmě, lesk vlasů, které cuchal vítr, malá ústa, drobné zuby a rovný štíhlý nos, maličko pozvednuté koutky a stejně maličko rozevřené rty.

Byla vážná a možná šťastná. Napájel jsem se vedle ní silou, která přichází z něžnosti. Ostýchavostí, která je odrazem otužilosti.

Velká Kuliková se posmívala Němcům: „Co si myslí? Že nás nadosmrti poznamenají tetováním, číslem, nápisem na břiše?“

Myslel jsem na Kůstku, jak na tom bude, až se jí tělo u lopatek zaplní masem. A jak jí dám odstranit – pokud bude souhlasit – tetování na paži i na břiše. Snad to nebude bolet. Měl jsem za to, i potom, že jsem na bolest lepší než Kůstka. Nebo možná půjde připojit – dalším tetováním – ke každému číslu a písmenu kresbu: kolibříka, růži nebo nějakou tropickou květinu.

Velká Leopolda měla na východě jedinou knihu, kterou postupně, několikrát, přečetla všechna děvčata. Byla to gangsterka, nejslavnější lupič v New Yorku dával každé favoritce v zásnubní noci prsten s obrovským kamenem, pojištěný na velké peníze. Ale jen dokud o ni měl zájem. Na rozchodnou je zval do přepychového hotelového pokoje, kde děvčeti stáhl prsten z prstu pod záminkou, že ho dá opravit. Všechny milenky to věděly. Do té chvíle si snad první i poslední holka myslela, ačkoli se mohla poučit od předchůdkyň, že je výjimečná a nestane se jí, co se stalo všem. Bez prstenu byla každá jen šlapka jako předtím.

„Mám pro tebe dárek, už podruhé, podívej,“ řekl jsem.

„Hvězda.“

„Nemá se ukazovat na hvězdy prstem,“ řekla Kůstka.

„Proč?“

„Někdo na to věří. Například moje maminka poučená v astrologii.“

„Časem ode mne dostaneš prsten,“ řekl jsem.

„Jen když mi ho nikdy nestáhneš z prstu,“ řekla Kůstka. „A budu chtít adresu klenotníka.“

„Máš strach, že ho někde, někomu vezmu?“

„Nemám z takových věcí vůbec strach.“

Usmála se. Měla vlhké a hezky vykroužené rty.

„Jak dlouho mě necháš na prstýnek čekat?“

(Vzdálený příbuzný jejího otce se ozval až zítra.)

„Až bude po všem a budeme mít štěstí, nechtějte nad nikým vyhrát,“ řekla Velká Leopolda Kuliková. Věděla, proč je holkám smutno. Jednou řekla, že zlo ji rozteskní. Proč jí stačí vidět nebo udělat něco dobrého, aby ji prostoupila radost. Nemusela se dovolávat jejich ani svého pudu zachovat se, přežít zlé časy, dočkat se lepších… Dodala: „Stačí, když vyhrajete nad sebou. Je to zápas, který vám přinese nejvyšší uspokojení. Říkala jsem vám, že člověk je sám sobě největším nepřítelem. Všichni v sobě máme malého ďábla, kousek ďábla. Je nesmrtelný. Nestačí nad ním vyhrát, aby to bylo jednou provždy. Musíme ho bít a zdolávat každý den znovu – a znovu. Často nevyhrajeme. Prošla jsem tím. Nepůjdu do podrobností. Vím, o čem mluvím. To poslední je možná jediné vítězství, které si můžeme poskytnout.“

U Kulikové to poslední byla hrbolatá zeď z nejrůznějších druhů placatých kamenů z kamenolomu nedaleko polského statku, ze kterého německé vojenské úřady nařídily udělat polní zařízení. Pět kulek, kterými ji prostříleli z důvodů, které znali jen Němci. Zabíjeli odsouzené k smrti nahé. Než se svezla k zemi, bez šatů, jen v botách, s rozstřílenými zuby, a proměnila se v ticho a později v hluboké lesy, hustá pole a oslnivá slunce nad močály a pustinami, kus poraženého Polska.

Ve vlhké trávě vedle mě, aniž se pohnula, udělala Kůstka rozhodující krok od holky, která nic nechtěla ani nečekala, k děvčeti, které vyhrálo možnost nebo právo dostat.

„Vím, co je,“ řekla Kůstka.

„Ty,“ řekl jsem.

„Ty a já,“ řekla.

„Ty,“ opakoval jsem.

„Už nejsem prázdná.“

„Nikdy mi nebudeš muset nic říkat. Nikdy se tě nebudu na nic ptát.“

„Řekla jsem ti všechno. Jsou ve mně všichni. I moje dětská přání. Musíš je cítit, když se mě dotýkáš. Když se na mě díváš.“

„Už nebudeš sama.“

Kůstce se pohnula prsa. Bylo to chvějivé zhoupnutí bílé pleti. Poklesla obě najednou, jak hluboce vzdychla a vrátila se na své místo, každé jiné. Našla si pohodlnější polohu. Měla prsa jako dvě bytosti s vlastním životem. Miloval jsem chvění jejích ňader. Dotkl jsem se jí očima, touhou a dechem.

Malé rušilo velké a velké rušilo malé, jako se rušily nahoru dolů, zpátky dopředu, pól, na kterém se otáčel pod námi svět. Všechno se zastavilo a současně běželo dál.

Už nebylo nic, co bych si přál. Nevyrovnalo se tomu nic, co bych ještě chtěl. Tak jako já pro ni, vyplnila Kůstka ve mně už provždy to prázdno, které zabíjí pomaleji než kulka, ale také zabíjí.

Dole v ulici zvonila poslední tramvaj. Někde z rozhledny zakokrhal kohout. V plané hrušni nad námi křičeli ptáci.

„Vyměnila jsem si s tebou srdce,“ řekla.

A pak: „Mám, co holka vyhraje, i když prohrála. Co najde, i když to ztratí.“

Nemyslel jsem už na to, co nebudu nikdy vědět a co ani nechci. Bylo ve mně poznání, které zprostředkuje tělo. Čím je tělo klíčem ke všemu. Spolehlivější a věrohodnější než všechny báje o stvoření světa, Adamovi a Evě, Kainovi a všech, co přišli po nich, až ke Kůstce a ke mně.

Slyšel jsem ve tmě, jak se Kůstka škrábala nakrátko ostříhanými nehty pravičky na břiše. Svědila ji jizva? Tetování Poláka, který se díval, že už tak mladá holka dává tělo, aby mohla žít o pár dní déle, mezi nohama pořád ještě dítě. Nebo si jizvy a tetování už neuvědomovala a byla to jen vlhkost, kousek trávy nebo noční můra na kůži?

Dělalo mi radost dívat se na Kůstku, když se na trávě oblékala. Měla svou chvíli, kdy byla hezká až k pláči, na tvářích a v očích nepopsatelné světlo, srovnatelné s hvězdami a měsícem, jako bych ji viděl poprvé. Nesla si opar všeho, co je poprvé a naposled. Záři v očích a na tváři. Je těžké to vysvětlit, jako je nemožné popsat štěstí, lásku, smutek a opuštěnost, když to měla ve výrazu všechno najednou.

Myslel jsem na Lustera Lieblinga, Černého Pepe, pro kterého tetování znamenalo jedinečnost, které se vzdal, aby se poznamenal, proti konvenční neposkvrněnosti, už navěky, pokud lze takto pojmenovat trvání člověka. Slyšel jsem v duchu hudbu, kterou mi připomínala Kůstka, její tvář a tělo, pohyby, celá její osobnost. Byla to stará, velice stará hudba. Vzpomínky už dopředu, stejně jako zapomenutí. Život jde dál, jako šel a vždycky půjde dál. Jen s největším štěstím zachytíme okamžik, kdy se nemusíme pokládat za smolaře, že jsme prohráli, selhali. Má to mnoho podob. Čím se člověk poznamená druhým člověkem. (To jsem tehdy ještě nevěděl.)

U sochy, kolem které jsme prošli, to trochu páchlo močí.

Později, když už uběhlo pár zim a sněžilo, sledovala Kůstka, jak se vrší vločky za oknem.

„Bylo to vždycky, jako bych umřela. Vnímala jsem všechno, ačkoli jsem myslela, že nevnímám nic, nikoho, ani sebe. Můj duch už opustil tělo. To je, co v tobě zabili nejdřív. Snažila jsem se nemluvit, necítit, neslyšet. Neměla jsem už se svým tělem co dělat. Nebyla jsem s nimi, byli se mnou. Nikdo se mě neptal, co chci, rozhodovalo, co chtěli oni. Byla to voda, kde se dělají víry a všechno stáhnou dolů. Pak se všechno utišilo. Jako když padá sníh. Vše je tiché, ale ne tvé. Ležíš, zasypává tě sníh. Už nežiješ, ještě nejsi mrtvý.“ Myslela na křik lidí zavřených v komorách bez kliky zevnitř, jak křičeli, když vdechli první doušek plynu. A jak se pozvolna řev tišil, až ztichl docela. Němci věděli, co ticho znamená. Teď už to ví všichni. Kůstka ještě řekla: „Víš všechno, ale ztrácí to smysl. Opouští tě život, jako opouští starce nebo nemocné dítě. Zastřelenou matku. Velkou Leopoldu Kulikovou. Ester. Ramonka. Myslím na ně, když padá sníh. Všechno je bílé, tiché. Hluboké a čisté. Vrací se mi to i v létě, kdy sníh není. Vždycky jsem si přála, aby umřít bylo krásné, protože jsem viděla, jak je to hrozné. Bylo to většinou hnusné. Vím, že když umíráš, odpouštíš všem, všemu. I sobě, svým úhlavním nepřátelům. Jsou to jen lidi, které taky čeká, co čeká všechny. Cítíš se lehčí než nejlehčí paprsek slunce. Zlehčuje tě lítost – vůči všem. Nic už není neprodyšné – nic. Jsi jako vločka sněhu, když padá nebo se jí zmocní vítr a žene ji daleko, vysoko, nebo ji sráží dolů. Je to bezbolestné. Všechno je závratně lehoučké. Je to mimo a zároveň to nabývá nejhlubšího smyslu, aniž by tě to zatěžovalo. Jsi schopen to přijmout bez odporu k lidem. Stírá, co bylo, co teprve přijde. Obestírá tě zapomenutí, jako bys usínal nebo omdlíval, ale bezbolestně. Jako mezi spánkem a probuzením. Je ti skoro líto, žes neumřel. Jako když padá sníh. Vločka.“

Potom řekla: „Umírala jsem dvanáctkrát denně, kromě neděle, někdy i v neděli.“

Když jsme byli na horách, nemohla Kůstka usnout. Předtím jsme měli dobrou večeři. Pili jsme čaj s medem. Nikomu se nechtělo jít spát. Nazítří měly být prohlídky. Doktor nám rozdal dotazníky. Hory byly hustě zalesněné. Všechno provonělo pryskyřicí, smrčím. Vila před válkou patřila židovské sociální péči. Zařizovali ji Němci.

Kůstka myslela na to, že ještě před pár měsíci tu žily děti příslušníků gestapa. Prý tu byl i Heydrichův syn. Německým dětem se všechno zamlouvalo jako nám. Kůstka mi vyprávěla o Esteře. O čem tenkrát mluvily.

„Rádi se na mě dívají, když jsem nahá,“ řekla Estera. „Dráždí je už pohled.“

„Škoda, že u toho nezůstanou,“ řekla Kůstka.

„Civí na tebe, jako by ještě neviděli holčičí tělo.“

„Asi ho někdy dlouho neviděli.“

„Měli by oslepnout.“

Ulevovala si tím.

„Mluvíš, jako bys chodila po vodě.“

„Proč?“

„Tak, nevím.“

Každý čtvrtek – dokud mohla – pozorovala Estera dva německé vojáky v čekárně dírou po suku. Snila. Nikdy se nepřiznala o čem. Byli to nepřátelé. Vrahové jejích rodičů. Snad potřebovala Estera vědět, že je ještě spojena s lidmi jinak než s Kůstkou a Madam Kulikovou. Také Estera v nevěstinci zapírala, že je židovka. Když ji na útěku u Katovic roztrhali psi, už nemusela, ani nemohla zapírat.

Snad chtěla vychutnat ještě jiný pocit než hlad, zimu, vši, žízeň, vlky, psy. Něco jiného než strach, odpor. Hrůzu, jak skončí. Procházela zlem, které mělo jméno, jména, podobu, pach a na které si zvykla jako na světlo dne, tmu noci. Měla za sebou i před sebou cestu, ze které ji bolely nohy, rozkrok, srdce a mozek. Měla to v sobě, ne s sebou, a sváděla zápas, o kterém ani nevěděla. Doufala, že se z toho jednou vymkne jako had z kůže.

Možná jí učarovalo, že příslušeli ke druhé straně. K lidem, kteří mohli – nebo si to namlouvali – všechno.

Kůstka se jí zeptala, jestli by chtěla být Němka. Chtěla, řekla Estera. Bylo zakázáno civět na vojáky. Líbat se s nimi. Měly nařízeno se usmívat. Žádná zarputilost nebo ta nafoukaná opovržlivá lhostejnost. Scharführer nařídil účast. Všechno Esteře připomínalo barvu bahna. Záviděla Kůstce zelené oči. Nazrzlé vlasy. Bledý dlouhý obličej jako Greta Garbo. Kůstka jí domlouvala, aby nehltala, pomalá sousta víc zasytí. Žádostivost a žádoucnost jsou sestry.

Když vojáci odešli, bila se Estera v domnění, že je sama, pěstmi do prsou. Trhala si vlasy a okusovala si nehty do krvava. Její maminka se zbláznila. Tvrdila, že mohly odjet do Francie, jako by snad ve Francii už také nebyli Němci. V ústavu maminku bili. Estera měla strach, že má maminčino šílenství v sobě a je jen otázkou času, kdy propukne i u ní. Modlila se za silnější vůli, více hrdosti, opovrhovala sama sebou. Bolelo ji v klíně, jako by ji zabíjeli. Přála si, aby ji zabili. Táhlo ji to k zemi tíhou, která se měnila v křeč. Nesla si v podbřišku balvan? Měřila metr třiapadesát. Při evakuaci se k sobě přivázaly řemeny, jedna táhla druhou. Trestala se za to, že byla židovka a že měla pocit, že je ošklivá, i když nebyla. Všichni se cítili opuštění. Jako Kůstka umírala hrůzou, že se prozradí.

Byly jako sestry. Přísahaly si, že kdyby jednu přesunuli, bude se druhá snažit, aby se dostaly zase k sobě. Vojáci se na Esteru dívali jako na rybku v akváriu. K ránu – už po válce – se Kůstce zdálo, že Esteru neroztrhali psi, ale zavraždili ji psovodi. Kůstka mi nikdy neřekla, proč nespí. Mohl jsem se jen domýšlet, o čem se jí zdá. Velká Leopolda měla recept, jak rozpustit nepříjemný sen, ale to platilo jen do její krakovské existence: spát o chvilku déle. Stačí vteřina. Nejhorší je probuzení. Kuliková možná už věděla, co je v tom zlomku vteřiny mezi spánkem a probuzením.

Byla to Kůstka (nebo Estera, o které to Kůstka říkala), kdo si nikdy na noc nezouval boty? Kdo byla ta holka, která ztrácela energii, protože už neviděla důvod proč žít? Která holka zešedivěla, ještě než jí ostříhali vlasy? Komu se protivil pach krve? Kdo se rozplakal strachy, když zahlédl vojáka s puškou, jako čtyřleté nebo osmileté dítě? Koho strašili vlci a krysy? Všechny se bály menstruace, i když jim Scharführer píchal injekce a dával prášky.

Kdo měl strach v očích, když zahlédl strážného? A pak, když spatřil na cestě na latrínu křivou zeď někdejšího statku? Jak to, že si nechtěly k srdci brát hesla německých oddílů SS: Narodili jsme se, abychom zahynuli?

„Máš hezounké tělo, Kůstko, jestli ti to smím říct.“

„Smíš to říkat, když je to – pro tebe – pravda. Pochybuju.“

„Jsi hezká.“

„Třeba jen pro tebe. Na jak dlouho?“

„Napořád.“

„Nikdo nemůže být pěkný napořád.“

„Ty.“

„Nelži. Jsi strašně na tělo. Jsem ráda. Tělo mi zachránilo život jako tobě. Promiň.“

„Byl jsem tomu třikrát blízko. Taky se mi zdálo – jako tobě – že usínám. Neměl jsem u toho sníh. Ani smečky vlků. Krysy kolem latríny. Naposled se to stalo uprostřed lesa. Bylo mi všeho strašně líto. Jako tobě. Chtěl mě zastřelit Scharführer. Vzal jsem chleba ze štábního vagonu. Nám nedávali už šest dní jíst. Měli chleba jen pro sebe. Vezli nás zastřelit, do Dachau. Nebo možná až do Terezína. To by bylo jako vrátit se umřít domů. Díval jsem se do ústí pistole. Jak mačká spoušť. Je to, jak říkáš. Už ti nic nevadí.“

„Nemusím myslet na zabíjení. Na to, jestli mě zabijou, nebo budu muset někoho zabít.“

„Kde jsou hranice pravdy?“ ptala se Velká Leopolda. „Jistě nejenom tam, kde začíná lež.“

Rabín Leo Gideon Schapiro v Pětikostelí se bál, že Kůstka ještě nezná ani nechce znát cenu, kterou za všechno, co se stalo, bude muset zaplatit. Kdy – jestli vůbec někdy – se k ní vrátí mír. Na její budoucí dny a noci. Na démony, které už nelze utišit, zkrotit nebo vyhnat. Rabín se ptal: Kolik omylů je dovoleno každému člověku? Kolik chyb? Kolik přestupků? Ulevilo by se jí, kdyby vychrlila všechnu pravdu najednou? Rabín se bál, že s neúctou k člověku se ztrácí víra v Boha – anebo obráceně? Kůstka se styděla nebo bála mu říct, že všichni lidi jsou krysy, všichni Němci, všichni vězni, vojáci, holky. Na dně duše věděla, že to tak není. Vypadalo to tak.

„Vina rovná se stud,“ řekl v noci rabín. „Ale stud zároveň omlouvá.“ Myslel na vinu a nevinu studu. Na trest a beztrestnost. Na vinu nevinných. Na nevinu provinilých.

A pak: „Nejsi – možná – přítelkyní pravdy po tom všem, ale nebudeš ani přítelkyní lži. Vyřídíš si to sama v sobě. Se svým svědomím.“

„Být Bůh, mohla bych snad zařídit, aby se nestalo, co se stalo, ale nejsem Bůh,“ řekla Kůstka rabínovi.

A pak: „Být Bůh vymazala bych, co se stalo, jako by to nikdy nebylo.“

„Jsi,“ řekl rabín.

„Co jsem?“

„Jsi čistá!“

„Čistá?“

„Nejčistší z čistých.“

„Bude to čím dál těžší, nebo se to zlehčí časem?“ zeptala se Kůstka.

„Naučíš se s tím žít,“ odpověděl rabín. „Je to jako nemoc. Potřebuješ čas. A jak říkají starci, co neudělá rozum, udělá čas. Jsi ještě mladá. Život máš před sebou. Musíš na hodně zapomenout a co nezapomeneš, zmizí časem.“

„Jsem pravda i lež,“ řekla Kůstka. „Jsem možná lež podle toho, jak zacházím s pravdou. A pravda, jak zacházím se lží. Už teď jsem na hodně zapomněla.“

„Jsi jenom pravda,“ řekl rabín. Bál se jí říct, že si v sobě nesla celou dobu Boha.

Myslel na ošklivost světa. Na to, proč lidi lžou sami sobě i navzájem, někdy důvodně a často bez důvodu. Na strach, na který není míra. Jak se bude od nynějška měřit podlost, odvaha, čest. Co si nebude možné zapamatovat, co zapomenout. Myslel na bezednost kompromisů, jimiž si nevinný člověk vykupuje život. Na sílu, kterou potřebujeme, abychom unesli svůj život. Na mlhu, která se rozprostírá v hlavě, srdci a duši. Komu patří pravda. Co znamená a bude znamenat pravda. Ti, kteří zahynuli. Ti, kteří je opustili. Na opuštěnost a únavu Boha. Na svět, který je v zatmění. Snad se zas vykutá do světla.

Kůstka se dívala na rabína a myslela na nejhorší oči, jaké kdy viděla a jaké rabín nepotkal. Na jejich barvu, kterou nemohla popsat. Na to, co řekl důstojník z Einsatzgruppen SS o ďáblovi v každém z nich a čím je zničí, zevnitř, takže nikdo neujde zkáze. A co se neomezuje jen na tuhle válku a přesáhne padesát let a zasáhne živé i mrtvé. Protože, dodal důstojník Einsatzgruppen, i v každém mrtvém židovi je ďábel nebezpečný všem. Jste nebezpeční i mrtví. Budeme se muset vyrovnat i s duchem, který po vás zůstane. Myslela na obersturmbannführera Einsatzgruppen, co řekl. Čím vdechl ďábelské schopnosti i zabitým.

„Těšil se z toho, že všichni zahynem, jako se těší člověk na východ slunce, na to nejhezčí a nejlepší,“ řekla.

„Na začátku bylo slovo,“ řekl rabín.

„Znám to slovo,“ řekla Kůstka.

Rabín Leo Gideon Schapiro čekal. Bylo to později, kdy pochopil, stejně jako Kůstka, že bolest je nesdělitelná.

„Co je na konci?“ otázal se, ale ve skutečnosti se chtěl zeptat, co je na začátku. Chtěl říct, že bude zase šťastná, jako by ji nikdy nic zlého nepotkalo, ale nebyl si jist, že by to nebyla lež, prázdné slovo, hřích.

„Zhouba,“ řekla Kůstka.

„Šoa,“ řekl rabín hebrejsky.

Kůstka měla rozcuchané vlasy, pootevřenou pusu a doširoka otevřené zelené oči. Perličky se jí leskly pod krkem, na horní části hrudi.

U muzea jsme viděli na lavičce dívku, která kojila dítě. Byla teplá noc. Vedle děvčete čekal mládenec. Kůstka mi stiskla loket. Všechno, co potkává druhé, se může stát nám. Dobré i špatné. To nejhorší, to nejlepší. Líbali jsme se v chůzi. S rozevřenýma očima. Chtěl jsem vychutnat, jak je Kůstka hezká. Čím jí svítí pleť, oči, vlasy. Vypadala jako desetileté dítě, jako stoletá stařena. Měla v očích hvězdy. Ten hvězdný prach. Cítil jsem, že teď žije poprvé, jako já.

Snad je láska pravda, kterou nemusí nikdo nikomu dokazovat. Jistě je láska štěstí, třebaže taky trápení, lehkost i tíha. Nejsložitější jednoduchost a nejprostší složitost. Asi jako je i deštivý den pořád ještě den. Vedle Kůstky to nebude potrhané síto, děravý hrnec, myslel jsem si. Píseň, kterou si teprve budeme zpívat, i když ztratíme hlas. Ozvěna nápěvu už z nejtěsnější blízkosti i z největší dálky. Neviditelné sluníčko, které člověka ohřívá, a kromě toho ohřívá i všechny vedle něj.

Kůstka už se nebála, že splněná touha vyvolává v mužích pohrdání za to, co získali snadno, nebo jen proto, že to získali. Neříkala Velká Leopolda, že v lásce se slibuje příliš mnoho příliš brzy?

Byli jsme jako váleční vysloužilci, kteří si mohou rozumět jen s někým, kdo sdílí stejné nebo podobné zkušenosti. Podívali se na nás tři muži, kteří stáli na konci parku pod lampou. Kůstka vypadala jako nezletilá; bylo už pozdě. Neřekli nic. Měla vysoké šněrovací boty, ke kterým si pomohla v Rumunsku. Soudila, že když v nich došla až do Prahy, nezasloužily si zahodit. Byly to boty z měkké hovězí hnědé kůže, s tlustou vepřovicovou podrážkou a podkovaným podpatkem. Našlapovala v nich jako rytmistr. Na hladkých kamenech někdy uklouzla.

„Vyrovnalas to,“ řekl jsem.

„Mohlo to být horší,“ podotkla Kůstka šeptem, který obsahoval úsměv. A všechno, co úsměv napájí.

Cítil jsem v Kůstce nesmrtelnou bezbrannost ženy. Čím připomínala dítě i zralou ženu. Všechny věky dítěte, dívky a ženy až k stařeně najednou.

Zašlapávala každým krokem na pražské dlažbě velké ticho, kdy celý svět mlčel, zatímco byla na východě; když myslela na vzdálené země, kde se lidi těší ze života; co se odehrává někde za mořem, za horami a sedmero řekami; odkud nepřichází ani nejtišší ozvěna.

Vdechovala horkou srpnovou noc v poválečné Praze a nevypadala ani stínem vlasu na to, co měla za sebou. Muži na konci parku jen kroutili hlavou. Bylo nám s Kůstkou dohromady čtyřiatřicet roků. Dvojí film, který se v nás promítal bez přestávky, doběhl na konec. I s obrazy a zvuky vlků, obíhajících za zdmi někdejšího statku kolem strážních věží, s pištěním krys na chodbě nebo na sněhu, nebo klapáním kulometu anebo strojních pušek, když na pokyn doktora vyřizovali u zadní zdi opotřebovaná děvčata.

Jednou přišla do kóje, kde Kůstka někdy přespávala s Esterou, Velká Leopolda a slyšela, jak Kůstka křičí ze spaní: „Kde mám maminku? Maminko, kde jsi?“ Kuliková jí pohladila čelo. „Na to se můžeme ptát všichni, holčičko. Ale koho? Spi. Musíš brzy vstávat. Pěšáci přijdou už v půl sedmé.“

Když se to stalo mně, použil jsem Adlerova receptu a párkrát jsem zamlaskal.

Měla Kůstka v očích slzy? Nevím. Začínali jsme znovu. Celý svět začínal nanovo. Náš staronový svět. Válka skončila. Patřili jsme k těm, co vyhráli. Nebo se to alespoň takové zdálo. Podvědomě v nás žili ti nespočetní, co prohráli. Poznamenali i to nevyslovené, co už ani napříště nemohlo zůstat neposkvrněné. Společné ztráty. Společnou vinu a společnou odpovědnost. To, co z nás dělalo soudce těch druhých i sebe samých. Už jsme věděli, že člověk je nepřetržitý soud. Měl jsem svůj kalendář. Noc jedna. Den jedna. Začínali jsme svůj nový letopočet. Otázky a ozvěny. Svět dostal zase své staré barvy. Vlasy jí padaly do čela.

Cestou do Belgické jsem ji pořád líbal. Už jsem se na nic neptal.

V míru

Od soboty minulého týdne, kdy naposledy pršelo, bylo hezky. Skoro všechny kavárny v Praze už otevřely. Slavia a Parnas, Pelikán a Savarin hned přes ulici. Byl pátek, druhý den po válce. Na Národní třídě se vojáci všech čtyř armád míchali s civilním obyvatelstvem.

Sobotní déšť trochu opláchl dlažbu. To bylo před sedmi dny, ještě byla válka. K polednímu, někde už ráno, začalo povstání. Z oken bývalých německých (předtím českých nebo židovských) bytů vyhazovali noví nájemníci německé knihy a vlajky, portréty Adolfa Hitlera, Goebbelse a Himmlera a neznámých pohlavárů v parádních uniformách, insignie nějakého SS-Obersturmführera a rozšlapanou a zprohýbanou trubku a vlajku Leibstandarte SS Adolf Hitler a potrhané svazky starých ročníků novin, snad z roku 1936, legitimace zabitých nebo zajatých příslušníků SS a Sicherheitsdienstu, Geheime Staatspolizei, kriminálních komisařů, pověšených na lucerny, politých benzínem a zuhelnatělých, noviny Das Schwarze Korps a porcelánová štěňata z Allachu. Dlažební kostky, většinou bílé a modré, ve velikosti pěsti, si podržely své výrazné barvy, podoby žulových čtverců, kosodélníků a obdélníků nebo vzory kosočtverců, s tou jedinou změnou, kdo po nich šlapal.

Bylo vidět jen rudoarmějce. Vojska generála Vlasova, která se připojila, kromě těžkých zbraní, k obraně Prahy v sobotu ráno, zmizela, jako by se do země propadla. Zlé jazyky tvrdily, že sem Rudá armáda spěchala vedle mnoha jiných důvodů také pro ten jeden, výlučný, aby si s nimi vyřídila účty. Přesto se déšť minulé soboty zdál bližší, než co pohlcovaly tak rychle dny, jež přišly potom. Na stráních rozkvetly bílé a modré šeříky a vypuklo jaro.

Zase se vykládala stará židovská anekdota, jak Hitler přijde do kavárny Slavia, kde sedí se svým Prager Tagblattem pan Roubíček, aby si po Auschwitz-Birkenau přelouskal, co se v jeho nepřítomnosti dělo. Hitler netrpělivě čeká, až dočte. Pan Roubíček mu přes rameno řekne: Vám, pane Hitler, noviny? Nikdy.

Anekdota vyznívala trochu nostalgicky, snad i proto, že pár Hynků Roubíčků se ještě nevrátilo, kromě těch několika, kteří našli útulek v Židovské nemocnici ve Vězeňské 9.

V prodejně Ascot Na Poříčí měli ve výkladní skříni vedle kravat portréty generálů s vlajkami v národních barvách, jednoho maršála a prezidenta republiky. Z kavárny Pelikán hráli, jako by se vrchní nemohl nabažit, už asi hodinu Přes spáleniště, přes krvavé řeky jdou naše pluky neochvějně dál, až prý někdo sdělil vrchnímu, že je to v původní verzi pochod ruské tajné policie. Na Národní jsem potkal člověka, na jehož jméno jsem si nemohl zaboha vzpomenout. Byli jsme spolu v Aussenkommandu Meuslowitz bei Leipzig, mateřský tábor Buchenwald u Výmaru. Na všechno měl svůj názor a někdy přiměl i ty největší škarohlídy, aby se alespoň něčemu usmáli. Před dvěma měsíci ho naložili ještě s dvěma tisícovkami ostatních vězňů na starou loď v Ledovém moři a nechali je tam pomalu se potápět.

Někteří doplavali na břeh, kde už na ně čekali Hitlerjugend a utloukali je klacky jako ryby. Vypadal už utlučený, ale přečkal do noci a pak se pustil Německem na jihovýchod a dostal se zázrakem až do Prahy. Živil se svým přežitím jako někdo jí už několikátou porci pečené husy. A dával mi to k lepšímu jako něco, co je dobře dávat k lepšímu z této vzdálenosti.

„Mráz kopřivu nespálí,“ povedlo se mi prohlásit.

„Kopřivu ne.“

„Já taky nevyletěl komínem a párkrát jsem měl na mou duši na krajíčku.“

„Neříká se, že koho neutopí, toho ani neoběsí?“

Pak řekl: „Hitlera prej zarolovali do koberce.“

„Jo, spálili ho i s běhounem.“

„Kdo by to byl čekal?“

„Vy jste to čekal, ne?“ vykal jsem mu, protože byl mír a zdál se mi starší, a nakonec už jsme nebyli v lágru, kde jsme si v tom směru byli všichni rovni.

A podívali jsme se na sebe a mně bylo, jako bych znovu, už nadobro utekl komínu a on se došplouchal až na břeh z té rezavé lodi, která teď odpočívala u dna, protože Spojenci varovali Němce, aby nevysílali na moře žádné plavidlo, nebo je pošlou ke dnu ze vzduchu, a Angličani párkrát nad tím starým zrezivělým nákladním parníkem přeletěli, aby mu pomohli ke dnu rychleji, protože neměli tušení o příslušnosti jeho pasažérů. Po prvních bombách naskákali ti z horní paluby do vody. Ti vespod zůstali – pokud je nevyřídily spojenecké pumy – i s lodí. Věděli jsme i beze slov svoje.

Ptal se mě, kam jdu, a odpověděl jsem mu, že jen tak se projít. Zatím bydlím v YWCE, Domově křesťanských děvčat. Sháním si příbuzné. Neřekl, že je to jako sázet na mrtvé koně, myslel si to. Dodal jsem, že se můžeme za hodinu sejít před Savarinem, bude-li se mu chtít.

Je to asi vždycky dobře, když mír začne s jarem. Přinejmenším proto, že ty spousty mrtvých patří ke vzpomínce na zimu, která přešla a už se nemůže vrátit.

„Tak platí,“ řekl. „Zatím si to tu kapku obšlehnu.“

„Musíme si to tu trochu ošlapat, jasně.“

Ošlapával si to trochu pomaleji, protože měl omrzlé nohy z Ledového moře, jak jsem viděl, když jsem se za ním otočil, a ani předtím, na rampě v Meuslowitzích, kde vykládal válcované plechy z otevřených vagonů na nočních dvanáctihodinových směnách, mu na zdraví nepřidalo, ale vypadal na to, že ho to baví. (Šlapat pražskou dlažbu s přicházejícím jarem.) Taky mu kapku haprovaly ledviny. Ale lepší nemocná ledvina, řekl potom, než prodávat jednu někomu, komu chybí, aby si vydělal na chleba, když to jinak nešlo. Nebo, jak to praktikoval německý doktor v lágruji vyměnit s nějakým omrzlým německým generálem nebo podplukovníkem, aby se mohli vrátit do Vánoc ke svým rodinám, třebaže to bylo na pováženou, že potom fungovali u vánočního stromečku s jednou židovskou ledvinou raději než bez ní. Horší to měl jeho kamarád s játry, protože játra nejdou vyměnit.

Křižoval jsem si to úsekem mezi Národní třídou, Můstkem a obnovenou ulicí 28. října. Tuhle ulici jsem měl vždycky rád, už od svých čtrnácti, kdy jsem se učil ozdobníkem (dámské kabelky, aktovky a kožené nákupní tašky a pouzdra na známky vojáků Wehrmachtu) a spoludělnice ode mě chtěly, abych jim koupil nějaké parádní reformky v Perlové s tajuplným podloubím, kde v noci močili psi a lehké holky a někdy i strážník. Před válkou a na začátku války, než nás deportovali, jsem tam znal drogerii, kde prodávali – pro mě kapku záhadné – potřeby pro milence, pravděpodobně osamělé, a věděl jsem – zhruba – kdo je tam chodí kupovat. Když jsem byl zase naproti v ulici Na Příkopě mezi kavárnami Savarin a Pelikán, zaslechl jsem hádku mezi nějakým člověkem v šedém úřednickém obleku, na květen trochu teplém, a s vínovou kravatou a vojákem Rudé armády. Voják vypadal proti úředníkovi trochu jako obr proti střízlíkovi a pak se z toho vyvinula stará hra, kterou někteří vojáci Rudé armády hráli s místním obyvatelstvem ve všech zemích, které přijeli osvobodit.

A tak jsem se koukal, jak se někdy člověk nachomýtne k pouličnímu výjevu.

„Kolik je hodin?“ zeptal se rudoarmějec rusky, skolko časov, a ten člověk si ochotně ohrnul rukáv, podíval se a řekl, že je půl druhé.

Voják ho vzal za ruku. Asi už v tom dovedl chodit, protože za pár vteřin byly hodinky v jeho kapse.

„Přece nekradete hodinky,“ vzpamatoval se za okamžik ten člověk, marně, jako by se snad svou otázkou teprve přesvědčoval. Trvalo to vážně jen pár vteřin. Člověka napadlo, kolik je v tom rutiny a obratnosti, cviku, kromě toho všeho, co v tom bylo navíc.

„Job tvoju mať,“ řekl Rus.

„Jsou to moje hodinky,“ opakoval skoro plačtivě ten člověk.

Za chvíli už nevěděl, co má dělat, a vypadal pořád tak uspořádaně, vymydlený a vyholený s trikolorou na klopě, zatímco Rus měl hřmotnou postavu s širokými rameny a veselou, brunátnou tvář, trochu mastnou, jako by se ve dne opaloval na slunci a v noci u ohně.

Pár lidí se zastavilo, protože ten člověk neustále opakoval, že „jsou to jeho hodinky“. Voják udělal pár kroků, aby se vyhnul kruhu čumilů a zmizel dřív, než dav zhoustne. Ale ten člověk se ho držel. A jak jsem tam stál, skoro nejblíž, protože jsem to viděl první, a zapomněl jsem, nač jsem myslel, když jsme si domlouvali schůzku s tím člověkem z Meuslowitz a od Ledového moře, co jsem se ho chtěl zeptat na ten zrezivělý nákladní parník, který se jmenoval Stella a měl dvanáct tisíc brutto registrovaných tun, jak se mu teď žije bez té jedné ledviny, která podržela toho vysokého nacistického důstojníka, aby se dožil Vánoc a novoroční veselice někde v Drážďanech nebo Brémách. Bavilo nás oba stejně, přes rozdíl věku, s tou jednou společnou a skoro by se dalo říct dlouhodobou zkušeností jen si tak prostě chodit, poněvadž to ze všeho strhlo ty ohořelé nebo zledovatělé roušky a najednou se nezdálo, jako ještě před pár dny, kdy Němci mohli zapálit nebo rozstřílet Prahu, že to je vždycky jen to ze všeho nejhorší, co je na forhontě. A taky že není nejhorší být mravencem nebo něčím ještě menším, asi ve velikosti vši nebo mšice, protože se dalo taky vždycky zpětně spočítat, že jenom ten nejnenápadnější a zároveň nejšťastnější (zdaleka ne ten nejlepší) to všechno dokáže přežít, včetně toho zrezivělého plavidla s pyšným jménem Stella v Severním moři.

Praha je na procházky báječné místo. Je to krásné město, a kromě toho ještě chytré město. Na rozdíl od Berlína, který byl podle novin ještě v plamenech, nebo Drážďan, kde vědí o napalmu, který hoří i pod vodou, skoro stejně tolik jako tam, kde ho vyrobili, a všech německých měst a městeček, poctivě srovnaných se zemí, a navíc ještě spálených nebo zatopených, a z druhé strany na rozdíl od Londýna, Varšavy nebo Bělehradu si zachovalo maso a kosti a krvetok poměrně v pořádku.

A v takovém městě, když je v pořádku, se to člověku snadno uvažuje o spravedlnosti nebo o síle těch zbylých článků desatera, které ještě platí nebo zase začaly platit (kromě snad toho, které doporučuje nezačínat si nic s manželkou bližního svého nebo že není radno vyslovit božího jména nadarmo, nebo snad v něj dokonce vůbec nevěřit), nebo souhrnu toho všeho, co nakonec převážilo to ostatní a na tu správnou stranu (světe, zboř se!), jenže teď se ten člověk domáhal svých hodinek a nikdo nemohl vědět, jak to dopadne.

„Ukrad mi hodinky,“ křičel teď ten člověk, protože si mohl domyslet, že čas není na jeho straně, a jestliže se nedomůže svého časoměru nyní, nebude to možná už nikdy. Kde je Praha a kdoví, do jakého kouta Sibiře se ten voják za pár dní vydá.

Nemohl se pravděpodobně smířit s tím, že mu voják vzal hodinky a nakonec odejde, jako by se nechumelilo, a tak šel za ním, jak se voják snažil oddělit se od davu, a křičel pořád totéž, že mu voják ukradl hodinky a že je chce nazpět. Ten člověk nevypadal jako nějaká zvlášť těžce postižená oběť války. Spíš dával za pravdu vysokým nacistickým hodnostářům ve válečné Praze, že zdejší dělnictvo a úřednictvo dostává větší příděly masa a tuků než roduvěrní Němci v Říši, kromě výhody, že se Německu letecké nálety nevyhýbají jako Praze a že si tu žijí Češíčkové pohodlně za větrem, zatímco Německo krvácí na všech frontách za bezpečnost Protektorátu Böhmen und Mähren a matky Evropy.

A dav se posunoval, nebo lépe řečeno ten okruh lidí, stejně s námi: tím člověkem v úřednickém, co přišel – zatím – o hodinky, rudoarmějcem a mou maličkostí. Úředník působil dojmem někoho, kdo si dával celou válku, a teď zvlášť, záležet na tom, aby přečkal v zachovalém stavu, a dalo se říci, že se mu to opravdu povedlo. Až na to, že přicházel o hodinky (zatím), se mu za těch šest let nic hrozného nestalo.

Nikdo z lidí kolem se samozřejmě neodvážil vojáka ani dotknout. Jednak byl silný, měl uniformu, osvobodil se svou jednotkou a armádou město a zemi, a pak měl pistoli (někdo řekl „má nagan“), a nakonec to nebyly jejich hodinky.

Ale teď se přece jen voják dostal do sevření davu a začal rázovat směrem k Můstku a Václavskému náměstí a ten člověk za ním šel jako pes, který štěká, ale bojí se chňapnout nebo kousnout, a ten voják se tvářil jako někdo, kdo se štěkajících psů nebojí, ale taky je nemá nejradši.

Ten člověk v kravatě vypadal za chvíli směšně. Trochu se zapotil a zadýchal a působil čím dál tím ubožeji. Uvědomil si asi, že ztrácí glanc, ale co naplat, chtěl nazpět svoje hodinky. A jak poskakoval, aby dohonil rázujícího rudoarmějce, který dělal dlouhé kroky, a vykřikoval stále to svoje, že chce nazpět hodinky, dostával jeho hlas vyčítavější a plačtivější tón a rudoarmějec mu co chvíli jen opakoval, jako by i hlasem zaháněl psa nebo odháněl dotěrnou mouchu, ale nic víc, ta slova jako prve, „aby si to dělal se svojí matkou“, a bylo znát, že pokud jde o hodinky, je ten člověk s kravatou pro vojáka vyřízená záležitost.

Zezadu to byl rozhodně hezký a urostlý muž. Vykračoval si rovně, jako by měl v zádech pravítko. Na můj vkus skoro až příliš vojensky rovně, když už dva dny nebyla válka, myslel jsem si. V jeho zátylku byla červeň jako v jeho brunátné tváři, jako by ho doslova ošlehaly větry a ohně cest, jak se to říká a jak se to potom objevovalo v básních na počest Rusů-osvoboditelů, a mohl jsem si z té zarudlosti a ošlehanosti přečíst, čím asi prošel, než se sem dostal, a napadlo mě, kolik mu asi chybí lidí, kteří se s ním loučili, než narukoval, a s kolika se shledá nebo neshledá, až se vrátí domů, kolik to asi trvalo let a jak asi vypadá Rusko, o kterém i Němci říkali, že za sebou s ústupem zanechali čtyři pětiny spálené země. Připomínal mi ruské zajatce v Auschwitz-Birkenau, kde je plynovali po tisících, stejně jako ty druhé podřadné rasy, a tu tisícovku zplynovaných sibiřských vojáků, kteří předtím zastavili Němce těsně před sídelním městem a zkazili jim pravděpodobně všechnu radost z bleskové války, která se potom protáhla na šest let. Sibiřany plynovali Němci zvláště radostně, aby se jim pomstili za to, jak před Moskvou mrzli a jak jim to zkazilo Vánoce v jedenačtyřicátém. Pamatoval jsem si na ten barák, který se denně naplňoval tisícovkou mužů a pak se do rána vyprázdnil a zase naplnil, už ani nevím kolikrát za sebou, ale vždycky to bylo tisíc živých a tisíc mrtvých, kterým jsem občas vytíral cihlovou podlahu, pořád dokola.

Taky si pamatuju, že když Němci sbírali svršky zajatců, nikdy nezapomněli na hodinky.

Ale to teď nemělo s úředníkem, který přišel o svůj náramkový orlojíček, nic společného.

Jen ten opakovaný nářek v jazyku, kterému jsem rozuměl, jako rozumí člověk všemu, do čeho se narodí, do posledního záchvěvu tónu a hlasu, mi to trochu kazil. Jednak proto, že měl nervózní obličej člověka, který se nemůže dovolat svého práva, a pak pořád zvyšoval hlas, čím se mu zdálo jeho úsilí marnější a čím asi, kdo by to do něj řekl, jeho vytrvalost rostla.

„Ukrad mi hodinky, ukrad mi hodinky,“ volal pořád ten člověk nervózně a ukazoval lidem na vojáka, který šel před ním a ničeho si nevšímal. Jako by s tím opravdu už neměl co dělat.

Potom se v protisměru ukázal kapitán Rudé armády. Všiml si toho křiku. Zaznamenal vojáka, že na něj ten člověk ukazoval a co křičel, ale nezastavoval se, dokud se na něj ten v kravatě přímo neobrátil.

„Što eto takoje?“ povídá dobromyslně kapitán, ačkoli si patrně domyslel. Byl přiměřeně udiven. Buď se mu nezamlouvalo, že ho někdo zastavuje, nebo se mu nezamlouvalo něco jiného, ale v jeho výrazu byla nechuť.

Ten člověk mu to vysvětlil, slovy, rukama, posunky. Pořád nervózně ukazoval na vojáka. Kapitán ho pozorně vyslechl. Nebylo toho ostatně tolik. Skoro to na okamžik vypadalo, že kapitán poslouchal tak pozorně proto, aby dal vojákovi čas zmizet. Ale to znepokojilo i člověka s kravatou.

„Ty…!“ zakřičel kapitán na vojáka. „Jo, ty,“ opakoval, když voják otočil hlavu a obnažil ten zarudlý, brunátný a větrem ošlehaný zátylek.

„Stůj,“ křikl kapitán.

Voják teď stál. Chvíli se na sebe důstojník, voják a člověk s kravatou dívali. Voják se díval na kapitána, jako by mu chtěl vysvětlit beze slov něco, co asi kapitán už věděl nebo se domýšlel, ale nedával to ve slovech najevo. Voják nasadil výraz člověka, který jde svou cestou a není mu příjemné se dát zdržovat. Nebo jako by chtěl svýma světlemodrýma očima vysvětlit kapitánovi – ještě pořád beze slov – svou verzi a jít si dál.

Teď ten člověk v úřednickém obleku mluvil s kapitánem přibližnou ruštinou. Voják na kapitána upřel vyčítavý, vyzývavý a provinilý pohled. Člověka s kravatou si nevšímal. Kapitán ohrnoval rty, jako by říkal své ruské „hm“.

Voják vypadal proti kapitánovi ušle. V jejich stejnokrojích byl rozdíl. Kapitán měl vycházkovou uniformu, rudoarmějec byl v polním.

Kapitán chvíli rozmlouval s vojákem rusky. Vyhrnul mu rukávy. Pod manžetami obou stran uniformy se ukázaly náramkové hodinky, jako by se jimi voják vyzdobil, až k lokti.

„Job tvoju mať,“ řekl teď kapitán vojákovi jako prve voják člověku s kravatou.

„Job tvoju mať,“ řekl znovu voják bezděčně člověku v úřednickém obleku a kravatě, jako by mu vytýkal, co svou tvrdošíjností způsobil.

„Job tvoju mať,“ řekl o něco výhrůžněji kapitán vojákovi.

„Job tvoju mať,“ opakoval o poznání tišeji voják člověku s kravatou.

„Které jsou tvoje hodinky?“ zeptal se kapitán rusky člověka v obleku.

„Ty nahoře,“ odpověděl člověk s kravatou kapitánovi.

„Dej mu je,“ řekl rusky kapitán vojákovi.

Vojákovi se moc nechtělo, ale začal si je odepínat, velikýma rukama a prsty se zatvrdlou kůží a ne zrovna pěstěnými nehty, za nimiž se mu držel strojní olej.

Domyslel jsem si, že je to frontový řidič nebo tankista, protože do Prahy ve středu ráno přijela tanková armáda a lidi plakali štěstím a zahrnuli je šeříkem a podávali jim děti a líbali je a pocítil jsem štěstí, které nemá slova, kromě slova mír, jako můj známý, který se se štěstím neutopil v Ledovém moři jako ta zrezivělá Stella, kterou vlastně potopili Spojenci.

Napadlo mě, kolikrát profičely německé kulky vojákovi kolem hlavy nebo trupu, rukou nebo nohou. A jak se asi od takového člověka čeká, že si zachová ty hrdinštější rysy a nebude mu záležet, aby přesně věděl, kolik je hodin, a jistě ne z rodilé nedůvěry ve švýcarský nebo německý hodinový strojek bude jedny konzultovat s druhými nebo druhé s třetími, anebo si už představuje, jak některými z těch náramkových strojků obšťastní někoho, kdo nečeká, že by se mohl vůbec vrátit, natož s hodinkami.

Byl to jen zlomek myšlenky.

Teprve teď jsem si všiml pár vyznamenání. Jen jsem si mohl domýšlet, za co to bylo.

Ale nebyly to moje hodinky, a tak jsem v duchu zaujal neutrální postoj a čekal, jak to všechno dopadne.

Rozhodně to nebylo, co jsem čekal.

Voják hodinky konečně odepnul, skoro zkušeným pohybem, jako by to dělal už tisíckrát, a podal je tomu člověku s kravatou. Ten si je vzal, vsunul do kapsy saka svého obleku a začal děkovat kapitánovi, a občas zabloudil pohledem k vojákovi, zřejmě tím pokládal svůj případ za uzavřený, i když ne uspokojivým a dostatečným způsobem. Na rtech člověka s kravatou se ukázal spokojený úsměv plný zadostiučinění. Bylo vidět, že je rád, že nabyl svého právoplatného majetku. Nic proti nikomu, říkal pohledem. Jen bych nerad ztratil, co je moje.

A po jeho tváři se rozhostilo ještě něco hlubšího.

Kapitán teď šeptal vojákovi něco rusky, takže nikdo nerozuměl a žádný neměl tušení, o čem to bylo. Voják vypustil něco přes rty. Pak kapitán něco řekl a voják se postavil na krok od něj do pozoru.

Ten člověk s kravatou uctivě a vděčně postával stranou, blízko mě. Teď kapitán i voják mlčeli a jen se na sebe tiše dívali. Oba měli modré oči, kapitán snad o něco tmavší. Také kapitánova tvář byla ošlehaná větrem, a na rozdíl od vojáka byl čistě vyholený, a jak jsem ucítil, nešetřil na sobě kolínskou, zatímco voják čpěl maličko potem. Lidé se rozcházeli, pozvolna, každý po svém. Ještě jsem si dal načas, co se bude dít, neměl jsem co dělat. Kapitán zasunul pravičku do kapsy u kalhot. Vypadalo to, že snad sahá pro cigártašku. Ale když ruku vytáhl, měl ji sevřenou v pěst a na kloubech boxera, jenže místo aby držel v dlani tři ocelové kroužky, jak se správně boxer drží, měl ho obráceně. Ocelové obloučky naopak prodlužovaly klouby.

Kapitán o půlkrok ustoupil. Voják stál stejně nehnutě v pozoru a neustoupil ani o píď. Jeho tvář znehybněla a zbrunátněla.

Kapitán zase začal mluvit, ale jen hučel, takže jsem ničemu nerozuměl. A voják neodpovídal. Byli to oba stejně vysocí urostlí muži, dalo se povědět siláci. Ošlehaní stejnými větry, pravděpodobně se probili tisíci kilometry a viděli hodně prolité krve. Oba měli kruhy pod očima, jak toho asi moc nenaspali, než se sem dostali přes Krušné hory odněkud z Drážďan, přes německé protitankové zátarasy, minová pole a cestami, které neznali. Ale zároveň na nich bylo znát, že jsou dobře živení. A čím vším se asi otužili a zesílili.

Konečně voják něco odpověděl. Také tomu jsem nerozuměl. Stál jsem skoro u zdi domu, abych nepřekážel, ale abych to viděl až do konce.

Teď se voják díval na kapitána stejně nervózně jako prve člověk s kravatou na něj. Všechno to trvalo vlastně pár vteřin. Najednou se kapitán rozmáchl pravicí, nikterak rychle, spíš důkladně, s rozmyslem, jako by mu nemělo co utéci, a soustředěně.

Když vojáka uhodil plochou pěstí s boxerem doprostřed pravé tváře, skončil tu tichou řeč, až na jednu výjimku, skoro samomluvu, která se pravděpodobně podobala výslechu i kázání a bylo jen znát, jak se ta pomalá, důkladná a pronikavá rána, prudší na konci než na začátku, doslova probořila do vojákovy tváře.

Kapitán držel boxera tím podivným způsobem, který mi později připomenul střely dum-dum nebo něco takového. Zase zastrčil ruku do kapsy, aby se zbavil oceli uvnitř. Nejspíš se v armádě naučil používat boxera takhle opačně. Bylo to asi účinnější, protože bolestnější a jistě i nebezpečnější. Mohl jsem si domyslet, jak svléká boxera z prstů. Možná. Musel ho asi také používat dost často, jak mě napadlo hned a potom častokrát znovu, když byl takhle perfektní.

Teprve teď se ukázalo, jak je voják silný. Stál jako strom. Nebo jako skála. Ani rozmach kapitánovy pravičky s ním nehnul. Jen se maličko zapotácel, když dostal úder do tváře, a pohyb hlavy ho trošku strhl, ale zase se vzpamatoval. Rána zasáhla jeho tvář, nos, ústa, pravé oko. Podle toho vypadal.

Kapitán se díval na výsledky své rány. Usoudil, že stačí jedna? Na jeho tváři bylo vidět, že ho vojákova odpověď, pokud to byla odpověď, neuspokojila. A zároveň na něm bylo znát, že ho kromě vojáka a účtů, které si s ním vyřizoval, nic nezajímá. Vypadal jako někdo, kdo nemá chuť se nechat zdržovat. Ještě jednou ustoupil o půlkrok. Druhou ranou chtěl možná srazit vojáka k zemi. Ale ani teď voják nepadl.

Trochu to taky bylo divadlo pro ten malý dav, který to zaujalo.

Musela to být strašná rána, protože se kapitán rozmachoval ještě pomaleji než při té první, aby nabral ještě větší prudkosti, než ocel dosáhla obličeje vojáka. Voják stál jako podťatý strom, který ještě nespadl. Krvácel z nosu, od kořene až dolů, a z očí a úst. Kapitán ho musel uhodit zároveň do pravého spánku, protože vojákovi krvácelo čelo. Slepily se mu vlasy.

Kapitán se teď zase obrátil na člověka s kravatou a v obleku a rusky se ho zeptal, jestli je spokojen.

Ten člověk zbledl, ještě nervóznější než prve, sotva rozevřel rty a řekl rusky: „Spasibo,“ děkuji.

„Job tvoju mať,“ řekl kapitán zase k vojákovi. Ale znělo to spokojeněji.

To, co potom kapitán řekl, neplatilo nikomu přímo, ale platilo to i tomu člověku v obleku a s kravatou i vojákovi, který si, pořád v pozoru, sáhl do kapsy pro hodně zaprášený a upocený červený šátek a přitiskl si ho k ústům, potom k očím a nakonec ke spánku, odkud krvácel nejsilněji. Krev mu tekla za límec kazajky, po jeho zarudlém zátylku, dolů po krku s velkým ohryzkem. Zároveň kapala na chodník. Šátek ji nestačil všechnu zachytit a nemohl ji ani zastavit.

Domyslel jsem si podle pohybu rtů, že kapitán promlouval k vojákovi asi v tom smyslu, že jsou oba rudoarmějci v osvobozené bratrské zemi, protože se opakovala slova o osvobození a o důstojnosti a spravedlnosti, jistě padlo slovo komunismus a výrazy socialismus a bratrství, a slova jako sůl a chleba a kázeň. Důvody, pro které sem armáda vstoupila. Voják stál jako kůl. Jako do skály vytesaná, krvácející socha. Krev kapitána zřejmě nerušila.

Mluvil skoro rychleji než prve. Nedalo se tomu rozumět.

Pak ještě řekl něco, čemu jsem rozuměl stejně jako ten člověk s kravatou. O tom, že armáda má i v míru železná pravidla a kódy chování se nezmění. Padl výraz civilizace, kultura a zase disciplína. Co musejí vojáci od kmána k maršálovi dodržovat, i kdyby na sůl nebylo. Dělalo to na mě dojem, jako by to říkal a sám se o tom přesvědčoval. Snad ten proslov platil víc tomu člověku s kravatou než vojákovi, ale voják to slyšet musel.

Kapitán teď mávnutím ruky poslal vojáka, aby pokračoval svou cestou. Voják zasalutoval a odešel, obličej v krvi, pro kterou skoro neviděl na oči. Ale šel tím rázným krokem, kterým rázoval až sem, než ho kapitán zastavil. Zůstala po něm loužička krve, kterou rozšlapal, a pak ji rozťapali chodci, kteří neměli tušení, kde se tu vzala, pokud si toho vůbec všimli.

Ten člověk s kravatou bezděčně ustoupil, nechtěl vojákovi ani kapitánovi stát v cestě. Kapitán odešel opačným směrem, k Obecnímu domu, zatímco voják rázoval nahoru po chodníku na Václavské náměstí. Ten člověk s kravatou se díval k zemi, ale ne na místo, kde byla rozšlapaná krev. Pak se podíval na mě a já sklopil oči. Napadlo mě, jestli bych s ním chtěl být v lágru, a nemusel jsem si odpovídat. Kapitán i voják mi připomínali ty Sibiřany. V něčem. Ty druhé hodinky na obou rukou si voják odnesl, ty kapitána nezajímaly. O ty se nikdo nehlásil. Snad mi chtěl ten člověk s kravatou a v úřednickém obleku něco vysvětlit, protože jsem u toho byl od začátku a on si toho možná všiml. Ano, byl jsem těm třem nejblíž, náhodou. Ten člověk s kravatou se vracel směrem k Savarinu.

A bylo hezky, slunce, vál příjemný větřík. Už jsem neviděl nikoho, kdo prve vytvořil ten malý dav čumilů.

Napadlo mě, jak je příjemné, když takhle svítí slunce, hřeje, ale nepraží. Hudba hrála z několika stran a stačilo se soustředit do jednoho směru. Ta červená sukýnka. Potom jsem slyšel ze Slovanského domu (ještě před týdnem Německého) americkou Amor, Amor, Amor…

Všechno plynulo a rozplývalo se, jak se věci na ulici rychle strhnou a zase se ztratí. Tam, kde to začalo, se objevil čistič bot s velkou trikolorou na svém pojízdném kiosku se dvěma bedničkami na čisticí nářadí po stranách. Se širokým úsměvem, s vyceněnými zuby, ve výrazu štěstí, pro které nejsou slova, čistil zákazníkům boty. Byl mír.

A tak jsem se konečně taky pohnul, abych si to v hlavě všechno srovnal, snad do nějaké správnější rovnováhy, než na jakou mi ukazovala skutečnost, která se na nic neptá a je jen taková, jaká je.

V duchu jsem se ptal, jak jsem na to, co přijde, připraven. Nespěchal jsem s odpovědí, předpokládal jsem, že v porovnání s tím, odkud jsem přišel, jako ten můj známý, jehož jméno jsem měl na jazyku, ale nemohl si je vybavit, na tom zrezivělém německém parníku Stella vyslaném bez posádky, jen s vězni, na širé moře, na pospas anglickým letcům, kteří neměli tušení, kdo se na lodi plaví. Myslel jsem na něj, protože jsme byli na jedné vlně. Na rozdíl od vln, které se teprve budeme muset naučit přijímat.

Jako on a tisíce jiných podobných jsem chtěl a taky mohl vychutnat, že je mír, dva dny po válce, která trvala šest roků a ve které zmizelo beze stopy tolik lidí, že to nikdo už asi přesně nespočítá, i kdyby chtěl, a hodně lidí asi ani nebude chtít. A že je ve městě armáda, která porazila Hitlera, i když na to nebyla sama, ale zaplatila za to taky nespočitatelně. Měl jsem před sebou ty Sibiřany v Auschwitz-Birkenau, o kterých už nikdo nemluvil a o kterých jsem ani potom moc neslyšel, jako by snad ani nebyli. A jak to je, nadneseně vyjádřeno, s životem proti smrti, a kdy a kdo je ten život a ta smrt, a že na to nemá asi nikdy nikdo patent napořád, a jak to všechno bylo, je a bude, a co se dá čekat, a měl jsem před sebou tváře vojáka, toho člověka s kravatou a kapitána, lidi, které vítaly ženy a děti kytkami, polibky a něčím ještě vřelejším, než je láska. A zaříkal jsem se, už dopředu, a bez ohledu na to, jestli to bylo správné nebo špatné, že si to nedám ničím zkazit.

Párkrát jsem si potom zkusil před Savarinem, kde jsem toho svého člověka už nepotkal, odplivnout, ale tak, abych se nepoplival sám, proti větru. Jak dlouho to bude trvat, než se to ve mně smaže? Nebo na to zapomenu, alespoň napolo? Napadlo mě, že nechci patřit k těm, co pro stromy nevidí les. Příští déšť to smyje. A co nesmaže voda, roznesou a rozšlapou lidi, jako prve tu loužičku krve. Možná.

Ulice vypadala vesele i potom. Rozplynulo se to dřív, než jsem čekal, v hudbě a slunci, jako ta skvrna na dlažbě.

A tak jsem vychutnával zase to všechno, co člověk může vychutnat na ulici dva dny po válce. Probíral jsem všechny zjevné i skryté a poloskryté okolnosti, aby se dalo posoudit, co bylo, a proto asi i bude špatné. A měl jsem zlost i na toho člověka s kravatou a v úřednickém obleku, že mu tolik záleželo na těch hodinkách, i když jsem uznával, že byly jeho a nikdo neměl právo mu je vzít. A znovu jsem viděl do poslední podrobnosti, jak ho udal kapitánovi, který šel náhodou kolem. A bezděčně jsem myslel na to, jestli v tu chvíli, kdy voják kradl, zapomněl na to, kdo mu někde v zázemí vybil rodinu, matku, otce, ty starší a nejstarší, ale měl jsem vztek i na něj, že si to kazí tím, že krade, kam přijde, hodinky, jako by mu nestačily jedny, třeba ukradené, a jako by najednou dva dny po válce byly snad hodinky víc než všechna krev, kterou prolil, a jak se smíchá to hrdinské s tím ubohým v člověku, jako by to nikdy nebyla slitina jednou provždy. A měl jsem zlost i na kapitána s jeho záludným boxerem, ze kterého si udělal dum-dum boxera tím, jak ho držel obráceně.

A trochu se mi nerýmovaly pojmy kapitán, boxer a armáda. To si kapitán snad myslel, jaký je pašák? Jak docílil spravedlnosti způsobem, který nepotřebuje soudy a soudce, podle svého, jistě ne poprvé. (A kdoví, jestli naposled.) Nebo chtěl udělat dojem na toho člověka s kravatou?

Kdybych potkal svého známého z Meuslowitz bei Leipzig, rozuměli bychom si patrně v tom, že to zmrzačené, co jsme si přinesli odtamtud, co jsme byli, včetně parníku Stella a Hitlerjugend, kteří utloukali klacky ty, co se stačili z Ledového moře zachránit a doplavali až na břeh jako ryby, a té ledviny, co mu vyoperovali, aby neměl jeden z raněných německých důstojníků zkažené vánoční svátky, je zmrzačené jen dočasně, ne navždy. A mezi normálními lidmi, kteří si to za války ušetřili, se to ztratí a nakonec rozpustí, a všechno bude zase takové, jaké to kdysi bylo, když ne ještě lepší.

Ale den byl fakticky krásný. Křivdil bych všemu, kdybych nechtěl pro třísky vidět ta břevna, ze kterých se bude stavět nový svět.

Bylo ve mně mládí, v němž se zápory rozpouštějí, aby udělaly místo kladům. Paměť, zapomnění a naděje jsou sestřičky, ale jen když je člověku pod dvacet.

A tak jsem chodil, plival a poslouchal muziku nebo si podle těch písniček zpíval a nechtěl jsem pro jednu věcičku přehlédnout ty velké věci, které teprve přijdou.

Došel jsem až ke kavárně Slavia a po Vltavě odplouvaly někam k Hamburku splašky a špína a potrhané nacistické tiskoviny, které – snad – už nebude chtít nikdy nikdo číst, pamětní spisky Waffen-SS, insignie a kusy válečných uniforem SS a Wehrmachtu a SA a látky s kousky postříbřené oceli, zinku nebo mosazi a poměděného hliníku, zbavené slávy i hrůzy, a červená páska, na které pravděpodobně bylo vyšito věnování von Reichsführer SS befohlene Ausführung a umrlčí lebky a uniforma nějakého šermíře. Už to neplatilo. Germania patřila minulosti. Byla to zpustošená země, o které nechci deset let ani slyšet.

Reproduktory, umístěné na otevřených oknech ve Slavii, hrály nějaký válečný šlágr. Snad to byla čtverylka nebo pochod.

Srovnal jsem si to s německým Kameradschaftsheimem, kde se důstojníci bavili se svými ženami a slečnami a vypadalo to na konec světa, našeho světa, a začátek toho německého, který jako veliké, mocné ruce obejme vše. V duchu jsem viděl sprchy, ve kterých zmizeli i mí nejlepší kamarádi, také důvod, proč jsem chodil po Praze v tuhle chvíli sám. Nikde nebyly dráty. Komíny byly jen komíny. Bylo to nepopiratelně krásné. Bylo to navzdory všemu báječné. Nemohl jsem si lhát. Jenže moje srovnáníčka odjakživa pokulhávala. Mám, jako všichni, na všechno, i na jednotlivosti, dvojí, trojí, sterý metr.

Vrátil jsem se k Savarinu. Všechno se ve mně rozsvítilo. Na chodníku na mě čekal ten člověk z lodi a najednou jsem si vzpomněl, jak se jmenuje. Opíral se o lampu, asi mu ty omrzlé nožičky tak úplně dobře nesloužily. Tak vida, paměť mi ještě slouží. Byl to příjemný pocit neříkat někomu pořád jen člověče a vědět, jak ho oslovit.

Měl peníze, jak řekl. Pozval mě do kavárny. Samo, to si nechám líbit. Znal vrchního v Savarinu, a tak jsme dostali báječné tvarohové koláčky. Zase hráli Tu červenou sukýnku. S tou se roztrhl pytel. Jen tak se mimochodem zmínil, že má štěstí – na marodce mu ty omrzlé nohy chtěli amputovat, ale už neměli čas. Přesedl jsem si, abych viděl na chodník. Trochu mi vadilo slunce. Vzpomněl jsem si na anekdotu, jak se Hitler modlí a děkuje za všechno, co dobyl, a ukřižovaný mu říká: Máš štěstí. Až se konečně Hitler zeptá, proč mu pořád říká, že má štěstí. „Máš štěstí, že mi přitloukli nohy ke kříži, protože jinak už bych tě dávno kopnul do ksichtu.“

Ďábelská jízda na koloběžce

„Kde je Cézar?“ zeptal se maličký blondýn.

„Leží v doupěti a něco si čte,“ odpověděl ten druhý.

Oba drželi v jedné ruce půllitr s vodou a okusovali cibuli. Každé sousto zapíjeli. Pěkně to pálilo. Jíst cibuli chtělo něco vydržet. Kdo potřebuje banány nebo pomeranče? Cibule byla snídaně, oběd i večeře. Za chvíli to slupnou. Občas vyrazí na tržiště U Zámečku, naproti škole, blízko Vltavy u nedostavěného zdymadla. Zmocní se za pět prstů toho, co trh dá, jablko, mrkev, kedlubnu. Zapijou to vodou, polední pochoutka. Každé prázdniny si z toho udělali rituál.

„Hvízdni na něj, ať vyleze, v garážích otevírají bránu,“ dodal blondýnek.

Na desetiletého to znělo dospěle. Druhému bylo třináct. Ten první spolkl poslední sousto cibule, ze které nezbyl ani lupínek, zapil to zbytkem vody a odložil půllitr opatrně k dřevěné ohradě. Totéž udělal ten druhý. Oba půllitry tu stály v zákrytu vedle třetího, ten patřil Cézarovi, který svou cibuli snědl první.

Blondýnek si čistil zuby klacíkem. Pak si strčil do zpola sevřených rtů stéblo trávy nebo stopku kaštanového listu. Cézar byl čtivec. Blondýnova tatínka zavřeli za protistátní činnost. Říkali, že se nakazil západní propagandou. Zastával protilidové postoje. Rodina se nedozvěděla, co vlastně udělal. V továrně na výbušniny to dotáhl na dílovedoucího. Stěžoval si, že mají zastaralé mašiny, a pokud nekoupí fabrika nové, nechce s plánem nic mít. Co takhle létat na Měsíc? Ať zkusí postavit se k ponku. Pracovalo se pro vývoz do arabských a jihoamerických zemí. Taky se nedozvěděli, kolik let tatínek dostal. Snad ne doživotí, doufal blondýn. Nosil si na kopec kovbojky a detektivky, které už přelouskal jeho táta, a než je bude muset vrátit, nechce si nechat Cézar nic ujít. Jsou zřejmě oba čtivci. Zhltne za odpoledne Rodokaps nebo sešit Večerů pod lampou. Zelenou paruku jim četl nahlas. Zelená paruka byl do nemožnosti potrhaný první Rodokaps, který vyšel. Četbou je vydavatel svedl už nadosmrti, úspěšněji, než by si je byl získal za kapičku krve sám ďábel. Není nad dobrodružství, odvahu a nebezpečí. Kdyby se někdo Cézara zeptal, čím chce být, až vyroste, odpověděl by mu bez váhání – kdyby se nehanbil – ze všeho nejradši by psal Rodokapsy jako je Zelená paruka. Taky občas přinesl pod plynojem šarkovku. Tom Shark a Pit Strong, detektivové, kterým neušla žádná záhada, vražda nebo podvod, ani ty nejmazanější. Padesát hustě potištěných stránek za pár grošů. Jednou Cézar přinesl rozhadrovaný brožovaný výtisk, zato asi šest nebo sedm set stran, Zločin a trest, Fjodor Dostojevský. To hltal tři odpoledne za sebou. Buď se nachladil, nebo dostal otravu žaludku, závratě. Objevil si knížky, které nevyvážilo ani dvě stě Zelených paruk. Autor měl padoucnici a umřel, když se shýbnul. (To se dočetl v doslovu.) Buď mu upadla tužka, nebo sirky, anebo chtěl zvednout bedýnku s knížkami. Člověk může natáhnout bačkory, protože se shýbne. Zbytečně se už Cézar nehodlal shýbat, leda by musel. Vezmou si na triko jiná rizika. Chytat se rozjetých náklaďáků je jedno z nich.

Rozevřela se brána. Sledovali území plynárny s plynovou koulí na vrcholu kopce.

I Cézar uznával, že akce je víc, než si o ní číst; číst si je zase lepší než nic.

Prve hráli hromádky. (Nedá se říct, že by Cézar dlouhou chvíli zabíjel jen čtením.) Vsadil korunu. Měl eso? Držel bank a chtěl kartu. Dostal osmičku. Nešvindloval. Měl násobilku: lhát je zbabělost, krást kamarádům větší. Pasovat se na zbabělce se ani smrtí nesmaže. Vybral si bank, šest korun dvacet. Kdyby prohrál, nehnul brvou. Večer – než půjdou domů – si dají revanš. Hop nebo trop. Nekrade doma penízky jako blondýnek matce, po pětníčcích a desetníčcích, aby to nebylo vidět.

Doupě, kde si Cézar četl jako princátko, bylo výše po schodech nad budovami obecní plynárny. Déšť, bouřky a sníh v zimě, vlhko na jaře a na podzim (už kolik jar a podzimů) vydrolily zdivo a hlínu v místech, kde se schody dotýkaly pole lucinky. Byla to skrýš. Stačilo proměnit se v hraboše. Získali ochranu před větrem i čumily. Mohlo to být klidně ve Skalistých horách nebo v Andách, v Mexiku u Popokatepetlu. Nebo v paláci kasina v Monte Carlu. Stačilo si jen přimyslet vodotrysk a pávy v zahradě.

V létě se tu po setmění milovaly párečky, dělníci, fabričky a služky, holky z uzenářství nebo z pekáren; lucinka jim sloužila jako lože; hvězdy nad hlavou a měsíc, když nepršelo, jako nebesa královské postele.

Nahlíželi na věci dospělých, trochu záhadné a také směšné, když se k sobě párečky tulily, než ulehly a objímaly se, najednou jako by se rvaly, až zase utichly a stačilo jim líbat se nebo se dívat v rajském utišení; než se zvedly a zmizely v ulicích. Některé párečky zůstávaly do pozdní noci. Kluci zkoušeli, co to udělá, je rušit; utržili pár pohlavků a spršku nadávek. Ověřili si, co udělá z mládence z fabriky nebo z vojáka psa, který štěká a kapou mu sliny od úst. Ráno se rozmnožila zelená lucinka o bílé květy, než je sebrali malí kluci jako balonky, aby je nafukovali.

Prostitutky sem vodily zákazníky na deset minut. Tvář lásky spojená s chudobou a penězi. Byly už poměrně staré a přemlouvaly zákazníky. Některým chyběly zuby a šišlaly. Ta nejstarší tvrdila vojákovi, že je to přednost. Nabízela své nevábné zboží skoro zadarmo.

Cézarův otec věděl, že kopec a pole lucinky je místo nezištné i prodejné lásky. Neobtěžoval se Cézarovi to vysvětlovat. Byl to tác světa. Ruka, která roznášela hostinu pro všechny, kdo neměli kam jít. Co se kluk dozví dřív než později, přijde mu vhod. Nebude mu vázat pásku přes oči nebo zacpávat uši. Nechce, aby kluk jednou zmeškal.

Lásku si Cézar ještě nespojoval s tělem, spíš s Evou Černou, která měla maminku, jíž se líbil jeho tatínek, Aimée Černou. Měl trpělivost, bylo mu třináct. Něco vyčetl ze svých spisů. V patnácti už bude vědět z vlastní zkušenosti víc. Měl by to rád bez prodejnosti. Pochopil, že láska je měřítkem, co je lidské nebo zvířecí. Pole lucinky mu připomínalo tajemství člověka. Jak se rodí děti.

Zkoušeli, jako patnáctiletý Fanda Vacek, syn soudce, nekonečnými masážemi, z koho první vyteče bílá životodárná šťáva, ze které se v ještě záhadnějším nitru matek dělají děti. Bylo to tajemnější než detektivka Fantom 308 z Rybné ulice. Blondýnek švindloval. Navlhčil si hlavu přirození slinou a tvrdil, že je to ono.

Pod ohýnek fantazie přikládal Cézar, ve škole František Skokan, stejně jako tatínek.

Druhý chlapec na něj hvízdl. César se vyškrábal z doupěte. Malá hlava, jako když vykukuje myš se světlemodrýma soustředěnýma očima. Vytáhl hubené tílko. Loudavě scházel měkkými kroky v záplatovaných krátkých kalhotách vedle schodiště plynárny po hlíně jako indián. Nakrátko ofikané vlasy, hloubavé oči, střídavě zmatené, podvyživené tělo s pohyby ještěrky a nepraná plátěná košile, kterou dostal po tatínkovi, přestože mu byla velká, dvě kapsy na prsou. Vodorovné, nehluboké vrásky na čele. Mrkl na zablácené schody. Poslední dobou pršelo. Vžíval se do rolí a povah svých hrdinů. Jeho já se jako kuličky rtuti rozpadalo na spoustu menších i větších a zase scelených do jedné. Měl ledabylou chůzi. Zhltal v knížce o starém Římu, jak nějaký pitomec zapálil město, aby se ukázal. Dostal pro ulici a kopec s plynojemem své jméno – Cézar.

„Nero. Byl fakticky kretén,“ uznal Cézar.

Přezdívku přijal už loni, když končili druhou měšťanku.

„Imbecil. Cézara zradili. Ubodali ho i lidi, od kterých to nečekal.“

Víc o tom neutrousil. Evě Černé dělal starosti Jupiter s Vodnářem. (Říkala radši Akvárius.) Věřila, že jí poskytujou enormní (jak doslova řekla) ochranu. Musí se jen o pár věcech rozhodnout, jako když luskne prstem. A zapomenout z osobních důvodů na Střelce. Chce mít věci proti vůli Střelce buď černé, nebo bílé. Pro maminku to znamená zase extravagance. (Šminky, krémy a tak.) Přešívá si šaty, jako by nechtěla, aby jí něco bylo o milimetr těsnější nebo volnější. Naříká, že nemá v životě ani tu nejmenší výsadu, o všechno se musí postarat sama; jiné ženské mají podporu v manželovi, i když většina z nich stojí za starou belu. Koupila si tak malou podprsenku, že jí vytékají ňadra až ke krku. Mluví o tom, co znamená pro neprovdanou ženskou žlábek. Zmínila se, že si na něco vezme advokáta, ale neřekla na co a proč. Volala jeho tatínka, aby jí přišel pomoct s vypalováním štěnic a škvorů. Hodilo by se mu to v neděli kolem desáté? Podíval se ospale dolů, na konec svahu, protknutého schodištěm až shora, od železných nosníků plynojemové koule ze stříbrných plátů, spojených výraznými čepičkami nýtů. Hmatem se přesvědčil, že má vyhrané peníze v kapse. Čím to je, že dobré se zvrtne v horší a horší v nejhorší, nebo naopak? Četl o zkáze Titaniku. O ledovém nočním moři, kde člověk za hodinu zmrzne. Šestnáct záchranných člunů, tři sta padesát zachráněných žen, sedmapadesát dětí. Třináct set mužů, včetně posádky, lodních důstojníků a kapitána, což všechno šlo ke dnu i s lodí. Čtyři sta mil od břehů Kanady. Loď stavěli deset let, vysokou jako jedenáctipodlažní dům. Vezla dva tisíce dvě stě boháčů (na horní palubě v přepychových kabinách) a chudáků (v podpalubí) ze Southamptonu v Anglii do Nového Yorku v Americe. Narazila na ledovec a o čtyři hodiny později se potopila. Ta čtyřka – jak řekla Eva Černá – něco znamenala. Pro Řeka, o kterém jim vykládal ředitel Milan Židlický, pana Pytágora, základ všech věcí mezi nebem a zemí. Čtyři roční období. Co rozhoduje o osudech jednoho každého. Proč se ti z podpalubí už nedostali ani na palubu? Ani ty druhé už nemohlo nic spasit. „Každý na vlastní pěst?“ „Zachraň se, kdo můžeš?“ Měly ženy a děti přednost? Někdy Cézar pochyboval. Jak by se zachoval on?

V tuhle chvíli byl Cézar na Titaniku černý pasažér. Zachraňoval děti. Parník se potopil i se svými nezvanými hosty.

Oceňovali na něm, že se dovedl rozdělit, o cibuli, chleba i o peníze. Ale ne, když je vyhrál. Cézarův tatínek tvrdil, že za sebe má rád peníze z obou konců. Buď je ušetří, nebo utratí. Nic neztrácí cenu tak rychle jako peníze. Šetřit nemá smysl. To si můžou dovolit boháči. Chudák má z každé koruny za pár let sotva padesátník. Nebo třeba přijde válka a může jít pískat kudlu.

Cézar byl jablíčko, které nepadlo daleko od stromu. Otec se smířil s tím, že lidé, okolnosti a situace se nedají změnit. Taky si nemyslel, že už si všechno spočítal a není, co by ho mohlo překvapit. Poučil Cézara, že co si dneska myslí, bude vidět zítra jinak. Neuvěří, jak byl hloupý. Jaké proměny jsou v povaze věcí. Válčil i s vlastní tvrdohlavostí. Nenamlouval si, že je mu souzeno pokaždé vyhrát. Pokud mu někdo neodpustil, mohl si připsat polehčující okolnost, že se snažil. Lidi viděl v zásadě dobré. Zatvrdil se, když mu to vyvraceli. Taky se nesnažil být zrovna příjemný. O ženských známostech, z nichž žádná dlouho netrvala, nemluvil. O jedné řekl, že milovala ze všeho nejvíc sebe. (Cézarovi se beztoho nelíbila.) Vykládala si to, že kdo nemá ze všeho nejradši svou maličkost, nemůže mít rád ani toho druhého. V duchu ho poslala k čertu. Tatínek byl v rozpacích, má-li člověk dávat víc, než dostane. Kladl Cézarovi na srdce: Když tě někdo napálí poprvé, je to jeho vina. Podruhé jsi vinen ty. Někdy mu vyprávěl o mamince. (Málo.) Tvrdila, že je příjemné být smutná. Nebo vzteklá. Do třetice protivná. Nikdy neříkej nikdy. Měla čím dál méně přítelkyň, než ji odvedlo gestapo. Tatínek nevěděl proč, jestli jí našli špatné babičky.

Dovedl si představit tatínka, než odvedli maminku. To mu nebyly ještě ani tři roky. Slyšel paní Aimée Černou, sousedku a maminku spolužačky Evy Černé. Říkala jí, že ve dvanácti už má na čase některé ženské věci znát: „Láska, až budeš tak daleko, neznamená, že musíš obětovat sebe, kdo jsi, čím se chceš stát. Nedávej muži víc lásky než sobě. Matka je ti bližší než všichni ostatní.“ Taky ji upozornila na rozdíl hrátek kluka a holky. Děvče může mít v břiše miminko. Maminka Evy Černé ji nenutila, aby se styděla. Vyvrátila jí babiččiny rady, že holka neotěhotní, když zavře oči nebo se potom napije kyselého mléka na prázdný žaludek anebo skáče jako horská koza.

Cézar byl občas na rozpacích: proč se mu o Evě Černé zdá? Prostupovala ho něha a touha se vyznamenat. Zval ji na Titanik. Když zlézal Andy. Na exkurzi s kapitánem Nemem v Nautilu pěkně hluboko pod mořskou hladinou. Nebo alespoň do lucinky na kopci s plynojemem. Krásně to tu vonělo, pole vystlané do vysoka, všechno zelené. Co myslela učitelka Lucie Spanilá, když jim ve škole říkala, že chce-li člověk od těch druhých čistou pravdu, musí být pravdivý k sobě? Cézarovi se zdálo, že to tak jednoduché není. Mezi lží a pravdou byly příkopy jako mezi touhou a pravdou. Neměl rád, když s ním někdo jednal z vejšky a snažil se to nedělat druhým klukům.

Někdy si hráli na kovboje a na indiány nebo na armádu Spojených států a Cézar byl střídavě indián, seržant americké armády nebo kovboj se dvěma kolty značky Patterson, kalibr 36, zavěšenými proklatě nízko. Z indiánských kmenů měl v oblibě Siouxy, Apače nebo Komanče. Učitelka Lucie Spanilá jim vysvětlila, proč se bělohlavý orel stal symbolem Spojených států: pro svou dlouhověkost, sílu a majestátní vzhled a vedoucí postavení v říši ptactva. (Říkalo se, že jí za to ředitel Židlický napomenul.) Odvolala se na to, co řekla žákům, že Američané převzali bělohlavého orla od původních amerických indiánských obyvatel, pravděpodobně potomků mongolských kmenů, které přešly z Asie do tehdy ještě neznámého světadílu Beringovou úžinou suchou nohou. I pro ně byl orel tvorem nesmírné síly, vedoucího postavení a prestiže a za svůj symbol si indiánské kmeny, přestože mezi sebou bojovaly o loviště, zvolily orlí péro. Řídící Židlický naopak žákům doplnil, že Spojené státy, honosící se demokracií a největší svobodou pod sluncem, upírají indiánům území a kmenová práva, neochotné napravit křivdy nebo opakovaně nesplněné sliby, porušené smlouvy a psychologickou újmu mužů a žen, kteří byli na teritoriu dnešních Spojených států první. Dosud jsou potlačovány svrchovanost kmenů na původním území, jejich kultura, náboženství a jejich duchovní dědictví. Cézar nosil do školy v čítance holubí péro, které se vzdáleně podobalo péru bělohlavého orla. Dokázal si namluvit, že je to pravé indiánské orlí péro, že si ho zasloužil odvahou, věrností duchu spravedlnosti a že toto péro musí držet v úctě. Od té doby zastupoval Cézar indiány. Pouštěl se do bitev s kovboji a s armádou Spojených států, aby se nezpronevěřil odkazu už padlých a předal péro bojovníka svým dětem.

Uprosil otce, aby ho vzal na Poklad na stříbrném jezeře. S kluky na to šli ještě sami, za svoje peníze. Naučil se, že vedle všech kliček je cesta cti, kterou se ubírá Apač, Sioux nebo Komanč.

Byl se podívat v přírodopisném muzeu na bělohlavého orla. (Byla to jeho první návštěva tady.) Orel mu připadal oškubaný, asi prošel mnoha zápasy. Křídla vycpaného orla ho neinspirovala. Byl to už starší bělohlavý orel, myslel si. Měl poďobané, strupovité tělo a asi na tom nebyl ani zaživa nejlíp, sotva v té nejbojovnější náladě, pán vzduchu, aby všechno vyhrál.

Z muzea přišel domů po sedmé večer. Otec ho uvítal se džbánkem v ruce: „Jdeš jako na zavolanou. Doběhni mi k Exnerům pro litr smíchovského.“

Nestačil otci svěřit své dojmy. Na to by asi tatínek neslyšel. Indiánská kultura a odkaz obyvatel původních lesů, prérií a jezer mu byly cizí.

„Pospěš si, umírám žízní. A vůbec, kde ses tak dlouho flinkal?“

V něčem mu tatínek pomáhal; ne s počty, mluvnicí nebo dějepisem jako tatínkové klukům ve třídě. Člověk nemusí být dokonalý, soudil tatínek. „Nemusíš být zedník, abys postavil zdi mezi sebou a někým jiným.“ Nabádal ho, aby si rozmyslel, koho si pustí k tělu. Někdy si Cézar kladl otázku, co to je, co tatínek ví, o čem on, Cézar, jen tuší. Blondýnův otec (ještě než ho zavřeli) přistihl syna, jak si hraje sám se sebou. Navlékl mu na noc rukavice, jako by to tím vyřešil. Tatínek se nestyděl, že dělá chyby. Chlubil se, že jednu chybu neudělá dvakrát. Každá jeho příští chyba je jiná.

Vídal tatínka U Exnerů hrát karty. Když už bylo pozdě nebo potřeboval klíče anebo peníze na večeři, odvážil se za ním. U otcova stolu se obvykle vedly karetní řečičky. „Nadějí jsme svobodnější,“ soudil otec. „Silnější.“ Měl to rozmyšlené. Tatínek při odkrývání karet viděl to neviditelné, co ještě není, ale může být.

„Na hospodskýho filozofa jste chytrej, pane Skokan,“ řekl mu hostinský. „Táhněte, čekáme už jen na vás. Uvidíme, jakou jste dostal kartu, abyste flekoval.“

Tatínek u hostinského objednal nářez ve dvou krajících chleba a okurku. Za chvíli půjdou.

V noci se Cézarovi zdálo, že má tatínek stálou práci, v plynárně, na poště nebo jako stavbyvedoucí. Nebo si změnili rodinné jméno. Teď se jmenoval Robert West. Cézarovi říkali kluci Džejku. Nebo Edisone. V baráku, včetně Evy Černé, si na to zvykli.

Otce si nikdo nedovedl spočítat. Tvrdil, že ani nemusí být válka, aby byl každý svým největším nepřítelem. Připouštěl, že všechna pravidla nejsou marná, ale neuznával je. Vyprávěl Cézarovi o dědovi ze své strany Edgarovi, který říkal, že na cestě vzhůru se nemá nafukovat na ty, co míjí, protože se s nimi setká, až půjde dolů. Holkám, jak se vyjádřil, se musí říkat, co chtějí slyšet. Nepodceňovat je, ani nepřeceňovat.

Otec mu převyprávěl zkazky z hostince za války, když odjela maminka na východ. U Exnerů hospodskému citoval četník Hitlera, že ani Čechy, stejně jako Poláky nelze označit za Slovany. Stačí Čechovi neostříhat vousy a podle toho, jak směřují dolů, se hned pozná, že jde o potomka mongoloidních předků. Hostinský strážníkovi za zády, aby to všichni viděli, plivl do piva. Přál mu příjemné popití. Četník nechápal, co je lidem najednou k smíchu.

U Exnerů pouštěl hostinský za války šlágry Zarah Leandrové, protože ministr propagandy Goebbels potřeboval náhradnice za Marlene Dietrichovou a Gretu Garbo, které se obrátily k filmovému studiu UFA v Berlíně zády. Leandrová si získala hospodského filmem z roku 1937 „K novým břehům“. Nadbíhali jí pohlaváři Říše, Goebbels a Hess. Hermann Göring, jak se šuškalo, se pokoušel ji svést. Její hlas byl těžko k rozeznání od chrapotu opilců, když se vracejí k ránu a vyptávají se na cestu. Podle hlasu jí mělo půl světa za chlapa. Někteří obdivovatelé si v tom libovali. Těm říkal otec transvestiti nebo hermafroditi. Půl žena, půl muž.

Tohle už Cézara nezajímalo. Ještě na začátku války byli s matkou.

Tatínek vyznával Mariku Rökkovou, operetní divu, narozenou v Maďarsku. Ještě s Olgou Tschechovou, příbuznou slavného ruského autora Antona Čechova, představovaly pro tatínka osudové ženy. Doslechl se, že byly špionkami pro Rusy. Docela tomu věřil. Za Leandrovou by dal ruku do ohně.

„Takové nakřáplé hlasy už se nerodí, hochu.“

Tatínek proklamoval, že vede život, kterému nerozumí. Chvíli to bere jako sen, pro změnu jako ošklivou anekdotu. Na Národním výboru mu říkali, že má vlažný poměr. Nebyl za bolševiků v Rusku během revoluce za pití trest smrti? Soukromě se vyjádřil, že bolševiky financovali zlatem Němci. Referent Národního výboru mu řekl, že takový trest za pití už v Rusku neplatí.

„Aby sis upřímnost pětkrát rozmyslel,“ řekl otec doma.

Jemu o mravnosti nemuseli nic říkat. Doba, to byl on a ti druzí a ti ostatní a on. Znal se a o Národním výboru si taky myslel svoje. Jak může být lepší instituce prolezlá gaunery jako ementál dírami? Sotva budou lepší, když je obsazují lidé, jak je znal.

„Nedělám si falešné naděje, chlapče, a ty radši taky ne,“ dodal otec.

O časech, do kterých se narodil, mluvil jako o ženských U Exnerů: „Viděli jsme lepší a zahazovali se s horšími. To už je v povaze člověka.“

„Ještě dobře, že lidi nemají dějiny jako státy,“ utrousil. „Natotata by se přišlo na to, kdo lže.“

Soudil, že země mají dvojí nebo čtvery dějiny jako kabát na převlečení. Do deště, do pohody, a když si nemají rychle co navléknout. Nebo se chtějí naopak rychle svléknout.

„Paměť je jako formela. Uhněteme si, co kdo chce.“

Tatínkovi vadilo, že musel vést dva životy. Jeden až po předsíň a druhý, když vyšel na ulici. Oficiální, schválený úřady a stranou a vládou, a druhý soukromý, nebo u Exnerů po šestém pivu, kdy mohl mluvit, jak mu zobák narostl, a neměl strach, že ho zavřou. Srovnával to s válkou, kdy si taky musel dávat pozor a držet pusu a krok. Gestapo za války zavřelo Emila Levického, protože tvrdil, že Hitler má šest centimetrů dlouhé přirození a Mussolini dostal už do ledna 1943 do postele na pět tisíc ženských. Levického už neviděli. Podobným zvěstem otec ochotně nastavoval uši. Uliční výbor tatínkovi vyčítal, že si o sobě pamatuje to lepší, o těch ostatních to horší. Otec odpovídal lišáckým úsměvem. V hostinci U Exnerů potkal přítele, který jezdil za svou milkou Maruškou Volfovou zvanou Vlčice. Když masírovala v lázních hosta na stehnech, vzrušil se. Hodila mu do klína ručník: „To nic, jsem na to zvyklá.“ A masírovala dál.

Tatínek sbíral, co píše život. Sousedka o patro níž, Erna Vacková, si tatínkovi stěžovala na tlusté flanelové spodní prádlo. V tom jí nemohl pomoct, leda… nedokončil. Eva Černá říkala maminčiným flanelovým reformkám bombarďáky. Tajně si je zkoušela. Šly jí až vysoko do podpaží. Taky si nasadila maminčinu podprsenku. Vypadala jako zavěšená. Erna Vacková ukazovala sousedkám francouzský módní časopis s obrázky spodního prádla. Měla až po krk, že si mohla v krámě vybrat akorát dva druhy: menší a větší. Na svou velikost musela čekat od Vánoc do Velikonoc a od Velikonoc do Dušiček. Tatínek se vyjádřil, že to je, co jsme chtěli: Proletáři všech zemí, smiřte se. Poručíme větru, dešti. Noste stejné spodky! Pryč s rozmanitostí dámského prádla! Tomu Cézar rozuměl jenom částečně. Vystačil s chlebem, vodou a cibulí. Nepotřeboval učitelku Lucii Spanilou, aby věděl, co je zdravé.

Dědeček Edgar tatínka varoval, aby si nemyslel, že je horší. V ledasčem byl tatínek lepší. Nebil ho. Nepřetahoval ho páskem. Zastával – pokud šlo o Cézara – roli otce i matky. Erna Vacková špitala tatínkovi, že by se už nedotkla „toho“, co má její muž, za nic. Cézar hned nevěděl, co by nevzala do ruky. Tatínek řekl, že má hezká prsa. Opáčila, že nemá šajna, jak ji bolí v zádech, když běží. „Vy jeden,“ špitala. „U vás bych si neošklivila nic, a jestliže říkám nic, myslím všechno.“

Když si byli s otcem blízko, říkal mu tatínek „kamaráde“. Tak ho občas oslovila i Erna Vacková.

Na svatebním obědě dal děda Edgar tatínkovi do kapsičky černého obleku tři stovky a doporučil mu, aby nikomu nic neříkal a šel uprostřed hostiny rovnou na nádraží Praha-Střed a jel, kam ho kola ponesou. Brát si v téhle době jinou rasu? Byl s nevěstou na svatbě hned ty a ty. Tatínek to neudělal. To bylo všechno, co Cézar o mamince věděl. Otec ho odkazoval, až dospěje. Cézar pochopil tím druhým spodním proudem mozku, že je lepší nevědět. Děda Edgar hlásal: Češku do kuchyně, Polku na dvůr, Němku do postele. Za první války děda jako dítě s bratrem a dvěma sestrami jedli krysy. Jednou jim děda Edgar opatřil suchary. Byly tak tvrdé, že si je museli namáčet do vína, opili se a usnuli. Říkal: „Kluci, co vy víte o hladu? To, co vy máte, je chuť k jídlu.“

Cézar se naučil odstřihnout se. Fantazie mu otevřela dveře. Širé roviny a na obzoru černé vrchy. Kdoví, co bylo na odvrácených stranách?

Snění se pro něj podobalo pevnému bodu Lucie Spanilé, jak si představoval Archimedes páku, kterou by – mít ji – zvedl zeměkouli. Předváděla jim to na svých malých palcích s červeně nalakovanými nehty pomocí provázků, k nimž přivázala truhlík na uhlí. Tak si kdysi Archimedes na kolečku na břehu moře přitahoval nákladní lodě.

Cézar byl skromnější. Na poslední chvíli vytáhl z vody u zdymadla malé děti, aby se neutopily (nemusel to být hned jedenáctipatrový Titanik), nebo z hořícího stavení, s oknem vysoko, že by se zabil, kdyby spadl. Neokázale přijímal pochvaly ředitele Milana Židlického a Lucie Spanilé. Otírali ho, nahého, ručníky, co měli po ruce. (S tím vystačil hodiny.)

Odstřihnout se od skutečnosti se vším všudy nechtěl. Učitelka Spanilá je nabádala, aby se odvolávali ve všem, čemu nerozumějí, k rozumu. Ti citlivější trpí víc než ostatní. Doporučovala jim, aby ve vyšších třídách, třeba z pilnosti, četli Sokrata. Ráda citovala Augustina Aurelia, který byl v mládí samá neřest a ke stáru zmoudřel. Ze všeho se mu vyloupl Pán Bůh. Dodatečně ho – neřest neneřest – prohlásili za světce. To by se možná mohl stát za dvě stě roků i jeho otec. Možná, myslel si Cézar, že by Lucie Spanilá prohlásila za svatou jeho matku.

Učitelka se zamilovala do dávných mrtvých. Věděli o hodném Solonovi a přísném Drakonovi. Cézar občas přemýšlel o tom, že by se s ní otec zasnoubil a oženil. Vypálil by řediteli Židlickému rybník. Úča Spanilá chodila hezky oblékaná, s vypjatými prsy nahoru. (Kluci říkali, že je to podprsenkou.) Litoval, že s ním – čistě kvůli učitelce – tatínek nemůže chodit do třídy. Zasloužil by si ji víc a dřív než ředitel Židlický.

Na blondýna se vykadil pták z hejna, které letělo nad nimi. Vytíral si ptačí hovínko z vlasů.

Cézar se soustředil. Nadcházel jeho čas. Přesun ze světa představ, skupenství, které musí teprve odhadnout, zhodnotit, přizpůsobit se a obstát. Jak říkají generálové – strategie je cíl, taktika, jak se k němu dostat. Improvizace, aby použil to správné slovo.

Podle Aimée Černé, maminky Evy Černé, bylo Cézarovi lze vyčítat ledacos, ne lhostejnost k životu.

Pro tatínka byl život džiu-džitsu, uchop, jak můžeš. Škoda, že vedle sebe nemohli mít maminku. Představoval si ji černovlasou, snědou, jak ji měl tatínek na svatební fotografii. Jednou před fotkou stála Erna Vacková: „Všechna čest, pane Skokan.“ A potom: „Člověk musí mít štěstí, komu, kdy a kde se narodí. Původ není legrace.“

Zaznamenal ostřížím zrakem indiána, který vidí i dozadu, jak plynárenský hlídač rozevíral vrata. Budova plynárny byla podlouhlá skládanka tří budov rozdílných tvarů, do čtverce nebo obdélníku, s jedním trojúhelníkem. Pravidelný a největší čtverec posadili doprostřed. Na vnější stranu odvrácenou od svahů kopce a schodiště, s výhledem do ulice na nároží, až k řece a mostu, a ještě dál okna a dveře. Jako dvě klouzačky vroubily plynárenské budovy po obou stranách vybetonované svody dešťové vody. Pro kluky od prvního dne, co plynárnu otevřeli, tobogan, klouzačka, o jaké se jim nesnilo.

Co jeho očička rozsvítilo, nebylo, co četl ani co zrovna viděl, ale co si naplánovali a provedou za chvíli: obšťastnit bez vědomí řidiče Velkého Tonyho korbu modro-bílého mlékárenského vozu. Mělo to dvě fáze. Na plynárenském voze se nechat dopravit na práh silnice Pražačka a potom si přesednout (přeskočit) na dopravní prostředek Mlékáren.

Spojené mlékárny se jim staraly o povyražení už osm měsíců, skoro školní rok.

Cézar neznal nic ze světa, který ho obklopoval, co by si nevysnil předtím. To zahrnovalo plynárnu i Libeňský most, po jehož zábradlí dokázal v zimě přejít se zavřenýma očima a v létě skočit podél pilíře do kalně modrošedých vln Vltavy a doplavat ke břehu. Plavit se za předčasného jara na rozlámaných ledových krách až k nedostavěnému zdymadlu. Chápal chudého studenta Raskolnikova, který zabil stařenu, aby měl peníze, o kterých si myslel, že je tak stará bába už nepotřebovala, a policejního ředitele, který si s ním hrál jako kočka s myší. Mísil oba světy, ten skutečný a ten vysněný, jako hnětou ženské v neděli těsto na knedlíky. Do toho se mu před očima potápěl Titanik se čtyřmi komíny, nejprve přídí, nakonec zádí, než se nad ním zavřela voda.

Dokázat někdo číst v jeho očích, našel by tam nebe, zemi a klouzačku s plynojemem, učitelku Lucii Spanilou, svahy And a Titanik, myšlenky na matku v souvislosti s mlčením otce a klepy ze sousedství. Noční oceán a Nautilus kapitána Nema. Břehy ještě neobjevených moří.

Naskočí si a pojedou za město, až k vesnici, kde má řidič Velký Tony milenku (plavovlasou Mařenku) s vodnatýma modrýma očima a bledou pletí, se zlatými náušnicemi, které jí věnoval posledně. Odtamtud pak půjdou dvě hodiny pěšky. Byla to výprava do cizích krajů, naštěstí v okolí Prahy, aby se mohli do večera vrátit.

Cézara udivovalo, jak obrovská vrata plynárny poslouchala hlídače. (To by měla vidět Lucie Spanilá, co dělá hydraulika, potomek Archimedovy páky.) Veliká křídla se otevírala nehlučně.

Hlídač se otočil a odcházel nazpět do budky na strážnici. Jejich chvíle udeřila. Cézar si stočil svazek své četby, už notně sešlé, a zastrčil ho do zadní kapsy kalhot po otci. Převzal pohyby otce. Trochu flink, zároveň obezřetný ke všemu, co se kolem děje. Kalhoty vybledle modré, plátěné, stejně jako košile. Pod košilí měl Cézar černo-bíle pruhované tričko bez výstřihu, taky od otce, jaké nosí námořníci. (Křižník Aurora, o kterém básnil ředitel Židlický.) V jeho pohybech, když se dotýkal kusů oděvu, byla téměř něha. Dalo se říct, že měl Cézar rád své tělo: rychlé nohy, silné ruce, aby se dokázal udržet i rozjetého náklaďáku. Hlava, do které byl připraven si nacpat to nejužitečnější. Obratnost artistů v cirkuse. Nikdo se ho neptal, zda si už vybral, čím by chtěl být, až dospěje, a snad ještě předtím.

Letcem, přinejmenším navigátorem, automobilovým závodníkem, cestovatelem. Měl rád svou čtvrť. Kopec, stříbrný plynojem, nalakovaný lesklou zelení, jen trochu rezavějící hodiny s trojí tváří na Palmovce, naproti uzenáři Hulatovi, most, který jako obrovské žebro spojoval dvě čtvrti, dva světy, Libeň a Žižkov, tajemství mramorem obloženého domu, kde bydlela střední vrstva. Nešli jako on, blondýn a ten druhý do měšťanské školy, ale do gymnázia, a mířili na univerzitu. Budou z nich doktoři, právníci a lékaři, obchodníci. Blondýn chtěl být strážníkem, četníkem anebo celníkem. Blondýnův dědeček byl za Rakouska-Uherska celníkem. (Prý ho taky za něco zavřeli.) Prošel přístavem v Terstu. Blondýnův druhý bratr se měl napřesrok učit zámečníkem. Nedovedl vyjádřit, co pro něj znamenala čtvrť, kde si toho nažil už do zásoby, aby mu nemuselo být líto, kdyby náhodou umřel. Cítil duši čtvrti.

Snad byla duše kniha, kterou si člověk sám psal.

Nebo byla duše, co si člověk pamatoval, čeho se zmocnil nebo oč se rozdělil? Co si vyčítal, třebaže o tom nikdo nevěděl?

„Budeme muset seběhnout, hoši.“

Neznělo to vůdcovsky, ani domlouvavě, nebyl v tom rozkaz, ani úlisnost nebo prosba, spíš samozřejmost, jakou cítil a jaká to prosakovala, aby nemusel zvyšovat hlas.

Letěli jako vítr, tři hubená tílka, vlasatí, bez čepic. Ani se nezadýchali. Nikdy zimní kabát, punčochy nebo čepici. Dole Cézar ohledával pohledem plynárenské vozy. Viděl ten jejich u čerpací stanice. Než natankuje a nastartuje a vyjede, může se vrátit do ledových vln oceánu a projít se potápějícím se Titanikem, než se nad ním zavře voda. Vážně lodní muzikanti hráli do poslední chvíle valčíky a polky a naposled irskou náboženskou píseň Bohu blíž? Promluvil s kapitánem. Bylo to tak – moře bylo tmavé, klidné jak beránek. Kapitán tajil, že se pokoušel o rychlostní rekord, o modrou stužku. Na kapitánském můstku informovali dva první lodní důstojníci Cézara, jaké lodi se nacházely v blízkosti Titaniku, v noci neviditelné. Velrybářská loď (jméno zapomněl), která za pár hodin, jak už věděl, nepřijela Titaniku na pomoc, protože posádka lovila bez povolení velryby a vorvaně. Velrybářská loď neplula pod norskou vlajkou. Stejně. Ani druhá loď – Carpathia – nedorazila včas. Tak se utopili vzápětí ti nejlepší. Mezi boháči i chudáky. Cézar pocítil závan ledového větru, který se sbíral uprostřed oceánu.

Nemusel se hnout, aby překonal hvězdné vzdálenosti. Ruce měl zavrtané v kapsách kalhot. Tatínek uklidil. Poradil mu, do kterého kina by měl jít; do bio Svět, Svépomoc nebo Humanita. Věděl, jak je rok dlouhý, co kde hrajou. Občas přinesly otci dámské návštěvy něco k jídlu anebo pití a Cézarovi na zub. Nebo přicházel jiný druh návštěv, z otcovy práce nebo radní z Národního výboru. Hrstička úsměvů za cenu hořkých domluv, aby se tatínek sebral a ohlížel i na společnost, ve které žije. Člověk nemá brát víc, než dává, ne? Ti lepší dávají víc, než musí. Jinak se zářivého zítřka nedoberou. Kvůli lidem jako otec se k budoucnosti spíš belhají, ne blíží revolučními skoky. Mezi kapitalismem a socialismem je most. Radního za měsíc zavřeli za zpronevěru obecních peněz. U Exnerů se to přetřásalo, než jim to hostinský zatrhl. Tatínek soudil, že to jde jako rak dozadu, do středověku, zase se budou pálit kacíři.

Cézar už slyšel domluvy, aby se otec vzpamatoval. Jeden soudce z lidu měl za to, že by mu to dítě měli odejmout. Roste z něj flink a karbaník jako ze starého. Kdo čte škváry?

Mrknutím brvy se stal tatínek markýzem ve Francii. François de Denadier. Cézar si nechal svou přezdívku – Cézar. Koupili po zchudlé šlechtičně zámek na Loiře. Tatínek nezahanbil starý erb. Vzal všecko sakumprásk – stáje, komoňstvo a zahradu i přidružená panství. Markýza mu děkovala se slzami v očích. „Jste ušlechtilý muž, markýzi de Denadier.“ Měla lorňon a platinové vlasy s šedivými kořínky, které si už nestačila obarvit. Odjížděly s dceruškou Veronikou do Ameriky. Měla první třídu na Queen Mary. (Viděl obrázek parníku v Ahoji. Přídí vstříc Atlantskému oceánu dávala sbohem Evropě.)

Trhani za plotem zpívali o aristokratech na lucernách. Otec jim nedopřál sluchu. Poštval na ně psy. Najali kadeřníka a komorné. Tatínek si dvakrát denně měnil prádlo. Nechal se sluhou mydlit ve vaně s vonnými přísadami. Toma Sharka a Pita Stronga pozvali do Francie jako soukromé detektivy. Sklepy měli plné staletých vín.

Konečně si na něj otec udělal čas. Procházeli se domem, parkem a zahradou. Chodili na lov do blízkých (svých) lesů. Otec mu vykládal o tom, s čím se od nepaměti potýkala Evropa, odolávající výpadům barbarů. Římané už s nimi nechtěli bojovat, aby nevykrváceli; doufali, že se jim barbaři přizpůsobí. Dali jim šanci, až na to, že barbaři se jako Římané, úředníci, otcové a vojevůdci množili mezi sebou a úbytek obyvatelstva původní římské říše vedl k jejímu zániku. Posledního císaře sesadil germánský velitel římské armády Odoater. Otce pobavilo, jak Marie Antoinetta nechápala, že lidi vtrhli do ulic, protože chtějí chleba: proč nejedí koláče?

Tatínek poslal do socialismu telegram: „Budoucnost je v suchu. Stop. François de Denadier. P. S.: Moje budoucnost, myslím. Stop. Příklady táhnou. Stop.“

Otec souhlasil, že zmešká školu. Je rád? Rád i nerad, odpověděl otci. Ve škole byla Eva Černá. O přestávkách se bavili na chodbě o vesmírných tělesech, jak se vytváří počasí nebo co si myslí její maminka o tatínkovi. Jak si její maminka ošetřuje pleť krémem Max Factor; vzhledem k jejím příjmům nad poměry. Tak s ním šetří, a když si Eva Černá chtěla nanést jen co se vejde na bříško ukazováku, plácla ji přes ruku, jestli se snad ve dvanácti nezbláznila. Mazat se krémem má dobrých dvacet let čas. V lavici seděl Cézar vedle Wüsterota ze smíšeného česko-německého manželství. Jeho tatínek byl profesorem biologie. Wüsterot se při hodině vlastivědy nudil. V souvislosti s Eliškou Krásnohorskou prohodil k Cézarovi, co si o ní myslí. Učitel Wüsterota vyzval, aby laskavě řekl, co právě šeptal Cézarovi. Wüsterot vstal a jako by se nechumelilo opakoval, že Eliška Krásnohorská je kráva. Učitel chtěl vědět proč. Jen kráva může ve sporu o rukopisy, zfalšované panem Hankou a označené jako podvrh profesorem Masarykem, prohlásit, že se nemohl narodit z české matky. Souhlasil s ní básník Heyduk, po kterém se jmenuje vedlejší ulice. To se ví, že se Masaryk nenarodil z české matky, byla Slovanka, řekl učitel. Wüsterote, dodal, uděláš líp, když budeš volit mírnější výrazy. Kroť svou hrdost, nic si za ni nekoupíš. Hanka chtěl dokázat, třebaže křivým svědectvím, že Češi nejsou nějaké divoké kmeny bez dějin a písemnictví.

Wüsterot si zvykal, že některými vývody naháněl učitelům husí kůži. Od otce věděl, že ani nezáleží na tom, co se řekne, ale jak.

Cézar otevřel oči. Nevytáhl ruce z kapes. Přišel čas nechat se dovézt plynárenským vozem k ústí silnice, k jejímuž vrcholu se dostanou náklaďákem z Mlékáren, řízeným Velkým Tonym. To byla ta pomalejší fáze. Další stanice bude u železničních závor.

Otázka dalších pěti, deseti minut. Vycházelo to. Závory klesaly, pojede vlak. Do té doby by tu měl být se svým náklaďákem Velký Tony.

Cézar i jeho dva společníci spatřili Tonyho za volantem, tvrdé plavé vlasy ke straně. Modro-bílý mlékárenský vůz s dvouhlavou stračenou nakreslenou po straně a vzadu. Číslo tři, nula a dvě osmičky. Za chvíli pojede rychlík. Nesměli naskočit hned, to by je viděl v zrcátku.

Cézara napadlo, že by si mohl lehnout na koleje jako indián a poslouchat puls železného oře. Obepínají kolejnice zeměkouli? Slyšel by tep Ameriky, Austrálie, Afriky? Přiblížil by se tajemství zemí, o kterých snil a kde nikdy nebyl? Plavil by se na zaoceánských lodích, jako byly Titanik a Queen Mary?

Vrhl pohled na Velkého Tonyho. Ještě pár vteřin. Včera otec dostal křeslo od britského lorda. V krbu hořela březová polena. Otec si přidržel v prstech čerstvě oholenou bradu. Pod okny se procházel podkoní. Držel uzdu ryzáka, kdyby se otec chtěl ještě před snídaní projet. Nemusel se prosit, jako když otec šel do kina Kotva na Sto mužů a jedna dívka s Deannou Durbinovou a dirigentem Stokowskim a nechtěl ho vzít s sebou, třebaže mu to slíbil. (Tenkrát Cézar proplakal šest hodin z lítosti a vzteku na otce.) Sešli se u snídaně. Schodiště vroubilo brnění českých rytířů ze zámku Hluboká. Podkoní François pokynul psovodovi. Husté, tenké mříže z nerezavějící oceli z německého města Solingen, oddělující psince, byly vytaženy vzhůru. Chrti a dogy a dobrmani štěkali. Olizovali otci naleštěné jezdecké boty. Vazelína na kůži měla nasládlou chuť.

Nemělo to začátek ani konec. Jen přerušované pokračování.

Po snídani nasedli na koně. Byla radost mít ohaře k lovu lišek. Cézar cválal na dvouročním hnědákovi. Kolikrát mu jeho francouzská vychovatelka Arabella dávala na vědomí, že se nesluší, aby syn ukazoval otci, že je – v čemkoli – snad lepší. Dostal arabského hřebce, zatnul mu ostruhy do boků. Otec objednal čtvero gruzínských koní, má je přivézt už zítra zvláštní letadlo, takzvaná turbovrtulová Létající stáj. Cézarovi řekl: „Domluvíme se.“

Závory šly vzhůru. Železniční zřízenec z přilehlého domku, kde žil s rodinou, točil svalnatýma rukama a navíjel řetěz, který řinčel.

Cézar ospale sledoval vzdalující se poslední vagon. Pohled za vlakem lemovaly červeno-bílo-černé závory. Vlak byl dálka. Neznámí lidé. Nepředvídaná dobrodružství. Kluci jako on v Austrálii u protinožců; obrázky z knih a barevných magazínů. Nepochopitelný svět, do něhož vjížděl vlak, cestující v posledním vagonu, strojvůdce v budce lokomotivy, topič, který měl na starosti tendr s uhlím. Cézar se stával součástí vlaku, kusem dálek, aniž se pohnul. Duši mu plnila tady, tam, tady, tam, v rytmu vlaku.

Chlapci vedle něj sledovali silnici. Věděli přesně, kdy Velký Tony nastartoval a vyjel. Ušli pětadvacet, třicet kroků. Mezitím Velký Tony nabíral rychlost.

Maličký blondýn utrhl stéblo. Horlivě žvýkal. Mezitím si Cézar stačil přesednout a nařídil podkonímu, aby koně provedl a vyhřebelcoval. Měl poradu s panem Phileasem Foggem a Julesem Vernem. Zkoušejí Cézarův nový vzdušný stroj k další cestě pana Fogga kolem zeměkoule. Svedou to za polovinu; časově i finančně; nepotřebují osmdesát dnů.

Za vteřinu, za dvě by je měl Velký Tony předjet. To byla fůra času. Jules Verne si strhl vousy. Ukázalo se, že to byl Al Capone. Poplácali se po ramenou. Měli na dnešek prácičku, chicagské policii přímo pod nosem. Inspektor Black, přítel spisovatele Edgara Wallace, bude vyvalovat oči z důlků. Mlčeli o tom radní, aby nezneklidnili ctihodné občany města Chicaga? Pátrání bylo od začátku do konce přísně důvěrné a neúspěšné. Zasvěcení věděli, komu patří černé fordky, pancéřované kapoty, neprůstřelná skla. Z výfuků a reflektorů trčely ocelové trubky, kulomety. Zevnitř otvírali elegantně oblečení pánové pouzdra na basu a na violy. Vyjímali strojní pušky, revolvery, ruční granáty. Došlo k bitce, lidi prchali. Střetnutí dvou gangů, které se odmítaly dělit o čtvrť. Prodávaly v bandaskách na mléko alkohol. Místo bylo jen pro jedny. Cézar byl hned na té a vzápětí na druhé straně. Gangsteři mřeli jako ryby na suchu. (Neříkal včera otec, že nakonec nikdo na nikoho nevyzraje?) Al Capone se k němu důvěrně nakláněl. „Spoléhal jsem na tebe, příteli.“ Jen krysy zrazují. Al Capone dal Cézarovi své osobní stráže. Lotrovská peleš chtěla krást, kde kradli oni. Z Cézarovy ruky vylétlo černé vajíčko, odjištěný granát. Fordka vjela bez řidiče do ocelových vrat banky. Druhá narazila do pouliční lampy. Z třetího vozu pálili ostošest.

Bankovní ředitel se zsinalou tváří prosil Al Capona, aby zastavili palbu. Al Capone měl bílou hedvábnou košili s perleťovými manžetovými knoflíčky a s monogramem, na němž dominovalo velké zlaté C. Capone. Cézar mezitím dohlížel na nakládání zlatých cihel z bankovních sejfů. Poplašné zařízení kvílelo. Vrchní inspektor Black se svými muži se zpožděním vyjel z podzemních garáží policie. Obratem podepsal žádost o předčasnou penzi. Myslel při podpisu na svou krásnou ženu a tři nedospělé děti. Al Capone krátce Cézarovi poděkoval, o pohotovosti a odvaze a rozvaze nemluvě.

„Cézare,“ řekl. „Nikdy nezapomenu, že jsme to mohli udělat spolu.“

„Cézare,“ ozvalo se z úst maličkého blondýna vedle něj. „Co myslíš?“ Zahrnulo to: „Zkusíme to, nebo radši už ne?“

„Proč ne?“ odpověděl Cézar.

Smysl pro skutečnost Cézara neopustil. Odložil v duchu cestu do Ruska, aby jim poradil s osidlováním panenských pustin Sibiře, s tajnou přehradou a kráčejícími exkavátory. Sledoval, jak rychle jel Velký Tony. Musel už sešlápnout pedál plynu k podlaze. Přiměl se odložit představu Evy Černé, kterou poštípaly vosy. Nevěděla, že v jednom hnízdě je takových vos přibližně pět tisíc. Nelítají dál než sto metrů od hnízda. Brání se celá kolonie najednou. Vycítí v člověku strach; má pro vosy, psy a šelmy svůj pach, který člověk nevnímá. Doktor jí řekl, že žihadlo vosy se množstvím jedu vyrovná menšímu uštknutí zmije. (Zmiji před Evou Černou odřízl ostrým nožem hlavu od těla. Nejprve ji přidržel pod krkem, aby vyplivala jed.) Bylo třikrát tolik vos než jiné roky. Doporučil Evě Černé, aby je nechala zmrznout. Přinesl jí kvádry z ledárenského vozu. Kouskem ledu se zbavila vosy, kterou měla pod košilkou. Dík, opakovala Eva Černá jako prve Al Capone. Mohli by jít v noci na pavlač. Ukázal by jí sto padajících hvězd za hodinu. Loni v srpnu to tatínkovi objevila Erna Vacková. Byl by fakticky ve stavu skočit v zimě do ledové Vltavy a zachránit topící se dítě, aby si ho všimla. (Škoda, že žádné zrovna netone.) Nechal by se ošetřit s neokázalou skromností.

Eva Černá byla u toho, když ho ředitel Židlický napadl, že lže. Nelhal, a když, ne víc než ostatní. Většina lidí nelže, ale jen proto, že se bojí. Ne proto, že jsou lepší. Koho neměl rád, o tom nebo tomu lhal. Proč ne? S pravdou se může jít ředitel Židlický vycpat. Kolikrát se mu nepovedl pokus, za který dal skoro víc pětek, než je ve třídě kluků a holek? Eva Černá si hrála pod lavicí s podvazkem. Ti šťastní nelhali. Nešťastníci byli samá lež, i do vlastní kapsy. Holky lhaly jako kluci. Určitě Evě Černé nevytýkal prostořekost. Byla odvážná, nebála se plivnout na podlahu jako kluk. Někdy krkala jako kluk.

Bylo příjemné na ni myslet. S Evou Černou prožíval, co podnikal s maličkým blondýnem a tím druhým. K čemu se chystal sám. Kvůli Evě Černé si zašíval a oblékal čisté ponožky, kdyby ho náhodou viděla, tričko nebo svetr až ke krku a hezky si ho sroloval, zase, kdyby ho při tom zahlédla, aby viděla, jak si na sobě dává záležet. Běhal rychleji, než musel, dělal skoky, jako kdyby chtěl překonat svůj rekord. V duchu adresoval před Evou Černou výtky otci, aby po sobě nenechával neumyté nádobí. Zasvěcoval ji do tajemství, o nichž se neměla dozvědět. Neznal pojem láska; svou snahu, k níž ho ponoukala, aniž o tom měla tušení, s tím neztotožňoval. Co to asi bylo? Cítil rozněžnělost, která by mu, přemýšlet věcně, připomínala kotě. Pro Evu Černou se necítil sám, jak si na to stěžoval tatínek; kamarádíčkové, když mu teklo do bot, byli nespolehliví a z tuctu se smrskli na nulu.

Pronikalo jím teplo, neznámá hřejivost, jakou by se styděl jí (nebo komukoli včetně otce) svěřit. Pro existenci Evy Černé se malé zvětšilo, temné prosvětlilo; ráno se těšil na poledne nebo večer a večer, než usnul, na ráno. Mohl ji potkat a prohodit s ní pár slov. Citoval v duchu (nebo spíš vykrádal) tatínkův slovník: „Dáme řeč.“ Nebo ji vidět, dýchat s ní stejný vzduch, dívat se na mraky, na hvězdy a měsíc nebo jejím tlustým žlutým sklíčkem na slunce.

Prožíval přítomnost Evy Černé i v její nepřítomnosti. Maličký blondýn předváděl, jak se v katolickém kostele modlí k Bohu, který všechno vidí. Eva Černá nemusela mít tuhle božskou vlastnost, aby si představoval, že mu čte myšlenky.

Musel připustit, že v souvislosti s Evou Černou si úplně nerozumí. Jinak, než když tatínek proklamoval, že už nerozumí sám sobě. (Natož těm druhým.)

Včera čekal na otce, než dopije právě načepované budějovické. Tatínek tvrdil, že muži jsou nevěrní z biologických důvodů. To je potíž s mužským pokolením. Ženy jsou z devíti desetin věrné. Pokud nezanášejí pro nespokojenost s manželem, se sebou, s rodinou. Zatímco muž může být nanejvýš blažený ve svém hnízdečku, a stejně zahýbá. Hostinský Exner pokyvoval všemi dvanácti podbradky. Mnohoženství vyhovuje starším kulturám, které civilizace jen odtlačila do pozadí. Hostinský odhadoval mužskou věrnost nejvýš na sedm, osm měsíců. Je to otázka buněk, chemie; ženské to mají jednodušší; nevolají tolik po změně.

Cézar měl za to, že kdyby na to přišlo, s Evou Černou, byl by jí věrný jako holub. Holubice, když zahyne, způsobí smrt samečka. (O tom se u pivního stolu bavila pánská společnost minulé pondělí. Byl s nimi doktor Eifler, který uvedl, že za rozkoš odpovídají v mozku takzvané fenyletalyminy: navozují vzrušení jistých buněk zmobilizovaných zamilováním. Mozek je u muže, jemuž se zapalují lýtka, vyrábí nepřetržitě. Ale po sedmi, osmi měsících produkce klesá.)

„Chemie,“ soudil pan Exner. „Jak praví bible: jděte a množte se. Zase to nechali na chlapech. My oddřeme všechno.“

„Četl jste knihu Guma klesá?“ zeptal se ho ředitel Židlický.

Cézar doufal, že tatínek už si nenechá přinést další půllitr. Ušlo mu, že rozdělováním svého semene na všechny strany muž vlastně vyplňuje základní příkaz přírody, potvrzený Starým zákonem a Sigmundem Freudem z Vídně. Někdy bylo Cézarovi ze všeho smutno. Věděl, že to přejde, než dojdou domů. Čemu nerozuměl, vypouštěl jako bublinu z brčka. Jednou, až dospěje, najde odpovědi na vše, co mu zatím uniká. Na něco si ani nemusí odpovídat. Dá se existovat i bez toho.

V čem na nikoho nikdo nemohl, byly řeči o pivu. Správné pivo musí mít barvu a říz. Pan Exner se odvolával na sklepy, kde se pivo sytí kysličníkem uhličitým. Co naplat, že host přijde a zaplatí, když mu zůstanou ústa plná bublin. Říz piva musí být cítit až na ohryzku, kde ho bublinky správně polechtají. Sládek je důležitý, to se ví, ale dobré pivo udělá až hostinský.

„Připravte se,“ řekl přiškrceně.

„Cézare,“ řekl ten menší zamyšleně. „Neměli bysme to nechat na zejtra?“

„Proč?“ zeptal se Cézar a sledoval rychlost vozu Spojených mlékáren. Byla to úctyhodná rychlost. Vážil, jakou má šanci a riziko, že si zpřeláme hnáty. Nechtěl být odjakživa letcem? Něco jako akrobat, kapitán Novák, který si získal jeho úctu na Leteckém dni, když mu bylo šest; nebo generál Stanovský, který sloužil ve francouzské cizinecké legii a už jako kapitán bojoval v první válce v Champagni a v Arrasu, na Sommě, u Verdunu a na Aisně. Přihlásil se do francouzské letecké školy a jako pilot stíhací eskadry byl v bitvě ve Flandrech a v roce 1926, když se narodil tatínek, přeletěl třemi světadíly mezi Evropou, Asií a Afrikou. Za druhé války byl šest let na Pankráci, Špilberku a v koncentráku v Dachau. Před měsícem se tatínek zmínil, že prý generála zase zavřeli. (Za protilidovou činnost a špionáž.) Otec mu vyprávěl o dálkovém letu na stroji Aero-11. Viděl před sebou v duchu stužku komandéra Čestné legie, francouzský válečný kříž 1939–1945 s palmovou ratolestí. Čs. medaili za chrabrost. Měl jeho obrázek z novin, celý zažloutlý.

„Zlámeme si kosti,“ řekl blondýnek.

Zněla v tom konečnost úsudku.

„Nechcete…?“ zeptal se Cézar.

Své stéblo žvýkal pomaleji, než ho nakonec vyplivl, na malé, rychlé slině.

Mlékárenský vůz nepatrně zpomalil až před ohybem silnice. Vzápětí začne klesat po svahu a nabírat rychlost, to si mohl spočítat i slepý.

Snění Cézara vzrušovalo a povzbuzovalo. Podobalo se návštěvě kina Svět, když dávali napínavý film. Byl schopen potlačit strach a oddělit se od všech pochyb a starostí. Stačilo se rozhodnout. Hroužil se do stavu bezstarostnosti, aniž se musel svěřovat, proč stačilo chviličku snít. Dávalo mu to pocit, že byl. Nevěděl, že je pro něj silnější nebo důležitější snít než být.

Cézar kývl. To byla jeho pobídka. Nemohl je nutit. Jestliže vyběhnou, následuje je jako třetí. Byl z nich nejrychlejší. Mohl to propojit se sledem vidin.

„Běžte první,“ štěknul. „Stihnu to za vámi.“

Ani jeden se nepohnul. Cézar nechal ruce v kapsách. Neviděli ho snad už skákat z rozjetého náklaďáku Spojených mlékáren šipku do pankejtu?

„Svrabíci,“ uplivnul si teď Cézar. „To se musí rázně…!“ Vyletěl z příkopu. Udělal dva skoky. (Takhle skákal Tarzan mezi opicemi, pomyslel si.) Jen tak tak se zachytil konce řemenů, které držely plachtu, aby ji neurval vítr. Snad mohl ruce vytáhnout z kapes o poznání dřív.

Blondýn i ten druhý viděli, jak se zachytil, přidržoval a běžel. Země pod ním byla lehká jako voda. Klouzal na neviditelných lyžích. Auto ho strhávalo. Chvílemi vlálo Cézarovo tělo s dlouhýma nohama a rukama a s košilí, vytaženou teď přes kalhoty, vzduchem. Nechtěl by se pustit a odletět jako kus utrženého hadru. Jestliže se neopře alespoň jednou nohou o něco pevnějšího, než rychle pod ním ubíhající silnice, rozseká se na cucky. Rozválcovalo by ho auto, které jelo za náklaďákem. Cézarovy prsty ztrácely sílu. Dovedl si spočítat, jak mu ubývá sil. Odrazil se po pérující silnici a skočil. Vznesl se, jak si to představoval. Ocitl se i v kůži všech, kdo by se smáli, že spadl, i kdyby snad potom brečeli. Šmátral nohama po místě, kterého by se zachytil a o nějž by se opřel. Řemeny byly pevné. Paměť mu promítla zadky všech náklaďáků, které kdy viděl, osy, nápravy a výstupky, vlečné háky, schůdky na poštovních nebo ledárenských vozech. Auto Spojených mlékáren nic takového nemělo. Odněkud křičelo rádio: „… svítá…“

Mohl si domyslet, že se dlouho neudrží. Má nejvyšší čas. Mlel z posledního. Napadlo ho, že sletí, rozbije se na kusy, včetně všech zlomených končetin, rychlostí, kterou jede náklaďák. Blesklo mu hlavou, jak se v něm oddělí duše od těla, jak o tom četl v několika knížkách, že se děje lidem v té vteřině, kdy mají zemřít. Je to jeho poslední hodinka. Cítil rozčílení, strach a zároveň zlomek důvěry v sebe, že to přece jen dokáže. Připravil se na obojí. To je ono. Musí se snažit. Nechá si duši v těle a tělo uchrání šlamastyk, které by ho buď usmrtily, nebo zohavily. Nebuď nervózní, nařizoval si. Věděl, že je ještě všechno, z čeho se skládá, pohromadě.

Dotkl se nohou zadní nápravy. Cítil oporu. Ulevilo se mu. Jako by se propadal až po krk do bažiny a náhle nahmatal chodidlem pevné dno. Zahlédl za sebou dvě ustrašené tvářičky ze sedmé B. Poseroutkové. Už měl zase čas soustředit se na ty druhé. Levičkou začal rozmotávat řemeny, uvolňovat přezky, aby mohl vlézt na korbu pod plachtou. Velký Tony ještě přidal; z kopce. Sedmá B – to byla taky Eva Černá. Měla by ho vidět. Už zapomněl, že málem sletěl a přejelo ho auto, které konečně přestalo houkat. Zvětšilo rozestup mezi sebou a náklaďákem Velkého Tonyho.

Pocítil, že má tělo vcelku; a asi i duši. Ještě se v něm ozvala ozvěna strachu, že spadne. Vnímal, jak jím protékala od hlavy až k patám a nazpět radost, vzrušení, s čím byl jen sám jeden na jednoho, jeho duše a tělo. Ne dvě bytosti, dvojí v jednom. Bude vědět, co nevěděl, jaké to je, než se člověk zabije. Trvalo to pár vteřin. Měl pocit, že si odpověděl na tisíc otázek, které si občas kladl. Byla v něm malá dušička. Mohl vychutnat, co cítí člověk, který přežil hrozbu, jaké to je být naživu. Určitě lepší, pomyslel si. Byl naprosto připraven zemřít. Brrr… To by nechtěl prožít ještě jednou.

Svěřit se klukům by nebylo ono. Otec nepřicházel v úvahu; ještě by mu vynadal. Zbývala Eva Černá. Poví jí, jak blízko byl Marsu, hvězdám, té dálce, kde to nikdo nezná. Jaké to je dotknout se smrti. Co to dělá. Teprve teď myslel na maminku, jestli by se s ní setkal. To by bylo to jediné dobré na tom, co pokládal za bezvýhradně špatné.

„Fakt jsem to čekal, Evo,“ oslovil ji v duchu.

„Cézare,“ řekla. „Františku.“

„Nic to nebylo,“ ujistil ji. „Jen jsem se dotknul té s kosou a ona mě a zase jsme se rozešli.“

„Jsi frajer, Cézare.“

„Myslíš?“

„Už dávno.“

„Díky, neměla bys to přehánět,“ řekl.

Doleji pod silnicí v nuzných domcích těch nejchudších ještě hráli: „… Svítá, na východě svítá… každý příští den bude jako sen, chceš-li uprchnout… se mnou…“

Na korbě bylo pološero. Otřel si pot ze spánků, zpotil se až na zadnici. Slunce se prodíralo velkými stehy v plachtě a záplatách. Kolem dokola korby byly vyrovnané lepenkové krabice, jogurty, máslo, smetana. Cézar neměl na nic chuť. Ve vyschlých ústech se mu jazyk lepil na patro. Kromě cibule a půllitru vody neměl od rána nic v žaludku. Otec řekl, že ještě nebrali. Na večer slíbil otec slanečky a pro sebe černé pivo. Občas dával napít i Cézarovi, po dámské návštěvě, nebo před ní. To už Cézar znal. Rozhlédl se, očima už si zvykl. Mohli tu být všichni tři. Radši tu byl sám, nikomu se nic nestalo. Tohle by nezvládli.

Usadil se pohodlněji. Pot na něm už maličko oschnul. Včera přinesl otec bibli. Otevřel knihu na stránce, kde Mojžíš dává svým lidem zákony, ale ne desatero, které zná každé dítě. Dvanáctero navíc, kletby, příkazy a zákony, o kterých Cézar jaktěživ neslyšel. Nařízení, která začínají přísně: Buď proklet… Mezitím otevřel Cézar jednu z krabic, naskládaných až do rohu, a vytáhl sklenici s jogurtem asi pro pět lidí a pil, pomalu, pak rychleji, než se dostal na dno a vrátil sklenici do krabice. Snad z toho nedostane průjem. Cibule, voda a jogurt se nerýmujou. Nanejvýš by vystrčil zadeček přes uzávěr korby. To mu připomnělo kapitána Nováka s jeho leteckou akrobacií.

Museli vyjet na volnou silnici. Tohle byla pětašedesátka. Vůz drkotal po silnici. Dopředu, do stran. Cítil každý výmol. Krabice byla tvrdá. Velký Tony chtěl přetrhat normy, dostat své jméno na bílou tabuli cti. Být co nejrychleji za Mařkou.

Cézar přivřel oči a ujal se řízení. Velký Tony si mezitím zapaloval cigáro. Cézar lehce přidržoval volant. Neškrtil plyn. Dostal z náklaďáku sedmdesátku, devadesátku, stovku. Tony si seřídil karburátor. Nechávali za sebou, co mělo čtyři kola. Osobní auta a sporťáky. Než Velký Tony odevzdá své zkušenosti masám, vyzkouší si to. Ždímali z motoru, co se dalo.

Přivíral oči, než je zavřel. Náklaďák už jel sám. Buď proklet… Kdo spí s tchyní, s dcerou svého otce, s dcerou své matky, kdo vezme úplatek… kdo si nevezme vdovu po zemřelém bratrovi. Buď proklet, kdo nebude plnit slovo… kdo prolije nevinnou krev… Buď proklet… kdo obcuje se zvířetem, svádí slepce z cesty, posouvá mez bližního svého, kdo převrací právo bezdomovce, sirotka a vdovy, kdo tajně ubije svého bližního… Buď proklet, kdo obcuje s ženou svého otce… a všechen lid, řekne: Amen. Buď proklet… a všechen lid řekne: Amen. Až do dvanácti.

Konečně si otřel čelo. Už se nepotil. Kde je otec, ptala se Aimée Černá, sousedka a maminka Evy Černé ze sedmé B. Černovlasá, s olivovou tváří. Svádět tatínka jí nedalo práci. Tatínek si o to sám říkal, ale pak paní Černá s úsměvem vycouvala. Měla svetry k tělu, předobraz, jak bude vypadat za pár let Eva Černá. Holky nemají k matce dál než jablko od stromu, jak usoudil otec. Přistihla je, když jim bylo sedm, jak si hráli na doktora a na maminku a na tatínka. Domluvila jim, aby se zase oblékli. Smála se. Děti jsou jako slepička a kohoutek. Stejné a každé jiné. Vysvětlí jim to, až budou starší. Stačí jí sedmá B?

Jednou je oba nechala, aby jí pohladili bříško. Cítili, jak se v ní rodí děťátko, jak nabývá? Ani ne, přiznala Eva Černá. Ani ne, musel s ní souhlasit. To zatím v očích Aimée Černé pro jejich osvětu stačilo. Je to pravda, že Evička Černá se narodila mamince v koncentráku? Jedné holce s židovskou maminkou se to stalo. V rodném listě měla Bergen-Belsen. Eva Černá se narodila v Praze.

Otec šel dneska někam hned ráno, odpověděl mamince Evy Černé Cézar. Jestli chtěla něco vyřídit, rád mu to řekne. Ať se u mě staví, Cézare. Ale až večer, spěchám na směnu. Samo, paní Černá. Chlapče, mám zase starosti, mohl by ses přes den stavit u naší Evy? Mám strach, že bude zase blouznit. Bez starosti, paní Černá.

Eva Černá odmítala chodit do školy. Začalo to už ve druhé třídě obecné. Zhoršovalo se to. Ráno otevřela oči a předstírala, že spí nebo se necítí dobře. Slyšela jednou do měsíce, přibližně kolem úplňku, že mamince je nanic, má křeče. Tak se naučila napodobovat maminku. Je rozbitá jak po prádle, bolí ji záda, žaludek nebo hlava. Maminka nemusela být pan řídící, aby objevila, že se jí do školy nechce. Když už musela, šla za školu. Na konci pololetí, když se zkoušelo, nešla nikdy. „Co z tebe bude?“ křičela maminka. „Ani pokojská!“ Někdy volala Aimée Černá doktora, pana Hofmeistera. Pokud na Evě nic neshledal, vypravila ji do školy i po přestávce. Občas ji učitelka Lucie Spanilá poslala domů s poznámkou, že se necítila dobře. Nebo ji doprovodil do baráku školník Ducháček nebo některá spolužačka. Maminka okamžitě poznala, že Eva předstírá. Učitelka Spanilá ne, školník Ducháček jakbysmet. Eva Černá neměla ráda spolužáky. Nenašla mezi nimi kamarádku. Přála si, aby škola zmizela z povrchu zemského. Nebylo to pro ni blaho, jak maminka a učitelka Lucie Spanilá předpokládaly. Jen taktak nepropadala. Rozuměla si víc s klukama. Šla Cézarovi na ruku.

Taky na školu moc nedal. Slyšel poznámky holek, že Eva Černá chodí za školu, aby na sebe upozornila. To říkala Helga Roztomilá, která se už od osmi zavírala v koupelně, protože se styděla ukazovat rodičům nahá. Co by se jí mohlo stát, ji už dopředu ponižovalo. Tvrdila, že se Eva Černá dělá zajímavou. („Každá holka se chce zvýraznit jinak,“ utrousil tatínek. „Jak říkal dědeček Edgar. Jediný den, kdy nepotřebuješ omluvenku za to, žes šel za školu, je třicátého února.“)

S Cézarem odhadovali počasí. Eva Černá se málokdy spletla. Až vyroste, bude meteoroložkou. (Žádnou pokojskou.) Pro Cézara byla obloha zdrojem snů. Pro Evu Černou, jak bude v noci, zítra, pozítří. Pro Cézara to byla budoucnost, daleká i blízká.

„Nedívej se do slunce,“ říkala Eva Černá, „oslepneš.“

„Jako bych to snad nevěděl.“

Věděli, že mraky jsou směsice dešťových kapek, sněhu nebo sněhových krystalků.

„Je to krása, když se rodí mraky,“ opakovala.

„Jak se dělají mraky? Vzduch stoupá. Ochlazuje se. Voda se sráží jako mléko. Není to jen pára. Jsou to kapky. Narážejí do sebe a zvětšujou se. Když jsou těžší, rozprší se. Někdy je na mraky teplo. Mění barvu. Zachycují světlo, od nejsvětlejší po fialovou jako duha. Stíní si navzájem.“

„Jak to, že se tak vyznáš v mracích?“

Věděla, kdy přijde bouřka, protože mraky zhoustly a zčernaly. Taky mu vysvětlila, proč se čistá obloha zdá modrá, díky chemii a pravidelnému rozptýlení světla a vody. Co dělá kyslík. Oxygen a nitrogen. Jakmile se propojí se světlem, obloha zmodrá jako šmolka. Jako jeho oči.

Byl to zvláštní pocit nechat si vysvětlovat věci holkou, kterou nebavila škola. Obsáhlo to navíc, čemu nerozuměl.

Bylo to ohromně příjemné. Připomínalo mu to maminku, jak ji měl v paměti tatínek.

Když se s Evou Černou dívali na mraky a mlčeli, byl Cézar stíhací pilot v jednotce amerických Létajících tygrů brigádního generála Claire L. Chennaulta ve druhé světové válce. Chránil čínskou Barmskou cestu, stavěnou Angličany pod palbou japonské císařské armády. Jeho první sestřelený japonský bombarďák byl Ki-48, Kawasaki, který vyletěl z japonské základny v Hanoji nad čínské město Kunming. Patřil už k tuctu leteckých es, sestřelil šest a půl stroje, polovinu vroubku dostal za bombardér, který měli na svědomí společně s blondýnkem. Mohl Evě Černé vyprávět, kdyby chtěla, jak napadl americký pilot ve vzduchu poslední z devítky bombarďáků. Ze zadního kulometu na něj začal Japonec pálit. Nalétal na něj zprava. Pak stoupal. Otočil se až nad ním. Viděl, jak jde dolů v plamenech.

Američani vycvičili v čínsko-japonské válce pro jednotku Létajících tygrů sedmdesát pilotů. Sundali během sedmi měsíců dvě stě šedesát devět japonských strojů. Brali pět stováků měsíčně a prémii pět stovek za každou sestřelenou mašinu. Dostal se na kdejaký ostrůvek v Pacifiku. Viděl Jávu, Borneo a Celebes, pokud byla při vyučování, takzvané Velké Sundy. Vyznamenání dostal za účast na útoku proti japonské jednotce u Salweenu na řece Gorge. Zajistili Číňanům čas, aby stihli zničit most a Japonci museli ustoupit do Barmy.

V hostinci U Exnerů se šuškalo, že měl Cézarův tatínek techtle mechtle s její maminkou. Aimée Černá se vyjádřila, že milovat bolí a krev je hustší než voda. Až se její dcera bude muset na někoho spolehnout, bude mít za zády ji. Byla trochu pyšná, jak se vyjádřil tatínek. Taky spoléhal sám na sebe. Dával za pravdu Aimée Černé, že nejlepší je s nikým nepočítat. Nenechat se vodit jako osel za uzdu, kam se kdekomu zachtělo. Aby se někdo táhnul za ním. Nestál o to, někoho vést, nebo aby ho následoval.

Pokud šlo o pravidla, líbilo se Cézarovi to Evino, že by nelhala někomu, na kom jí záleží. Nedůvěřovala nikomu, kdo ji chtěl změnit. Nestála o to, aby ji někdo uhnětl a podobala se kdejaké holce z ulice. Proč by měl být někdo navlas takový jako ona? Lidi se přece netisknou jako padesátník. Snažila se vyjít s lidmi včetně těch, co jí nevoněli; to bylo její druhé pravidlo. Dovedla udržet tajemství. Nikomu nevěřila. Proto si ji tolik holek nenaklonilo. Pokud někoho potkala poprvé, čekala od něj – příliš. Tak šla od zklamání k rozčarování. Bála se, že bude jako maminka. Matka jí říkala, že kdyby jednou, až dospěje, ztratila hlavu, ztratí nejenom sebe, ale i toho, pro kterého ji ztratila. Bála se, že zemře. Dívala se do zrcadla, jak dospívá. Na nohy nahoře, hruď uprostřed. Když s maminkou slavila dvanácté narozeniny, nezdála se jí maminka tak všemohoucí, jako když se nakláněla nad postýlkou a všechno věděla líp než ostatní maminky. Bála se o matku, že umře dřív.

„Mraky jsou věčné. Ne jako ty a já a maminka a tvůj tatínek. Matka tvrdí, že to nejtrvalejší je bolest nebo smutek. Zvykneš si.“

Bylo mu líto, že otec a Evina matka spolu nemají techtle mechtle. Nebo, jestli je měli, že jim díky jejich vzájemným pravidlům nevydržely. Proč jednou paní Černá řekla otci: „Pane Skokan, zapomínat je lidské.“

Věděla něco o jeho mamince?

Sousedka odklapala na nízkých podpatcích po schodech. Eva Černá ležela v posteli ve své bílé, červeně u krku kytičkami vyšívané noční košilce, nahoře rozevřené. Byla vidět její malá prsa. Cézar jí vytáhl peřinu až ke krku. Eva Černá šeptala. V noci ji trápila horečka. Těšila se, že ji navštíví. Donesl jí modrý sletový šátek. Přinesl jí taky kavku s přistřiženými křídly. Pokřikovala, co tatínek ukradl. Otec ji za trest odnesl k uhlíři, od něhož ji předtím U Exnerů vyhrál v kartách. Cézara nebil. Nebyl doma. Cézare, něco ti řeknu, ale zavři oči. Chtěla jsem ti říct, že maminka souhlasí. Pojedeme do pohraničí. Jsou tam majetky po Němcích. Vystěhovali Němce, protože rozbíjeli republiku. Většinu toho, co mají, ukradli židům. Nemají se špatně. Američani je drží nad vodou. Esesáci berou penze ze zlatých zubů, které vyrazili těm chudákům v koncentrácích, kde umřela tvoje maminka. Musíme se nechat zplnoletit. Ředitel školy provdal dceru. Měla svatební šaty z bílého tylu. Půjčila by mi je. Pamatuješ, jak jsme si hráli na maminku a na tatínka a maminka měla děťátko v břiše? Mohla jsem mít sestřičku. Nemluv, Evo, namáhá tě to. Mohla bys chrlit krev. Dokud se neuzdravíš, budu sem chodit. Neboj se, neumíráš. Znal jsem indiána, Siouxe, který mě naučil, co znají felčaři. Vyvařím si nože.

Počkal, až Eva Černá usnula a provedl operaci. Potom jí předváděl ďábelskou jízdu na koloběžce, div ne střemhlav rovnou do plotu plynojemu nahoře až dolů k ohradě. Byla to její koloběžka. Trochu se vyválel dole ve štěrku, odřel si tváře a čelo. Její mamince se to nelíbilo. Cézar vdechoval prudce a nahlas. Auto s ním házelo, krabice seděly pevně. Šel na něj průjem. Přidržel se kovových trubek nad postranicemi korby. Sevřel zadek, svaly napjaté k prasknutí.

Až budeme v pohraničí, Cézare, řekla Eva Černá, mohou za námi dojíždět, matka a tvůj otec. Maminka by mi mohla opatřit místo v čistírně. Její slovo u mistrové platí. Evo Černá, už jsem ti chtěl dávno říct, že na co se u tebe koukám, je hezké, až mi usedá srdce. Nejde to vyslovit. Když se mnou mluvíš, je mi, jako bys mě hladila. Svítí to na mě z tebe jako sluníčko. Je to, jak říká Fanda Vacek, jehož tatínek je přísedící u soudu: tělo si bere duši a duše tělo. Musí být ještě něco mimo toho. Nevím co, jen mě to prostupuje jako horko nebo zima.

Eva Černá ještě nevěděla, jakými hrdinskými činy se proslavil, kolik zachránil dětí z ledové vody. Jedna z maminek ho otírala, jak vymrzl. Měla ho vidět, jak stál nahý a zmodralý na břehu, než se zahřál. Pak mu tatínek udělal česnečku – talíř s uraženými okraji porcelánu.

Cézar neřekl, co se Fandovi Vackovi stalo. Probudil se uprostřed noci, zmokřený hlenem, který vychladl a ztvrdl mu na kůži jako škrob nebo cukrová poleva na bábovce. Evo, máš ruce jako z alabastru. Jsi tak hezky bílá. Strašně rád bych ti pohladil bříško, jako když jsme byli malí a tvoje maminka si od nás nechala hladit pupek. Máš bělounkou a jemnou kůži na břiše. I když řídící Židlický říkal, že pocházíme z Afriky, nějakých šedesát tisíc roků a cestou na sever lidstvo vybledlo, jako ty a já, za stejnou dobu jako koně z původní velikosti psů vyrostli do dnešní velikosti. Původně jsme byli všichni černoši. Jak říkali Němci za války, černé hubinky, včetně Němců. A co? Někdy si vlezu do pelechu, Evo Černá, a vidím tě ve snu – to svedu snadno. Jednoduše si před spaním zamanu, že tě v noci potkám, a potkáme se. Jako malá jsem si umanula, že se mně bude zdát o neposlušné koze, a co myslíš, že se mi celou noc zdálo? Jak to, že nemáš tatínka, Evo Černá? Až jindy, Cézare. Není to, jako ty nemáš maminku. Toho nikam neodvezli, odešel sám. A nic mamince na mě neplatí. Neznáš přísloví, že jediné tajemství, které nevyzradíš, je to, které nikomu nesdělíš?

Náklaďák si prorážel cestu po silnici s výmoly do kopce pomaleji, než si Cézar představoval, že poletí proti větru. Proměnil korbu v palubu Graf Zeppelinu, v jehož kabině, vedle kapitána a prvního a druhého důstojníka, sledoval obrovské vlny Atlantského oceánu, o kterém je poučila minulé úterý učitelka Lucie Spanilá, jejíž strýček emigroval v osmačtyřicátém do Ameriky. (Propůjčovalo jí to punc neteře dobrodruha, trochu zrádce, protože se neprosil o pas a výjezdní doložku nebo povolení a vzal to přes kopečky do Němec a pak dál.) Vzducholoď majestátně ustrnula nad modrošedou hladinou, pod stejně modrošedou oblohou, které daleko dopředu a daleko dozadu splývaly.

Kapitán ho nechal na chvíli vzducholoď řídit. Byl to pocit vést létající palác z nejlehčího hliníku, sestru LZ sto dvacet devítky, Hindenburg, který explodoval před zraky desítek fotografů a kameramanů v Novém Yorku. Požár se vznítil výbojem statické elektřiny, kterou jim vysvětlila Lucie Spanilá: zapálil vodíkovou náplň trupu vzducholodi. Znamenalo to, třebaže jen dočasně, konec vzducholodí ve vzdušné dopravě. LZ-130 Graf Zeppelin II měl dostat mladší sestru LZ-131. Kabina největšího létajícího doutníku všech dob obnášela přepych, jakého letadla těžší než vzduch zatím a ani v budoucnosti nemohla dosáhnout pro těsnost a nutnost šetřit prostorem. Dvě paluby pod trupem vzducholodi neměly sedadla, ale kabiny se dvěma lůžky, s mycím stolkem, tekoucí studenou a horkou vodou. Se čtrnáct metrů dlouhou jídelnou, obytnou halou jako salonem a čítárnou. Cézara přijal v ordinaci doktor aviatiky, který na pevné zemi kontroloval tělesnou připravenost pilotů, jako už jeho otec, oba Otto Albertsové, plukovníci vojenského letectva. Dolní paluba měla sprchový kout, kuchyň a kuřárnu. Tady byly kabiny mužstva. Paluba byla prosklená stejně jako kapkovité velitelské stanoviště. Vzducholoď měla nezávislou elektrocentrálu o výkonu třicet kilowattů. Cézar nechtěl myslet na to, jak v požáru Hindenburgu shořelo třicet sedm lidí z celkového počtu devadesáti sedmi cestujících. Pokrok lidstva se nezastaví, ani kdyby každý úspěch měla vyvážit katastrofa. Dokonce i kdyby nešťastně končící pokusy převážily ty úspěšné. To je povaha člověka, řekla úča Spanilá.

Kapitán měl otce, který naháněl hrůzu ve vzduchu na válečných vzducholodích Spojencům, kteří nakonec porazili Německo na zemi. Kapitán dával přednost míru. Znal starého hraběte Zeppelina a doktora Huga Ecknera, průkopníky vzducholodí, které srovnal s mořeplavcem Magellanem.

Lucie Spanilá říkala, že při požáru Hindenburgu padlo podezření na mladého mechanika Ericha Spahla, který při havárii uhořel. Vadilo mu, že Hindenburg, vyzdoben vlajkou s hákovým křížem, zvětšuje slávu letectva Hermana Göringa a Adolfa Hitlera. Mohl umístit bombu, která vybuchla včas, ale pro zpoždění vzducholodi v bouřlivém počasí u amerických břehů se všemi lidmi na palubě se opozdil.

Za druhé světové války nechali Němci všechny vzducholodě sešrotovat a použili hliník na stavbu letadel.

Cézar se dokázal vžít do role kapitána Graf Zeppelinu a doktora Huga Ecknera a na chvíli dal zase přednost dívat se na oba oceány, ten bezedný nahoře i ten hluboko pod nimi.

Náhle Cézar ucítil v hlavě náraz. Hodilo jím to na opačnou stranu na krabice, vyrovnané do výšky ramenou velkého člověka. Zachytil v bubíncích kvílení brzd. Praštilo to s ním na podlahu. Udělal si bouli. Nahmatal ránu; boule se zvětšovala. Nechtěl myslet na bolest.

Vyhlédl zpod plachty. Zahlédl slunečné údolí, v dálce les. Pole plné hlávek zelí nebo kapusty. Z druhé strany stvoly kukuřice. Na tu sem chodili s otcem. Když byl malý, sáhl na stvol kukuřice a najednou měl v dlani plod. Obdivoval otce; nikdy se ho nezeptal. Pochopil až v první třídě, jak roste kukuřice, co je velký zelený list a co plod. Pak na ni chodil sám.

Ucítil pach, naftu. Pálenou izolaci. Zaslechl bouchnutí dvířek. A potom plácání holé dlaně na plech. Kdyby to nepáchlo, mohl si ze začátku myslet, že snad Velký Tony zabíjí na kapotě mouchy, sto jednou ranou. Velký Tony volnou rukou odkryl břicho auta, druhou udolával oheň. Cézar spatřil plameny i čmoud. Bylo otázkou vteřin, kdy se vznítí všechno. V Cézarově hlavě se zvedl vír, jaký vytváří tajfun, horská bouře, podmořské zemětřesení. Jeho fantazie začala pracovat. Velký Tony ho zahlédl koutkem oka; plameny rostly.

„Pocem,“ řekl, jako by se to rozumělo samo sebou, že tu Cézar byl. „Písek… urvi hasicí přístroj… je v kabině po straně… V koutě na straně závozníka uvidíš dva pytle s pískem…“

Víc říkat nemusel. Cézar udělal přesně, co chtěl, v rychlém sledu. Vzal pytle, každý do jedné ruky. Nouze a nebezpečí mu vdechly sílu. Byl rád, že Velký Tony neshledával na jeho přítomnosti nic zvláštního. Všechno zároveň zpomalilo, navzdory rychlosti, o niž se snažil, a spěchu, kterým plameny sílily. Na chybějící sklenici jogurtu zapomněl.

„Strhni ventil.“ Plácal na karburátor svou placatou čepicí, která už začala doutnat. „Shoří mi auťák…“ Měl v hlase vztek a odevzdanost. Takhle ho ještě neviděli.

Kdyby tu byl otec, řekl jim oběma rovnou, aby se na to vykašlali. Co tě nepálí, nehas! Spojené mlékárny si to mohou dovolit. Co je pro ně jeden nákladní auťák. Platí to snad ze svého? Co patří všem, nepatří nikomu. Otec zásadně nehasil, co ho nepálilo. (Nehnulo by jím, ani kdyby byl poblíž velrybářské lodi tu noc v roce 1912, díval by se u zábradlí, jak jde parník ke dnu i s lidmi.) I kdyby si bibli, co včera někde vyhrál nebo našel, přečetl od á do zet. (Život je jako fotbal. Musíš umět prokličkovat. Život je driblovat, driblovat a zase driblovat. Držet si míč u nohy. Odkopnout ho do autu nebo přihrát, až když po tobě jdou.) Mohla ho ovlivnit asi jako ta nejnižší karta. Na otce neplatilo, že bude proklet, kdo vzal úplatek nebo obcuje s tchyní nebo posouvá mez souseda, svádí slepce z cesty, zlehčuje svého otce nebo svou matku.

Mezi požehnáním a zlořečením nebyl pro tatínka rozdíl. Snad by otec šel (nebo nešel) pro hasiče, aby se podívali, jak hoří a taví se plech. Než za války sebrali maminku, byl prý jiný. To ho Cézar neznal. Taky se mohl narodit v koncentráku jako ta holka, kdyby se mamince nenarodil o tři roky dřív. Sousedka o mamince říkala, že byla věčně zadumaná, zatímco tatínek samá energie a svěžest mladíka. Sousedka obdivovala otce, když občas v neděli odpoledne hrál na saxofon.

Sledoval plameny. Proč vlastně maminku sebrali? Slyšel o gestapu, německé tajné policii. Uprostřed války ji poslali na východ. Otec mu slíbil, že se vše dozví, až bude starší. Taky slyšel, že se tatínek musel dát rozvést.

Plameny, přikrmované máslem a smetanou, jogurtem, papírovými krabicemi a benzinem, šlehaly výš. Dým černal. Rád by pozval Evu Černou ze sedmé B, celou třídu, ty dva, blondýnka a toho druhého, aby viděli, co zmeškali. Ředitele Židlického, který se v pololetí vyslovil, že Cézar, stejně jako jeho otec, nepatří mezi ty, s nimiž se počítá. Posadil ho do poslední lavice vedle Wüsterota. Zabavil mu Zelenou paruku, Cisko Kida, osm detektivek. (Nejhorší škvár, jak se vyjádřil.)

Napadlo ho, že jeho neznámá maminka v něm někde dříme, jako v těch přidušených plamenech, které potíral řidič. Velký Tony tiskl tkaninu s tuhým stínítkem na karburátor. Cézar mezitím odjistil hasicí přístroj. Teď pytel s pískem.

Převzal od Velkého Tonyho skoro propálenou čepici a dusil zbytky ohně. Tlačil, jak mohl.

„Dobrý,“ řekl Velký Tony s popálenýma rukama. Oči je pálily od kouře. Kašlali. Kouř je dusil.

Na tváři jim seděl škleb bolesti. Neviditelní se ztratili: Aimée Černá, její dceruška Evička Černá, jeho maminka, která zmizela za války na východě a tatínek nehnul prstem. Nemohl říct, že by nenáviděl plameny, které s Velkým Tonym uhasili.

Cítil pýchu.

„Dáme si na spáleniny máslo,“ řekl Velký Tony.

Auto zůstalo stát na kraji silnice, kam ho odtlačili. Velký Tony si mával roztěkaně listnatou větví buku kolem ohořelých špiček vysokých šněrovacích bot. Cézar si foukal na dlaně s puchýři.

„Kde ses tu vlastně vzal?“ zeptal se najednou Velký Tony. „To píchlo, žes tu byl. Jinak by to shořelo sakumprásk jako papírovej drak.“

„Jo,“ řekl Cézar.

„Počkáme si na havárku.“

„Nespěchám.“

„Chceš smetanu nebo jogurt?“

„Už jsem si vzal.“

„Bolí tě to?“

„Kapku to svědí.“

Cézar si zase představil boháče na horní palubě Titaniku. Ledové vlny, v nichž se trosečníci, kteří se nedostali do člunů. To z něj sňalo trochu bolesti z čerstvých spálenin. Ledová voda oceánu pomohla. Nevěděl, že to tak bolí. Boháči ve večerních oblecích, už bez žen, které jsou ve člunech, zahalené do bobrových kožichů, se odcházejí modlit do jídelny první třídy. Nikdo už nejí. Bohatí vědí, jaký je rozdíl mezi najíst se a pochutnat si.

„Vem si, co chceš.“

„Za chvilku.“

Prohlíželi si napuchlé spáleniny. Svraštělou kůži na rukou.

„Spáleniny jsou svinstvo,“ řekl Velký Tony. „To už znám.“

Cézara napadlo, že té své Mařence Velký Tony žádnou serenádu dneska neodzpívá. Kdo by nechtěl bezbolestný živůtek, jak se vyjádřil tatínek.

Mhouřil bolestí oči. Radil se v duchu s doktorem Erichem Lichtbergem z jižní Afriky, nakolik by mohla zachránit lidstvo zázračná mast, kterou Cézar právě namíchal podle receptů nalezených v alchymistických předpisech z doby Rudolfa II. a rabiho Loewa a Golema v doupěti, ze kterého si udělal laboratoř, pod plynojemem. Jeho přítel, jihoamerický konzul, civilním povoláním lékař, mu leteckou poštou poslal přes Jižní pól hojivé bylinky z povodí Amazonky. Tuky dodával Velký Tony.

Doktor Lichtberg uznale pokyvoval hlavou. „Spasil jste nejenom sebe, ale všechny spálené, milý příteli Cézare. Lidstvo vám to nezapomene.“

„Jak se dostaneš domů? Pojedeš se mnou havárkou?“

„Měl bych jít zpátky k plynojemu, kvůli kartám.“

Cézar se na Velkého Tonyho důvěrně zasmál.

„Hrajete o peníze?“

„Odpolední partičku na revanš.“

„Hrajete na dluh?“

„Na dluh zásadně nehrajeme.“

Stračeny se dvěma hlavami a s bílými skvrnami na plecích namalovaných na postranicích náklaďáku čmoud přemaloval.

Cézar pozoroval, jak se mu rozpouštělo máslo na spáleninách. Puchýře zrudly. Velký Tony ho pohladil po hlavě nepopáleným hřbetem levičky. Zhluboka vdechl. Žár hořícího auta přiměl Cézara a Velkého Tonyho ustupovat od vraku, než vybuchly rezervní nádrže. Cézar – na pár vteřin ve svém světě, kam za ním nikdo nemohl – ustupoval s Velkým Tonym, který ho, zatímco auto hořelo, sotva zaregistroval.

Během patnácti minut přijela dopravní policie, za dalších patnáct minut havárka, která zatarasila silnici, aby od ohně nechytila projíždějící auta. Náklaďák už shořel. Velký Tony byl začerněný od dýmu, zoufalý výraz ve tváři, vyvalené oči. Věděl, čím mu požár poznamená pověst.

Policista, zápisník v ruce, řekl Velkému Tonymu: „Buďte rádi, jak to dopadlo. Mohlo to být horší. Žijete.“

Teprve teď si Cézara všiml.

Cézar přimhouřil oči.

Slyšel povědomé hlasy. Maličký blondýn zdola ze silnice volal: „Hele, Cézar… Františku…“

V půl páté ráno

1.

Byl to zvláštní, jaksi tichý rámus. Docházelo k němu v polostarém, pětiposchoďovém cihlovém domě kolem čtvrté hodiny z půlnoci, těsně před nevnímaným kuropěním města, za táhlých nářků neviditelných lokomotiv blízkého nádraží Střed a kropicích a mlékárenských vozů, projíždějících naší ulicí. Tou dobou se obvykle vracel Augustin Patočka (překřtěný sedmnáctiletým klukem domovnice krátce na Patyho) v podivuhodném (snad podnapilém) stavu, který zůstával – až na něj, samozřejmě – pro všechny nájemníky hlavolamem.

Ztratila se jeho očím nápadná vývěska s nařízením o klidu po uzavírací dvaadvacáté hodině? Nikdo ho nepřistihl, že by snad nestoupal po schodišti dost šetrně – právě naopak; což neznamená, že by se nemotal; zdolával svá čtyři poschodí velice mravopočestně, až do chvíle, kdy za ním zapadly světležluté dveře bytu. Brzy nato se rozeznělo pletivo domovních zdí nárazy dveří z předsíně do kuchyně, po chvíli cvaknutí kliky ložnice. Pak už ani stínem ohleduplnosti netlumil svůj teskný prsní hlas (slyšitelný – zvlášť na jaře, v létě a na podzim, kdy byla otevřená okna – až na dvůr a do sklepní kotelny nebo na plochou střechu, kde stála za války děla protileteckých jednotek Wehrmachtu). V jeho tónu prozpěvovali nezbadatelní démonové noci a snad alkoholu. (Truhlářská ulice, v níž byly tři hospody vedle sebe, páchla slivkami, rozlitým pivem a močí a dvůr po lidech, kteří si tu – nezvaní – ulevovali. Takhle páchla ulice a dvůr léta, celou válku i první roky míru. Kdo tu vyrostl, už se pachu nezbavil.)

Augustin Patočka nebyl samotář, žil s manželkou a v rozmezí tří let se jim narodily dvě děti, holka a kluk; přesto málokdo viděl, jak to u nich vypadá uvnitř.

Tušili jsme, co přijde.

Byly to zvuky, které se podobaly přidušenému dupotu, rány dvojího a trojího druhu, údery podobné pukajícímu vlašskému ořechu, tlumené kobercem a smíšené s altovým hlasem jeho ženy. Snad padla na kolena a vkleče ho prosila, aby šel spát. Nic víc. Nic méně? To všechno naráželo na tenkou železobetonovou skořepinu stropů v domě, a najednou jako když utne – po napjaté chvíli úsvitu se jejich byt vnořil do nového utišení. Jenomže nikdy se pak už nerozlilo domem hojivé ticho noci. Kolem půl páté scházel shora hubený muž se ženou (o nichž si obyvatelé domu mysleli, že žijí na hromádce), zaměstnaní v motocyklové továrně na konečné stanici troleje. Kdekdo je mohl slyšet tenkými stěnami. Milovali se náruživě, s úsvitem, jako by to byl povel nebo nástup k lásce, a někdy se zdálo, že snad bez přestávky – pak se dům probouzel. Přijeli popeláři, po nich donáška mléka až před dveře a listonoš, který v létě, když vypukla vedra, chodil v šortkách, s láhví vody v brašně s listovní poštou, a dům už byl spolehlivě vzhůru.

Ti dva, co žili na hromádce, se uklidnili, když žena otěhotněla. (Ne hned.)

Před deseti roky nebo ještě dříve, těsně po válce, sestoupila prý paní Patočková do mezipatra s děckem v náručí – to byla ještě Lena, jejich dcera, malá – a slzy jí tekly po tvářích. Snad chtěla něco vyjevit sousedce, která jezdila jako průvodčí v tramvaji číslo 16 a 18 nebo 22. Pro pláč nemohla. – Od té doby, která proměnila někdejší chatrné jistoty v legendu, ji takhle už nikdo na schodech nepotkal. Tím zůstaly všechny zvuky nadále nevysvětlené. Pokud šlo o Patočkovy, bylo často za špehýrkou ve dveřích zvědavé sousedské oko. Ale nikdo nic nevypátral. Zvědavcům nezbylo než pátrat dál.

Mezitím holčička těch dvou, co žili na hromádce, Lucinka, utěšeně rostla. Byla z ní slečna Lucie. Stačilo, aby domovníkův Slávek trochu dospěl, nechal si starou fámu znovu projít hlavou a seznámil tu dorůstající slečnu Lucii se stěžejním klepem baráku. Po takovém hlučném ránu dal paní Patočkové najevo, že být na jejím místě, zašel by krátce po takové bartolomějské noci na nejbližší stanici Veřejné bezpečnosti anebo – ještě líp – na uliční výbor. Nemá snad někoho, kdo by ji ochránil? Příbuzné nebo přátele? Bylo zvláštní, že na tohle přišel zrovna ten sedmnáctiletý spratek, ačkoli se říkalo, jak mládež zvlčila a málo dbá o pravidla a čemu se říká kultura nebo civilizace, třebaže se není tolik čemu divit. (Byla to doba, kdy důležitost jednotlivce měla dočasně ustoupit důležitosti kolektivu a solidarita převážit zájmy jednotlivce. My bylo víc než souhrn všech já, ačkoli žádné já se tak docela ani tehdy neztratilo. Byla to doba, kdy se zdálo, že všem dohromady se povede dřív odhalit tajemství, jak lépe žít, asi jako to už od nepaměti chtěl odhalit každý, když ne pro všechny, alespoň pro sebe. Revoluce, nebo čemu jsme tak říkali, to slibovala všem.)

Za pár hodin, co se domovníkův Sláva takhle vyjádřil, o tom už věděl kdekdo, neboť dům měl svou nekoncesovanou, zato spolehlivou tichou poštu.

Večer se šlo spát s nevysloveným očekáváním. Došlo k tomu – jak jsme čekali – zase po ránu. Augustin Patočka tu noc nemohl být opilý – otevřel si jak dole, tak potom u dveří nahoře v nejkratší myslitelné době patentní zámek, do něhož se strkal klíč s rytinou psa a kočky obráceně, hřebínkem vzhůru, a nedá se říct, že zámek také bezvadně fungoval.

Pokud o tom později vypovídal lampář na schůzi domovních důvěrníků, neštrachal se Patočka dlouho v kapsách ani na chodníku před domem. Vypadalo tedy nepravděpodobně, kdybychom si ho v té kritické chvíli představovali, že vplouvá na nejistých nohou do bytu, jehož ticho rozvířil potom opět tajemnými zvuky jako nějakými démonickými křídly.

Došlo k tomu, sotva se mohl pořádně vysvléknout. Slyšeli jsme to staré, povědomé, blízké pukajícím ořechům ve chvění stěn, zvuk kolen, padajících do koberců. Bylo to ve dvou dnech už podruhé, třebaže, chceme-li být spravedliví, jsme se s tím drahnou dobu předtím tak často nesetkávali. Těžko povědět, čemu to přičítat; snad vzdáleným souvislostem s dospíváním jeho dvou dětí, Leny a Gabriela? Sotva. Co s lidmi dokáže vzpomínka? Nějaká pomstychtivá vášeň, kdoví? Barák byl na nohou. Matka hudebníka z baru Večerní červánek vyběhla na chodbu v batistové noční košili. Měla i po ránu skvěle upravené platinové vlasy a trepky z čínské prodejny. (Nikdy neměla podprsenku a byla mohutně rostlá.) Počkala na první účastníky a pak vykřikovala, že je to hanba, její syn nemůže dospat, třebaže na ni volal z postele, aby toho nechala a zavřela dveře. Chtěl spát a styděl se za matku, na které závisel, ačkoli mu bylo už pětatřicet. Dospívala řečně k závěrům nadmíru revolučním, že je nejvyšší čas, aby se to předhodilo na pořad domovní schůze; přinejmenším hlasitostí ještě předčila domovníkovic Slávečka. Uváděla důvody. Pro dobro, pohodlí a klid, na něž snad mají právo pracující, a nakonec i nepracující nájemníci v baráku, kteří nemohou dospat, pak kvůli dětem Augustina Patočky samotného a konečně s ohledem na jeho ubohou ženu. Není už snad čas skončit s podřízeným a ponižujícím postavením vdané nebo ovdovělé a nakonec i svobodné ženy? (Nestačí snad, že ještě neviděla ženskou, která by za stejnou práci jako chlap dostávala i stejné peníze?) Má už plné zuby placení poplatku na veřejném záchodku, kam můžou muži bezplatně. Dalo se přibližně chápat, jak se jí to slévalo dohromady. Hned u otevřených dveří měla stát prázdné láhve od šampaňského a sladkých šláftruňků, bachraté láhve s kovovým uzávěrem, které jí nosil z Večerního červánku syn. K tomu připojila výklad o rovnoprávnosti všech lidí vůbec, nejen mužů a žen, a ještě spílala Patočkovi, člověku, který by nejraději poučoval dům a snad i předsedu místního národního výboru a kdekoho jen proto, že se náhodou narodil jako dělník. (Jisté je, a to jsme také věděli, že by nebyla tak přísná nebýt jejího čerstvého přelivu a červených trepek z prodejny čínských upomínkových předmětů, jež chtěla vystavit na odiv, a dále proto, že skrze podlahu u Patočků jí znehodnotila prasklá roura čerstvou stropní malbu, a nakonec, že musela platit – protože bydlela ve velkém dvoupokojovém bytě s příslušenstvím jen se synem – za nadměrné bytové metry.)

Viděli jsme Augustina Patočku v manšestrovém obleku, s hnědou aktovkou z už popraskané laciné kůže, takzvané štípenky, v ruce, až po sedmé ráno, kdy vyšel, unavený, s modrofialovými obloučky pod šedivýma očima, velice zvrásněnýma na zrudlých okrajích víček, a přece – jak se nám zdálo – uklidněným mírem jakéhosi němého důstojenství. Takhle jde člověk, který našel rovnováhu, ví, kde si stojí a jak na tom je se svými nejbližšími. Byla to směs důstojenství a strázně, toho, co má tak často ve tváři pracující člověk, lidi, kteří se živí vlastníma rukama už od dětství. Scházel dolů po schodech, nedotknut ani paprskem z uhrančivých, zlostných a zvědavých očí hudebníkovy matky. Prošel kolem Slávka, syna správcové, který se zmohl na pootevřená ústa, než se shýbl a předstíral, že se mu právě v té chvíli rozvázala tkanička. Bylo mu sedmnáct a ještě žužlal sladké dřevo, které viděl cucat manžele z posledního patra a milence z fabriky na motocykly a o němž si myslel, že jim slouží za nápoj lásky.

O něco později šla dolů po chodbě Patočkova manželka Julie s bandaskou na mléko (její muž ráno nesnídal). Teď si to Slávek vynahradil mnohonásobně. Asi se usvědčil sám v sobě ze zbabělosti a potřeboval si to vyvrátit. Zdržovalo ho okamžik jen to, že paní Patočková vypadala strhaně, i když beze stop po ranách, jež hledal. Šla, jako by si neviditelnýma rukama držela nos, protože jí v domě něco páchlo, nebo jako by si hladila (také neviditelné) modřiny a šrámy. Dole v průchodu to opravdu zavánělo, blátem, odpadky, kdoví čím, a nespravilo to, ani když domovnice vymetla a spláchla průjezd třeba třikrát denně. (Nemluvě o bezohledně močících opilcích, kteří si pletli průchod s veřejnou toaletou.) Byla to stará kanalizace, plynovod ve sklepě, když stoupla voda ve Vltavě zatopený až po kolena, a dvůr, kde si dávali dostaveníčko psi, kočky, a nechávali po sobě, co kočky a psi po sobě nechávají. Tvářila se, jako by si zahalila hlavu do plodové blány, o které se večer na střeše, u železobetonového kruhu, na němž se za války otáčelo protiletecké dělo, bavili třináctiletí kluci.

Pak hrubě i lísavě Slávek spustil: „Dobré ráno, paní Patočková. Jak se pan manžel vyspal, že to stihnul za tak krátko a přitom ještě stačil udělat tak náramný kravál?“

Neodpověděla mu. Snad zvedla nos, což uměla krásně jako herečka z Národního divadla. Snažila se dokonce nezrychlit krok a Slávek jí kráčel v patách; významně popotahoval; sledoval ze strany, jak svírá bezmocně rty, pomalá, mohutná s velkými volnými prsy jako matka hudebníka z Večerního červánku, zřejmě docela neoblečená, stále působící dojmem vyčerpanosti. Napadlo ho, že takhle se tváří jeho matka trpící nespavostí, když jí už týden nezabírají prášky.

„Kdybyste příště potřebovala, paní Patočková (teď zůstal pro jistotu pár schodů pozadu), zavolám z poplachové skříňky hasiče.“ (V duchu dodal: „Aby ho spláchli.“) A ještě. „V které hospodě tankuje, abych se tam taky jednou zušlechtil?“

Šla jako bohyně ticha, nevyspalá, rozcuchaná, s palčivým puncem dotčené či předstírané trpělivosti. Jako by šla z jednoho neznámého místa na jiné neznámé místo. V jejím pohledu, jak se kolébala v bocích a našlapovala, s pohupujícími se ňadry, jak byla vnitřně rozrušená, bylo cosi zlověstného, tajného; něco, co věděla jen ona. (A jistě i Augustin Patočka.) Otevřela rty, chtěla spolknout slinu, ale zase je sevřela a neřekla slovo. (Ostatně, nikdo z těch, kdo to sledovali kukátky nebo štěrbinami ve dveřích, s nastraženýma ušima, nečekal opak.) Barák se ani tehdy nic bližšího nedozvěděl. Nic, co by vrhlo nové světlo na staré stíny; co by opět vytřepalo z vetché legendy kousek čerstvě shledané pravdy nebo jí dalo nový, konečný tvar – a co by nakonec umožnilo nanovo přetřásat – z jiného, už definitivního hlediska – dávné záležitosti nebo motivy k nim, včetně náznaků, když už ne výsledků.

2.

Seděl potom za stolem naší organizace a vypadal sklesle, jako kdybychom ho předvolali před soudnou stolici. Lidi nejrůznějšího věku, původu a zaměstnání, jak se nakonec složil výbor, i z dobrovolníků, před nimiž se měl on, starý soudruh, jeden z prvních v ulici a čtvrti, zpovídat a nakonec vyslechnout rozsudek. Měl sešlou tvář; pleť mu po poslední noci zežloutla; otvůrky pórů se zvětšily; vráskami v jeho obličeji protlačil neviditelný rytec svůj nejostřejší nůž. (Pokud šlo o výrazné, až ostré rysy jeho tváře, spojil to domovníkův Slávek s anekdotou o turistech, kteří si v Praze v Karmelitánské kupovali do barevného hedvábí oblečenou panenku Jezulátka, že chtěli od řezbáře tvář mučedníka, ale s pár řezy navíc, aby bylo znát, jak asi trpělo, a řezbář přidal jeden, druhý a nakonec zaklel, protože říznul potřetí a světec se už spíš smál.) Snažil se z nějakého důvodu neustále narovnávat se v zádech; snad ve snaze o zachování vnější důstojnosti, třebaže nikdo z těch, kteří v té době právě tvořili výbor, nevyslovil za celou dobu jediné nešetrné nařčení.

Nejtěžší bylo vůbec začít. Měl ten den hlas, jako by umíral. Každé jeho slovo znělo jako kus duté skály, kámen, právě vylomený z balvanu, kterým by nikdo nepohnul; ozvěnou nějakého tajemství, které střeží nevyslovitelný příkaz nebo jakési vnitřní posvěcení; něco, co se všech dotklo.

Znělo v něm znepokojení; nalomený hlas; kusy dechu a zvuku a slov, že jsme trnuli, co to je. Pár lidí napadlo, že se nikdy nedozví pravdu, a ještě víc, že to snad ani nechtěli.

Znali jsme ho přece léta; šedivý truhlářský mistr, už dávno penzionovaný, ho pamatoval z dob, v nichž ještě jako jinoch rozvážel na dvoukoláku dřevěné uhlí, které pálil v kolně jeho tatínek. Tehdy byly v naší ulici dřevěné domy jako krabice a první cihlové a železobetonové baráky ze začátku století na sebe nechávaly čekat. Taky se teprve stavěla Kasárna krále Jiřího z Poděbrad, ještě nestál hned na kraji Truhlářské ulice hodinový hotel Ideál s denním i nočním provozem a několik kamenných hostinců, každý s jiným druhem piva, odkud hrála tahací harmonika, někdy dokonce housle nebo obojí. To bylo tedy dávno předtím, než skončila první a druhá republika, válka a pětidenní Pražské povstání proti Němcům a než se začala budovat socialistická republika (nebo jsme se to alespoň domnívali) a než se Augustin Patočka pozdvihl – jak si myslel a věřil tomu téměř neoblomně – z posledního místa v žebříčku lidské společnosti na první. A než to všechno začalo vypadat jinak, hůř, a hospodářské potíže začaly připomínat své starší sestry z dvacátých a třicátých let – a než si ho začala podávat z ručky do ručky leckterá veřejná instituce, úřad nebo podnik.

Věděli jsme o něm nesrovnatelně více než všichni nájemníci v domě, včetně domovnice; měli jsme přinejmenším jistotu, že cestou domů, jakkoli pozdě, nic nepil.

Takhle to pro nás bylo těžší, neboť Augustin Patočka žil valnou část svého života mimo továrnu mezi námi. A jestliže nelze někoho měřit čtvrtstoletím práce (v němž bylo ještě šest let války), pak těžko vůbec povědět, co ještě člověka více prověří a proč o sobě navzdory všemu víme tak málo.

Na naše otázky, nesené tichým tónem jakési nesmířlivé laskavosti, odpovídal se zjevným přemáháním a nechutí. Nechal ze sebe padat slova jako štěrk. To ztěžovalo naše souhrnné poznání (a trochu jsme tu opravdu seděli jako čestný soud, jinou pravomoc jsme neměli). Sbíral v hrudi dech a pak lámal slova, jako by každé slovo bylo událost, o které nikdo nemohl mít tušení; nebo bolest a tíha; trpělivost; strach; dralo se to z něj jako tiché výkřiky někoho, kdo je u konce s dechem, a přesto nás hypnotizuje. Všichni věděli, že nepředstírá nebo nelže a nešvindluje. Jistě to nebyl jen jeho uhrančivý a rozbolavělý nalomený hlas, který zněl jako rozpadající se skála, zraňující sama sebe. Byla to neschopnost dát tvar kusu pravdy, jeho pravdy, nebo takové, kterou bychom dokázali sdílet a souhlasit nebo nesouhlasit s ní, abychom tomu rozuměli, jak si myslel, že bylo jedině možné to pochopit.

Nesnadno říct, zda slovem lítost nebo účast nebo snaha o porozumění nebo podráždění ze vzdálenosti mezi jím a námi lze vyjádřit pocity, kterých jsme se toho večera dotkli, jakkoli jen v některých okamžicích. (Někdy se vůbec nezdálo, že jsou to pouhé okamžiky. Měli jsme dojem, jako kdyby to byl místy celý jeho i náš život, ve všech odstínech i v celistvosti tak neuvěřitelný, náhled odkrytý skrze nějaký hlubinný vrt v plexiskle nebo výhled do mlhy, ledu a nějakých vesmírných průhledných plynů, do strašlivých hloubek a dálek i výšek – často pouze malým zákmitem, který ozáří slovo nebo věta anebo pohled unavených lidských očí.) Hledali jsme v jeho tváři nějaké zvláštní znamení, které by ho prozradilo. Ten člověk byl pravda, ve které je lež a faleš a naděje i beznaděj světa. Beznaděj jako hlubinný důl, na jehož dně je dosud nevytěžené ložisko naděje, anebo obráceně. Ubohost a vznešenost života každého člověka. Čím se vzájemně známe a zároveň neznáme. To člověčí, co povzbuzuje i bolí, co nás všechny spojuje i rozpojuje. Co představuje nepřetržitý souboj dobra se zlem a kdy dobro bezpečně vítězí jen v pohádkách. Čeho se v duchu dovolávají i dospělí, jako by chtěli silou vůle a přáním coby otcem myšlenky vnutit své vzájemné existenci to pohádkové nebo ještě víc, co je asi možné jen v ráji. Tajné a nevyjevené události, vina i nevina, stíny mezi vlastními hroby a snaha i nemožnost je překročit. Jeho pravda bolela. Byl jako moře, které je bez konce a bez začátku. Jeho, nás. Byla to palčivá a neodvolatelná pravda. Co je člověk, jak žije. V čem nachází a současně ztrácí smysl své existence. Kdy se mu může zdát, že se mu náhle všechno zhroutilo jako domeček z karet. Pocit člověka, jemuž mizí půda pod nohama. To nečekané, proti čemu nemá nikdo záruku. Ve svislé vrásce mezi očima měl něco jako začátek a konec nebo život a smrt, velikost či úpadek, lásku a křik, křivdu a křeč, kterou se proti ní vzpouzel a touhu po spravedlnosti, kterou prostupovala pomsta, a pomstu, která hledala spravedlnost; celou svou duší šel v duchu po nějaké cestě, zpět a dopředu, na níž padal přes neviditelné překážky a zase se sbíral a zvedal a kráčel dál jako slepec, za cílem, který nepotřebuje vidět, na který nepotřebuje oči či uši. Výsledkem toho byla touha se narovnat, potřeba i neochota se svěřit.

Hovořili jsme o svobodě. O tom, co je svoboda pro člověka, který se vrátil odtamtud, kde byl za války Augustin Patočka, a jak se to v něm usadilo po válce. Svoboda pro něj byla víc než jenom poznaná nutnost, jak o tom mluvil Karel Marx a jak jsme se o tom vzdělávali z příležitostných brožurek. Patočka si bytostně přál život, který by neznamenal porážku, bolest a ztrátu nebo odmítnutí. Nechtěl si už připadat jako tam, kde byl: ratlík, kterého vycvičili, aby honil v koňské stáji krysy nebo skákal skrz kruhy jako v cirkuse, panáčkoval a za kostku cukru se dokázal přetrhnout, zbitý a zbědovaný, ohnutý k zemi. Augustin Patočka se mezi námi chtěl napřímit. Nemusel citovat Maxima Gorkého ze hry Na dně: Člověk – to zní hrdě! Neměl tak ohebnou páteř, jak se někomu mohlo zdát. Jeho oddanost měla meze. Bylo v něm cosi nevypočitatelného, na co jsme byli všichni, a snad i on sám, krátcí.

Nepřipadal si jako oběť. Věděl, jaká je doba, kterou žijeme. Co obnáší svět, do kterého jsme se narodili. Jakým matkám, jakým otcům. Kolik let nebo desetiletí bude trvat, než se lidi zbaví nebo potlačí své horší instinkty, setřesou ze sebe to zkažené, co jim pomáhalo žít nebo přežít. Bylo by mu nepříjemné, kdyby ho měl někdo litovat.

Stáčeli jsme řeč k dětem, k ženě, ale Patočka mluvil jen za sebe. Nedá se říct, že by se kroutil. Dal najevo tichým a důstojným způsobem, co chce, nebo co si nepřeje. Co si nechá pro sebe.

To skutečné drama se skládalo z náznaků, trhaných odpovědí, bez doličných předmětů. Zůstávalo uvnitř. Nakonec něco dostalo ostřejší obrysy. Už bylo jasnější i těm nejméně chápavým, že je to něco, na co Patočka nezapomínal bez ohledu na to, kolik už uplynulo času. Chvílemi to připomínalo taneček slov a jejich významů, co slova vyjevují nebo zkreslují anebo rovnou zamlčují. Hledali jsme, co je mimo slova, v gestech, zámlkách.

V očích měl úzkost, jakou má člověk v noci nebo k ránu; neznámou hrůzu, která nemá důvod. Všem povědomou úzkost. Snad přichází z dob, kdy jsme byli ještě zvířata a menší zvíře mělo strach, že ho sežere větší. Byla to džungle, kterou mají v očích lidi, když neví kudy kam. Šero i uprostřed dne, tma, které se všichni bojí. Augustin Patočka, jeden z nás, mezi nás přicházel a přihlásil se k nám právě proto, že nechtěl být se svými úzkostmi sám. Bylo mezi námi málo takových, kteří nevěděli, co jeho oči říkají, třebaže se odmlčel. V pohledu měl zdrženlivost, kterou si nařídil, jako si ji někdo nařizuje v těch nejintimnějších záležitostech, když hrozí, že by je měl vyjevit, pokud ne rovnou na veřejnosti, mnoha lidem; když by je, jak mu říká svědomí, vkus a stud, neměl vyjevit nikomu. V očích měl, co nemá jméno; pro co nejsou ta nejtrefnější slova. Dalo se to snad srovnat s dopisy, které pisatel jen zamýšlel a buď nenapsal, anebo napsal, ale neodeslal. Bylo zřejmé, co to je: zápas o jeho důstojnost. O čest, s níž hodlal tuto schůzi opustit. Co si mezi námi chtěl potvrdit, čím za sebe trpěl záchvaty studu, který ho ochromil. Ve tváři, zvrásněné věkem, starostmi, čím už v životě prošel, měl výraz člověka, který se bojí, aby se nezpronevěřil sám sobě. Nikoho ani nenapadlo zavolat jeho ženu nebo děti. Byla to čistě jeho a naše záležitost, nebo se to tak alespoň zdálo. To způsobilo, že některé otázky, na něž se někteří z nás chtěli ptát, zůstaly nevyřčeny a Augustin Patočka na ně nemusel odpovídat. Šlo o víc než o ukojení zvědavosti a všichni to cítili, ačkoliv o zvědavost nebyla u nikoho nouze. A tak zahanbení vrhalo neviditelný stín na jeho hlavu, že stačí někoho nařknout nebo obžalovat, aby se už zdál vinen, i kdyby ho všichni jednohlasně očistili. To byl okamžik, kdy sklonil bradu téměř až k hrudi. Na chvíli to vyrazilo všem dech. Nikdo se chvíli na nic neptal. Nebylo to vysvobození. Augustin Patočka zůstával sedět na místě, na rohu stolu zleva, vedle předsedy schůze, a v duchu čekal na další otázky.

Poprvé, co jsme se scházeli, se vyloupla jeho osobnost zakutaná v mlčení. Dělali jsme si o něm obrázek. Kus panoramatu jeho života, kamínky z mozaiky.

Bylo těžké složité myšlenky a obrazy převádět do jednoduchého jazyka. Vydechovala z něj skromnost. Jestliže v něm planuly vášně (a o tom nebylo pochyb), nedával je najevo. Věděli jsme už všichni, že jeho příběh má jenom zápletky, ne konec. Neznali jsme ani začátek. Znali jsme jenom kousek z prostředka. Snažili jsme se dát mu najevo, že nikdo neútočí na jeho čest.

Dozvěděli jsme se pár moudrostí, kterými se řídil. Nenechat se zastrašit závistivci byla jedna z nich. Co ho přivedlo do organizace, byla nutkavá potřeba žít mezi lidmi, kteří si ani nenadržují, ani nikomu nekřivdí, mezi nimiž se nikdo nikoho nebojí. Za největší ctnosti pokládal slušnost a nezištnost. Mohli jsme si lámat hlavu, co to bylo, co mu mohl někdo závidět. Potom to byla jeho představa kamarádství. Držet se se svými lidmi v dobrých dobách stejně jako v těch horších. Nechat lidem kolem sebe volnost ve všem, co pokládali za vhodné, soukromé, co neubíralo z práva nebo volnosti těch druhých. Nemusel znát Konfucia, aby se ztotožnil s jeho náhledy. Bylo možné, že byl tak příkře jiný doma než mezi námi?

Dozvěděli jsme se o podivuhodné alchymii života jednoho z nás, co potřeboval, čeho se bál a po čem toužil. Co musel udělat nebo se zdráhal mít. Jak a k čemu a proč se pro něco rozhodoval a co bytostně odmítal; v čem byla dvojznačnost nebo křižovatka, na které se ocitáme. Bylo to o životě jednoho mezi mnoha. Osud, který si nevybíráme a na němž se podílíme. Charakter Augustina Patočky, který se obnažil jako jádro z oříšku, než se zas vrátilo do skořápky. Vyvolal v nás obdiv i soucit. Strach z toho, co mohlo být ještě horší. To špatné, z čeho se vylouplo to lepší a naopak. Jeho uzavřenost, která se před námi – na tu chvíli zasahující do mladé noci – rozevřela. Ti starší věděli, čím se to týká i jich, co se může stát každému. Ti mladší to tušili. Předsedající mu řekl, že by měl být rád, že ve válce přežil.

Augustin Patočka řekl: „Přežít je štěstí, ne záruka, že člověk bude šťastný. Kdo přežil, neví, kde začít, odkud, jak. Lidi očekávají, že ti, co přežili, začnou, kde předtím skončili. Netuší, že člověk, který se na někoho usmívá, v duchu pláče. Táže se, má-li si pamatovat, nebo zapomenout. Vracet se, nebo si namluvit, že teď už je a zůstane všechno dobré.“ Pak zase mlčel.

Někdo chtěl vědět, jak se cítil, když ho vedli kolem popraviště.

„Je vám všechno jedno. Na ničem už nezáleží. Ztratilo to význam. Vše v člověku vyschne. Život se vyprázdní. Co se má stát, stane se. Skoro v tom už člověk není.“ Jeho poslední myšlenka byla, že by se Němci měli stydět ještě tisíc roků. To všechno neměli dopustit.

„Nemohli už vyhrát a věděli to, a přesto válčili dál.“

Ale to nakonec bylo jen pozadí toho, proč jsme ho zavolali, a toho, o čem Augustin Patočka hovořil nejzevrubněji. Ty zvuky ráno. To průhledné i neproniknutelné zároveň. O čem řekl, že někdy ho rozum zastavil od toho, co mu nařizovalo srdce. Co, jak se vyjádřil, je lepší. Tušili jsme, co je za obzorem jeho paměti. Do jak změněného světa za války vstoupil a do něhož se potom vrátil.

Později se nám vybavoval jeho portrét tenkrát: muž s tichou tváří, zbrázděnou léty, s modrýma očima prozrazujícíma železnou vůli, síly větší než on, proměněné někdy až v posedlost, člověk, který je pro své přesvědčení o něčem – případ od případu – schopen riskovat a ztratit všechno, i život (jak dokázal za války). Tvář poznamenaná prací kameníka, dlaždiče a vším, co kdy dělal (v lágru v kamenolomu), a nic z toho nebylo lehké. Člověk, který nebyl rád v popředí, spokojenější v tichém soukromí, odevzdán sám sobě, aniž by se vyhýbal vlně, která změny, jež prosazovala, pokládala za blahodárné, s vyhlídkami pro všechny, včetně dětí, poražených tříd. Pohrdal slabochy, nevyjímaje svou ženu a jejího bratrance, s nímž za války držela. Připomínal v některých okamžicích lom, kus skály a zároveň drť, ve kterou kdysi, ne tak dávno, v německém lágru, měnil odlomené balvany. Někdy se zdálo, že ostrý kamenný prach se mu zaryl do tváře a do čela, pod oči. U sebe pokládal slabost za ztrátu osobnosti, aniž tomu tak říkal. Bylo vidět, jak usilovně přemýšlí, přijímá dotazy a poznámky jednotlivců, podle pohybu svalů v jeho tváři, zbrázděné jizvami a rýhami, vyrytými roky. Chvílemi vypadal opotřebovaně, na hranici vyčerpání. Celý večer s Augustinem Patočkou nebyl o politice, bylo to o jeho osobnosti. Každé slovo, věta, vrhaly nové světlo na nejrůznější domněnky. Ukázalo se, že nedokončil žádnou školu. Učil se sám. Prošel horšími časy, než se na první pohled zdálo, a prodral se jimi po svém. Drsnost jeho života mu obnažila nervy; už nepohrdal tolik slabšími jako v dobách mládí, kdy se staral sám o sebe, protože pochopil, jak se svět točí a co nikoho nevynechá. Co a jak se ukládá do paměti.

Nikdy jsem na ten večer nezapomněl, nejen proto, že děvčeti, které mělo na starosti zápis, začaly padat na popsané stránky slzy. (Toho si Augustin Patočka nevšiml.)

O co se snažil a co se mu vždycky nepodařilo a nakonec se mu celé sesypalo jako domeček z karet, aby rodině zajistil bezpečný domov, zázemí a pohodu. Aby jim i sobě poskytl příležitost pro to, na co sám nemohl vzpomínat. Přál si, aby cítili, že je má stejně rád. Kolikrát se mu stalo, o čem nepředpokládal, že jej potká.

Byl schopen se dívat na lidi jako na velkou rodinu právě proto, že je sociální nespravedlnost a války stále rozdělovaly. Jako když za války v německém kamenolomu lámal skály.

Lágry a Německem pro něj vyvrcholilo vše, co bylo se světem spojené.

Ukázalo se, že Augustin Patočka měl co doslova všichni, co se vrátili z německých koncentračních táborů. Noční můry, sny, v nichž se opakovalo, čím prošel a o čem nemluvil. Náhlý nepokoj během jasného dne, kdy se mu nic mimořádného nedělo, nevysvětlitelné úzkosti, co vyvolával pohled na ostnaté dráty, na uniformy nebo vysoké zdi, za něž neviděl, a na všechno, co se proměnilo v připomínku oněch dob, které měl objektivně za sebou, ale subjektivně v sobě, minulost vykovanou na německé kovadlině německým kladivem; měl to v očích, tu roztodivnou mozaiku paměti, kterými se na nás díval, a v konečcích nervů jako kamennou drť ze skal, které pro Němce lámal. Přitom vyznával heslo poválečné doby, že není Němec jako Němec, a jistě si to také myslel a proti Němcům jako národu nevznesl slovo. Jeho poznámky a odpovědi na občasné dotazy, které se týkaly lágrů, zodpovídal stroze, věcně, skoro suše, jako by se ho už netýkaly.

Byly to obě strany nedávné historie, té jeho a té všem společné. Cítili jsme, jak prožíval krátké spojení mezi pamětí, morálkou a vinou, kterou neuměl vysvětlit, protože je podivné, až směšné, a zároveň trudné, že se někdo cítí vinen, ačkoli nikomu nic neudělal. Snad viděl své kamarády, které Němci pověsili nebo sťali sekerou nebo umořili dřinou a hladověním a nemocemi, zimou i vedrem, jak měli ve zvyku, a vyčítal si, že se mu podařilo utéct, že se ho drželo štěstí natrefit na pravou chvíli, mít vhodné spojení, a pak ho neopustilo ani na cestě. Cestou si opakoval číslovku tři, protože jako dítě věřil, že mu trojka přináší štěstí. Stále se držel čísla tři, v souvislosti se vším. Tři, tři, třikrát, trojka. Ráno, poledne, večer. Soumrak, noc, ráno. Všeobecné otázky bral osobně a ty osobní viděl v širších souvislostech. Musela ho trápit paměť, vzpomínky.

Ačkoliv Augustin Patočka moc nedal na víru, vrátil se z lágrů tolerantnější ke všem vyznáním. Vyprávěl příběh tří katolických sester, které, kdykoli jejich aufseherka někoho bila bičem přes prsa, dokud se bité nerozevřela kůže a nezačala krvácet, modlily se téměř nahlas. Jednou je aufseherka zaslechla a vytáhla si jednu z řady: „Za koho ses modlila?“ „Za vás,“ odpověděla sestra Agáta. Prosila Boha, aby spasil duši dozorkyně, třebaže věděla, co činí. Ty ostatní dvě se jmenovaly Sofra a Margareta. Aufseherka poručila Agátě, aby se svlékla do půl těla. Pak ji sešvihala přes prsa, dokud se jí obě ňadra nerozevřela. Ty druhé dvě se modlily nahlas. Prosily za aufseherku, za její ztracenou duši. Očekával je týž trest.

Ani jedna nepřežila Ravensbrück, kde byl Augustin Patočka v transferu. Nikdy neviděl tolik kněží a sester všech řádů pohromadě. Byla to první stanice pekla, ve které skoro začal věřit. Nabýval přesvědčení, že peklo není jen pohádka pro děti a dospělé, dětinská metafora vyvrácená vědou.

Vrátil se bohatší o porozumění pro všechny lidi dobré vůle a fungovalo mu to, kromě v jeho vlastní rodině. Než ho z Ravensbrücku transportovali dál, zaslechl, že všechny tři řádové sestry přišly do lágru za trest, že pomáhaly lidem s hvězdou. Pamatoval si ten den, poslední den roku. Od zítřka měl začít poslední rok války.

Postupně, jako když se loupe cibule, se ukázalo, že Augustin Patočka nebyl tak jednoduchý, jak vypadal. Nebylo by příjemné působit dojmem, že ho snad někdo vyšetřuje, ale přesto to tak chvílemi vypadalo.

Mnozí z nás si ten den, tu hodinu objevili, že nikdo do toho druhého nevidí. Člověk je jako moře, které nezačíná ani nekončí. I když budeme vědět o oceánu hodně, nikdy nebudeme vědět všechno. Vše jsou jen odhady a odkazy, záhady mysli každého jednotlivce, neprodyšnější než neprostupné. Mohli jsme se jenom domýšlet, doplňovat si, co naznačil. Bylo to tak trochu jako zrcadlo, v němž jsme se viděli, možná za jiných okolností, jiní lidé jiného věku. Ale viděli jsme se sami. Tma v duši Augustina Patočky byla temnota, která zaváděla i nás. Neprokoukl ji nikdo. Hledali jsme v tu dobu světlo, hlavně to lepší v člověku. Bylo to spíš jako rýžování zlata, zrníčka ryzího kovu ve spoustě bahna a kalu.

Pár lidí se ho několikrát zeptalo, jestli vůbec ví, proč je tady. Proč se lidi ptají, na co se vyptávali.

Vteřinu vypadal zarputile. V duchu na něco přísahal.

Byla trochu patetická doba; všechno jsme si zveličovali, anebo naopak zmenšovali. Patočka by asi byl první, kdo by mohl říct, jak krutá je naděje, která se nesplní, a jak ještě krutější dokáže být někdy naděje, která se vyplní. Nikdo už nechtěl žít jako vlk mezi vlky. Málokdo měl ponětí, že vyháníme ďábla belzebubem.

Možná že ten večer – nebo později – se pár lidí zamyslelo nad povahou naděje. Jaké je to ošidné, báječné a zrádné slovíčko a co asi znamenalo pro Augustina Patočku. Co o sobě navzájem nevíme a nebudeme nikdy vědět.

Měli jsme možnost si každý pro sebe zauvažovat, co to je, co zbavuje život nejdůležitějšího zdroje radosti. Je ztráta radosti jako kapička jedu v stavu pokazit a otrávit vodu i v té nejhlubší a nejčistší studni? Kdo může říct, že radost není ta nejdůležitější přísada v našem životě a – třebaže není radost všechno – bez ní není všechno na nic? Augustin Patočka byl známá a neznámá, tichá ponorná řeka.

Předtím si pozval výbor manželku Františka Kapusty, ale ne jeho, protože nebyl členem. Problém Sabiny Kapustové tkvěl v karbanu manžela. Prosila o pomoc. Před svatbou o tom nevěděla? Hrál v hernách, v soukromých bytech v Truhlářské ulici, blízko kasáren a hotelu Ideál, a prakticky prohrál víc, než vydělal. Hrál, šidil ji a zadlužoval se a musel krást, aby se dostal z bryndy, od výplaty k výplatě. Zapřísahal se, že toho nechá. Podváděl ji s jinými ženami. Výbor jí nemohl pomoct. Najednou se rozplakala. Přišlo jí líto, že na něco – pro ni to nejdůležitější – je i naše organizace krátká. Manžel v ložnici nikdy nerozsvěcel. Ani jednou za tříleté bezdětné manželství se nedotkl její hrudi ani jinde. Plakala, že se jí štítil. Navštěvoval zaplivané, zakouřené lokály, hrál tisíci rukama ohmatané a zamaštěné karty. Ošklivil si její čisté tělo, hruď a klín. Patočka nám ji maličko připomínal. (O dva roky později dostala cukrovku a amputovali jí levou nohu pod kolenem.)

Chvílemi se zdálo, že Augustin Patočka mluví k sobě, nebo dokonce z cesty. Kladl si otázku po smyslu života, o hodnotách a účelu věcí, činů a dějů, které se ho týkaly a na které si musel odpovědět, a jeho příležitost nastala právě tady a teď. Zdálo se, že to není jen jeho minulost, ale že na tom závisí i jeho přítomnost a budoucnost, nebo to dokonce zkresluje nebo znehodnocuje i to, co už dávno prožil, nějaká nezbadatelná stavba, jako by se život podobal domu o mnoha patrech nebo silnici od pobřeží k pobřeží, od jednoho konce světa na druhý. Od prvního do posledního dne. A zároveň ukazateli směru a – to hlavně – co dává smysl všemu a všem, kdo byli před ním, před námi i s okolnostmi, které už dávno pominuly.

Připomínal probuzeného spáče, který si vyvrací, co se mu zdálo, a jehož zapomnětlivost obviňuje paměť a paměť se utíká k zapomnění.

Dokazoval, že bez radosti se nedá žít? Co obnáší slušnost? Znali jsme jeho zásady nelpět na mnoha věcech, spíš je využít, aby neměl pocit, že plýtvá. Nekupoval, co nepotřeboval. Po návratu z lágru oceňoval každý den. Každé počasí. Věděl, že jsou věci, které jednotlivec nemůže změnit. Bylo toho navenek málo, čím se trápil. Dovedl být sám a být spokojen. Ale byl opravdu?

Měli jsme dojem, jako by našlapoval na popel nebo zlomky kostí mrtvých minulé války, jako když si v německých koncentračních táborech nechávali esesáci vysypávat zahrádky a cestičky k barákům štěrkem, pískem a popelem z mrtvých vězňů. Vrhalo to stíny jako lampy, které si nechala dělat v Buchenwaldu dozorkyně Elsa Kochová z vydělané kůže svých vězňů. Měl před sebou něco většího než pouhá paměť, vzpomínka na strázně nebo křivdu anebo ponížení. To, co se rychle ztratí z obrazu vzpomínek. Čím a v čem si každý vytřídí paměť, aby zůstalo to lepší nebo stravitelnější, ale podaří se mu to jen zčásti. Leda za sebou někdo nechal viditelný, citelný nebo hmatatelný odkaz. Něco, co přetrvá člověka. Umění, jako třeba nesmrtelný obraz, myšlenku, která plodí porozumění a další myšlenky. A zároveň život bezpočtu lidí, kteří se ztratí z povrchu země beze stopy, se vším, co byli. Jako by jejich život někdo promrhal, zbavil významu, včetně jich samých, nebo alespoň jiného než velmi pochybného a ponižujícího účelu. Někdo umře už při narození, jiný v pěti, sedmdesáti nebo devadesáti, pokud ho dřív nezabijou. Chápali jsme jen vzdáleně, co ho hnětlo. Zněla z něj lítost nad osudem obětovaných neznámých lidí, z nichž zůstal jen popel, vysypávaný na cesty nebo pole, nebo opar, z něhož se tvoří oblaka. Kolik je na světě ještě ubohých, zavřených, ukřivděných, pošlapaných. Snad chtěl – aniž to udělal – říct, že všichni umíráme a všem ztrouchniví kosti a že možná souhrn zbytků všech kostí těch mrtvých, zabitých nevinně, je základ každé budoucnosti, ať se pojmenuje jakkoli. Jako vklad minulosti do všeho, co teprve přijde. Zněl v něm stesk a zároveň naděje nebo tvrdošíjnost přidržet se něčeho, co není tak pomíjivé. Každý člověk – soudil – bez ohledu na to, jak malý, bezvýznamný a nepatrný, je kus budoucnosti. Mluvil, jako by se chvěl, ale nedalo se rozpoznat, co byla úzkost nebo jestli se třásl hněvem. Komolil slova, jako by je osahával nebo chtěl zbavit naopak okleštění. Snažil se vyslovit cosi nevyslovitelného. Něco, co mělo jen přibližný hlas, tvar, jméno. Přerušoval svou řeč, zadrhával, překonával nějaké zábrany, piloval je do zamýšleného tvaru, obracel jejich směr, odháněl je nebo přitahoval, bledl a rudl. Vzápětí byl zas klidný, jako by se obrátil k něčemu jinému. Vážil slova a obracel je naruby. Bylo mu to chvílemi nepříjemné. Dal se z toho vycítit pud sebezáchovy, touha po čistotě, hrůza ze zla, které je pořád na dosah, v něm i mimo něj. Týral sebe i nás. Ale to, co ho soužilo, bylo jen jeho. Mísil osobní s všeobecným, malé s velkým, živé s mrtvým. Své protichůdné žádosti nedovedl smířit. Selhal.

Výsledek toho vyzněl, že je povinnost živých stejně jako povinnost mrtvých a že všichni, kdo žijeme, protože nás nezabili, jsme zodpovědní za to, jak našlapujeme na popel z kostí našich předchůdců. Každý z těch mrtvých přispěl svou troškou popela a kostí, aby ti, kteří žijí, se na svých cestách nepropadli do propasti Země. Aby stáli a šli pevněji a udrželi poslední pokolení nahoře, aby se dalo dohlédnout dál, kam možná ještě nikdo nedohlédl a kam by nikdo neviděl, nebýt zbytků popela a kostí těch zemřelých.

Byla to hluboká sloj lidské duše. Všech lidí – všech duší. Zákon, který ještě nikdo nezformuloval, Zákon člověka. Objevil nám, co odkryl sobě. Mravnost je matka spravedlnosti. Možná že zabít je krajní možnost člověka. Ponížení je horší než zabití. Zabitý už skončil. Ponížený nezapomene. Nelze zabít zlo. Je možné se mu bránit. První a poslední ctnost člověka je bránit se. Chvílemi se zdálo, že Augustin Patočka sestoupil na dno propasti, kde přebývá zlo jako v nějaké pohádce, a objevil si, že je nesdělitelné nebo nepochopitelné. To už nebyla pohádka.

Jakmile potom naše mnohahodinové sezení skončilo (a bylo už ke čtvrté ráno), sešlo se nás několik, kteří s ním měli společnou cestu, protože jsme bydleli v tomtéž domě. Celou dobu zarytě mlčel. Připomínal tažného koně.

Snad jsme čekali v jakési tajné ozvěně nebo ze setrvačnosti (protože o posedlosti už se vůbec nedalo hovořit) na to, zda se ozvou opět shora, kde bydlel, ty povědomé zvuky, chvění jemné železobetonové kostry, ošizené předválečným stavitelem, a jestli se ponesou chodbami v prostoře hustého nočního vzduchu, stoupajícího ke stropu nad hlavami spáčů.

U dveří jsme naslouchali tichu, kterým by si proklestil cestu ten známý, těžký prsní hlas, jakému jsme prve s napětím naslouchali, zvuk, podobající se puklému vlašskému ořechu, lámajícím se větvím. Nalomený hlas, než se promění v řev nebo ticho. Myslím, že nikdo z nás nešel rovnou spát. Nebo že někteří zůstali stát u svých dveří nebo u otevřeného okna.

Dům však zůstával tichý.

Něco se očistilo. Připomínalo to jasno po bouři. Byli jsme moudřejší o jedno poznání. Jak jedinečný a neopakovatelný je každý člověk. Oč chudší bychom byli všichni, kdyby jen jediný z nás předčasně chyběl. A ještě něco: bolest je nesdělitelná. V tom se člověk podobá stavidlu, v němž se jeho bolest shromažďuje, třebaže na ni nemyslí každou vteřinu, nebo dokonce už přešla. Stačí nejmenší signál, aby se znovu ozvala. Byli jsme oněma rukama, jež – možná – ono stavidlo zvedly. Nevím. Skončilo to na déle než jediný úsvit. Mohli jsme předpokládat, že pro něj něco znamená napomenutí organizace. Stud, který v něm hlodal jako vina, a přání nás přesvědčit a tím, možná, i sebe.

A tak jsme v tom tichu každý za sebe nacházeli po všem tom tesklivém, čeho bylo za jediný večer a kus noci na celý život, něco smířlivého, hojivě radostného; cestu po neviditelném mostě. Tak to asi bývá v těch nejšťastnějších okamžicích, kdy člověk člověku nahlédne do duše. Když vyslechl, odpustil a varoval – druha, a tajně i sám sebe. V dalekém šerověku před čtyřicátým pátým pracovala dva tisíce roků církev, která přivedla až k magii mistrovství zpovědi a odpustky. Odpuštění jako most od člověka k člověku, od člověka k lidem a od lidí k člověku. V tom velkém, malém, viditelném i neviditelném. Rozhodující okamžik. Tohle však bylo jiné ulehčení. Cítili jsme je jako osvobození, které jiskřilo, v nás, v něm, na okamžik a na dlouho; týkalo se jediného člověka, jediného případu, a přece nás všech. Ta chvíle, kdy jsou si lidé blíž a kdy to cítí, než to vychladne. Ten očistný oheň, v němž shoří to horší, co je v nás asi současně s tím lepším. To, v čem shoří na popel a beze zbytků špína, ubohost života, který žijeme. V čem se spojuje skutečnost i sen, možnost i nemožnost. Zákon člověka. Kdyby nic víc, odnesli jsme si to v duši, každý sám za sebe. Co to mělo znamenat, co by nikomu nemělo ujít, nikoho minout. Mělo by to tak být; silou nebo úhrnem přesvědčení všech, ať už pro jakékoli motivy, že věci se musí změnit ve prospěch ostatních a musí být lepší, než byly, a s nimi my všichni, tolerantnější, demokratičtější, spravedlivější, třebaže to pořád takové nebylo. Byla to logika, jejímž otcem bylo přání a macechou myšlenka. Cítili jsme, že všichni společně unesou snadněji bolest jednoho člověka než člověk sám, je-li tu dobrá vůle na obou stranách. Zabili jsme křivdu, to, co kolem a v sobě nenáviděl?

Chvílemi se zdálo, jako by se Augustin Patočka vykutal z bouřkového mraku. Nemohlo být ryzí a pravdivé všechno. Jako by na každém sdělení nebo přiznání nebo křížovém výslechu, jehož charakteru to v některé chvíli skoro nabylo, nemohla být celá pravda. Skutečnost se ukazovala jako přibližná. Možná že to tak bylo dobře, kdoví? Proč by lidi měli o těch druhých vědět všechno? Potvrdilo se, že otáčet se není tak snadné a průhledné, jak by někdo chtěl, nebo jen proto, že jsme si to přáli. Některé děje zkrystalizovaly. Jiné se podobaly spíš kamení, které kleslo na dno zakalené vody v dávno zatopeném dole. Daly se toliko tušit, neviditelné.

Ačkoli ledacos z toho, o čem musel Augustin Patočka vypovídat, připomínalo časy, o které se otřeli ti starší a nejstarší, protože byla válka, která nebalila do vatičky nikoho, a i ti mladší a nejmladší z naší organice museli vycítit, co to oživuje. Něco, co se podobalo ledovému příkrovu, čím člověk křehne. Co všechno musí člověk překonat, přežít, aby – jak se říká – teprve začal žít.

Kdyby se jiné pojmy daly zaměnit za slovíčko důvěra, ledacos by se potvrdilo. (Nebo vyvrátilo.) Najednou to nebylo jen o nedůvěře. Spíš o výsadě někomu věřit. Proč jsme tu vlastně byli. Byl to jeden z hezčích okamžiků naší organizace. Jistě jsme nebyli jen dětmi pravdy. Nevyhnul se nám žádný sebeklam, klam nebo iluze, lži a pololži a jejich sestry, ubohé polopravdy, a potkalo nás ledacos, za co jsme se později styděli, na začátku asi jen každý za sebe. (Jednou jsme jednohlasně zvedli ruku k dodatečnému souhlasu s popravou ženy, kterou jsme ani neznali.) Ta chvíle s Augustinem Patočkou byla čistá. Očistila Augustina Patočku a s ním i nás. Snad jsme to ještě tenkrát nevěděli. Dalo se to srovnat s očistnou koupelí, k níž není zapotřebí ani kapička vody, ani kousíček mýdla.

To, o čem jsme předpokládali, že je vyšší princip, o kterém mluvili už staří Římané v souvislosti s mravností proti nemravnosti. Navléklo si to moderní šaty. Dostalo to náš hlas. Naše tváře. Odráželo to naši duši. Také my jsme hledali ten dosud nikým nenalezený zákon: Zákon člověka.

Nevypařilo se to, jako se vypařuje voda nebo vůně. Spíš se cosi zastavilo na mrtvém bodě jako kyvadlo pohánějící hodiny ukazující čas. Jako bychom se zarazili na neviditelném mostě, po němž přecházíme od narození až do konce. Vylouplo se, čím se člověk liší od podsvinčete. Dalo se to skoro nahmatat, už beze slov. Snad se to podobalo zkřehlé kůži, která přijímá paprsky sluníčka, než ožije.

Dalo se říct, že Augustin Patočka, k němuž se nájemníci našeho domu chovali vyhýbavě, bude zase vítaným. To teplo, které se přes nás přelévalo jako vlny. Jeho svědectví do nás vstoupilo jako cosi nezbytného, co dává smysl paměti. Každému z nás – pro jeho vlastní zkušenost nebo důvody – bylo důležité naslouchat a slyšet. Jeho neštěstí neslo hrdý vzdor, který byl to jediné, o co se opíral.

V jednu chvíli by byl radši, kdyby mohl prohlásit, že nežil, jak chtěl, nebo že dokáže žít, jak vždycky chtěl. Byla by to jen částečná pravda. Ta nejpovrchnější vrstva pravdy. Augustin Patočka řekl: „Nevím, co si zasloužím a co si nezasluhuju.“

Tvářil se jako poražené vojsko o jednom muži. Jako válečník, který dosáhl příměří, aby se vyhnul porážce.

Těžko odhadnout, jak vysoko nebo nízko se v tu chvíli cenil. Na rtech se mu ukázala zarputilost i plaché pousmání, úzkostné a skoro bojácné rozpaky, ve které se proměnila jeho někdejší tvrdost. Měli jsme ho rádi za jeho neokázalou skromnost, za to, čím na sebe dokázal být hrdý.

V jeho pohledu prosvítalo nakonec to rozumné nebo vyrovnané nebo odevzdané, čím se obrnil a co mají lidi, kteří jdou za svým nejvnitřnějším hlasem. Onen nevyslovený Zákon člověka. Zatím s velkým začátečním písmenem. Přejí si žít lépe, než žili. Vymyká se jim to z rukou. Ještě ne. (Onen domeček z karet.)

Byla to síla a nedostatečnost nebo zrádnost slov, kterou jsme vnímali, někteří z těch mladších poprvé v životě, přesnost nebo přibližnost slov a to, co jimi uniká, síla svědectví, síla obžaloby i obhajoby, přiznání i popření, pravda, která se napájí pravdou jako žízeň žízní, oheň plameny, co slova obnoví nebo oživí nebo pohřbí a čím přesahují sebe sama.

Snad je také – dodatečně – možné, že se Augustin Patočka mohl podrobit zkoušce, je-li v některém směru tím, čím si myslel, že by měl být, a kým byl.

Za koho ho pokládají ti druzí. Na tom mu nakonec záleželo víc než na tom, co má. Jako v mlhavém zrcadle jsme se v některém z jeho rysů mohli vidět sami.

Po několika týdnech a později měsících jsme si mohli všimnout, že věc utichla sama od sebe. Bylo to přibližně v té době, kdy se tenouncí vymilovaní milenci, druh a družka, kteří žili na hromádce tak věrně, že jim některé manželské páry nebo jen manželky záviděly, odstěhovali blíž ke své motocyklové továrně, po směru troleje. Slávek od správcové měl „vážnou známost“ a potřeboval vydělávat, aby se mohl odstěhovat od rodičů a zařídit si svůj podnájem, nebo dokonce byt, nebo snad domek na předměstí, ačkoli se nevzdal cucání sladkého dřeva a barák se pro něj zakutával do průzračného mlhavého oparu, po kterém toliko stoupal a klesal za svou milou.

Nová partaj nahoře už nevěděla nic.

A dvoučlenná rodina věčně mžourajícího harmonikáře a pianisty z baru Večerní červánek, stárnoucí matka, oblékající se pořád mladistvěji, aniž věnovala pozornost, že i nejvolnější šaty jí jsou těsné, a její mrzutý syn si dali na účet Augustina Patočky vymalovat strop. (Nakonec to stejně zaplatila pojišťovna.)

3.

Jestliže se tedy na věc z valné části zapomnělo, je možné říct, jak se vše vylouplo (i nevylouplo) z temných barev na tehdejší výborové schůzi. Výbor sám už se několikrát změnil, lidi odešli, někteří umřeli a ty nové zajímaly čerstvější záležitosti; s odstupem let dostaly věci měděnou patinu příběhů, o kterých víme, že se udály, ale zůstává z nich jen hlavní článek nebo vzpomínka; díl přesahující ostatní; máváme před nimi rukou, jako by se snad ani nebyly staly. (Třebaže na dosah žijí pamětníci: jako matka hudebníka z Večerního červánku, už trochu blahobytná, v nové škodovce, připomínka toho, jak jsme tenkrát kladli Augustinu Patočkovi na srdce téměř školácky, že není lhostejné, co roznáší po domě a v ulici o členovi strany taková klepavá ženská.)

Byl to ten první večer, uprostřed války, kdy se vrátil domů. Sotva zavřel, viděl, jak hoří v žlutavých kachlových kamnech už polovina nákladu ilegálních tiskovin, takže mohl stěží zachránit zbytek. Byl členem podzemní organizace, ze které jako devět ponořených desetin ledovce vybilo gestapo odhalenou špičku. Jestliže tehdy svou ženu neuhodil, ale soukal ze sebe ztěžka slova o tom, že je na světě ještě píseň o poslední bitvě a pak už vlastně není docela nic, byla v tom vznešenost i ubohost, odvaha i zoufalství, naděje s beznadějí, jež do sebe léty nasbíral. Parašutisti z Anglie zabili Heydricha, největšího zabijáka Německa, zástupce a zamýšleného následníka Adolfa Hitlera a zároveň nejchytřejší mozek, zapřažený do německé policejní mašinérie. Heydrich přišel do země zabíjet v míře, jakou dějiny nepoznaly. Vyhlazoval, co bylo Německu nebezpečné. Výrokem: „Nepůjde-li to, postavíme je ke zdi,“ zahájil svou českou kariéru. Podzemní organizace umdlévaly. Lidé se báli o život. Spolupracovníci popravených podléhali strachu. Nikdo nezapomněl, jak se Němci dopátrali i těch nejvzdálenějších podezřelých. V bytě spolupracovníků, kteří parašutisty pomáhali ukrýt, našlo gestapo dva mrtvé manžele. Počkali si na jejich chlapce, který neměl o ničem tušení. Nebylo mu ještě osmnáct. Zatkli ho v okamžiku, kdy vstoupil do dveří, a hned ho zbili. Potom ho vyzvali, aby vyzradil jména všech lidí, s nimiž se jeho rodiče stýkali. Zpočátku mlčel. Nevěděl, že rodiče už jsou mrtví, aby si ušetřili mučení a aby nemuseli prozradit další. Neviděl je. Kde byli? Odvezli ho na gestapo do Petschkova paláce v Bredovské. Vyšetřující úředník tajné policie poručil, aby chlapci namíchali do jídla a pití alkohol. Potom mu ukázal v obrovské sklenici od okurek odříznutou hlavu jeho matky. Chlapec se zhroutil. V tu dobu postříleli Němci muže ve vsi Lidice, protože syn jednoho z chalupníků utekl do Anglie a dal se naverbovat k pilotům. Němci chtěli, aby selhaly nervy všem, kdo žijí v tomto prostoru, který měl být jednou jen německý, kde žádný Čech už neměl co dělat. Po atentátu jim zpívalo dvě stě tisíc lidí v nedělních oblecích na Václavském náměstí hymnu s pravicí vztaženou k nacistickému pozdravu. Má smysl odporovat Německu? Není jediná přijatelná možnost podrobit se a otročit pro Třetí říši? Udávat své spoluobčany, pokud se odvažují dělat něco proti okupantům?

Vypsali milionové odměny pro zrádce. Zastrašovali ve dne v noci, z reproduktorů, ve filmových týdenících, v novinách. Na každém nároží vylepovali denně čerstvé seznamy popravených, celých rodin. Augustin Patočka žil ze svého strachu a odvahy, z mravnosti. Nesmí říct ano ani v duchu, ale neměl vždy odvahu říci ne. Zároveň věděl, že říkat si ne jenom pro sebe také není ono. Takové ne vyváží málo. Se sevřenou zadnicí, s mžitky před očima pokračoval v ilegální práci. Tiskl a rozvážel letáky. Snažil se hledět dál, než co znamenalo jeho já. Pomáhala mu skromnost, byl nenápadný. Nikdo od něj nečekal hrdinské činy. Lidé se báli, snad i štítili hrdinů. Co stálo zemi zabití říšského protektora? Mezi nejhorším a horším si lidi se zanícením vybírali to pouze horší. Němci nezmeškali ani tu nejmenší příležitost, aby si to obyvatelé obsazené země mohli spočítat. Páteř nebo duše národa? Jestliže člověk dostane do vínku jediný život, nechce ho ztratit. Dá přednost ponížení, ale žije. Zápasili s lhostejností.

Němci měli plán: vyhubit nebo poněmčit český národ, předtím si nechat posloužit; zapřáhnout každého práceschopného jednotlivce do válečné mašiny. Praktikovali vyhubení na rasově méněcenných, na židovském obyvatelstvu, potom na Cikánech, další měli přijít na řadu Češi, Poláci a Ukrajinci, Rusové, podřadné slovanské plemeno. Výhodou, které se z německého hlediska Čechům dostalo, byla schopnost vyrábět miliardy nábojů, letouny, tanky a lokomotivy. Rozhodli se krmit české obyvatelstvo lépe než svoje. Více masa, sádla a másla a cigaret, umělého medu, ersatzů. Dáme jim nažrat, řekl Heydrich, než zašel, protože odmítl v tu rozhodující chvíli pomoc českého, nedej bůh židovského doktora, aby na něj vztáhl svou rasově nečistou ruku. Do zadnice se mu zaryla pera mercedesu, náplň koženého sedadla, a dostal otravu krve.

To bylo prostředí, v němž se Augustin Patočka rozhodoval o svém přitakání, nebo nepřitakání zlu. Nedovolil si zaváhat. Styděl se naopak za statisíce váhavců. Za miliony lhostejných. Jeho podíl byl nepatrný. Cítil směšnost, nemluvě o nebezpečí, aniž si to dokázal vyvrátit. Tak žil mezi odhodláním a pochybnostmi. Člověk má právo žít. Právo na svobodu. Svá nezadatelná práva volně dýchat, mluvit, zpívat. Jinak je zvíře, i kdyby chodil ve večerním obleku s bílou hedvábnou šálou nebo v uniformě s hákovým křížem nebo v nějakém jiném stejnokroji. Za to má právo i zabít, povinnost se bránit; nezáleží na tom, v co věří, věří-li v ty tři. Právo, volnost a povinnost se bránit. Ženě to nebylo jen směšné, nechtěla se dát mučit a utlouct gestapem pro pár letáků, nechat vybít celou svou rodinu, příbuzné. Měla příliš ráda sebe, děti i manžela. Dala by přednost, aby jí poněmčili děti, za cenu, že budou žít? Ano. Je matka. Žena se na něj dívala dlouze a vyplašeně jako tlustý králík. (To řekl doslova: vykrmená ramlice.) Mohl poznat v neděli, kdy šli k příbuzným, že si hořce stěžovala. (Proč strkat ruce do ohně? Mají se plést do něčeho, do čeho jim nic není? Ať se každý stará o své.) Ženin bratranec, který pracoval ve mlýně na kraji města, jim oznámil s přezíravostí své povýšení na stárka. Neměl se vlastně ještě nikdy tak dobře jako za Německa. Jistě, nenadržuje Němcům, ale kdo si nechce polepšit? Žijem jen jednou. Augustin Patočka se s tím nemohl vnitřně srovnat. Kladl obden krk do oprátky a jeho příbuzný byl povyšován okupační správou zařizovaného mlýna. Stačilo mu, že za to dostával víc peněz a delší dovolenou. Generála Heydricha, říšského protektora, pokládal za osvíceného a velkorysého muže. Nezůstal by přece v Čechách věčně. Hitler ho chtěl poslat do Francie, aby zlikvidoval tamější podzemní hnutí. Nevadil mu jeho vysoký, pisklavý hlas, jako českým posměváčkům. Augustin Patočka pobídl ženu a děti, aby se oblékly, že půjdou domů.

Bratranec se už neozval. Měl příliš mnoho dobře platících zájemců o mouku načerno, než by hýřil svou přízní. Augustin Patočka nebyl z těch, kteří mohli platit. Tehdy došlo k žertu jistého Patočkova strýce, který zemřel a připsal mu díl papírů, za ledacos směnitelných. (Byly v tom nějaké stavby a parcely nebo pole a zahrady.)

Příbuzní se vraceli. Patočka je přezíravě trpěl. Nemohl zapomenout své ženě, že si tehdy stěžovala. Den předtím, než Patočku zatkli, přinesl bratranec mouku, za běžnou cenu, jak zdůraznil, pro děti své sestřenice, protože „krev není voda“. Gestapo nazítří prohledalo byt, ale nenašlo nic kromě zásob, což spravilo pár facek na boubelaté tváři paní Patočkové. Její muž se však nezapřel. Byl s to se povznést nad věci smrtelné, takže viděl jak jejich vzestup, tak jejich pád. Napsal ještě včas závěť, které se němečtí tajní policisté dosyta nasmáli a kterou jí velkomyslně nechali na stole v kuchyni spolu s účty a potvrzenkami pohřebního ústavu, u něhož si Augustin Patočka předem zaplatil zpopelnění. Počítal snad s pohřbem s poctami, kdyby ho chytili a popravili? Drželo se ho štěstí. Unikal pozornosti gestapa dost dlouho. Pomáhala mu pokora, s jakou se díval na to, co dělá, a na sebe, ona už zmíněná neokázalá skromnost, kterou snad už dostal do vínku, nevýznamnost jeho postavení a práce.

Po roce se ozval z německého města Freibergu. Byla tam munička, továrna na bitevní letouny a koncentrační, pracovní a převýchovný tábor, jak nacisti takovým zařízením říkali, než ho přeřadili do kamenolomu. Zabíjeli za sabotáž a urážku Říše nebo rasy, půdy a Německa. Chápaví směli pracovat v místní továrně na junkersy, ti sveřepější lámat kámen. Práce v lomu se rovnala odsouzení k smrti. Dřeli dvanáct hodin denně, věčně hladoví. Bili je, aby pracovali víc a rychleji.

Mohla se dočíst v listě, který mu dovolila napsat správa továrny na letouny, že žije a těší se na shledání s dětmi, a je-li to ještě předtím možné, na balíček s jídlem. Z lomu už nepsal.

Odepsala mu za šest neděl.

Stál tehdy v dešti na prostranství před barákem. Na ruce mu dopadalo klouzavé světlo z lamp v rozích tábora. Z ženina listu čišel nevyslovený chlad. Cítil jeho jako smrt. Neměla ho už ráda, obešla se bez něj. Nemluvila o jiných mužích ve svém životě. Tušil je. Znásobilo se to lágrem. Snad obsah psaní tkvěl v nařízené strohosti a v omezeních daných úřady. Nesměl překročit rozsah třiceti řádek. Četl tu věci vtělené do ducha dopisu: nemohla pochopit, jak jí to mohl udělat, jestliže tu bylo odjakživa nebezpečí, že ji zanechá samotnou se dvěma nezaopatřenými dětmi, a nebyl-li už sám z nejmladších. Nechápal výčitky z takové dálky a po dvanácti měsících. Nikdy neporozuměl úskalí manželství, soužití muže a ženy a ženy a muže, nemluvě o odpovědnosti k dětem, jak si to přál z lágru vidět. Byl v tom rukopis bratrance, který pracoval ve mlýně. Věcnost a opatrnost, které nebyly jen její. Zároveň poznával ve všem tahy písma, které patřilo pouze jeho ženě; něčím už nebyla jeho. Pochopil podstatu slovíčka odcizení dávno předtím, než ho poprvé slyšel.

Nevěděl, v čem tkví, a stál tu dlouho, než mu německý strážný vytrhl list z dlaně a zašlapal do bláta a zahnal ho hlavní samopalu do baráku.

Té noci před sebou v duchu viděl děti. Připadal si jako lovec, jemuž honicí psi trhají kořist před očima. Jako člověk, který si postavil dům, a místo aby se mohl nastěhovat a žít v něm, musí se dívat, jak se mu do něj stěhují jiní, nebo dokonce jak mu hoří před očima. V lágru si přiznal, že život je něco jiného, než chtěl. Nebyl sám.

Nazítří večer mu začínal týden večerních směn. Dvanáct hodin ve dne nebo v noci. Plánoval vrátit se do továrny, aby získal civilní šaty. Vytřídil si mezi německými dělníky jednoho, který by mu mohl vyjít vstříc. Věděl, co riskuje. Vsadil všechno. Proklouzl ve tmě do muničky. Tady to znal. Už se nedalo couvnout. Vyloučil možnost, že by neměl najít ani jednoho dobrého muže v davu lhostejných nebo už beznadějně zkažených. Domluvil se po houkání (trhaně, v horečnatém spěchu) s německým sociálnědemokratickým mistrem, že si vyzvedne v půlnoční přestávce jeho zásobní montérky v šatně. Nevysvětloval. Trvalo to pět vteřin. Mistr mu vtiskl bez řečí do dlaně několik desetimarkovek a v novinovém papíře zabalené dva krajíce chleba s vyrudlou řepnou marmeládou. Augustin Patočka pocítil, jak mu mozkem a tělem protéká úleva. Mistr se mu díval do očí. Našel v nich úzkost, kterou chápal, a mlčel. Taky německého dílovedoucího uhranuly jeho oči, jeho nalomený hlas, kusy dechu připomínající lámaný kámen. Mistr se díval po celý uplynulý rok, co tu pracoval, než ho přeřadili do kamenolomu, na ruce Augustina Patočky, jak obrábějí na strojích nástrojárny, jak kloužou pilníkem po prvotypech nových kusů, a bylo mu líto, že jeho ruce už neuvidí. Věděl, že je nespatří; a pochopil také proč. Loučil se s ním (to bylo dalších pět vteřin), jako by se loučil s jeho rukama. (Jistě se bál o krk, kdyby Augustina Patočku chytili a mluvil by.)

Na cestě dvoranou do šatny o půlnočním vysazení strojů měl už Augustin Patočka své druhé šaty. Skrčil se u hromady šrotu, jako by si upravoval nohavici. Stráže si ho nevšimly. Čekal na noční nálet. Přicházely denně, ve dne i v noci.

Uprchl by, i kdyby nebylo došlo k náletu anglických liberátorů, jejichž peruť zbloudila na cestě na Freiberg a nechtěla letět zpět na základnu s nákladem pum? Tovární křídlo, kde předtím Augustin Patočka pracoval a odkud před necelými dvěma hodinami odešel, lehlo popelem. Pohřbilo v sutinách německého mistra, který se do té doby nervózně otáčel. Myslel na svého někdejšího českého otroka, kde už asi je.

Tak se přihodilo, že nikdo už nevyslal za prchajícím slídící psy; bzučáky telegrafů v Německu a obsazených zemích se nerozezvučely tečkami a čárkami, jejichž konečný význam plašil i ospalé a otrlé telefonistky. Živého nebo mrtvého Augustina Patočku, českého vězně číslo 475.089, zaměstnaného v továrně na letadla Martina Bormana ve Freibergu a nakonec v kamenolomu, dopravit zpět. Po třech týdnech Augustin Patočka, vyhladovělý a zkřehlý, dorazil do Prahy. Byl zázrak, že ho nechytili a nepopravili. Pohyboval se jen ve tmě. Přišlo mu vhod, co se naučil v době ilegální činnosti. Po dvou dnech v Praze se odvážil domů.

Domovní dveře našel otevřené. Těsně předtím, než přišel, vyšli dva mladí, o nichž se později vědělo, že žijí na hromádce. Osamoceného chodce si nevšímali. Ulici opředlo šero protileteckých opatření. Nevěděl, že se u protiletadlového kanonu na střeše střídá oddíl tří mužů, kteří sjíždějí a vyjíždějí výtahem nebo scházejí a vystupují po schodech, a měl štěstí, že se s žádným nepotkal. Vnímal povědomou vůni domu, pach z průchodu a dvora. Rozrušený vstoupil do domu a skoro rád vdechl ty povědomé vůně. Po schodech stoupal rozechvěle – jako milenec i jako přistižený. Nevěřil, že se dostane až sem. Jeho dech se podobal drolící se skále. Měl skoro slzy v očích, přiškrcené hrdlo. Na cestě se živil listím, trávou, syrovými bramborami, tuřínem. Šel v noci, přes den se skrýval v lesích, na polích, v příkopech. Nezdržoval se mytím. Neholil se. Mohl si představit, jak vypadá. Pohyboval se jen od soumraku k úsvitu. Zapomněl na žízeň a hlad. Chystal se na to, co uvidí, kdo spatří jeho. Pak zazvonil, krátce, jen vyslal dotek své rozjitřené duše napřed, aby ohmatal tušené. Mohl jít předtím k některému ze známých z podzemního hnutí. Nebylo možné polapit všechny. Jakkoli poučen životem, postrádal, co potřeboval. Tlouklo mu srdce, zrychlil se mu tep, krátil se dech. Podobal se starému vlku, který chce ještě naposledy kousnout? Štvanci, který by rád našel útočiště? Otci, který najednou až k pláči začal toužit po pohledu dětí? To všechno dohromady hořelo v jeho očích a chvělo se ve špičkách jeho prstů, když stiskl zvonek podruhé, krátce a pak dlouze, že slyšel, jak se zvuk prodírá do něj, do všeho, co prožil, co čekal, čeho se bál i v co doufal. (Ten zvuk zvonku, který jsme znali, když si zapomněl klíče.) Uviděl pak svoji ženu, s tučnými tvářemi a s očima splašené ovce. V očích mu tančila písmena listu, který mu poslala, a zároveň její údiv, jako kdyby viděla z mrtvých povstalého muže. Měl v očích domov a vyhnanství, vězení a cestu. Necítil se jako oběť Němců. Cítil křivdu ze strany ženy a bratrance. Okamžik, v němž se všechno odvíjelo, tisíce myšlenek a jedna jediná, podobající se otázce i ortelu, nebo kruhu, a dojem, čeho se mohl téměř hmatatelně zachytit, že ztloustla, zatímco tu nebyl. Jako by právě to, že se tak spravila, bylo ze všeho nejdůležitější. Prasnice, pomyslel si. Měla to v očích a pohybech i své nehybnosti. V duši Augustina Patočky zazněl výsměch, kterým odrážel slova, zrozená jejím údivem.

Nepodivila se nahlas, jak vypadá.

„Bože,“ ozvala se. „Ty… teď… a takhle…“

A znovu: „Ty ses vrátil…“

Stála zaskočená okamžik, který se oběma vryl do duší; opřela se měkkou bílou dlaní pravičky o stejně bílou veřej; levičkou si podepřela ňadra; lapala po dechu; zavřela oči a zase je otevřela; zdálo se mu, že její řeč má neslyšné pokračování, z něhož měl vyrozumět další: „Tak ty ses vrátil…,“ opakovala. „Jak to…?“

A znovu ticho. Venku byla noc. Hustá tma, chráněná zatemněním. „Mysleli jsme…“

Nemusela dopovědět.

„Jakjsi přišel?… Proboha… Pojď dál…“

Konečně, myslel si. Její slova se mu propálila do srdce, do duše, do mozku; znělo to, jako by ho vypovídala ze svého života. Ale byl u cíle. Dokázal to. Byl na konci svých sil. Chybělo málo, aby omdlel.

„Pěšky,“ řekl na její otázku, když zavřela. „Dej mi napít.“

Měl nalomený hlas – kámen, tíhu a světlo a tmu, bolest a křik nebo šepot (které jsme potom tak dobře znali). Nástroj i motiv vášně nebo pomsty a slabosti anebo síly. Co už ani nepokládal za spravedlnost. Co sotva dokázal vychutnat. Cítil za čelem horkost a chlad. Naději, která se proměnila ve zklamání.

„Pustili tě?“

Zaslechl hrůzu z jejího hlasu. Napadlo ho, že by ho mohla udat? Se všemi myslitelnými důsledky? Nebo to říct bratranci? Bál se zbabělců. Věděl, že zbabělí jsou neštěstí země. Stále šeptal. V duchu slyšel svůj teskný, prsní a hučivý výsměch. To nebylo, co zaslechla žena. Z koupelny mu přinesla sklenici vody, kterou naráz vypil. Sotva se držel na nohou. Bylo to čím dál horší. Všechno, co riskoval, co čekal.

„Bože, jsou tady děti…,“ řekla. „Nemáš rozum? Tos neměl nikoho lepšího, ke komu zajít?“

„Je tu někdo?“ vyklouzlo z něj.

„Je…,“ odpověděla.

„Kdo?“

„Bratranec…“

Bylo jedenáct. Slyšel tlouct hodiny z předsíně. Vešel do kuchyně. Viděl bratrance sedět u stolu s bílým ubrusem a talířkem zákusků. Nebylo tu nic, co by se podobalo hýření, ale nic, co by se podobalo nedostatku nebo hladu; v té chvíli se v něm neozval ani hlad, ani závist, ani nenávist, ani chuť. Stále měl jenom tu neuhasitelnou žízeň. Všiml si drobků na okraji talířku. Nového rozhlasového přístroje. Blaupunkt, čtyřlampovka.

Poslouchal německé zprávy.

„Ach,“ řekl bratranec. „To jsi ty. Vítej. Odkud jdeš? Mluv.“

Vydechl: „Bavíte se?“

„Máš hlad? Musíš mít za sebou těžkou a dlouhou cestu,“ řekl bratranec. Slova, která chyběla ženě. „Potřebuješ vykoupat a oholit,“ dodal bratranec. Cítil na sobě bratrancův zkoumavý, zkušený pohled.

Mluvili tiše, aby nevzbudili děti, pokud už nebyly probuzené. Bratranec vypnul přijímač.

V jejích očích nenašel zákmit toho, co leželo ve slovech jejího listu. Nebylo mu lehčeji, že nenalezl doma nevěrnou ženu. Tajemství manželů, do jejichž důvěrného života nikdo neviděl.

„Co je s dětmi?“

„Spí,“ odpověděla. „Jsou v pořádku. Co ty?“

„Ty nešťastníku, snad jsi neutekl?“ zeptal se bratranec.

Na střeše držela službu jednotka německé protiletecké obrany, kterou vystřídají o půlnoci. Kromě dvou děl přibyly na ploché betonové střeše protiletecké kulomety a světlomety. Přístup na střechu vedl z posledního poschodí a půdy po schodech vzhůru, po železném žebříku.

Nepotkal v průjezdu vojáka? Ne, jen ty dva shora.

Pohled na hlavy dětí, kratičký, ale dost dlouhý, aby se v něm zachytil na celý život a aby mu postačil za to všechno.

„Nevycházej za mnou z domu,“ řekl potom. „Dej mi klíč.“

Odmítl se vykoupat a oholit. Byl a současně už nebyl – doma.

„Najdeš ho ráno za schránkou nožíře.“ Jeho ženě se chvěly prsty, jak svlékala klíč z kroužku, jako jemu prve, když stiskl zvonek. Nožíř tam měl schránku už dvacet let.

Odcházel a měl před sebou zrůžovělou tvář spící Leny a pootevřená ústa chlapce. Bratranec ho varoval před vojákem v průchodu nebo na dvoře. V kasárnách sídlí gestapo. Taky v hotelu Ideál zabralo gestapo první patro.

Žena se nikdy nedozvěděla, kde byl po zbytek války.

Už se jí neozval. Jen děti dostávaly lístek s kresbou, takže mohly podle směšně zelené ještěrky tušit, že tatínek je někde poblíž. Válka se chýlila ke konci. Němci byli v kleštích; už věděli, že se nedá vyhrát proti celému světu. Přišel den, kdy i milionová armáda maršála Schörnera opouštěla Čechy, aby se dostali do zajetí k Američanům.

Vrátil se až po revoluci. Nerozvedl se, bůhví proč. Byla to setrvačnost, která se občas rodí s manželstvím, což tenkrát ještě asi nikdo z těch mladších nevěděl. Druh nějaké vyšší zodpovědnosti, snad za děti, kdoví? Druh rezignace nebo nezištnosti. Nikdy to neuměl kloudně vysvětlit. Snad se chtěl se ženou rozejít, až budou Lena a Gabriel větší, možná hledal naplnění jinde. Tohle byla ostatně jeho osobní věc; nikdo z nás tehdy z něho nevymáhal podrobnosti. Asi si jí jako matky svých dětí přece jen vážil. Hlouběji nikdo neviděl. Bylo to stále to tajemné lidské moře, jež nemá začátek ani konec. Podivný kruh. Jen jsme nahlédli staronové tajemství člověka, do kterého nikdo nevidí a kterého nikdo nepozná, nejen protože on sám do sebe nevidí, nebo nahlédne jen něco a sám sebe nezná, i kdyby měl žít tisíc let. Věčně opakovaná a nikdy uspokojivě nezodpovězená otázka, co je člověk, jak a čím žije. Co všechno se může stát. Smysl toho všeho. Bezbřehé moře. Neproniknutelné hloubky. Světlo a tma. Místo, kam se nikdy nedostane ani nejmenší paprsek světla. Soumrak v duši člověka.

Neporozuměli jsme, co vlastně bylo za hlučnými výčitkami tohoto tichého muže, kterým předcházelo jitřní probouzení, jako by někoho strašil, nebo mu hrozil, nebo ho dokonce bil, a co vydávalo ten zvuk blízký pukajícím vlašským ořechům.

Nikdo o tom ani později s Augustinem Patočkou neztratil slovo.

Také proto, že už toho nebylo třeba.

Muž, který postrádal nevěstince

„Je trojí láska,“ řekl. „Matky k synovi. Staršího muže k mladší ženě. A láska dvou vojáků v boji.“

Zkoumal jsem v duchu, co vynechal. Jak a proč k tomu dospěl. Co tomu předcházelo. Taky mi nebylo jasné, jak si ty tři druhy lásky spojil. Proč zmínil tu třetí. Byl to válečný veterán? Později mi svitlo. O čemkoli začal, svezlo se mu k tělesnosti.

Svítilo slunce. Vítr mu jízdou na otevřené korbě vétřiesky cuchal prořídlé plavé vlasy. Měl modré oči, předčasně svraštělou tvář, rozrytou vráskami, a dobromyslný, ustaraný výraz. Usazoval se mu na tváři, vlasech a v zátylku prach. Měl jistě na mysli víc. Napadlo mě, že je to voják nebo důstojník v civilu. Že žije bez ženy.

Začal mluvit, jako bych snad něco namítal nebo měl výhrady. Náklaďák se řítil dopředu. Vál příjemný, chladný větřík uprostřed horkého dne. Oblaka prachu ze silnice za námi zvedala jako mrak, který nás zahltil, pokud jsme zpomalili nebo museli na přejezdu zastavit.

„Uznávám – v tom ohledu – málo věcí, snad proto, že jsem jich dost viděl.“

Omlouval se? Navazoval na něco? Nevím.

„Musíme se pořád učit. Všechno je jinak. Tvrdil to i ten Řek, kterého donutili, aby se otrávil, protože nepotvrzoval, co se nosilo, chodil v hadrech a údajně kazil mládež. Nakonec shledal, že víme, že nic nevíme. Jde o smysl. Uprostřed pravdiček, kterými si vyplachujeme mozek. Netrvám na ničem, abych někoho přesvědčoval. Taky nechci vypadat jako ten blbec, co něco tvrdil a současně se hájil, že se sebou nesouhlasí.“

Byl posedlý tělesností. Jeho přítel dostal srdeční záchvat, protože nebyl tři roky s ženou.

Tajemství tělesnosti. Mučí lidi od pasu dolů i od pasu nahoru. Dělá z některých mnichy a z jiných, s odpuštěním, kurevníky. (Než je příroda odpočítá.) Nehrozila s ním – pokud šlo o konverzaci – nuda. Našel, kdo mu naslouchal? Koho neznal a kdo neznal jeho. Jak už to mezi náhodnými pocestnými bývá.

Občas jsem mu nerozuměl. V noci špatně spal. (To bylo z jiného soudku.) Sny mu vynahradily, čeho nedosáhl ve dne. Výtrysk potlačeného hněvu, všednodenních zklamání, ztrátu perspektivy, která se tváří jako opak. Jako dítě ze sebe občas strhal peřinu, aby se zbavil hadů. Až na to, že co držel, nebyli hadi, jestli rozumím. V noci slyšel třesk rozbitého zrcadla nebo lampy, který ho probudil. Probouzel se s modřinami, škrábanci na pažích, na stehnech. Jeho bratr měl epilepsii. Naučil se spát při světle. Beze světla už neusnul.

Nehodilo se říkat, že spím jako nemluvně.

Jak jsem už uvedl: Vezli jsme se na otevřeném náklaďáku bez plachty – vétřiesce – který náležel vojenským stavebním oddílům, trochu nudnou rovinou na sever, než přišla pole, lesy a louky připomínající jezera, květinová moře. Na obzoru se ukázaly Krušné hory. Chvílemi nás zaprášily protijedoucí náklaďáky. Kus cesty jsme měli za sebou. Připustil, že proti mukám dospívání z něj to horší spadlo. Vjížděli jsme do pohraničního města. Kdysi tu žili němečtí kolonisté, kteří vytlačili Čechy, teď pro změnu vyhnali Češi je. Se spravedlností to nemělo tolik co dělat, svezli se při tom nevinní. Nastěhovali se sem cikáni, za okupace stejně jako židé nežádoucí, přistěhovali se Slováci, skupiny Rumunů nebo zakarpatských Ukrajinců, vojáci Svobodovy východní armády, kteří se vrátili a našli obsazené byty a zprávy o vyvražděných. Našli nový domov v opuštěných, vypálených nebo vypleněných staveních a zrušených statcích. Město se zalidnilo.

Bylo to ve vzduchu. Lidé i domy, ulice a zahrady a ploty vstávali z mrtvých. Slunce osvětlovalo střed náměstí s hotelem a restaurací U Žáby. Žulové kvádry, rozryté tanky, uhladila staletí. Město si ponechávalo duši všech, kteří tu žili. Požehnání a prokletí, jejichž záznamu se říká dějiny.

Auto nám přibrzdilo podle předchozí domluvy u hospody U Žáby. Poděkovali jsme oběma svobodníkům v pracovních mundúrech za svezení (nevzali si ani dvacetikorunu), popřáli jsme jim dobrý zbytek cesty do karlovarské divize. Šli jsme na náměstí k hotelu.

Hostinec otvírali za půl hodiny. Půl tuctu cikánských výrostků hrálo na foukací harmoniku. Někteří si k tomu hvízdali nebo prozpěvovali v jazyce, z něhož jsme rozuměli jenom rytmu. Nás si nevšímali; byli jsme pro ně gádžové.

Koupili jsme si zmrzlinu. Vše rozpálil letní žár.

„Podívejte se na to korzo.“

Vstřebával ruch náměstí a korza přivřenýma očima pod vysokým klenutým čelem a v zarostlé, dva tři dny neholené podlouhlé tváři. Volnou levičkou si uhladil zaprášené vlasy. Měl v očích únavu. Sny, které ho probudily a na něž zapomněl. Tajemství, které si lidé nosí v pohledu. Zamračil se. Pečlivě se oprášil.

„Svádět holky je zábava,“ vyšel jsem mu vstříc.

„Pokaždé je to příběh Adama a Evy. Rajská zahrada, pokušení a vyhnání z edenu. Zákaz jíst ze zapovězeného stromu; zvědavost i nutkání. Skály a trní hned za rájem na východ, na západ i sever a jih, kousek od Mrtvého moře, v okolí Solných sloupů. Nesmrtelná pohádka pro děti i pro dospělé. Tělo a duše. Barometr morálky, která se zrovna nosí, i té jednou provždy dané. Jako by morálka nebyla dítětem nutnosti. Současného okamžiku. Přemýšlel jste, proč byl Adam podle starozákonní verze stvořen první? Abychom měli jednoho otce? (To říká talmud.) Podle starozákonních židů jsme jako mince, ražené podle té první, ale každá další jiná. Ti staří věřili, že svoboda je to první, pak zbytek. Je to spíš báseň: Zabijete-li člověka, jako byste zabil svět. Zachráníte-li člověka, zachránil jste svět. O tělesnosti se od nich moc nedozvíte.“

Někdy si lidé padnou do oka. Brzy se rozejdou. Nebo se vezmou a za deset let se mají plné zuby. Bohatý i chudý život od pasu dolů i od pasu vzhůru.

Nemohl si stěžovat, že by mě to nezajímalo.

„Je Eros bůžek lásky, ale taky chlípnosti a snů, iluzí, podvodů a klamů a lstí? Na jednu noc, zastavení.“

Měl výraz za skalnatým svahem, jak se v bibli popisuje ta druhá strana ráje. V duchu slyšel dívčí či ženské hlasy, připomínající mu hlas matky. Někoho, koho měl rád nebo kdo měl rád jeho. Hlas jiné ženy.

„Jsou zdraví jako jedlé kaštany,“ řekl. „V duchu je pro ně všechno možné. Ve skutečnosti se postí.“

Mluvil o druhých, a myslel na sebe?

„Je to otázka času, kdy se k sobě dva lidé přisají jako kojenec k prsu matky. Těhotní darem, který ještě nedostali. Opilí bez doušku alkoholu. Nepokřtění láskou, propojení touhou. Čím se přitahujeme i odpuzujeme.“

Vysílání a přijímání signálů dvou těl nebo duší, podobné hvězdnému prachu, o němž víme, že proplouvá ovzduším, ale neznáme jeho vliv.

Jeho výraz mluvil o nekonečnosti.

„Ňadra, která budou jejich milencům připomínat prsa matky. Klín, v němž si budou přát ztratit se nebo zemřít. Magické oko, kterým na sobě vzájemně spočinou. Chyby, kterých se dopustí ničím nepoučeni.“

Děvčata mezi dvanácti a osmnácti, zavěšena jedna do druhé, se procházela ve trojicích, jak to dovolila šíře chodníku, kolébavě, trochu neohrabaně, tančící nebo přešlapující na prahu dospělosti, s půvabem, s jakým se jedna rodí a jiná se mu naučí nezamýšlenou dráždivostí.

„Vedro je podobné ohni.“

Odpoledne se nachýlilo.

„Ve škole je neučí, co by měli. Není to v čítance. Varují je před nemocemi, nabádají k osobní hygieně, ke zdrženlivosti, straší je hříchem, chorobami nebo otěhotněním. Co představuje manželství. Rodina.“

Dodal. „Statistiky lžou. Dvě z pěti děvčat nenajdou manžela. Ne každý mládenec je ochoten vstoupit do manželského stavu, dokud nemusí. Bylo by hezké spojovat to jen se zdravím nebo kariérou. Být to jednoduché jako si vyčistit zuby, převléknout prádlo nebo usmažit rybu.“

Vdechl vůně náměstí: „Cítíte ve vzduchu ten žár? Tu řeč očí, úst a klínů? Instinkty, intuice, očekávání. Žádostivost nebo pokušení a úklady. Tajemství, která má pohlaví? Vnitřní záření, vášeň i výheň, které jim dýchají z těl. Živočišné teplo. Rozpaky maskované drzostí, ticho překrývané křikem, oněmění, jež připomíná ryby. Učitelé si nevědí rady sami se sebou. Jak mají poradit jim? To platí i o rodičích. Není to trapné?“

Věděl, o čem hovoří. Děti by měly číst Vančuru, Čapka, Konráda. Postele bez nebes. Robinsonádu. Marii Majerovou, Panenství. Fráňu Šrámka. Tělo. Shakespeara, kterého svíčkové báby obvinily za každé představení, v němž ukázal věci, jak jsou, jeho jedenapadesát sonetů. Tolstého, kterého musely žena a dcera přivazovat k dřevěné lavici, aby nesváděl ženy a dcery nevolníků svého panství, kterým dělal děti, k nimž se nehlásil. (S tou nejkrásnější, vdanou, měl chlapce, s nímž poprvé promluvil, když bylo synovi padesát.) Jiný spisovatel – Stendhal neboli Henri Beyle – vyhledával prostitutky. Od první chytil syfilidu. Zajímal se jen o vdané. Henryho Millera. Nedělat z věcí těla tabu. Hemingwaye; pokud šlo o sklony, nedělal rozdíl v otvorech ženy. Romaina Garyho.

Nespouštěl oči z korza.

Usmál se.

„Trpí rozporem mezi výchovou doma a ve škole. Říkají dětem, že je nemravné, jak se dělají děti, a zároveň nechtějí, aniž by to plně vysvětlili, aby ztratili úctu k mateřství. Proto se tolik dětí tajně dívá na maminku jako na kurvu a na tatínka jako na zhýralce, protože je náhodou přistihly.“ „Je to pro všechny stejné, třebaže se odlišujeme. Jako jsou stejné a rozdílné otisky prstů.“

Pak řekl: „Nikdy se to nevyřeší.“

V očích měl bolest. Narážel na záhadu všech záhad.

„Je v nás zvíře s duší,“ řekl. „Čím jsme spojeni s přírodou.“ V pohledu mu kmitl stud. „Čas jsem žil ve Francii mezi jeptiškami zasvěcenými něčemu jako modlitba nebo odříkání, z čeho nehrozí pokušení. I z oněch svatých sester, s nimiž byste nerozmlouval na choulostivější náměty, vyzařovala ta síla, která je v mladém – nebo ne ještě starším – těle. Nemůžete obvinit slunce, že ráno vyjde a nastolí panství dne.“

Zahleděl se na chlapce a dívky na korzu. Jejich šaty, halenky a sukně, barvy a střih. Pel, který připomínal včelu; to syté. Energii mládí, která proměnou v dospělost odchází, nenahraditelná silou svalů, zkušeností nebo moudrostí. Než tomu nasadí nespočet masek. Někteří pyšnější, že je v nich víc než v ostatních. Potom toužící být co nejnenápadnější, ztratit se v množství.

Svár neopatrnosti s obezřetností; bezstarostnosti s věděním. Nepopsané listy v knize, než se stane, co si přáli i nepřáli, nebo v čem pochybili a co by rádi napravili a s čím je budou už nadosmrti spojovat. Ještě schopní se vymknout, vzepnout se, vrhnout se jako plavci do moře, aby se jejich život nepodobal jen jedné ze stejných skvrn existence. Ve věku, kdy jsou přesvědčení, co budou, protože tím mohou být, a co budou mít, protože to mohou mít. Myslí si, že chyby, jichž se dopustí, budou umět napravit, co ztratili, schopní znovu získat, co promarnili, dohonit.

„Jsou mladí,“ vzdychl si, sám ještě ne tak starý, kolem čtyřicítky. „Kluci chtějí vypadat o poznání lepší a děvčata nevinně lžou, aby se kluci v jejich společnosti cítili líp.“

Vytušil prameny živé vody, energii, která ochabne; než odejde nadobro. Honbu za ctí, uznáním i sebepoznáním. Obstát, nebo ztroskotat. Sbírání odvahy k překonání úzkosti a strachu. Most mezi sebevědomím a drzostí, bezradností a malověrností. Budou z nich jedinci, ve které ti druzí věří? Budou si důvěřovat? Bude na ně spoleh? Zůstane jim to nedostupné? To společné, co je čeká, i to, čeho se nedočkají?

Chlapci, aniž se museli snažit, v sobě nesli cosi kohoutího, hravého i dravého, dívky svěžest, nevinnost a dar pokušení. Vyzařovalo z nich, co mají jen jednou.

Jako kytky, než začnou uvadat. Dodal: „Dá se tomu naslouchat jako hudbě prolnuté barvami a pohybem. Věčnému koloběhu. Paprskům z neznáma.“

Vpíjel se do těl, svítících mládím. Do hlav, rukou a svalů, jejich chvějivosti. Nebyla v tom nestydatost, spíš obdiv, úžas.

Chlapci (na tu dálku jsme rozuměli jen útržkům vět, slovům, zanikajícím v hluku ostatních) se smáli dívčímu smíchu.

„Všechno prostupuje tělesnost. Dojem, že mohou všechno. Mají slepé drápky. Krátké ruce. Instinkt. Jsou nezkrotní i zakřiknutí. Sahají po lákadlech, jimž chtějí současně odolat i podlehnout. Jako koláč, který by chtěli jíst a mít ho celý. Kocouři v botách. Popelky, z nichž budou princezny. Co proklejí a za co se modlí. Co by mělo trvat, ačkoli to není možné.“

Zabíjeli jsme čas, než otevřou hostinec. Obešli jsme náměstí s hotelem a hostincem U Žáby už třikrát.

„Mládí je jako dlouhý ženský krk,“ dodal. „Krásné a nepraktické.“

Pochopil jsem, k čemu mířil. „Jakápak revoluce! To si měla vzít státní moc na starost. Ne veřejné záchodky. Jako by zrušit hajzlbáby a poplatky na ženských toaletách zakládalo rovnost mezi mužem a ženou. Kolik civilizací se vystřídalo: pohani, barbaři, Řekové, Římané, Židi, Arabové. Křesťané. Středověká církev. Jsme o krok dál? Krotíme živly, létáme jako ptáci, proplouváme pod ledovými oceány a známe tajemství atomu, ale zkuste zkrotit tělo. Pokuste se dát pravidla tomu, co se vymyká pokolením od stvoření světa. Co člověk rozum bral. Regulovat pohlavní energii, sklony a touhy a potřeby všech najednou. Proč se v církvi smějí kněží sto let ženit, tři sta let ne, pak zase ano a znovu ne? Proč je někde mnohoženství a jinde pokrytectví? Vyřešil něco za dva tisíce let celibát? Zvládl tělesnost? Někdo má víc nebo méně hormonů. Můžete to povýšit na vědu, umění. Zůstane to tajemstvím. Vtipná kaše nepomůže. Někdo se vychloubá, jiný se hanbí. Každý se musí se svou tělesností porvat. Nepomůže zdrženlivost ani otevřenost. Pošetilci si smějí myslet, že mohou všechno, všude, vždycky.“

Vybuchoval jako sopka. Dospěl k popření revoluce – všech revolucí – skrze tělesnost?

„Některá náboženství nenávidí ženu, místo aby nenáviděla, čeho se muži u ženy bojí. Proč jí nařizují zahalit se. Nejradši by ji drželi stranou, pod záminkou, aby pohled na ni nepokoušel.“

Cikánské děti nic z toho, o čem jsme mluvili (více můj společník), nezajímalo. Lidé se mi občas svěřují. Měl jsem už pár podobných případů, ale o tělesnosti v takovém rozsahu ne.

Mluvil o bílé holi, se kterou jako slepci tápeme, abychom našli cestu, o hromadách peněz, které to nevyváží. Proč pouze kvůli tomu, že o tom promluví, vyhazují učitele ze škol.

„Každá z nich je jako kočka, která chce chytit myš, a jako myš, která se dá navzdory lepším instinktům chytit, jako by si s ní měla kočka, kocour, jen pohrát.“ Pohlédl na chlapce. „Každý z nich je beran. Býček. Pejsek, který běhá od feny k feně. To nemluvím o tom, které z těch děvčat ani neví, má-li v sobě tu pověstnou černou vdovu, pavoučka, jehož samička po oplodnění sežere svého milence.“

Tvářil se, že ve své čtyřicítce věci náležitě probral. Vzdal se naděje na vyčerpávající vysvětlení. Neznal jsem jeho jméno, on neznal moje.

Dospívající dívky na korzu se zdály podle těl dospělejší.

„Jsou, čím jsme byli. Budou, čím jsme. Než přijdou další. Jestli nespadne bomba.“

Zaslechli jsme zlomek rozhovoru: „Zmeškala jsem v pondělí školu. Mám infekci v uchu. Dali mi kapky. Třída s tou knížkou o smrti v Benátkách mě uspala. Je tam moc úvah, za každou větou a odstavcem ozvěna. Zlepší se to po padesáti stránkách.“

„Život,“ řekl.

„Jo.“

„Vnímáte tu elektřinu?“

„Je vedro.“

Dozvěděl jsem se, že jeho otec byl nezaměstnaný horník z podobného místa na severu Čech u Mostu. Rodina odešla na začátku třicátých let do Francie. Fáral na německo-francouzském pomezí v Saarbrückenu, pak v dolech ve francouzském vnitrozemí spolu s Poláky a Rumuny. Zakotvili v městečku Waziers na hlubinném dole. Přežil dva výbuchy. Vypukla válka. Přihlásil se do západní armády. Zažil invazi Spojenců. Dodnes se ve spánku rval s německými vojsky v ozvěně masakrů divizí Waffen-SS. Ranhojič mu dával náplasti na oděrky a škrábance, které mu neudělal nepřítel. Bral si noční hlídky, aby mohl spát ve dne. Bránil se, čemu nerozuměl. Co připomínalo šachtu šest set metrů pod zemí. Oba výbuchy, v nichž poprvé zahynulo pět a podruhé sedmnáct horníků.

Ve třech jazycích se naučil větičky, které končily slovy: „Pojď ke mně.“ Nebo: „Mám tě rád. Chceš mě?“

Vracel se ke svému námětu.

Ve Waziers nedal odborný učitel Roger Vermont něžnému pohlaví ve třídě jinou známku než jedničku. „V zeměpisném kabinetu poplácával děvčata po zadečku. Naučil mě víc, než chtěl. Je to v nás tajemné a zároveň čitelné. Staré jako lidi a hvězdy. Spolužák Jacques nám dohodil za banán sedmiletou sestřičku Nanetku. Ukázala nám v šípkovém trní spodní prádlo. Nejstaršímu z nás bylo deset. Při repríze – za jablko – ji přistihl otec. Vyplatil ji hornickou dlaní. Nanetka křičela, aby ji neosahával.“

Můj společník se protáhl. Už nebylo vedro. Vzpomínky mu promítaly, co prožil. „Duchovno, o které se opírá tělesnost. Záležitosti druhu (ne rasy), množení. Měl jsem na šachtě úraz, který jsem jako rekrut zatajil. Poslali mě do nemocnice. Doktor mi naordinoval, co částečně vyřešilo, čím bratr trpí dodnes. Pracovali jsme s otcem v zápřahu. Jezdili jsme po válce společně do sanatoria. Bolest mi občas připomíná známé, kteří už nejsou.“

Pak řekl: „Mám na to papíry. Ne papíry na hlavu.“ Usmál se. Na zlomek vteřiny jsem si nebyl jist.

Ze slov stavěl stěnu, za kterou jsem nenahlédl. Vnímal jsem rozkouskovanost jeho francouzského dospívání. Líčil svůj život, jako by popisoval vedro, z něhož se vytvářel chládek. Vypadal jinak než na náklaďáku. Vybíral to zvláštní ve zvláštním. Přivíral oči.

Napadlo mě, že se už neuvidíme. Oceňoval jsem, co se mohu od něj dozvědět.

Vyprávěl mi o babičce Leontýně, která pletla otci (jmenoval se Jaroslav), jemu, matce (Marii) a pro dceru Soňu a bratra Miroslava svetry ze staré, třikrát až pětkrát použité vlny a bavlny. Představoval jsem si ji s pletacími dráty, ve svitu petrolejky, jak připlétá rychlými pohyby řádku za řádkou, rukávy, límec, a pak svetr na něm, v horkém podvečeru, jako byl ten dnešní. V duchu jsem si vybavil skromný francouzský příbytek. Pozvolna se přede mnou vykutával život mého náhodného spolucestujícího. Rozuměl jsem jeho odmlkám. Poodhaloval roušku, za níž byla jeho babička ještě mladá, nevěrná dědečkovi, který se kvůli tomu oběsil. Babička už pak nikoho neměla.

„Tělo je sen, z něhož procitáme a jemuž nerozumíme. Sladší přelud, černější můra.“

Mluvil o lehkých děvčatech ve Francii. Co v nich bylo mravné v nemravnosti, a naopak. O tajném obdivu, veřejném odsudku. O míře pokrytectví, sféře intimity. Znal povídky Guy de Maupassanta (o perlovém náhrdelníku, který vdovec odnesl do klenotnictví jako tretku a shledal, že jsou to perly a za co je asi jeho žena mohla dostat), D. H. Lawrence a Henryho Millera, Margaret Durasovou. Klíče k životu. Četl jsem Anaïs Nin?

„Ještě ne.“

„Je to otevřená autorka, vyslovila nevyslovitelné. Pod rouškou dráždivosti odkrývá neodkryté. Morálku a nemorálnost své doby. Znáte Jean Rhysovou? O tom, co ženu nutí, aby se prodávala, a co svým mužům trpí manželky?“

Tělesnost, jež vším proniká, jako mlha údolím. V noci se mu zdálo, že se na sebe dívá, jako by hleděl na zeměkouli. Planeta se otáčela od východu na západ, od světla do tmy. Viděl to zblízka, z pevného bodu ve vesmíru, jako když si v dětství udělal doupě ve větvích lípy a pozoroval, co se děje dole. Hovořil o odcizenosti vlastního těla, o neuspokojení a rozčarování, jež děsí muže i ženy všech věků, včetně jeho dědečka, který si sáhl na život, protože mu byla babička nevěrná. Co utlačuje a uvolňuje, omezuje i osvobozuje, je dobré i špatné, správné, nesprávné, mravné, nemravné. Co je všechno a nic. Co trápí chlapce s mlékem na bradě a starce nad hrobem. Co dává i upírá, co je smutné, když to není, a co ničí, pokud to překypuje. Co není zlé ani dobré a současně je dobré i špatné. V čem se člověk podobá ptákům, vlkům, krysám. Čím se vrací do dob, kdy na Zemi snad ještě nežili lidé, jen jejich zvířecí předkové nebo stromy, tak velké a staré, že by jim ještě dnes lidé záviděli, kdyby je mohli spatřit. Proč člověk – někdy – závidí rybám, jak se množí.

Představoval si život před tím, než ho sešněrovaly zákony, zákazy a pravidla a zvyky, předsudky. Znal kódy těla pro tělo druhého. Vzájemné i nesrozumitelné signály. To, čemu jeden rozumí, druhý ne. Vnitřní síly těla. Co v tom znamená duše. Co ubíjí duši, že by člověk dal přednost nežít.

„Co odháníme jako tatínek mouchy, když se dostaly až na dno šachty, maminka myši a dědeček zloděje. Z čeho vám opuchne duše, jako by vás pobodaly včely.“

Vylíčil mi francouzské Waziers. Sjížděli se sem havíři z Německa, z Čech a Slovenska, ze slezské oblasti, z Maďarska. Jejich ženy, dcery a matky. Nakreslil mi havířskou mapu Evropy.

„Než jsem se narodil, umřela druhá babička, o níž se říkalo, že byla zamlada povětrná, než se usadila. Zkrotilo ji dvanáct dětí, každý rok jedno. Její muž, můj druhý dědeček, umřel na souchotiny, nemoc hornických rodin. Ještě než jsme se s bratrem a sestrou narodili, pohřbili rodiče chlapečka a holčičku, oba na rachitis. Mně pomohl na svět hornický doktor. A když po válce mluvil ve Waziers český velvyslanec o tom, jak země čeká na zbloudilé syny a dcery, aby to dobré, co viděli ve světě, uplatnili doma, sbalil otec fidlátka a tak emigroval po patnácti letech do své vlastní země,“ řekl.

Viděl můj zájem. Nepotkal jsem mnoho emigrantů, kteří se vrátili.

„V Plzni trajdala pohledná děvčata. Spojenečtí vojáci byli jako ze škatulky. Válka a armáda byly módní přehlídka. Nic nepřipomínalo krev, raněné, smrt. Byli samý úsměv. Všechny holky se chtějí vdát, jako pavouk souká svou pavučinu. Bez ohledu na to, co říkají, mají stejný cíl: najít ženicha. To ostatní je převlek, lest a klam, nebo lež, spiknutí, komplot a zároveň touha. Bylo po válce. Okupace byla strašná, třebaže pro někoho výnosná. Bylo léto. Koupaliště plná. Spojenečtí vojáci se chovali jako námořníci, kteří dostali v přístavu dovolenou. Večer se dali do lesku. Bary a salony byly plné. Vrátné se muselo podplácet. Přednost měli důstojníci, americká armáda. Měli sebevědomí vítězů. Oplakali ztráty. Do roka měla Plzeň i Most víc černých dětí než předtím za tisíc let bílých. U dveří udržovali pořádek pořízkové. Vynesli pár slečen za krček, jen se rozhlédli, kde čeká džíp. Pak ať se v lese nebo na božích lukách děje vůle Páně. Rozbili tábor za městem. Slyšel jste jméno Patton? Pátá armáda.“

Odplivl si. Otřel si kapesníkem zpocené čelo. Kyselé hrozny.

„Pár chlapců udělalo čelem vzad. Vraceli se na západ. Nemyslím, že se vraceli na východ. Měli už také francouzské nebo německé manželky. Čím dál na východ to bylo horší. Němci za sebou nechali spálenou zemi. Kámen na kameni. Vyplenili, zničili a vypálili dvě třetiny všude, kam se dostali. Táta nechtěl o ničem slyšet. Dělalo mu potíže obstarat si víno. Mazlil se s plakáty. (Havíři na svá místa! Roztočte kola! Dvouletku za rok!) Fandil republice jako fotbalový fanoušek mužstvu. Za jiné by už nehrál. Vysadily mu ledviny. Šel do důchodu. K jámě nepřestal chodit. Vysloužil si přezdívku Pan rada. Hesla bral doslovně. Nestřílelo se za první republiky do horníků? Nezapomněl na hlad, strach a havířskou bídu, kvůli které se vystěhoval. Všem receptům věřil. (Matka už tolik ne.) Za tři měsíce umřel. I kdybych se chtěl vrátit k Frantíkům do Waziers, bylo pozdě, měl jsem matku, nemocného bratra a babičku a ještě nezaopatřenou sestru.“

Nespouštěl zrak z korza. Z tváří, ožehlých sluncem, z bílých lýtek. Z chlapců, které neunavilo křičet, hvízdat, zpívat.

Zeptal jsem se na maminku. Byla to venkovanka, kterou město nezdolalo. „Může se dožít stovky. Kdyby věděla, co neví, přehne mě přes koleno. Pokud něco znám, naučil jsem se to ve Francii. Všechno se mi hodilo, i ohřívat kulmy, želízka na kadeření vlasů. Nechtěl jsem nic zmeškat. Nebylo to jako u nás: Víno není. Nebo: Nenaléváme přes ulici. Italové ve Waziers zpívali: No go le ciave del portou. Nalejte poslední sklenici.“ Rozesmálo ho to.

„Válka nás zastihla už ve Waziers. Otec se mračil jako buldok Drummond, o kterém nám, mně a sestře, předčítal. Dvě děti jsem měl a zemřely, protože neměly co jíst. Ty máš, ale stejně to není k ničemu, protože je válka. Jestli vyhrajou Němci (táta fáral pár měsíců v Sasku), nemáš tu proč být. Měl jsem s tátou účty. Tajné pohledávky, které má s otcem většina dětí, některé vyrovnané, jiné nezapomenuté. Bylo mi pět, zlobil jsem. Otec mě vezl autobusem do města. Minuli jsme dvě zastávky, na třetí jsme vystoupili. V druhé, v Ringsdorfu, byla cukrárna, v Rangsdorfu blázinec. Stál jsem na staničce. Dá mě do blázince? Měl jsem strach, větší, než když mě jednou v zimě vystrčil za zlobení ze dveří do tmy a hodinu neotvíral. Umíral jsem hrůzou a zároveň tatínka nenáviděl. Autobus se vracel za patnáct minut. Otec mě na stanici zastihl celého bez sebe, v pláči. Nebyl to povedený žertík? Nebyl jsem schopen slova. To otce vyděsilo. Něco ve mně odumřelo. Čekal, že se mu vrhnu do náruče? Že ho budu mít radši za to, že se pro mě vrátil? Předtím byl pro mě spravedlivý. Už se to nespravilo. Nechápal, jak může být žert pro dítě tvrdý. Tatínkové se dopouštějí omylů, jako všichni. Tohle byl jeho jediný a největší. Až budete otcem, s dítětem nežertujte. Nezapomene na to ani po vaší smrti. O to dřív jsem šel z domu, do Paříže, do čtvrti Strasbourg Saint Dennis. Bylo mi šestnáct.“

Skoro jsem věděl, co přijde.

„Francie,“ řekl.

Četl jsem Luise Aragona Velikost a poroba Francie? O tom, co si Francie vytrpěla a co si ve Francii vytrpěli jiní. Své židy prodávala francouzská policie Němcům, kteří se o jejich zavraždění postarali. Vlaky jezdily z Paříže rovnou do Osvětimi. Zároveň jediný německý vlak ve Francii nebyl pro Němce bezpečný. Viděl jsem také film Bitva o koleje? A po válce jsem slyšel z francouzského rádia zpívat Edith Piaf, ale i Maurice Chevaliera, který prozpěvoval nacistům.

„V první válce ztratili Frantíci milion čtyři sta tisíc vojáků kolem osmnácti, devatenácti nebo dvaceti. Čtyři miliony tři sta tisíc si odneslo z války těžší a lehčí zranění. U Verdunu zahynulo čtyři sta tisíc vojáků. Ve druhé světové válce si generálové nechtěli vyčítat, že připraví francouzské nevěsty o minimálně milion ženichů. Vsadili na Maginotovu linii, Hitlerovi pro smích. Prohráli za šest neděl. Zatápěli Němcům v týlu. Podzemní hnutí. Za svoje kolaboranty se budou stydět. Prohrála francouzská vojenská doktrína, ne vojáci. V roce 1944 v Normandii při invazi se Frantíci vylodili s americkým generálem Pattonem. Měli stejně tolik padlých jako Američani a Angličani.“

„Vím o tom jen zběžně,“ řekl jsem.

Čekal mě výcvik, tábor, první dovolenka. Vzal mě tam major. Připomínal jsem mu syna a chtěl se přede mnou ukázat. Měl kapsy plné drobných. Jakmile si vrazil ruce do kapes, mince zvonily. Rád to poslouchal. Měl hezky řezanou tvář, silný zátylek, pro nějž mu u jednotky říkali Býk, a vystouplý ohryzek, o kterém tvrdil, co prozrazuje. Děvčatům recitoval dvojverší, kterému se smály: Mám rád tvou tvář i tvoje rysy. Proč nemáš dva klitorisy? a potom zbytek, že by to nebyl žádný hnus, dvojnásobný orgasmus. Složil to důstojník z velitelství, kterého odveleli do generálního štábu, kde měl na starosti kulturní život. Nechci ho jmenovat, aby neměl potíže s manželkou. Šavel nebo Pavel. Dostal by svoje. Nebyl jsem hned ve své kůži. Navenek vypadala budova normálně. Foyer, pohovky, záclony a tlumená barevná světla, velké květináče ve výši prsou dospělého člověka. Obrazy krasavic. Znáte Rubense, Rembrandta nebo Maneta a Picassa. Porce bílého masa, kam patří. Osmirohá místnost, štukatérská práce jako na zámku. Madony, andělíčkové s křídly i bez, dívky s přistřiženými vlasy. To ve mně zůstalo: pootevřený klín, který připomíná oko s hustým obočím a bohatými řasami. Do kamene vtesané krajky. Krása všeho, co je spojeno s tělem. Na křesle, za vyvýšeným uhlazeným pultem, trůnila Madam. Marie Terezie. Velká hruď, malý výstřih, výrazný žlábek. Perly. Bílé hedvábné maso. Tučné hrdlo. Major ji znal. Tykal si se zdejšími dámami. Nejlepší parfémy, líčidla, paruky. Rubens byl na stěnách schodiště zastoupen nejbohatěji. Madam mě vyzvala, abych si k ní přisedl, z druhé strany než major. Zpoza květináčů nebo od stropu se linula hudba. Všude šarlat a nach, styl Ludvíka krále. Pohledem jsem se vyhýbal žlábku a hlubšímu výstřihu Madam.

Za vteřinu mě odhadla. Šedesátiletým ukázala album pro šedesátileté a výš. Pak živou předlohu, když už si někdo vybral. Fotografie a olejomalby. Některým typům předložila jiné album. Čím starším, tím mladší dámy. (Major tvrdil, že seniorům dávala slevu.) Stejně to platilo obráceně. Připomnělo mi to babiččino rčení, že pro dědky je dvaatřicetiletá ještě mladá, ale na vdávání už stará. Stačilo přikývnout na tu první v albu pro můj věk.

Byla to slibná kniha, vázaná v rudé kůži do rubínova, se stříbrným tepaným kováním a rytinou římského znaku plodnosti.

Asi by se nenašel spisovatel, který by nechtěl takovou knihu.

S ohledem na mých šestnáct mě Madam poslala nahoru s třicetiletou. Jmenovala se jako moje mrtvá sestřička, kterou jsem nikdy neviděl, Soňa. Měla plné rty, těžká pružná prsa, vlasy do zrzava až k bílým ramenům, sametovou pleť. Všechno na ní bylo dokonalé. Major mě připravil. Je to kamarádka na večer a možná noc. Přítelkyně, která se nebude ostýchat tam, kde by se milenka zdráhala. Soňa na pronajímání měla všechno už v pohledu, v postoji. Přátelskou lhostejnost jako zbrojíři u jednotky, kteří se podívají na pušku a hned jsou doma, co jí chybí a komu patří. Měla příjemný hluboký hlas. Zeptala se mě, jestli ji nebudu bít. Proboha! Proč? Ani kousat? Nechci nic, co se běžně nechce? Usmála se skoro vděčně. Mohl jsem se potom domýšlet.

Až jsem se dozvěděl, že ji opilec a sadista zkopal a musela přijít policie. Madam měla po ruce zvoneček a cinkala. Zlehka, silněji, přerušovaně nebo nepřetržitě. Soňa mi řekla, že to jsou šifry. Bylo příjemné, že mě zasvěcuje. Nechala mě jít krok za sebou, pak napřed. Kroutila zadečkem jako Nanetka. Vcházeli jsme do pokoje číslo 16. Vyzvala mě, abych se posadil a udělal si pohodlí, mezitím si opláchne ruce. Ve skutečnosti se ze všeho svlékla. Uvolnil jsem si opasek, rozepnul kabátek uniformy. Posadila se proti mně na pohovku. Tu a tam se mě letmo dotkla prsty. Usmívala se pootevřenými ústy. Vsedě měla hezké držení těla, chovala se zdrženlivě. Jak se máš, zeptala se mě. Odpověděl jsem, že dobře. Jsi mi blízko a zároveň daleko, řekla. Chtěla vědět, jestli jsem už byl s děvčetem, ale odpověděla si sama. Vidím tě jako za sklem, řekla. Musím tu stěnu odsunout. Odcházela ze mě vzdálenost, kterou jsem chtěl překonat. Až budeš starší, řekla, nebude tě už rušit žádné ano nebo ne a všechna pak jako teď. Žádná skleněná stěna. Nikdo není obelisk. Tomu jsem nerozuměl, ale neptal jsem se.

„Nejsme z kamene,“ řekla.

Položila si moje ruce na svá ňadra.

Zasmála se na mě, jak jsem se jí dotýkal, ještě ne celým tělem. Rozepnula mi košili až na hruď. Líbala mě zlehka na bradavky. Na hrudi mi nechala otevřenou dlaň.

„Jen anglická královna nemá nohy,“ řekla potom.

Později mi to major vysvětlil. Smál se svému rouhání. Nechal jsem si někdy dělat manikúru nebo pedikúru?

Dala mi potom k lepšímu pár průpovídek. Fontainovu bajku o zvířátkách, která pochopila, že někdy to nejmenší zvířátko pomůže tomu většímu víc než to největší. To asi říkala také majorovi. Chce-li něčeho dosáhnout, neobrací se na poručíka nebo kapitána, ale na seržanta, desátníka, svobodníka nebo řadového pěšáka. Na lidi, kterým se může všechno svěřit, aby to nezůstalo na půl cesty.

Soňa mi pak řekla, že plní majorovi přání mít co nejčastěji novou partnerku. Neměla strach, jaký mívají manželky, že by si manžel našel jinou. Netrnula hrůzou, aby si někoho udržela.

Ovinula mě rukama kolem krku, tváří, a přitiskla se ke mně. Cítil jsem její živočišné teplo. Připomnělo mi to bílou pijavici. Cítil jsem její břicho. Myslím, že jsem ztuhnul. Zdřevěněl mi jazyk. Vyschlo mi v hrdle, rozbušilo se mi srdce. Prostoupila mě úzkost, že se něco stane, pokazí, že se to nenaplní. Zmocnil se mě strach, jaký jsem ještě nepoznal. Nová hraniční čára mezi pravdou a iluzí, touhou, která se podobala propasti, a propastí, která se podobala touze. Vzýval jsem v sobě i mimo sebe všechno, co by zabránilo zkáze, selhání, rozčarování. Proboha… Zapomněl jsem na Nanetku. Oněměl jsem. Ztrácel jsem energii. Nemohl jsem se pohnout.

Zblízka se na mě dívala. Šeptala něco, čemu jsem nerozuměl. Dala mi čas, abych se vzpamatoval. Dívala se zpříma, s přátelskou výčitkou. Maličko se odklonila.

„To je ta skleněná stěna,“ řekla. „Musíš ji odsunout sám.“

„Mrzí mě to.“

„Jsi dobrý,“ povzbudila mě. „Půjde to, neboj se.“ Opakovala, jak jsem se mamince povedl.

„Myslíš?“

„Vím to,“ řekla. „Dívám se. Vidím.“

Věnovala mi pár lichotek, jak vypadám a kde, jako lékař, který chce uklidnit pacienta.

„Chtěl by ses se mnou vykoupat?“

„Proč?“

„Je to příjemné a uteče nám líp čas.“

Souhlasil jsem. Napustila do vany vodu, aby nebyla horká ani chladná. Byla hezká, zdála se mi oslnivě krásná.

„Odložíš si?“

„Je tu teplo.“

„Vlez si do vany.“

Udělal jsem to.

„Není to moc horké?“

„Ne.“

Omývala mě s vysvětlením, že se koupala, než jsem přišel.

„Neošidím tě,“ řekla.

Nakláněla se nade mnou a mydlila mě. Mělo to účinky, v jaké jsem už nedoufal. Občas se mě dotkla čelem, vlasy, ňadry.

Vzala si hebkou žínku a pak se spokojila s dlaněmi. Usmívala se, ale ne tak, abych si mohl myslet, že se mi vysmívá. Dýchala z ní samozřejmost. Nervozita ze mě pomalu opadávala. Osušila mě velkým světlemodrým ručníkem. Ostříhala mi nehty na rukou s tím, že na rukou i na nohou zároveň se stříhají jen mrtvým. Masírovala mě jako fotbalistu. Osahala mi paty. Políbila mi bříška palců u nohou.

„Pozor na sklo,“ řekla.

„Ta stěna?“

„Odsunuls ji. Líbí se ti to – zatím?“

„Líbí,“ řekl jsem. „Díky.“

„Neděkuj, ani později. Za to se neděkuje.“

Měla ty správné poznámky, abych se uklidnil. Ještě jsem nevěděl, že většina děvčat tu má podobný přístup, dokonce podobné příběhy o tom, jak se sem nebo k tomu, co provozují, dostaly. Některé měly děti a zavřeného muže a nevěděly si rady. Jiné chtěly vystudovat školu. Vytrhlo je to z bídy. Nakrmilo to děti, zaplatilo činži, šaty a běžné výdaje. Některé plánovaly později skončit za pultem baru.

Navrhla, že si po koupeli můžeme odpočinout. Odestlala. Sama se docela ráda prospí. Ležela na boku vedle mě a nechala mě zaujmout pohodlnější polohu na zádech. Hladila mě levou dlaní na hrudi a chvílemi mě lehounce líbala na bradavky. Olizovala mě jako kočka doslova všude, jak se mě jazykem ještě lidská ústa nedotkla. Prostupoval mě klid s neklidem, jedno v druhém. Soňa byla vtipná. Na jednu její anekdotu jsem nezapomněl.

O klukovi, který měl strach, že holky jako Soňa mají zuby mezi nohama. Přesvědčil se na vlastní oči, že to není pravda, ale nelíbily se mu dásně. A pak všechno byla Soňa. Byl jsem jí vděčný, jako má být člověk vděčný za dobré, co dostane, někdy i za to, co smí dát. Ještě nikdy mi nikdo nedával masáž.

Myslel jsem na babičky, tety, sestru a bratra a otce. (Na sestřinu bolest, když přišlo měsíční střídání mateřské funkce jejího těla. Všechno ji bolelo, dostávala křeče v břiše, řekla mamince, že ji to jednou snad zabije. Závaží, které táhne do hrobu.) Na to, co je hřích a co krása. Na neřest, která nikomu neškodí, jak říkal major.

Na žongléry s mravností a nemravností, která neplatí pro artisty na létající hrazdě. Musí se chytit. Také tělo je artista na létající hrazdě. Hlava je žonglér. Také jízda na obřím kole. Jakmile se člověk naučí udržet rovnováhu a jede, většinou do kruhu, už se nezastaví, leda by chtěl.

Objednal jsem, co mi poradila: láhev šampaňského, chlebíčky se šunkou. Později mi řekla, že z toho, co jsem utratil, dostává deset procent.

Mohu říct, že měla hlad a že jí chutnalo.

Také mi chutnalo. Věděl jsem, že budu bez peněz, stálo to za to. Zmohl jsem se na otázku, která nebyla tak původní, jak jsem si v šestnácti mohl myslet, jak se sem dostala.

Vyprávěla mi smyšlený příběh, o kterém nakonec připustila, že není pravdivý: učí se zpívat a jako holka z chudé rodiny si přivydělává. Bere soukromé hodiny operního zpěvu u bývalé divy. Podporuje rodinu. Slyšel jsem o skladatelích jako Verdi, Bizet, Mozart? O Traviatě? Chtěl bych ji doprovázet, až zase dostanu dovolenku, na Carmen nebo Kouzelnou flétnu? Znělo to věrohodně. Až na to, že se nakonec usmála a dodala, že to tak není, opakuje to hostům jako papoušek.

Náhodou operu měla ráda a chodila na galerii.

„Nevadí, že to říkáš tak otevřeně?“

„Jenom někomu.“

„Komu?“

„Tobě. Jsem tvoje první?“

„Když se to tak vezme.“

„Beru to tak.“

Byla hodná. Věděla, že je na tom jako baletka. Brzy se bude muset živit jinak. Prodávat šaty, boty nebo prádlo. Nechce vážit brambory a cibuli v obchodě s potravinami. Vzala by, muset, i to. Žít se musí.

„Nechci, aby ses do mě zamiloval, ale přijď, když budeš chtít nebo moct.“

Bylo by jí líto mě obelhávat. Utěšila mě, že máme ještě půl hodiny. Objednala a nalévala mi víno, Brunello di Montelcalcino, o jakém jsem ani neslyšel. Její oblíbené. Neměl jsem tušení, co stojí. (Udělalo mi díru do kapsy.) Mělo tmavě rudou barvu, mezi rubínově červenou a třešňovou červenou, trochu do odstínu granátového jablka, se stínem do fialova. Chuť černého rybízu, borůvek a černých třešní, s maličkou příchutí pepře a dřeva. Bál jsem se zeptat, kolik stojí. Pila pomalu. Někdy, řekla, zalévá večeři vínem Pinot Noir nebo Cabernet-Savignon, suchým červeným, anebo bílým ryzlinkem, většinou po rybě, v pátek. Major zaplatil, na co jsem nestačil, protože jsem neměl dopředu tušení a něco bylo drahé. (Víno.) Cítil jsem se v beztížném prostoru, vývěvě. Mluvila o notorické minutce, kterou potřebují šestnáctiletí. Až mi bude dvaasedmdesát a potáhne mi na třiasedmdesátý, nebudu zdržovat ani spěchat. Co jsem před tím měl rád nahoře, budu chtít dole. Čemu jsem dával přednost navrch, budu chtít vespod. K ženě by vyčerpaný člověk neměl chodit, dokud si neodpočine. Její tatínek, kameník, který chtěl být sochařem, se jednou opil a přiznal se, že ve svém věku potřebuje všechnu sílu na to, aby se udržel vespod. Tomu jsem ještě nerozuměl, až když jsem přišel příště. Styl Pietra Aretina, prostopášného básníka renesance, předtím rozšířený v Pompejích. Když odhrabali trosky příbytků majetnějších, našli to vyobrazené na nástěnné fresce. Manželka seděla v klíně svého manžela. Dívali se láskyplně jeden druhému do očí.

Soňa tomu říkala styl Pompeje.

„Naučila mě tančit na hudbu z gramofonu lambeth walk, swing, co se tenkrát tančilo. Uměla pár polských slov. Pan kochany nebo moje draga ja tě kochám. Jejími klienty už bylo pár polských havířů.“

Z jednoho klienta se jí udělalo špatně. Ne pro to, co chtěl nebo dělal, ale o čem jí vyprávěl, aby v ní probudil soucit ke zvířatům. Věděla, že kuřata zabíjená ve velkém jsou v klecích tak těsně, že nemohou pohnout křídly? Nebo svině ve výkrmnách namačkané, že se nemohou ani otočit? Viděla už krávy, telata a kozy a ovce na jatkách, jak jdou na popravu, v řetězech, s úzkostí ve vyvalených očích, rozechvělé předsmrtnou hrůzou? Věděla, kolik milionů zvířat se zabíjí ve Francii, aby zmizelo ze stolů a v žaludcích lidí jako oni dva?

Nechtěla slyšet o telátkách, která vezmou matkám den po narození, o selatech, která kastrují. Chtěla by být na místě kuřete, které se nedotklo země, nezamávalo křídly, slepicí, které rozžhaveným nožem usekli zobák? Trpět hladovkou, aby snášela víc vajec?

„Omdlívám,“ řekla mu.

„Dobře,“ odpověděl potěšeně. „Budeš vegetarián jako já.“

Pokládal ji za zachráněnou. Nechtěla si v pokoji připadat jako zvíře určené na porážku.

„Jsou nedůslední,“ řekla o něm Madam. „Některým lidem je upřeno vést šťastný život.“

Soňa souhlasila.

Učily se od Madam, kdy je dobře jen šeptat nebo mlčet. Musejí si dávat pozor, co na co odpovědí a co na sebe, nechtě, řeknou. Lidi jsou citlivější, než se zdá. Mlčet znamená nic nezkazit. Většinou je lepší se neptat, i když je svrbí jazyk. Nedá se taky všemu věřit, co lidi napovídají. Mohlo by je to mást a svést z cesty.

Radila jim, aby se soustředily spíš na to, co je ještě čeká, co mají před sebou. Uváděla, jak ji strach z bídy, že zůstane na ulici, dohnal k tomu, aby se dostala, kde je. Varovala je, aby některá o jiné šeptem šířila, co není pravda. Pokud jde o kariéry, je zbytečné očekávat mnoho a rychle; doporučovala jim trpělivost a dělat, co dělají, jak nejlíp umějí. Neměla ráda mnoho povyku pro nic.

Jednou je vzala na svoje útraty do opery na Fledermaus. Zpívaly vídeňské hvězdy, pamatovala si po jménu.

Soňa se mu zapsala do duše. Někdy o duši rozprávěli. Šeptala mu, než vypršela jeho hodina, co je pro ni láska a přátelství. Nejenom velkodušnost lidí, s nimiž neměla pokrevní svazek, ale ke komu pociťovala sympatie za hranici, za kterou začíná trvalost. Připadala si jako hráč karet, který má v ruce trumfy a přebíjí ostatní. Přítel je zrcadlo, ve kterém člověk vidí sám sebe. Dovídá se o sobě, co předtím nevěděl. Je to vzájemná výměna pohledů s porozuměním, že na všechno jsou od nynějška dva. Sbohem pocitům opuštěnosti, sklíčenostem a úzkosti, která přichází odnikud, ale nikdy se natrvalo neztrácí. Hájemství, v němž mizí strach, bohužel ani s nejlepším přátelstvím ne docela. Strach a zrada jsou trvalé stíny. Přátelství je vztah, v němž nedorozumění, stejně jako porozumění, končí úsměvem.

„Slzy jsou zbraň ženy,“ řekla. „Nesmíš a zároveň jim musíš věřit.“

Přátelství znamená odpuštění.

„Odpuštění je jako úsměv. A úsměv je vyslyšená modlitba.“

„Ty se modlíš?“ zeptal se jí.

„Denně se modlím, aby se nikomu, na kom mi záleží, včetně mě, nic zlého nestalo. Potřebuješ odvahu, když se narodíš jako holka.“

„Všichni potřebujeme odvahu.“

„Jsem s každým trochu jiná. I ty jsi se mnou jiný.“

„Nevím.“

Láska se pro ni podobala pohledu do očí tomu druhému. Svému štěstí v cizích očích. Cizí ve svých. Sny v barvách. Sněhovou vánici, v níž na vločkách obalených ledem jako slzami zpívá slavík. Blaho i bolest.

„Cítíš, že jsi živ.“

Soňa mu vyprávěla o ošklivých, kdy byli na okamžik krásní. Svěřila mu, že by nechtěla mít děti.

„Možná, že zaměňuju přátelství za obdiv. Za vůli se s někým sblížit. Přátelství – i láska – jsou začátek i konec očekávání.“

Také řekla: „Nejhorší je, jak málo se dá pomoci přátelům, i kdybys chtěl, jejichž rodiče, známí, kamarádi, jsou nevyléčitelně nemocní. Potřebovala bych víc modliteb.“

„Proč?“

Měla teploučké tváře, hladkou pleť. Bylo příjemné se k ní tulit.

„Všeho je moc. Lidí, hvězd, bolesti.“

Pak řekla: „Můžu být vedle někoho, jako by nebyl. Zvykla jsem si. Je to moje povolání.“

Jak říkala majorovi Madam: Lidem se musí umět odpouštět.

Nakonec řekl: „Bylo to dobrodružství. Našel jsem sebe. Naučil jsem se ztrácet rozum, abych se přesvědčil, že rozum občas není všechno.“

Odpustil jsem si, že bych si to na jeho místě dal taky líbit.

„Připadala mi povídavá a sladká. Bylo příjemné se na ni dívat. Měnilo mě to v muže. Mluvila, jako když protéká potok loukou plnou květin.“

Pak se zničehonic zeptala: „Už ze mě nemáš strach?“

„Ani ne.“

„Chceš ještě?“

Oba jsme viděli, že to nezáleží jen na mé vůli.

Měli jsme to jednoduché. Ztratil jsem se s ní a zase našel. Vrátil jsem majorovi do pětníku, co ho to stálo. Přišlo to na hodně. Na mou kapsu, dobu i poměry. Naučil jsem se nelitovat, co mě stojí tělo.

Ještě řekl: „Madam vyprávěla majorovi, co už pro ni není jako dřív, když vidí švarného důstojníka jako major. Nezdají se jí sny. Nedělá, co tropila jako děvče. Co si představovala. Osamělá si připadala chudá. Kolik musí být na světě štěstí, aby vyvážilo její starosti? Co měli někteří za sebou. Čím déle byla na světě, tím líp si to dokázala spočítat. Štěstí je víc než neštěstí. Je-li ráj, má tam místečko. Za všechno, čím pomohla odehnat nudu, netečnost, pocit marnosti nebo osamělost. Co dělá i ze zruinovaného muže na deset minut lva. Co může dostat, když už to nesvede poskytnout.“

Madam měla dvě dcery. Mimi a Lubu. Citovala Jakuba Casanovu a znala zápisky Němce Daniela Gottlieba Schrebera, který trpěl kamenem bláznů. Měl za to, že s ním prostřednictvím Slunce rozmlouvá Bůh. Sama Madam věřila, že ji ovlivňuje hvězdný prach. Z Casanovy citovala, že život je souhrnem neštěstí. Pokud by měl být život neštěstí, potom by smrt, opak života – spolu s Casanovou – musela pokládat za štěstí. Casanova to prominul jen chudým a nemocným. V tom duchu vychovávala dcery a poučovala holky. Stačí zdraví, penízky v portmonce, v srdci místo pro radost a nebýt nemocný. Pokud lze užívat, rovná se život štěstí. Bezstarostnost a bezbolestnost pokládala za vyšší kvality. Neštěstí přirovnal Casanova k pugetu růží s trny. Vidět jen trny by byla křivda na životě. Madam nosila v hlavě svou vlastní knihu. Hřích, protože hřích, pokud nikoho nezabila, nic neukradla, nezáviděla a nepomlouvala, byl krásný. Madam byla vyznavačkou hříchů.

Viděli se potom až v druhém roce války. Dřív si k cinkotu zvonečku prozpěvovala. Byla jako číšnice, musela obsloužit každého, kdo přišel a zaplatil. Taky by nerada skončila na gestapu a potom někde v Auschwitz, v kamenném bloku pro prostitutky, nebo v polním nevěstinci na frontě.

Potřetí se s majorem viděli, když válka skončila a americký spisovatel Hemingway se proháněl v džípu ulicemi Paříže. Znala jeho dvě knížky. Nedala by ruku do ohně, že ho tu měla mezi hosty.

Svěřovala se majorovi. Zvlčili válkou. Prodávali lidi Němcům jako venkovani houby. Nevěděla, že ve Francii žije tolik udavačů. Stíhali a udávali za peníze a zabíjeli ty nejpronásledovanější. Jen slepý by nepoznal, co je čest a co zrada. Nevkus je slabé slovo. Major byl v plném lesku, v uniformě francouzské armády bez jediné chybičky. Jeden policista jí dal hádanku, co dělá holka po tom, co se stalo v posteli. Překáží. Podle něj se ideální žena promění jako mávnutím kouzelného proutku ve sklenici piva a dva kamarády. Snědl asi moc vtipné kaše. Urazila se. Major byl na její straně. Nechtěla od strážníka do třetice slyšet, že nejchytřejší buňka v ženském těle je spermie.

Zkušenosti ji utvrdily, že mužský svět, ve kterém jsou ženy tlačeny stranou, ponižovány, zesměšňovány a vykořisťovány a zneužívány, stojí na nespravedlivých pilířích, v nevyhlášené válce mužů proti ženám. Ideálem muže je harém nebo nevěstinec a pro dekorum manželství a pár dětí. Manželství jako nutná rutina, aby se manželé, vytížení starostmi jak vydělat, zaplatit účty, vystačit den ze dne, měsíc od měsíce a rok od roku, nemohli chovat jako utržení ze řetězu. Vyhazovat si z kopýtka.

Major vyprávěl o Marlene Dietrichové, která byla mužná i ženská zároveň, ve filmu Maroko a v Modrém andělu. Měla ráda muže i ženy? Ve šlágru Lola, Lola zpívala, že je naprogramovaná na lásku. Přirovnávali ji k plameni, který – jako můry – přitahuje muže, aby se spálili, odváží-li se blízko. Jejich vina. Majora ženy vzrušovaly představou, jmény a fotografiemi. Madam mu věnovala – s podpisem – svoji. Ujistil ji, že jestliže padne, tak s její fotkou. Věděla, co to je odvaha povznést se nade vše.

S Marlene Dietrichovou měla Madam společné kouření; už si nemohla dovolit nosit pánské obleky a šle jako zamlada. Povzdechla si svou mohutnou hrudí, velkými ňadry. O rovnosti, svornosti a bratrství měla své mínění, stejně jako o revolucích, o nichž věděla nebo zaslechla. Nevěstinec byl pro ni místo, kde nediskriminovala na základě rasy, národnosti nebo náboženství, věku nebo tělesné neschopnosti, manželského stavu, osobního vzezření, sklonů, rodinných závazků, politického přesvědčení, finanční situace. V jejím podniku měl každý stejnou příležitost. Za podnik ručila. Věděla, co je její povinností.

Měla kolem sebe ráda elegantní holky. I děvčata jako ta její mají svou tvář. Pokud chtěla holka působit odtažitě nebo rezervovaně, prosím, ale odtud až potud. Co děvčata dělala, muselo být společensky přijatelné i pro klienty. Pokud jde o štěstí, zdraví a věk, o inteligenci nemluvě, jsme na tom všichni stejně. Přichází a odchází.

„Umíráme po kouskách. Není to hned vidět. Jako roste strom nebo květina.“

Nechtěla mluvit o uvadání.

„Učím holky, jak používat své zbraně.“

„Dáváte podniku lesk,“ řekl major.

„Taky bych si přála, aby mi sem chodili bohatí a krásní.“

Můj společník si povzdychl; byl v tom stesk, jaký vyvolává vzpomínka. Nejsou snad vzpomínky jako ženy, na které nelze zapomenout?

„Nechají vás zažít, k čemu byste jinak neměl odvahu. Nebo co vylučují okolnosti. Nebo na co vaše žena, dívka nebo vy sám nestačíte.“ Zahrnulo to chutě, stud, nedostatek kuráže.

Vrátil se k majorovi, svému učiteli milostných vztahů.

Madam mu řekla: „Ve své sezóně jsem byla jako závodní kůň. Na dostizích, když si vsadíte, nezáleží na tom, kdo je druhý.“

Tomu major dobře nerozuměl. Docházel si sem pro tělesnou lásku, uspokojení bez důsledků. Měla ráda sebevědomé muže. Nechtěla, aby klient oslepl láskou, ale aby byl spokojený.

Pravidla podniku: zákaz domlouvat si schůzky se zákazníkem mimo podnik. Oficiálně tu neměli důvěrný styk, masáž. Děvčata zásadně neříkala, jak by to šlo jinak, než zákazník chtěl. Měly nařízeno, pokud nedošlo ke koupeli, umýt klienta alkoholem. Nesměly se opíjet nebo brát omamné prostředky. Jedna holka dávala zákazníkům prášek na spaní. Madam ji vyhodila.

Madam jim občas doporučila co a jak. Přála si pohodu. Připravila je na chutě mužů, podivnůstky starších a hodně starých, kteří si zaplatili výsadu spát vedle dívky, aniž se jí dotkli. Pokud usnula, zavázali se nesnažit se o nic, co by se někomu příčilo.

Vyskytly se výjimky. Muži, kteří namíchali děvčeti do drinku prášky. Musela některou vyměnit. Ofélie Chiracová měla ostré rysy kolem úst a druh dětské nevinnosti, pod očima váčky jako nemluvně. Její muž byl břídil, nechtěl nebo nemohl najít práci. Její dvě děti se chovaly jako puštěné ze řetězu. Každé ráno manžel vyžadoval, aby mu do podrobností líčila noční šarády a jak ji (podle něj právem) ponižovali. Bral si ji jako muž, chtěl její zadek. Ofélie si odhrnovala mastné pramínky vlasů z čela, rozmazávala oranžový pudr a trhala hlavou. Dokázala se postarat o rodinu a přijímal ji, jaká byla.

Ta druhá, co odešla, Gaudetta, byla vysoká holka se špatnou pletí a pokušitelským úsměvem. Madam navštívila jejich domek se spoustou příbuzných. Byla to solidní katolička s dobrou náladou. Málokdo by si Gaudettu představil s bičem v ruce. Ty scény líčila bezstarostně a se smíchem od ucha k uchu.

Ve své úloze vládkyně musela být tvrdá. S klientem začala jako vyšetřovatel. Jak se jim vede, co dělá rodina, jaký měli den. Vzápětí je obvinila, že lžou. Nařídila jim svléknout a lehnout si na břicho a kroutit se na omluvu za to, že byli tak zlí. Věděla, co dělá třít se o drsný povrch koberce pánevními kostmi. Koberec nebyl nejčistší, se skvrnami, které tu po sobě zanechali předchůdci. Ve druhé fázi si stoupla nad ně a nařídila jim, aby se obrátili. Žadonili, aby to nedělala, ale věděla, proč přišli. Dívala se na jejich rozevřená ústa.

Nechtěl to takhle od hereček Adolf Hitler? Některé spáchaly sebevraždu. Major tu poznal děvče, které mělo žaludek na to, co dělala, jen když si vzala omamný prostředek. Chodila, když měla hluboko do kapsy, vyhladovělá, se zkřehlými lícními kostmi, lupalo jí ve spodní čelisti. Nemohla uvěřit, že tu stojí s ostatními, než si ji někdo vybere. Zároveň ji potěšilo, když vycítila zájem, že si ji vyvolili a co za to dostane. Zažila pár skoupých, kteří s Madam handlovali o výši obnosu.

„Dnes vím o ženském pokolení víc než tenkrát,“ řekl můj společník. „Ženy jsou hádanka, pro nás i pro sebe. Soňa se líbala s kolegyní Brigitou. Vyprávěl jsem to majorovi. Ženy k sobě mají náklonnost, která není na překážku vztahu k mužům. Poskytují si, co jim muži neposkytnou. Vzrušuje to i muže. Slyšel jsem Madam, jak je napomíná, aby to nedělaly. Fascinovalo mě to jako vlny v moři, přelévající se v paprscích slunce jedna přes druhou, do nekonečna, až k čáře, kde se spojila hladina s oblohou. První pohlcovala druhou, slévaly se a opět rozdělily. Neznámé území, kde jsme předtím nebyli. Horské oko s modrou vodou, které se náhle objeví na vzdálenost tří kroků, nebo skála, na jejíž opačné straně je blankytné jezero, ohraničené druhou stěnou rokle, zalitá propast, opuštěný důl, na dně pod vodou nevyzpytatelné živly. Ženy ztrácejí zábrany. Přenechávám to vaší fantazii. Mít odvahu, snad jsem požádal, aby to udělaly znovu. Byla v tom odevzdanost, jejíž rozměr tušíme. Poddajnost, kterou od žen žádáme. Poslušnost nebo podřízenost, které bychom sami nebyli schopni. Snad pokora, která v každé ženě není. Pak jsem si lámal hlavu, jestli to Soňa udělala kvůli mně.“

Vrátil se do říše představivosti, kde je pro každého muže ke všemu ochotná žena. Také v jeho území se přelévaly hranice jako vlny v moři.

Pro majora měla Madam perličky. Podnik vedle, kde pro ženy tančili a vysvlékali se – i když ne až do těch konců – pro změnu muži. Pro Madam to nebyl objev, že muži jsou od pasu dolů každý jiný. Ženské vřeštěly úměrně vybavení tanečníků. Čím se liší muž od ženy ho zařazuje do uzavřené společnosti mužů; kromě toho, kdy se rozhodne naopak. Ženy si přišly alespoň pro pohled na to. Co si objevily? Krásu mužského těla. Silná stehna, pevné rozkročení. Hýždě. Možnost pokoušet, škádlit a dráždit, co běžně od žen vyžadují muži. Předstírat údiv. Vychutnaly každou vteřinu, kterou za své peníze dostaly.

Pro hezkou ženu je bolestné stárnout. Major ji ujistil, že do stárnutí má daleko. Madam se na něj usmála.

„Moje holky mají dokonalá těla. Bohužel, musejí do penze. Jako baletky.“

Soňa ožívala, když spatřila mezi klienty mladíka. Pár osmnáctiletých dostávalo návštěvu jako dárek k narozeninám. Cítila úlevu, že se vyhne lidem, z nichž jí běhal mráz po zádech. Mohla projevit mateřské pudy. Ukazovala jim co a jak. Nikdy to netrvalo dlouho. Masírovala jim záda a pozvolna směřovala dolů letmými doteky na citlivější místa. Připomínalo jí to pletení hladce a obrace, oběma rukama, ale to, co splétala, nebyl svetr. Přicházeli pro zasvěcení. Cítila jejich zrychlený puls. Byli energičtější a průbojnější. Usmívala se na ně, na změnu chlapecké plachosti v mužnou útočnost. Maličko předstírala vzdechy a sténání, aby je povzbudila, a uspěla. Držela je pevně, když skončili. Skládali jí poklony. Občas se ztratili stejně rychle, jak na sebe navlékli svršky, a zmizeli z jejího života i z její mysli.

Madam se vysmívala známým, které se vdávaly proto, jak jejich partner dobře vypadal a jak je dokázal zajistit. A opačně: muže, kteří si vzali první ženu, jejíž krása jim učarovala. Jako přejít v džungli přes močál s krokodýly po provazovém žebříku, jehož lana ohryzaly krysy nebo opotřebovaly deště, jak to viděla ve filmu. Mohla sepsat seznam plešatých, někdejších vlasatců, do kterých se zakoukaly její známé, a jak přibraly její štíhlejší přítelkyně kdysi s nohama jako laně, ňadry jako nadýchnuté růže a pletí dozrávající broskve, najednou s kotníky jako nohy od almary, při těle a v tučných tvářích vrásky. Z bohatých se stali chudí, z krásných upatlané. Z druhé strany podobně. Měla o manželství své mínění ovlivněné ženatými, kteří vyhledávali služby podniku. Každý měl své důvody. Každý krajíc chleba měl dvě kůrky. Viděla manželství jako pevnost, kolem které se drolí hradby. Metropoli, která se ztrácí. Mohl by jinak její podnik prosperovat? Přicházeli bohatší i chudší, ctižádostiví i odevzdaní, nadaní, schopní a úspěšní, i ti, co neuspěli.

Láska? Ještě nikdo jí neřekl definici. Je někdo, když se zamiluje, lepší, než byl předtím?

Jak dlouho lidé nebudou vědět, co je láska, budou přicházet do jejího a podniků objímajících svět jako poledníky, rozeseté, kde žijí lidé, v počtu, který se možná rovná počtu hvězd na kusu nebe nad hlavou. Zákonodárce z nich ještě dlouho bude bolet hlava.

Čemu se říká láska, oddanost, věrnost, nevěra, soulad i nesoulad, úcta i neúcta, vůle a nevůle a neschopnost čelit bouřlivému počasí byl osud jako v oblíbeném šlágru, který zpívala americká poločernošská zpěvačka Lena Home.

Profesor řeckých dějin jí vyprávěl o Kirké, která proměňovala muže v prasata. Jmenoval Joyce, který zhustil deset roků putování Odysea do jediného dne irského žida z Dublinu. Ze Sirén udělal dvě děvky v baru. Ze zmíněné Kirké bordelmamá.

Kámen, který se snažil převalit přes hřeben kopce Sysifos, znala sama. Snad to napsali podle ní, soudila. Profesor jí líčil Médein recept na omlazení. Přiměla dcery, aby zabily otce, a aby ho potrestala, zabila obě. V ohnivém voze prchla na oblohu. Vařila berana, aby přesvědčila dcery, že to je lektvar k omlazení; v okamžiku, kdy ho hodila do kotle s vroucí vodou, vzápětí vyskočilo jehňátko. Dcerušky si daly říct. Starého otce odpravily. Převařovaly ho v kotli, ale nic mladšího nevyskočilo. Tantalova muka? Stát po krk v jezeře, a chce-li se napít, voda se ztratí?

„Co muži chtějí, je posloužit. Dostat, co nedostanou od manželek, milenek nebo přítelkyň. Děvčata se neptají: A co z toho mám já? Nebo, co ještě dostanu, jak se někdy ženy mužů ptají.“

Madam to měla ve své hlavě, zdobené obarvenými vlasy, za roky, než se dopracovala střechy nad hlavou.

Dva hříšníci dohromady dávají v součtu jednoho ctnostného, když už ne světce. Jako dva strávníci, kteří nejedí maso, jsou v souhrnu vegetarián, smála se. Logika byla neúprosná. Ze školy si pamatovala Ludolfovo číslo, což si major naopak zopakoval v důstojnické škole, aby znal matematické poučky.

Madam připustila, že přicházejí muži, jejichž touha přežila jejich výkony. Nedali se odradit. Esence muže? Odkud vychází jeho chtění. Co je esence ženy, o tom se váhala vyslovit. Schopnost ženy pod čtyřicet počít a porodit dítě. Vyčlenil ze zorného okruhu ženy, které už nemenstruují.

„Život je čekání,“ řekl major Madam.

„Na co?“ chtěla vědět.

„Na další krizi.“

Nepřijímala ženy, které už nemenstruovaly. Tvrdila, že vysílají nesprávné signály. Filosofové, pokud šlo o tělesnou lásku, selhali. Ani s náboženstvími nebyla spokojena. Regulace všech náboženství se míjela s řešením. Kněžím doporučovala se oženit nebo sem občas zabloudit. Věděla, že láska je stejně silná jako láska k životu nebo nutnost jíst. Množení? Dala za pravdu pověře, že z čisté lásky se rodí děti se silnějším charakterem. Instinkt je silnější než vůle. Od děvčat očekávají muži, co sami nemají.

Muž ztrácí touhu úměrně naplnění. Jsou muži, kteří s poslední kapkou pojmou takový odpor k ženě, že nesnesou ani pohled na ni. Závidí muž ženě její schopnost rodit? Žena muži jeho schopnost?

Halí se to do roucha lží. Co je, nebo není hnusné? Omluva mužů pro jejich nevěry, neúprosnost, pokud jde o nevěru ženy?

Pro Madam byla děvčata krásnější mezi sedmnácti a dvaceti. Vybírala si zdravé, i na pohled. Dávala přednost hezkým. Kyprému masu, hebké pleti.

Vysmívala se mýtům své doby. Žena neudrží tajemství, muž ano? Žena je slabší pohlaví? Ženy to nezajímá tolik jako muže? Chtějí mít manžela, děti, zařízený byt a pak ať si muž poradí, kde a jak chce? Slušní lidé nekradou? Znala paničky, které – aby si něco dokázaly – chodily do obchodních domů za pět prstů.

Vybírají si manželé chytré ženy? Opravdová láska je věrná? Stačilo jí v duchu obrátit každé desatero naruby.

„Život je kompromis.“

„Jistě,“ odpověděl major. „Jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet.“

„Mohla bych s vámi žít,“ řekla.

Madam se snažila děvčatům vysvětlit, proč mají lidé sklon jeden druhého vystát. A naopak. Měla souseda, nikdy jí neodpověděl na pozdrav. Zdravila ho. Díval se mimo ni nebo skrze ni. Nenáviděl ji. Proč? Nevole rodí nevoli. S kvalitami holky nebo s její inteligencí to nemá co dělat. Bohužel ani s inteligencí toho, kdo to způsobuje. Lidi se buď mají, nebo nemají rádi.

Major se svěřil Madam se svými představami z raného mládí. Jak se utvářel jeho apetit. V sedmi ho pozvala na pavlači maminka spolužáka, se kterým – spolu se svým bratrem, o půl hodiny starším dvojčetem – chodili do školy. Rozepjala si blůzu, uvolnila si prádlo a nabídla mu ňadra, aby sál. To předurčilo jeho náklonnosti. Jejich vztah ztroskotal, když chtěla, aby byl přítomen v manželském loži, až večer přijde její manžel, důstojník z povolání, který návrh zamítl. Mazlila se s ním jako maminka. Dostal tabulku hořké čokolády.

Ve čtrnácti ho pozvala na procházku poštovní úřednice. Šli s bratrem z kopané. Řekla, že se jí líbí víc než bratr. Zavedla ho pod most.

„Neumíš to?“

Nechala ho pod mostem, aby šel po svých.

V sedmnácti ho zasvětila do tajemství listonoška. Zdárně se oženil.

Rozvod zavinila nymfomanka z vojenské kanceláře. Opustila ho. Žil jako starý mládenec.

Dělal si seznam prostitutek, s nimiž utrácel. Vzal si vzor ze spisovatele Grahama Greena, katolíka v komunistickém hnutí a rudého nebezpečí v kostele, který měl stejně dlouhý (sedmačtyřicet jmen, adres a dat) seznam.

Madam ho měla ráda. Dávala mu – i jeho kamarádům – slevu. To, řekl major, mu pomohlo si uvědomit, jak čas nelení. Senioři dostávali u Madam slevu až třicet procent.

Majora vyloučili z vysoké válečné školy pro neřest ve Francii neslýchanou: děvkařství. Odcházel z učiliště s podlitinou pod okem. Namlouval si dceru i ženu ředitele vojenské školy. Pokud šlo o milenky, byla každá milá, čekala na svého drahého, který ji už tak dlouho deptal, přičemž jí říkal, jak ji miluje, a ona mu stejně nevěřila, až se z ní stala mrcha. Muži holdují nevěře častěji než ženy, ale s kým by se spouštěli, nebýt přinejmenším stejně tolik nevěrných žen? Každá z majorových milostnic doufala, že vymění manželku za ni. Nezměnilo se to.

Nevěstinec mu vyřešil, co mu příroda nadělila v hormonech. Odcházel do severní Afriky, Casablanky, mezi břišní tanečnice obdařené i kapavkou. Naučil mě karetní triky. Měl svoje teorie štěstí. Žárliví manželé a milenci ho mohli odkrouhnout. Ozdobit jeho oko podlitinou byla splátka. Vyhýbal se blondýnkám s přelivem, brunetám se zkaženým dechem, ženám s knírkem. Věřil v obludu z Loch Nessu. Jezdil k jezeru s nadějí, že příšeru uvidí. Třináctého nevycházel z domu a černou kočku přes cestu pokládal za záruku příští podlitiny. Odjel se svým ohryzkem, kterému jedna z dívek v Puffu říkala třetí kotník. Sjížděl majorovi nahoru a dolů jako ložisko. Řekla mu, že je sukničkář. Voják každým coulem. Opravdový důstojník.

Naposled si provedli souhru cinkajícího zvonečku a peněz v majorově kapse.

„Major mi vyklidil pole u Soni. Bylo horko a ženské se lepily na muže jako mucholapky. Měl rád, když se potily, vedrem rozpařené. Do jak lehkých hadříků se odívaly.“

„Nemravnost podvrací krásu, ale mravnost ji nepodporuje,“ řekl teď.

Zakázané ovoce? Nezacházel do podrobností. Pamatoval si názvy šlágrů Josefiny Bakerové, Maurice Chevaliera a Charlese Treneta či Jean Sablonové. Mistinguette. Ca! C’est Paris z jedenatřicátého roku a pořád ještě neozpívaná. La Machine a La petite Tonkinoise. J’suis pas millionaire. Parfémy, které Soně připomínaly léčivé byliny nebo sibiřské maso, čínské kořínky anebo valeriánské kapky či včelí pyl. Ráno polykal vitaminy, zinek a výtažek z ostružin, zázvoru nebo ženšenu. Bylo nemožné vymknout se francouzskému vlivu. Nedal si vymluvit, že Němci si zase půjdou po krku jako ve válkách, které nevynechaly jedinou generaci.

„Je to země, kde je láska mimo mravnost nebo nemravnost. Odpadají otázky ano, ne, mám, nemám, je to správné, nesprávné. Měřítkem je pro ně lhostejnost ke všemu, co s tím nesouvisí. Snad to vždycky ani nejde. Láska je magnet i žíravina, rozpouštědlo i lepidlo. Slunce, měsíc, hvězdy, den, noc, soumrak, svítání. Svět pro sebe. Mimo věčné pravdy. Lidé, co milují, jdou za svým bez ohledu na všechno. Co máme společné. Zvířata, ptáci a ryby, brouci a lidi a stromy? Co nás žene k tomu, abychom, můžeme-li, si vyzkoušeli všechno.“

Mohl se už pouze opakovat: Kdo by chtěl kvůli půstu od ženy dostat infarkt jako jeho přítel?

Vracel se k něčemu, co zdánlivě nemá paměť.

Předával mi plamínek svíčky, koupené v kapli neznámého vyznání. Soňa chtěla vědět, kdy má narozeniny nebo jmeniny, četla mu z ruky, z karet, prorokovala mu štěstí v armádě a až se vrátí na šachtu.

Řekla mu, co se naučila. Rozumět signálům, které si vysílají. Co člověka spojuje se zvířetem, které neumí mluvit. Co ho zároveň polidšťuje i vrací ke zvířeti. Navrácený pohled, aniž by padlo slovo, přestože si už vyměnili to nejzákladnější.

Napadlo mě, že láska má svou setrvačnost, mrtvý bod nebo příliv a odliv, paměť i zapomnění, vrcholy i propasti, ponorné řeky, svůj život a zánik nebo svůj posmrtný život, kdy je nebo trvá, podobná ozvěně, která neutichá.

Vypadáš zajímavě, řekne jeden druhému signálem, beze slov. Taky si to myslím, odpovídá ten druhý nebo druhá. Myslíš, že bychom se k sobě hodili a shodli se? Měli bychom to zkusit? Mluví k sobě oči, hlavy, těla od pasu dolů a od pasu vzhůru. Dohodla se ještě dřív, než jim pomohl rozum. Domlouvání se pomocí slov? Snad to člověk ani rozumem nekontroluje, aby to nezničil. Nebo se to řídí vlastní vůlí, vkusem, chutí?

Jakmile Madam rozhodla, s kým dívka půjde, nebylo vyhnutí.

Nedoporučuje se líbání, ale je těžké mu úplně zabránit, řekla Soňa. Nic citově závazného. Nic brutálního. Zákaz vždycky nefunguje. (To už jsem věděl.)

Madam přidělovala úkoly jako velitel batalionu, co komu sedí nebo nesedí, podle toho je posílala. Ne každá se hodí pro všechno. Stejná pro všechny je hygiena. Nutnost brát si ochranu. S ním udělala Soňa výjimku.

„S mládenci jako ty jsem učitelkou,“ řekla Soňa. „Se starci jsem vzpomínka na bílé maso, kdoví na co všechno? Jsou lidi, kterým stačí se dívat. Prezident společnosti, například. Dva bankéři už na odpočinku. Starý, téměř poloslepý strojvůdce. Starší pár si zaplatil noc, aby ji vedle mě prospal. Snad je to vrátilo někam, odkud není návratu. Jsem nerada jen služkou. Kusem masa. Číslem v podniku.“

Ušlý zisk si Madam vynahrazovala pronajímáním jedné místnosti pánům. Vyzdobila ji portrétem spisovatele a obrazem tří obnažených mužů u studny od německého malíře von Hoffmanna. Spisovatel na obrázku měl znavené a propadlé oči, vystouplý ohryzek jako major, nad límcem a černým motýlkem. Nepovzbudily ho ani nejvyšší literární ceny. Polovina jeho dětí spáchala sebevraždu. Pak tu byla leptaná pohlednice dvou mužů, kteří na sobě klečeli. Neměli víc než černé ponožky a gumové podvazky s přezkou.

„Tělesnost vykrádá někdy to, čemu říkáme důstojnost,“ řekl.

Psychiatr osvětlil Madam, z jakého prostředí se rekrutují její děvčata. Ošetřoval pasáka, kterého Madam znala. Pasák věděl, že holka, kterou zneužil (znásilnil) otec nebo bratr, udělá všechno.

Major si to nenechal pro sebe.

Vrátil se k Soně. Měl strach, že bude špatně spát? Co v něm uvolnilo řečnost, na kterou nevypadal? Bude se chtít ve snu zbavit hadů, které v něm vyvolá bludiště paměti? Hlas stínu? Uslyší v noci třesk rozbitých zrcadel nebo stolní lampy a probudí se s modřinami a škrábanci, aniž by ráno věděl, co se mu zdálo? Bude spát při světle? Jméno Soňa pro něj znamenalo tesknou píseň, kterou slyšel zevnitř, a tlačily se mu slzy do očí. Hymnu, pro kterou lidé umírají.

Ano, ví, co je láska. Zajisté ji miloval. Možná až dodatečně. Láska neuznává čas. Sen, z něhož se někdo probudí a jiný ne. Ti šťastní nešťastní. Anebo nešťastní šťastní?

Tělo je hrdost, sláva a důstojnost, síla a tajemství člověka. Slabost člověka. To pradávné, posvátné, tolikrát zneuctěné a mrzačené a zase silné.

Umění žít zahrnuje i schopnost zacházet s tělem ve vzájemnosti a úctě k tělu a s tělem toho druhého. Škoda, že to není jednoduché jako vzít si aspirin nebo vitamin C.

V tu chvíli stál můj společník s pohledem odvráceným do sebe nebo daleko, možná k puffu U Zlaté růžičky. S představou Madam, Soni a Brigity a Gaudette a děvčat, která v duchu viděl.

„Milovat zahrnuje mnoho věcí,“ řekl. „Očistnou lázeň. Naplnění. Něco náboženského. To ještě pohanské. Jistě i vlastnost odpouštět, rozumět, mít sílu přijmout s přijatelným i méně přijatelné, s pomilováníhodným i to nehodné. Je to nevyslovitelné.“

Pochopit člověka i s tím, co na něm nemáme zrovna nejraději.

Mít kam se vracet. Vnitřní rezerva. Vyhmátnout smysl, ne-li všeho, alespoň něčeho.

Mohl to se Soňou z nevěstince? Někdy jsou lepší otázky, na něž si neumíme odpovědět.

Snila Soňa o dětech, které by mohla mít, a měla představu s kým? Počítala svůj ubíhající čas? Svou časovanou bombu? Jaká manželka by z ní byla? Řekla mu, že už nemusí být zvědavý na to, co dělají rodiče v noci, když zavřou dveře ložnice.

Vyprávěla mu o dceři továrníka z Lilie. Zamilovala se do dělníka v kotelně tatínkovy továrny. Měl maminku z Tunisu. Po třech dnech, co utekla, ji přivedla policie. Otec ji dal hlídat. Vstoupila do kláštera, ze kterého také uprchla. Přivedli ji zase nazpět. V osmnácti to zkusila inkognito u Madam v puffu U Zlaté růžičky.

„Znala jsem horníka, který si vzal děvče z takového domu,“ řekla. „Byla mu věrnější než on jí.“

Naposledy vzal Soňu na výlet k jezeru, které se jmenovalo Radost. Břehy byly skalnaté, voda průzračná. Soňa se bála vodních hadů. Svěřila se mu, že se bojí stáří. (Všechny, včetně Madam, se toho strachovaly.) Nechtěla by být vševědělka, jako stařena zlá jen proto, že už nebude bez vrásek, s nakřáplým hlasem a scvrklou kůží, kulhavá, shrbená a závistivá a protivná i sama sobě. Nebo nemocná, chromá, s děravým mozkem jako stařeny, které už nedojdou ani na záchod. Nebo žít jako abatyše.

Z Francie se dostal s armádou do Anglie, Dunkerque v zádech. Na vycházce s kamarády v Londýně na South Gate hrála kapela třetího pluku horských dělostřelců. Potkali tam tři studentky. Uměly francouzsky. Nabídly jim místo vedle sebe v trávě. Pozvaly je domů. Bylo pozdě. Ve stanici podzemky na King’s George oznámily, že si někam dojdou, aby počkali. Čekali – marně – šedesát minut.

„Byli jsme předčasně spokojeni,“ řekl. „Všechno vypadalo slibně, skoro jistě. Málokdy se chlap tak zmýlí jako v ženské.“

Přepustil místo v autobusu ženě, která si přečetla na jeho nárameníku, k jaké armádě patří. Vzala ho domů. Vyložil si to falešně. Otevřel jim manžel. Pozvali ho, aby u nich přespal.

„Na každé dobrodružství jedno fiasko,“ řekl. „Ženy jsou záhada. Nemá to začátek ani konec. Občas pro některou není jedna a jedna dvě. Váží ctnosti a nectnosti na jiných vahách. Něco jim na všem chybí. Máme stejný slovník, a přitom se těžko domlouváme. Neopíjejí se, aby zabily samotu. Stačí jim společnost jiných žen. Mají pro nás něco opojného. Nedá se to měřit nebo vážit, ale jsme z nich omámení, opití a všechno je v jejich blízkosti příjemné, hezčí a přijatelnější; topí se v tom ano i ne nebo co kdyby. Na deset minut vzájemné přítomnosti jste narkoman. Je to tak i naopak.“

Podvečer skončil. V hotelu i v restauraci už otevřeli. Sledoval korzo. Naštěstí si nás nikdo nevšímal. Žádný (až na ty nevšímavé cikánské děti a výrostky) nás neslyšel. Věděli jsme oba, co to v něm vyvolalo.

„Je tu pěkně. Ten vyslanec tenkrát řekl, že se máme dobře rozhlédnout. A to nejlepší, co uvidíme, uplatnit doma. To je hodnota emigrantů, kteří se vrátí.“ Dodal: „Jsou to pořád ty dvě věrné i nevěrné sestřičky: válka a mír.“

To už říkal. Obešlo to kruh jako my náměstí. Přemýšlel jsem o tom, co řekl o kráse v ženě (mluvil o té vnější tělesné), která dělá z mužů narkomany, aniž něco vypili. O signálech, které si vzájemně vysílají těla. Snad, možná, v jisté míře tak působí lidé na sebe vzájemně. (V mém případě. Není dobré býti člověku samotnému, jak se píše.)

„Ubytujeme se nejdřív, nebo se radši najíme?“

„Čemu byste dal přednost?“

Už jsem měl hlad.

„Nejde to oddělit, krásu od mravnosti,“ řekl ještě. „My nejsme nesmrtelní. Krása těla i duše ano.“

Usmál se. „Proč myslíte, že chodíme k holiči? Vydáváme tolik peněz za šaty, boty a kravaty, za šátky a čertví za co ještě?“

Nikdo nemůže zůstat nedotčený tím, co vidí. Hledal, co měl s mladými na korze společného.

„Co získáváme a ztrácíme zároveň,“ řekl.

Mluvil o vášni, která stravuje důstojnost, jako když hyena ohryzává mrtvé zvíře. Čím se samota podobá supům. Proč trpělivost dělá téměř z každého světce. O nenávisti, která se mění v lásku, a naopak. O přirozenosti a nutnosti a jak to souvisí s tím, čím se můžeme cítit svobodní. O nutnosti, mírnosti a bázni, o jejím opaku, smělosti, líbání, krutosti a soucitu spojených s tělem. O vděku, který přerůstá v přátelství a přátelství v lásku, o zbabělosti a zlu. O lakotě, ctižádosti, úžasu, opilství a smyslnosti. Pak řekl: „Opíjíme se, aniž bychom spolkli slzičku. Nikomu se nechce vystřízlivět.“

Pak řekl: „Viděl jsem ve Francii plakát: V mládí se honíme za penězi, a když se jich k stáru domůžeme, začneme se honit za mládím.“

A nakonec: „Jsme kejklíři.“ Zasmál. Asi věděl proč.

O nevěstinci ve Francii skončil. Ne o tělesnosti. Erotika je krása, touha, obdiv. Sex je množení, vášeň, chtění. Slepý hlas přírody, nepotlačitelný pud. Tělocvik, jestli to už chce zlehčit. A všichni jsme klauni. Nic nezesměšní člověka jako jeho tělo. Vyznával Platona, že o sexu se má vyjadřovat člověk – nemluvě o spisovatelích a veršotepcích – s největší zdrženlivostí. Je nevkusné zdůrazňovat zvuky, pachy a výtoky. Kdo je nahoře, dole. Důležité je, co člověk vnímá. Tělesná touha a láska se podle jeho mentora vyjadřuje ve stupních. Pohledem, od pohledu ke slovu, od slova k doteku a od doteku k objetí a od objetí k tomu božskému. Byl to Řek, který dával přednost chlapcům.

Končil: „Dokud tu budou chodit po korzu tahle krásná, tělem vyhladovělá děvčata, zralá pro všechno, co jim dala příroda, a tihle silní, nespokojení kohoutci, celý horký podvečer, ve kterém je ve vzduchu tolik chvění jako vůně lesa a léta a jako hvězd na nebi, buněk v mozku, hvězdného prachu, o jehož vlivu nic nevíme, tolik nenaplněných přání a chtění, promarněných erekcí, a nakonec půjdou spát sami, do vlastní postele, nenaplní mě to štěstím. To pro mě není revoluce.“

Pak se znovu usmál: „Jak se říká: ráno je mi sedmdesát, v poledne čtyřicet, večer osmnáct.“

Zazubil se. Nebyl v něm hněv. Trochu strojené, částečně i ryzí rozhořčení. Nemohl jsem vědět, co se odehrává za kadlubem jeho zpoceného čela. Nechal na sebe působit to nehmatatelné, krásu, mládí a kouzlo tělesnosti. Co člověku vdechla příroda, aby si zajistil příští pokolení, ryby potěr, zvířata své mladé a člověk děti.

Po večeři jsme se šli ubytovat, každý v jiném poschodí. Měl jsem ve městě přítele, kterého jsem navštívil a nakonec jsem přespal u něj.

Už jsme se neviděli. Každý někdy potřebujeme někoho, komu se vypovídáme. (S tím důvěrnějším.) Není lepší svěřit se někomu, koho náhodou potkáme a sotva se s ním ještě uvidíme? Jednou někdo nám, podruhé my někomu jinému?

Slepice

Oba muži v cele předstírali při příchodu dozorce ke špehýrce lhostejnost. Jeden z nich ležel: hověl si, s nohama skrčenýma v kolenou, sotva starší než čtyřicet; měl čokoládové cikánské oči, které stále uhýbaly, husté černé strniště, jímž jeho snědá tvář ještě ztmavla. Druhý stál švihácky, opřený loktem o železnou pelest pryčny jako o barový pult. Za druhou rukou, kterou měl v kapse, už byla zděná prohlubeň okna a mříže. Stíny, vrhané světlem slabé žárovky, mu obkreslovaly na zdi nos a bradu; vypadalo to, že tu je vlastně dvakrát. Hlášení byli povinni podat, jeden ústně a oba v pozoru, jen kdyby bachař vstoupil. Byli – dá se říct – spokojení. Přes den lepili deset hodin pytlíky a připsali jim k dobru deset korun. Zbytek se strhl za náklady vězení. Na cikány vypadali smíření s existencí, kdekoli měli střechu nad hlavou, a na erární vězeňskou stravu si nestěžovali. Byli vysocí a statní. Mluvili plynnou češtinou; jejich rody se tu zabydlely a přizpůsobily už dávno. Nebýt o něco snědší než zralé kaštany, s jiskrnýma tmavýma očima, mohli se vydávat za přistěhovalé Jihoslovany, kočebráky z první republiky, kteří si nosili své skládací krámy, s kartáčky na zuby, lžícemi na boty a zavíracími kapesními noži, sponami a prstýnky a bižuterií na břiše.

„Poslední pětku, když bude papírová, mi podepíšeš a já zase tobě,“ řekl ten starší. Se snědou tváří, odvrácen od světla žárovky, vypadal jako americký filmový milovník dvacátých let Valentino. Trochu mu připomínal španělského přítele, který po prohrané válce emigroval do Ruska a pak do Prahy, kde pracoval ve španělském vysílání v rozhlase. Jmenoval se Enrico Viktorero. Říkalo se mu Kike.

„Zásadně se nepodepisuju na bankovku, na kterou otročí mukl celej den,“ odpověděl druhý s ostře řezanými rysy, směrem ke špehýrce.

„Není nad zásady. Mohli by tě zvolit prezidentem. Čtyři milenky bokem ti nevadí, a na pětku by ses mi nepodepsal?“

„Když se ti to nelíbí, polib mi šos.“

Do vědomí třetího muže nevstoupili oba silněji než poznání, že je to společná cela. Přivřel oči. Ve skutečnosti se před nimi styděl. Nebo se ostýchal za ně. Nedokázal se srovnat s tím, že je v cele jako zločinec. Neměl tušení, za co bručí ti dva. Bytostně cítil, že sem nepatří. Je to nedorozumění.

Špehýrka za jeho zády se teď zase cinkavě odkryla; když se otočil, spatřil masité rty dozorce, který dovnitř vzkázal: „Za chvíli zhasněte.“ Na to záklop špehýrky spadl.

„Jakej seš?“ ozval se za chvíli ten o poznání snědší. (Čistil si nehtem palce černé měsíčky ostatních prstů druhé ruky.) „Obyčejnej jako my, anebo politickej?“ Byla to řečnická otázka? „Mluvíš německy, nebo sis ukousl jazyk?“

„Nech ho odležet,“ řekl švihák. „Pak se nám představí. Můžu se mu taky podepsat na bankovku, až si vydělá. Vypadá jako šlechtic.“

Měl na sobě hadry s pozůstatky někdejší elegance. Úbor složený ze třech obleků. V hlubokém hlase zazníval výsměšný trylek.

„Hádej, Marion, co má pán v kapse nahoře u saka? Jestlipak mu nechali legitimaci?“

„Co myslíš,“ zeptal se švihák. „Seš devizovej? Měl bys to vypláznout. Žádný podrazy. Jako na koupališti. Vypij si svoje pivo a zaplať. Buď za všechny, nebo hlavou.“

Za oknem venku propluly údery zvonků, klášterní klinkání plné opuštěnosti, pozdního večera. Věznici v Ruzyni obklopovaly okraje města, ze kterého jezdil pro civilní obyvatelstvo od konečné stanice autobus. Zamřížovaným oknem sem doléhaly zvuky nákladních automobilů, občas houkání lokomotivy, lidské hlasy a štěkot psů a zvuky, jež nešlo rozlišit. Celou proplouval šum jako hladina vzdálené řeky. Blízký nedosažitelný volnější svět.

„Prší,“ řekl ten s ostrými rysy.

Udělal za jeho zády posunek.

„Nech ho ustlat, pak to vyklopí,“ prohodil snědý.

„Poslyš, zítra uhnětu ze střídy kostky a hodíme si.“

„To by bylo rito,“ řekl švihák pohrdavě.

„Tohle sáčko ti nevoní?“

„Má moc záplat,“ řekl švihák. „Tak pro krmiče v pavilonu opic.“ Kradmo pohlédl na kabát nového příchozího.

Stále si opakoval: Jsem čistý. Nějakému mizerovi jsem překážel. Proč se to muselo stát zrovna mně? V duchu uviděl ve světle cely stříbrnou tečku, do níž se vtělilo to slovo. Nikomu jsem nic neudělal, ničeho jsem se nedopustil. Vysvětlí se to…

„Zhasni!“ řekl snědý.

Švihák otočil vypínačem a snědý zívl: „A ty zavři okno! Táhne. Chceš, aby nám sem napršelo? Nebo chceš zase nakládačku?“ dodal výhružně.

Oba mu připadali vzdálení. Nemohl si na ně zvyknout. Spustil mezi sebou a jimi stěnu. (Spíš síť.) Svět vypadal jinak než ještě včera. Matka říkávala, že změna je nutnost i bolest. Čím se mohl provinit? Špatnou prací? Viděl to někdo jako sabotáž? Trestuhodnou nedbalost? Kolik může dostat? Snažil se myslet na to, že venku prší.

Napomínal se: nesmí pochybovat. Zmalomyslnět. Musí se opírat o své čisté svědomí. Nic se mu nemůže stát. Upínal se k něčemu mimo celu. Chce vidět bacil, aby viděl nemoc? Nemoc, aby viděl selhání? Cítil, co ho duševně rozházelo. Musí se vzpamatovat. Dát se dohromady. Je uvnitř tak vratký? Z čeho se obviňuje, aniž by znal, proč ho zavřeli?

O kom, o čem smí pochybovat? O čem musí? O sobě? O svých nejbližších? Probíral se těmi, jež neznal. Proč se cítí vinen, třebaže nic neudělal? Bude si připadat jako jeho dětský hrdina hrabě Monte Christo? Venku se rozpršelo hustěji.

Probíral, co možná udělal špatně. Smět pochybovat o něčem, o čem si myslel, že je skálopevné? Snad bude mít štěstí, jako je měl ve válce. Za války spoléhal i ten nejlogičtější člověk zbavený předsudků na štěstí. Stačilo být ve střehu. Každý má svůj osud. Věci, které nepředvídá.

Vracela se mu představa strojvůdce, který vykolejil vlak. Nikdo už mu nebude věřit.

Co udělá z člověka jeho povahy odpovědnost? Myslel na to, jak se štěstím prošel válkou. Koncentračními tábory.

Pořád pršelo. Takhle proprší celá noc.

„Jak dlouho, myslíš, že tu bude?“ zeptal se do tmy švihák.

Mysleli, že spí?

„Nechají si ho tu, než ho zloměj. Připlazí se po břiše.“

„Když se nepřizná, dají ho do jiný cely.“

„K vrahounům, co nesnášejí nevinný.“

„Ty mu naklepnou lebku.“

„A natrhnou půlky.“

Nerozuměl.

Hlavou mu blesklo, kolik lidí už skončilo ve vězení k údivu všech, kteří je znali. Někteří po závratné kariéře. Bylo v zájmu vedoucích to chtít takhle? Budou ti čistí ve vězení a druzí u moci? Po válce se to s lidmi, které znal z táborů, takhle rozdělilo. Půlka nezištných skončila v celách a ti druzí nahoře.

Zkoumal své svědomí. Měl za to, že je neúplatný. Co udělal špatně? Komu? Kdy? Jak? Nabádal se k pokoře. Myslel na válku, kterou prožil v německých lágrech. Jak začínal. Co si myslel poté, co přežil.

Nechtěl se zpronevěřit ničemu z toho, v co věřil. Nepochyboval o tom, že zájem země je primární, teprve potom přijdou na řadu vlastní zájmy. Nepřeceňoval se. Neměl by pro osobní nepohodlí zapomenout na nic. Představil si vševidoucí oko, jako když ho maminka v předškolním věku strašila pánbíčkem. Jak dlouho tu bude? Nesmí dopustit, říkal si, aby mu pocit neviny zastřely potíže. Nahlodávaly ho pochybnosti. Co mohl udělat? Čím se mohl provinit? Rozbolelo ho ve spáncích.

Napadlo ho, že namočí-li se člověk do něčeho jako teď on, padá do hloubek sebe sama. Tam někde v něm je tma. Tak se už dlouho necítil. Naposled na začátku války, v lágru. Napomínal se, aby myslel na něco jiného, než se mu rozskočí hlava.

Vzpomněl si na odpoledne a večer, velice vzdálené. Tenkrát mu tatínek u stolu řekl, aby mu skočil dolů na dvůr pro rybářské náčiní. Nechal stát pruty a podběrák opřené o garáž domácího. Pokud měl otec dlouhou chvíli, spravoval kuchyňské hodiny po babičce Růže z otcovy strany. I kdyby šly přesně, vymyslel by si chybu, aby je mohl spravovat. Fascinoval ho čas. Chtěl rozumět, čemu nikdo nerozuměl?

Byl malý. Ve tmě se mu zdálo, že mimo známého světa je ještě neznámý, skrytý v šeru, asi jako se otci zdálo, že vedle času, který ukazují hodiny, je ještě nezbadatelný čas, mimo lidi nebo tikot, ručičky a ciferník. Kývl, že půjde. Vedle v domě bylo skladiště truhlářské firmy a z druhé strany konzervárna s drůbežárnou. Slepice kvokaly ze tmy; pronikalo to pípavě tenkými laťkami kurníků jako zvuky strašidel. Plot zleva byl děravý; klece kurníků stály narovnané na sebe do výšky (po šířce) chatrné dřevěné skořepiny. Ve dne hranaté, podobající se postaveným neckám. Nikdo by tatínkovi jeho štípané pruty nesebral. Všichni byli všem na očích. Neměli věci na zámek. Neodvážil se otáčet. Běsi ho štvali; zároveň mu zabraňovali v běhu. Zmírnilo se to, když zase vyběhl po schodech do prvního patra, otevřel dveře kuchyně a pohlédl do světla. (Tatínek, maminka. Bezpečí, útulno. První, když ráno otevřel oči, a poslední, než večer usnul. Spolehlivý svět a věk. Vše na svém místě, včera, dnes, zítra. Jeho báječný dětský život.) Tatínek se ho zeptal: neměl strach? Nelhal. Kuchyň byla modrobílý mlýnek na kávu na stěně, babiččiny hodiny, které už tatínek složil a pověsil, bílé kachlíky ve třech řadách nad sebou zapuštěné nad plotnou; kuchařka povívala nad truhlíkem: lněný obraz s modrobíle vyšívanou kejhající husou a říkankou o čistotě; pod stropem medové hádě mucholapky; uprostřed stůl, z něhož tatínek stáhl ubrus a udělal ponk jako v hodinářské dílně. Maminka odcházela do tiskárny ob týden na večerní směnu; zůstávali doma s tatínkem. Také v kuchyni stála modrá kredenc s trojími zasklenými dvířky, plnými marjánky, muškátu a bobkových listů a nádobí, notně potlučeného; tatínek šetřil, aby mohl syna poslat do škol. Na stole bez ubrusu hráli s tatínkem lízaný mariáš. Tak bylo všechno ten večer, jako vždycky. To temné odcházelo. Strach je nejistota. Člověk se bojí toho, co nezná. (Tomu nepřišel na kloub ani později, už jako student.) Tma vypadá tajemná, ale není. Země se otočila zády ke slunci. Ten večer s tatínkem vyhrával.

Všechno dospělo nazpět k téhle chvíli. Nebyl to modravě stříbrný skleněný pruh teploměru nebo kapička rtuti. Cítil horečku, bolest hlavy, shluk slov, která nedávala smysl. Přiznat se. Lhát. Pít. Zákony. Nepřátelé. Odrodilci. Signály nesmiřitelnosti i do vlastních rodin.

Tenkrát si vzal do opravy ještě pendlovky z ložnice. Než začali hrát karty. Vytáhl gramofon přinesený ze smetiště. Tatínek opravoval hrací strojky, břitvy a nejrůznější mechanické pomůcky a stroje pro nájemníky bytů se společnou pavlačí. Měl ruce stvořené pro jemnou, důmyslnou práci. Na nákladovém nádraží se tolik neuplatnily. Měl silného tatínka. Kvůli němu se celý svět zdál celistvější. Dělník z vagonky mu přivezl z Ruska, kde byl s delegací, desku. V drážkování na jedné straně byla suchopárná řeč muže, který hovořil o proměně světa revolucí. Skřípavý, věcný, skoro nepříjemný hlas. „Nikdo nás nemůže porazit, kromě nás samých.“ Na rudém štítku uprostřed jméno: Mikuláš Lenin. Na druhé straně desky přeskakovala černé drážky Internacionála, už odřená přehráváním. Přehrával si ji v neděli nebo na narozeniny některého z jeho kamarádů. Když ho přijali na gymnázium. Minulost byla pro otce křivá hůl, o kterou se opíral. Nevítaný host. Hlídal synovu nezkaženost. Budoucnost znamenala dostaveníčko s nadějí. Proč si dokázal odtrhnout kvůli jeho studiu sousto od úst. Začalo se zatahovat. Připustil, že je to deštivé poledne. Do večera se – doufejme – vyčasí. Tak tatínek viděl svůj svět.

Desku ten večer vybalil tatínek z maminčiny sametové sukně. Byl u vytržení. Nic jako Skákal pes přes oves, o veselosti, která nemá důvod. Snad se tatínkovi zdálo, že se drží za ruce s dělníky celého světa a jejich válka je spravedlivá. Melodie spolu se slovy písně ho zbavovala strachu. Tatínek pověsil pendlové hodiny se závažím. Šly přesně. Porovnal jejich chod se svými cibulemi.

Poprvé se v cele cítil klidněji; mohl se opírat o vzpomínky. Otec, než umřel, věřil ve spravedlnost své pře. Těžko by mu vysvětloval, že je tu, aniž by se něčeho (alespoň vědomě) dopustil.

„Hele,“ ozval se snědý, „kde je moje sako?“

„Copak ti ho hlídám?“ zeptal se ten druhý.

„Někdo mi ho štípnul!“

„Kam by ho asi dal?! Dělají se ti plovací blány mezi prstama? Nemáš náhodou v mozku červotoče? Natáhli ti před očima síť?“

Slyšel zabarvení obou hlasů. Význam slov i jejich omezení. Usoudil, že si nejsou jisti, zda spí. Nebo na něj zapomněli?

„Kašlu na tvoje sako. Nechtěl bych ho ani zadarmo. Už sis ho obnosil. Bylo pod psa i nové.“

Chvilka ticha.

A k němu. „Chrápeš už? Seš hluchej?“

„To jsou mi věci,“ prohodil druhý.

Nemusel odpovídat. Ještě neslyšel, aby se někomu dělaly blány mezi prsty. Vrátil se k začátku odpoledne; u chodníku před ředitelskou kanceláří zastavila černá volha. Dva chlapíci vystoupili. Netušil, že půjdou k němu. Předtím něco ohledávali na kapotě jeho vozu (škodovky) na továrním parkovišti. Blatníky se černaly a šedly zaschlým prachem. (Řidič měl volno, řídil si teď sám.) Měli průkazy ve slídě. Zbytek se dozví na místě. (To znamenalo věznici.) První z volhy se dal slyšet, že ví, oč jde. (Významné povytažení obočí.) Vyzvali ho, aby šel s nimi. Poruchy v chodu letecké továrny neznamenaly jen peněžní ztráty.

Snědý šmátral rukama po podlaze.

Z války, z podzemní skupiny znal Josefa Rainiše, příbuzného sociálně demokratického ministra Laušmana; pracoval teď pro tajnou službu. Potkali se v jedenapadesátém roce na Jungmannově náměstí, blízko pasáže Štěrba. Prožili spolu dva a půl roku v pevnosti v Terezíně. Josef Rainiš se vrátil z Moskvy. Vzpomínali na válku, kdy párkrát vypálili Němcům rybník. V Moskvě ho informovali. Rainiš zvážněl. „Jsou to vrazi.“ Skoro se lekl. „Stalin…“ To byl – i mezi přáteli – nebezpečný vtip. Rainiš patřil k plukovníkům. V Moskvě ho informovali. Jeho gang (řekl doslova gang) jedl lidi zaživa. Těm, které polykal, se říkalo protistátní živly; co byli proti, vegetariáni. Byly jich statisíce. V procesech v devětatřicátém postříleli odsouzené šestatřicet kilometrů za Moskvou a pohřbili je v masových hrobech, o kterých místní obyvatelé jen tušili; pohřbívalo se v noci. Nyní to pokračuje. Tolik Rainiš.

Znervózněl. Proč mu to Rainiš říkal? To nebyla provokace. Znali se příliš dobře. Zkusil zažertovat. „Proč mi to říkáš? Mám se jít udat na ústřední výbor?“

Přítel ho ujistil, že se dostali do mlýna, kde se rozemílá lidské maso. Kromě vražd vnějšího nepřítele vraždí strana své vnitřní nepřátele. Ale kdo to rozhoduje? Josefu Rainišovi to připomínalo válku, nacisty. Oni dva přece musejí vědět, o co běží.

Potřeboval pár týdnů, aby se vzpamatoval; snažil se na Rainiše zapomenout. Přiměl se na to nemyslet. Rainiš se mu objevoval v duchu uprostřed dne, na konci noci. Mohla to být pravda? Byl rád, že je vytížen prací. Sedmdesátihodinový pracovní týden u něj nebyl výjimkou.

Bylo možné, aby se člověk, který vedl miliony, uchýlil k vraždám? Jehož zbožňovaly masy? Vnímal ve svém okolí, jak snadno lidi obětovali své přátele, příbuzné, dokonce otce, matky, syny ve jménu lepších zítřků. Musel uvažovat, jaký druh lidí to bude, kdo se dožije oněch slibovaných zítřků. Nedělalo to už dopředu i z jeho dětí hyeny, které přijmou smrt svých bližních, aby se mohli dožít zítřejšího rána, než zatknou i je? Podobali se – aniž si to připustili – slepcům? Podílníkům na zabíjení? Do čeho se – ve snaze se tomu vyhnout – namočili?

Vracelo se mu setkání na Jungmannově náměstí.

Měl snad jít Josefa Rainiše udat? Vybavil si, co spolu prodělali za války. V patách jim bylo gestapo. Znal Rainišovu odvahu. Jeho čistý štít, čest. Byl součástí toho obrovského mlýnku na maso? Polil ho studený pot. Proč ho dali do cely k cikánům? Aby ho zmátli? Lhali si s Rainišem celý dospělý život? Viděl Rainiš, co on teprve uvidí?

Měřil to svou počestností. Čistým svědomím. Souhrnem všeho, co nechtěl. Tím, k čemu vychovával děti. Cítil se zahanbený a smutný. Vybavil si uklízečku, Karlu Chábovou, která se chlubila, že stála u kolébky strany. Přišla k nim do bytu uklízet a plakala. Její vnuk byl u studentských kolejí blízko Strahovského stadionu demonstrovat – proboha, proč? – za jazz. Policie je zmlátila obušky. Její strana? Meč dělnické třídy? Plakala, vytírala podlahy a ztrácela iluze, že společnost, pro kterou byla všemi deseti, za kterou by šla do války, protože všem shrbeným narovnávala páteř, není, čím by chtěla být.

Propojoval si kamínky, ze kterých se mu skládala mozaika. Josef Rainiš, Karla Chábová, on. Nevěděl, nač se ho budou ptát. Chystal se, co řekne vyšetřovatelům. V duchu si přehrával výslech, jako kdyby ho přišli vyslýchat vedoucí činitelé státu. Připravoval si obranu. Vědomě se proti myšlence neprohřešil. Nemohl si připustit, že by udělal to nejmenší – vědomě, nebo nevědomě.

Může být pravda, co rozhlašovali už léta nepřátelé režimu, že sovětskými koncentračními tábory prošlo osmnáct milionů lidí? Nebo že šest nebo sedm milionů lidí umřelo uměle vyvolaným hladomorem při budování kolektivního zemědělství? Navazovalo to na to, co mu řekl Josef Rainiš?

Otřel si pot z čela.

Patří – byť jenom v duchu nebo v očích vedoucích – k nepřátelům jako tolik jiných? To by bylo přinejmenším nedorozumění. Nemělo by být těžké to dokázat. Zešílel?

Měl vidinu, která ho přenesla z cely na nádvoří věznice. Popravčí četa, muži v policejních uniformách. Byl si jist, že je to zkouška. Stál na popravišti spolu s ostatními, z nichž některé zastřelili. Přicházel na řadu. Slyšel rozkaz k palbě a křičel: Ať žije…! Vykřikl jeho jméno – třikrát. Mohl – musel popravčím ukázat, že to myslí bytostně upřímně. „Ať žije…!“ Zároveň ho v posledním zlomku vteřiny napadlo: Co když to není zkouška?

Vidina měla barvy, zvuky a vůně (střelného prachu a latrín), podoby lidí a pušek, popraviště s návršími, kam zaléhali policejní střelci věznice. Kdysi, jak četl, to udělala carská policie Dostojevskému.

Zbavilo ho snad něco smyslů? Obvinil a odsoudil se už sám? Za co? Nebylo těžké zkonstruovat obvinění proti komukoli.

Měl bujnou představivost?

V duchu mu zněla ozvěna slov, která křičel: Ať žije… Mohl si myslet, že ho dotyčný slyší? Nebo mu to z popraviště hlásili? Nestál snad na popravišti z vůle toho člověka, který se odvolával k tomu, že když se kácí les, létají třísky? Nedalo se spočítat, kolik mrtvých měla revoluce na svém kontě. Bylo by mu to k smíchu, nebo by zůstal lhostejný, protože má důležitější záležitosti na starosti? Před svým duševním zrakem viděl mrtvé, popravené, uvězněné, zlomené. Měl tenkrát Josef Rainiš pravdu?

„Už ho máš?“ zeptal se švihák. Také už ležel. „Koukej si ho hlídat!“

Šlo pořád o jeho sako? V rozbolavělé hlavě se mu řadily věci, o nichž si myslel, že se týkají těch dvou, ne jeho.

Pronikal očima plástve tmy. Včera touhle dobou už byl doma. Žena si bude dělat starosti, nebo už bude vědět. (Nebo ne? Manželky nevědí roky, kde jsou jejich muži.) Jak si to bude chtít vysvětlit? Uviděl ji v duchu v mnoha podobách. Pokaždé na jiném místě bytu. (Z jiného času jejich soužití.) Tam, kde byla postel staršího chlapce. Jako druhý se jim narodil zase kluk, čekali děvče. Žena měla na sobě průsvitnou anabela košili, kterou si koupila k třicátým narozeninám, přes ni bleděmodrý kabátek od pyžama. (To jí koupil on.) Naučil rodinu spát při otevřených oknech. Starší hoch chodil do školy; ještě mu nepodepsal žákovskou knížku. Menšímu budou zítra čtyři.

Jeho zítra je už mimo čas, mimo zítra jeho rodiny. Nebýt zde, pomyslel si, jistě na to zapomněl. Povědí chlapcům, že tatínek odjel na služební cestu; ani je nenapadne, aby nevěřili. (Jak dlouho si mohou myslet, co jim žena nebo někdo namluví?)

„Deset, a ještě nechrápu,“ řekl snědý.

„Drž hubu a půjde ti to líp.“ Utajený smích v hlase. „Je to zlato?“

„Je to špatné?“

„Dobře.“

„Je to v zadku. Je to náhradník. Dvojka.“

„Nechce si ani povykládat?“

„Je to dobrovolný, ne?“

„Jasně, jako se vykoupat.“

Pocítil vedro. Po přelíčení, při něm a pak, pomyslel si, to bude horší. Povede se mu vysvětlit nevinu, ať už proti jakémukoliv obvinění? Jak by se choval otec, napadlo ho. Těžko by tu byl, odpověděl si hned; pokud ano – trochu jinak. (Spravedlivá a nespravedlivá válka za zítřek člověka. Za včerejšek člověka. Podrazil mu někdo nohy? Chtějí od něj, aby něco veřejně řekl? Nebo se někoho zřekl? Měl žízeň. Čekal někdo, že by si mohl stoupnout na stoličku a oběsit se? Co by za to dal, moci se projít městem. Cítil se jako otec, na okraji silnice, u špinavé hospody minul pitku, kde někomu namlátili. Cosi se pokazilo. K čemu by se měl přiznat? Co mohl prozradit? Existovaly souvislosti, o nichž nevěděl? Cítil smrad záchodu. Přítomnost může být škaredá ženská. Má dobré boty. Alespoň to.)

Měl pocit, že neleží v cele, nýbrž na louce se stébly trav; dívá se na les, na špičky borovic, ráno ojíněných. (Jak může být tomu snědému zima?) Po křivce obzoru se začala přibližovat stříbrná tečka. Kus modřínového jíní, pohaslá jiskra, jakých je miliarda na jedné haluzi. Bod tryskového letounu. Trysky vykroužily na azuru písmeno U – bílé, měkké a mrazivě krásné. Jeho jméno. Přibližovalo se k němu. Chtělo přistát na jeho čele? Kapka rosy. Hvězda. Vůně ho zalehly – pryskyřice, pampelišky a letecký benzin; spálený pažit a doutnající desky s listinami, které podepsal. To nebyl zaplivaný hostinec.

„Kruci, je mi pořád zima,“ zahuhňal snědý.

„Nech toho,“ odpověděl rozespale švihák.

„Kolik je hodin?“

„Prve to bušilo, táhni do pekel!“

Pocítil odpor i vděčnost k jejich rozhovoru. Nevěděl, v čem to tkvělo. Oddělil se od nich, a stále se mu připomínali. O čem mluví? Kdo asi jsou? Za co tu sedí? To jeho asi nebude tak nevinné jako přestupek za pět prstů; někomu nabančit.

Švihák se posadil.

„Jak sis udělal to zvíře?“

„Najednou,“ odpověděl chlubivě snědý. „Aby změklo a dalo se jíst.“

„To nechci, nenažranče.“

„Na cibulce… a na česneku, aby to mělo správnou chuť.“

„Co na to prasklo? Celá podlaha. Tři sta parket, okenní rám a dveře? To mají z toho, když přidělí vandrákovi kvartýr…“

„Přidělit ho tobě, už jsi ho propil.“

„Jinak jsi nečmajznul nic?“

„Generálskýho psa.“

„Co s tou babkou?“

„Neklepnul jsem ji,“ řekl švihák. „Jenom jsem ji popostrčil, aby nepřekážela. Měla starý kosti, jinak si nic nemohla zlomit. Lámaly se jí jako suchý větve. Proč se mi pletla…? Nemít revma, nic se jí nestalo.“

Vrátila se k němu představa pryskyřice, spáleného pažitu a benzinových výparů, které vysoko v atmosféře mrznou.

„Nikdo nic neviděl, ne?“ řekl druhý.

„Samo. Na tom trvám. A ty mi to dosvědčíš.“

Spoluvězňové zmlkli. Vycítili, že nespí. Jak dlouho tu zůstane?

S M. G. to bylo jiné (neměl by ho snad spojovat se sebou!). M. G., brunátná, drsná tvář a podsadité sedlácké tělo maličko pod vojenskou míru. Jestliže někdo nežil na cizí účet, byl to M. G. Odvedli ho rovnou ze zaměstnání. Řídil zásobování oceláren. Uprostřed kalamity nechal odepsat vlak shnilého masa. Důvod: nedostatek ledárenských vagonů.

V Koreji vypukla válka; v armádě vyměňovali důstojníky buržoazní republiky. Novinové titulky hrozily třetí světovou válkou. Z letectva vyloučili příslušníky Royal Air Force nakažené západem. Na Sibiř deportovali miliony lidí. Maso se opravdu kazilo. M. G. podepsal odpis. Měl za to, že už se dělníci najedli dost zkaženého masa. Jeho tajemník posílal na bezpečnost kopie všeho, co M. G. rozhodl. Bezpečnost si vyzvedla M. G. z úřadu. Nebylo to v souvislosti s letáky z košů pod nepřátelskými balony, ve spojení s mandelinkou bramborovou, ani s bakšišem zahraničních firem, dánské a argentinské, jejich nabídky zmrazeného masa. M. G. se dostal za rok ven. Někdejší místo už mu nenabídli. Mluvil jinak než předtím. Napřesrok ho zavřeli znovu a už se – zatím – ven nedostal.

Začalo ho svírat něco z opačné hlubiny vědomí. Co dělá nakonec z každého zločince, ať něco provede, nebo ne? Po zádech mu přeběhl mráz. Je existence všech ve stínu zítřků, jež mají zpívat, tak vratká?

Poslouchal ty dva. Nenapadlo ho, že mezi nimi a jím není nebetyčný rozdíl. Nechtěl by jim nakonec ještě závidět.

Dobré a zlé není odděleno tlustou hrází. Dělal si o společnosti, v níž žije, iluze? Nebude první ani poslední. Jistě mu nepomůže pohrdat svými společníky.

V duchu před sebou spatřil letní den, bouřkové mraky a nezdravě zažloutlý, stařecký obličej Hermana Bacha z konstrukčního oddělení. Zaslechl sytý hlas starého mrzouta, pyšného na své jméno. Věděli o jeho chabém srdci. Měl tuhé názory. Nedal se nahlodat. Stařec od něj odešel první. V duchu se skláněl před jeho vědeckou schopností. Cítil, že kdo dá Bachovi dobrou práci, vyhrál to u něj. Měl houževnatost lepších. Po směně nedošel Herman Bach ani na konec betonové silnice, vedoucí k ploše s vilkami. Opřel se o betonovou podlahu letiště. Už nevstal. Lékař shledal selhání srdce. Mohl to způsobit pohovor? Jsou věci, které se před žádný soud nedostanou. Myslel na stíny, které vrhá svědomí. Co člověk udělá správně nebo nesprávně.

Možná, že se jeho menší chlapec probudil a pláče. Zdá se mu, že se rve s ďáblem. Nebo na něj letí stříbrná tečka; věc jeho tatínka. Končí čtvrtý rok života a začíná pátý. Jednou se ho někdo zeptá, jakého měl otce. Bude lhát? Mlčet?

V každém je asi vina, kterou soudí sám. Až kam má člověk jeho druhu právo i povinnost se obvinit, třebaže nic neprovedl. Spravedlivá válka? Bytostně cítil, jak se v něm oddanost mění v poddajnost a poddajnost v to beztvaré, co už nemělo s hrdostí, svébytností nebo důstojností co dělat. Myslel na biblický příběh o Abrahamovi. Aby dokázal bezmeznou oddanost starozákonnímu Bohu – byl ochoten podřezat jediného syna. Bez naděje, že by mu stará manželka porodila jiného. Naštěstí z toho autoři bible vybruslili se šťastným koncem; spravedlivý Bůh Židů zarazil ruku synovraha. Nabízelo se to ke zfilmování v Hollywoodu. Myslel na dlouhou dráhu svých předchůdců a nedej bože snad i následovníků. Není také on jedním z oněch oddaných a poddajných, ze který uhněte, kdo chce, co se mu zlíbí? Myslel na spojnice, které vedly ze Starého zákona do novověku, kde otec udal gestapu syna nebo syn otce, učitel žáka a student učitele, manželka muže, soused souseda, donekonečna. Nebyl Pavka Morozov, který udal rodiče, že neodevzdali všechno obilí, z rodu Abrahama a pravověrných, kteří, ne kdysi nebo za války, ale v jeho době, měli zálusk na to, aby schvalovali popravu svého otce? Nacházel slabiny lidské povahy všeobecně a svojí zvláště.

Poctivost M. G.? Nevinnost Bacha? Tatínkova ještě spravedlivá válka?

Snažil se ze sebe setřást, co slyšel, když se mluvilo o nejpřísnějších trestech pro nepřátele dělnické třídy a jejího revolučního předvoje. Co si nemohl srovnat s představou o lidech, s nimiž žije. V Rusku zavřeli spisovatele, jejichž psaní a povaha i záměry a minulost byly nejasné. První se dovolával čínského císaře, že skutečný význam má jen to, čím prostupuje umění. Síla umění ztělesňovala mýtickou nesmrtelnost. Už pouhý císařský titul syn nebes zaváněl zaostalostí, předsudky. Jednomu dali – to už nebylo v Číně, nýbrž v bratrské zemi – za trest na hruď klec s krysou, kterou nekrmili. Klec měla tři stěny. Čtvrtá byla hruď spisovatele.

Neměl by dopřávat sluchu povídačkám. Není náhoda, že to vydoloval z hlubin paměti teď?

Co to je, co se kmitá ve stínu lidské mysli, v temné komoře srdce? Vnímal v sobě i kolem sebe to nepostihnutelné, co ho vykolejilo. Souvislosti, které ho tlačily do kouta.

Vrátil se v duchu k Enricu Viktorerovi, Kikemu, ze španělského vysílání pražského rozhlasu. Vzal si ruskou ženu, měli dvě děti, chlapce a děvče. Ve Španělsku došlo ke smíření a po pětadvaceti letech směl navštívit rodnou vesnici. Ve vesnickém hostinci ho obsluhoval někdejší plukovník Frankovy armády. Připadlo jim nesmyslné, že proti sobě před čtvrt stoletím bojovali na život a na smrt. V Praze vysloužilý plukovník Viktorero řekl, co si objevil: Nic není ďábelštější nebo hloupější než vraždit ve jménu ideologie. Oslepuje a ohlušuje.

Vzpomněl si na něco jiného. Bylo jim dvanáct. Přítel z vedlejšího domu pohřešoval otce. Říkalo se, že odjel do Ameriky. Ve škole mu záviděli. Jeho maminka pracovala v cukrárně Pulchart. Mysleli si o ní, že ji bolely oči, protože bez ustání četla. Když někdo přišel nakoupit, odložila knížku na pult vzhůru nohama, aby příchozí poznali, že je to učebnice angličtiny. Vypadalo to, že se časem vystěhujou za Velkou louži. Za deset měsíců se tatínek chlapce objevil; popelavě šedý, skoro žlutý. Lepil v žaláři papírové sáčky. Snad si ten chlapec přál, aby jeho tatínek byl v Americe. (Anebo aby nebyl.)

Najednou ho napadlo, že nepracoval v leteckém závodě. Byl výhybkářem: seděl za vážnicí a mezi koleny držel výhybku. Ze tmy vyjel stroj; přehodil kolej. Zavinil katastrofu.

„Kolik je hodin, do prkenný vohrady, že se tu pořád někdo převaluje jako na trávníku?“ ptal se švihák.

Zachytil v očích kus rozbřesku, tenkého jako cár.

„Říkal někdo něco? Co je tu těžký?“

„Vzduch,“ opakoval švihák. „Ježišmarjá, já se snad oběsím. Chceš říct smrad, ne?“

„Snad bys nechtěl po ránu větrat, pitomče. Ještě ani nesvítá.“

„Chtěl bych se vyvenčit, pánové,“ prohlásil snědý. „Když už jsem vzhůru, chci si bejt užitečnej.“

Napadlo ho, že by tu mohl zemřít. Ve jménu revoluce se odsuzuje. Neměl už sílu se ptát proč. Bylo by to možné? S hrůzou si přiznal, že ano. Jak by šel na popraviště? S hlavou sklopenou, aby mu nikdo neviděl do očí? Co když to není jen myšlenka, ale myslitelný justiční omyl? Nebyl by první ani poslední. Slyšel hlas soudce. Porovnal míru zodpovědnosti s nedozírnými následky. Krajní trest.

Zaslechli kroky zvenku. Dozorce otevřel špehýrku, pak dveře.

Nebyli to muži v kožených pláštích, kteří ho přivedli a kterých se ptal, kam ho vedou. Tyhle dva nepoznával. Snad si ty kožené kabáty půjčovali.

„Máte jít domů,“ řekl dozorce přímo k němu. „Spakujte se!“

Za sebou uslyšel snědého, jak říkal:

„To se tady jen vyspal? Je to teď hotel jako někde na Marsu? Nebyl na nás jen nasazenej?“

A nahlas: „My jsme, pane dozorce, čistý jako slovo boží.“

Dozorce je napomenul jménem. Vyváděl vězně. Zamkl.

„Nechal tu deku,“ řekl švihák. „Vezmi si tu jednu a druhou mi dej. Chtěl jsem si to s ním dneska hodit o jeho kvádro. Ještě můžeme chrnět.“

„Tohle nám podepište.“

Byl to reverz o mlčenlivosti.

Cela ztemněla. Povědomě kovový pohyb petlice.

Dozorci v patách šel pruh rozbřesku, směřující ke světlejšímu konci chodby. Vrátili mu jeho doklady, peníze, klíče. Podepsal slib mlčenlivosti okamžitě a rád. Komu by se s tím chlubil? Stínováním vypadala žárovka před hlavní vrátnicí jako vybledlá stříbrná tečka. (A potom, když už byl venku a jela mu vstříc auta a noční náklaďáky s vlekem nebo dvěma, s rozsvícenými reflektory, spatřil širé nebe, srpek měsíce, blednoucí hvězdy a doleji pouliční lampy, mokré kameny dlažby a síťoví kanálových mříží. Připomnělo mu to stříbrnou tečku.) V duchu uslyšel tatínka. Člověk má předběhnout svou dobu, ale ne tolik, aby jí utekl; už by ji nepoznal. Cítil zmatek ve spáncích. Stud. Byl znechucený. Zároveň se mu ulevilo.

Šel pomalu. Pohyb za stěnou čela byl hladinou, pod níž se noří vědomí. Snažil se nespěchat.

Opět spatřil v duchu tatínka s kuchyňskými hodinami; vrásku protaženou středem čela dolů. Myslel na M. G. Josefa Rainiše. Hermana Bacha. Ztratilo se, čím mu byl stařec nepříjemný. Co říkal. Pro Bacha byla revoluce dítě, které triumfuje tím, co a jak rychle dokázalo rozbít, aby to už nikdo z těch, kterým to patřilo, nedal dohromady. Co potom? Začne se znovu? Nabádal starého, aby dal revolucionářům čas. Pár desítek let. Pak uvidí. Hermann Bach ho odkázal na to, že se na ně bude dívat shora nebo zdola, z ráje nebo pekla. Měl ucho pro to, co vyznělo do prázdna. Na výzvu – Semknout se úžeji, ještě úžeji, co nejúžeji – říkal Herman Bach, že se nechce s nikým semknout, nemohl by dýchat. Revoluci srovnával s uklidňujícími prášky. Neměly by to polykat slabší nátury. Možná, že na chvíli utiší bolesti; vedlejší účinky mohou být horší. Revoluce je spojena s vášněmi mládí, vystřízlivění přichází s věkem. Revoluce chvátá. Ve spěchu si odpustí i krvavější omyly. „Činy mluví hlasitěji než slova. Na začátku volá do svých řad statečné. Nakonec vychází se zbabělci. S lidmi s máslem na hlavě. Revoluce je smutná písnička, která skočně začínala. V delším časovém období vyřídí ty lepší. Dá přednost průměru. Je to obluda, která pojídá své děti.“

Pro snílky první den života. Když je zavřou, den, kterým jejich život končí. Zvrátí se to v okamžiku, kdy se z myšlenky stane náboženství? Z vůdců božstvo? Člověk rozumem potlačí touhy, s nimiž se narodil. Bůžkové věřících postrádají smysl pro humor.

Klesal na něj mrak, z něhož nebude pršet, ale zahltí ho tíhou. Měl vidinu chobotnice, která ho sevřela chapadly. Měla černé a lesklé tělo a vydávala zvuky, kterým se naučil rozumět.

Vnímal tlak, pocit, který má člověk, když ho něco oslní a zavře oči a rozprostře se před ním neproniknutelná tma. Pocítil strach o život, jaký od války neměl. Není přece válka, napomínal se. V duchu se opravil, že v něčem se jí život podobá. Křičel by na popravišti na své vrahy, ať žije? Ten, v jehož jménu by ho zabili? Cítil rozčarování. Věřil bezmezně něčemu, čemu se nedá věřit jen proto, že potřeboval v něco věřit. Aby našel po válce, která tolik zničila, smysl? Stačilo zatnout zuby, přivřít oči?

Lekal se svých myšlenek. Přivolá si člověk strachem, čeho se bojí?

Pochopil, co předtím nemusel. Nedovedl si to vysvětlit. Záviděl svým dvěma spoluvězňům na kus noci, protože nespojeni s tím, s čím se cítil bytostně spojen on, mohli svobodně vstávat do nového dne, i sešněrovaného vězeňskými pravidly. Myslel na španělského Enrica Viktorera, Kikeho. Doma měl obrázek, on a jeho kamarád u hromady polen, Kike v polní uniformě, plukovník republikánské armády se zkříženými nábojovými pásy na hrudi, v čapce a vysokých botách s postranními řemínky. Oba zaprášení prachem Andalusie. Oduševnělý výraz vojáků s náznakem úsměvu, aby nevypadali poražení.

V duchu zase viděl, jako by tím onemocněl, v rychlém sledu soud, odsouzení, popravu. Zmizel ze světa jako štěnice, kterou zamáčkla revoluce, která se nemazlí. Pár lidem, kteří ho znali, sejde z mysli. Většině, co ho neznala, šroubek v obrovské mašinerii. Jméno by jim nic neřeklo. Na schůzi zvednou souhlasně ruku, aniž ho znali, jako ji často zvedal on. Jediným mrknutím se z velkolepého stane ubohé, z důležitého bezvýznamné. Taková bude společnost, za kterou byli jeho tatínek a on a Kike Viktorero ochotni položit život? Víra, která se živí nenávistí? Nesmiřitelnost převlečená za lásku? Krutost vydávající se za soucit?

Myslel na osud, náhodu a sílu, která je, zdá se, větší než moc jednotlivce. Na to, co dělá i z poctivých dvorní šašky. Za chvíli bude doma, není to štěstí? Napadlo ho, kdo tak šťastný nebude. V duchu žil a byl současně po smrti. Viděl – jako každý člověk – tu druhou možnost všeho, co je. I z toho, co není, samozřejmě. Co nemohl a zatím ani nechtěl definovat. Co se změnilo. Co se nevrátí. Tak mu to ještě nikdy nepřišlo: nebyl a ani asi nebude první. Mrtví už nesvědčí proti nikomu, jen proti sobě. Ano, v jeho světě mrtví už neměli co říct. To by snad už měl po svých zkušenostech vědět.

Menší chlapec, vzpomněl si, měl narozeniny.

Zbytek cesty myslel na omšelou, kdysi slavnostní melodii druhé strany tatínkovy desky, na spravedlivou válku, která už nebyla spravedlivá, a na krátký pobyt v cele. Podbarvila vše, včetně myšlené obžaloby prokurátora. Nerad by patřil ke zbabělým. Proměnil tu velikou válku za svou, malichernou, osobní. Myslel na otce, na starého Bacha. Oč jsou na tom ti stateční hůř, proč dostávají příležitost zbabělí. Co to je, co jim dovoluje, aby se osvědčili.

Spatřil v duchu, jako soudce, obě možnosti. Po zádech mu přeběhl mráz.

Ta druhá byla lepší: příčina jeho zadržení, krvavá skvrna na kapotě jeho služebního vozu, zastříkaná blátem (kterou ti první dva ono odpoledne našli a sňali), byla z krve zajeté slepice. Lepší policajti, řekl by tatínek, by na to přišli za pět minut.

Žena s černými vlasy

1.

„Jsem tu,“ řekla žena.

„Ne… ty… to je úžasné. Nenapsalas mi…“

Žena stála ve dveřích a dívala se na mladíka.

„Nepolíbíš svou matku?“

Usmála se. Dívala se na jeho hubenou tvář, na velké tvídové sako dozelena a malé bílé ruce s krátkými prsty. Oči mu svítily a rty se mu chvěly v koutcích. Zdál se jí bledý, přepracovaný, s těkavým pohledem, jako když ho viděla minule.

„Pojď dál… Odkud jedeš? Jakou jsi měla cestu?“

„Jak jsi na tom se zdravím, chlapče?“

„Skvěle. Všechno v pořádku.“

Žena vstoupila do dlouhé předsíně, kterou znala před lety, než odjela, a jako tehdy i teď rachotil ob ulici po viaduktu s vysokými sloupy večerní nákladní vlak. Hluk kolem na chvíli všechno pohltil.

„Tak jsem zase tady,“ řekla žena. Ještě si nesvlékla kabát. Opřela se, jak byla, o stěnu a položila, nebo spíše spustila malý dámský kufřík k nohám. Byl to kufřík ze zrzavých krokodýlích kůží nebo ho koželuh napustil tak pronikavou barvou. „Bože, dítě, ty ses mi vyvedlo…,“ pokračovala. „Proč jsi nemohl být se mnou, jako jsi se mnou vždycky byl…“

„Ty ses mi taky vyvedla,“ usmál se mladík.

„Doufám, že tě neruším a žes na večer nikoho nečekal.“

„Dnes ne, a i kdyby… tak pojď… já se z tebe taky asi jednou zblázním. Vypadáš báječně. Nemáš jediný šedivý vlas. Nepůjdeš dovnitř? Přece tu nebudeme stát.“

„A co náš dům? Už ti ho vzali?“

„Náš dům zatím nikoho nezajímá. Dej prosím tě pokoj.“

„Domovnice je ve straně nebo u policie?“

„Jsi pořád stejná. Je to všechno jinak.“

„Já vím, ještě mi nerozumíš. Jim taky ne.“

„Ale ano,“ řekl.

„Přijela jsem si pro tebe. Tentokrát si porozumíme.“

„Ne…,“ začal se smát. Ale ona se jen pousmála a zase zvážněla.

„Nevezmeš mi dovnitř kufr?“

Mladík se díval na rty a na tvář své matky. Už se přestal chvět. Myslel na to, že maminka získala provdáním za jeho otce i jeho americké příbuzné. Hledala si přátele, ještě než zemřel. Tomu on a obě sestry porozuměli, až když se po válce vrátili z terezínského ghetta. A pak jeho chtěla vzít s sebou, ale nemohla, protože nechtěl. Zakoukal se do země, jejíž vojáci je osvobodili. Neměl rád život se služkami. Shýbl se pro její kufr. Minule jí řekl, že dějiny jsou také osud. Divila se, že nemá vážnou známost.

„Proč na mě koukáš, jako bys mě jaktěživ neviděl? Vypadám tak unavená?“

„Ne… jsi hezká… vážně… kde budeš bydlet? U mě…? Doufám.“

„Tady… Jinak bych nechala kufr v předsíni. Vyřídíme to odtud… Pak spolu odjedeme. Budeš tam studovat… Můžeš si vybrat…“

„Už jsem dostudoval. Nemám na to snad roky?“

„Správně… ber tak všechno… Nevěřím, že historie je osud. Jsme to my. Já tam, ty tady.“

Mladík se přestal usmívat. Nenapadlo ho nic jiného, než že je to jeho matka a že se s ní nemůže hádat, když přijela z takové dálky. Dostane se jako posledně od prvního jejího kroku do situací, které nechtěl. Na svá ano nesnášela ne a na její ne nebylo ano odpovědí. Kdyby namítal, začala by křičet a motat si kolem hlavy mokrý ručník a vykřikovat, že jí ukradli dítě. Jak dlouho si matka dokáže myslet, že dítě, kterému dala život, zůstane jejím děckem bez ohledu na čas, dospělost, až na hranice směšnosti. Je možné, že se v matkách něco zastaví; je dítě doživotním zajatcem matky? To by si musel myslet něco podobného jako markýz de Sade, který se dovolával práva soužití s matkou nebo sestrou, jsou-li to jeho nejbližší. Kdyby s ní jel do Ameriky a odtamtud třeba do Guatemaly, ani by ji nenapadlo volat, že Guatemalci jsou lumpové. A zároveň měl radost, že přijela, divoce a bez ohlášení, jako dělala všechno.

„Tentokrát jsem v letadle dostala dobré místo. Žádného vačnatce vedle sebe. Dneska létat je škola nebo daň demokracii. Ani mi neotekly nohy…“

Po viaduktu jel vlak v protisměru. Bafal a rachotil.

„Přichystám si vodu ve vaně… Není to zase rozbité…?“

„Udělám to sám…“

„Díky.“

„Jak dlouho zůstaneš?“

„Dlouho jsem tu nebyla, co? Minule netekla voda. Nebo neodtékala? Celou tu dobu jsem se chystala, že to udělám. Všechno jsem ti už vyjednala. Školu, byt, dokonce mám přítele v téměř komunistickém časopise, když budeš chtít… Otiskuje verše. Překládá z franštiny do španělštiny. Vyprávěla jsem mu o tobě. Jaké si stavíš vzdušné zámky, že skládáš texty k písním. O tvých nepovedených jednoaktovkách. Žiješ tu jak poustevník. Je to normální?“

„A ty?“

„Mám pár přátel, ale žiju raději sama…“

„Co doktoři?“

„Ani mi o nich nemluv. Nikdy na tebe nemají minutu navíc. Jen ze mě tahají peníze. A tvoji doktoři?“

„Doporučili mi hory.“

„Tady alespoň nespěchají.“

„To ne.“

„Vezmu tě do Luzernu. Mám ve Švýcarsku známého v hotelu U Pošty. Pana Krügera. Umřela mu žena na rakovinu. Nebyla ani tak stará. On mě k sobě v jednom kuse zve.“

„Zatím ne, mami.“

„Odposlouchává nás někdo?“

„To si nemyslím, mami.“

„Nikdy nebudeš jejich člověk. Nejsi normální. Ale kdo z nás, co se vrátili, je ještě normální? Někdo si vzpomene, že tvůj tatínek měl továrnu na barvy a laky nebo na něco jiného a že máš matku v Americe, nemluvě o strýcích a tetách. Možná že nejsem zrovna ta nejvyvedenější matka, ale nejsem ani ta nejhorší. Chci to udělat, dokud mám sílu a peníze. Člověk v sobě musí sebrat odvahu, dokud má energii. Nevěřím na mír v Evropě. Co když už příště nedostanu vízum? Nejde přece o malé lidi jako ty a já. Ti velcí si mezi sebou rozumějí. O svět se dělí silní, ne malí. Pojedeme spolu; nějaký čas zůstaneme ve Švýcarech, tam si člověka pes nevšimne, když nechceš. Teprve potom odjedeme do Ameriky. Jako bývalý československý občan dostaneš brzy přistěhovalecké vízum. Česká kvóta už je deset let nevyužitá. Málokdo se dokáže vystěhovat. Kdybys byl Ir nebo Francouz, tak se do Ameriky deset let nedostaneš. Tady odtud máš razítko za tři měsíce. Uděláme si výlet. Je tu hezky, já vím, ale nechci, abys tu žil. Evropa nemá budoucnost. Jednou tu dojde ke stejnému masakru jako byl ten, ve kterém jsi přišel o babičky. Nechápu, že to můžeš svádět na historii. Byli to vždycky ti velkomyslní Evropané. Lidi s prvotřídními mozky, jak jsi mi řekl posledně. Ty nikdo nevyměnil. Svoje básničky a hry si můžeš skládat a psát tam jako tady.“

„Všichni to přece vědí, mami, že můj tatínek měl továrnu na barvy. Těm, co to nevěděli, jsem to sám řekl.“

„Musels?“

„Před nikým netajím, co bylo. Mám svůj život, jako měl otec a jako ty a sestry chcete mít svůj a jako strýcové a tety chtějí mít svůj. Vím, že bych mohl jet, kdybych chtěl. Nechci. To se ti nedá vysvětlit.“

Mladík se díval na matku. Hledal slova. Věděl, že ve hře slov proti slovům nemají vzájemně šanci. Nejen proto, že slova měla pro každého z nich jiný obsah, význam a psychologii. Bylo nepříjemné, že jeho otec byl majitelem továrny, a nebylo snadné to říkat nahlas mezi lidmi, kteří v té době hledali práci v nouzových pracovnách. A že má jeho dům a že matka odjela do Ameriky k příbuzným a že tu je stero stínů, které lze pominout, ale existují. A přesto, když sečetl všechny potíže, nedůvěru a komplikace, podtrhl a udělal otazníky a vykřičníky, výsledek byl ten, že by neodjel. Podobal se matce v tom, že se nezbavoval odpovědnosti za svůj osud. Sveřepost měl po ní. Na co chtěla svést svou sveřepost? Na povahu, zkušenost měli stejnou.

„Slyšel jsi jméno Anna Paukerová?“

„Proč?“

„Byla to příbuzná brazilského obchodníka s obilím, který se přiženil do naší rodiny v Panamě. Jsme roztroušeni po celé Jižní Americe. To není nikomu na škodu. Pamatuješ na Otu Kritcenbergera? A našeho vzdáleného příbuzného Petra Marxe?“

„Ne moc, abych se přiznal.“

Matka se mu podívala do očí. Šlo jí hlavou, co její syn chápe a co mu uniká. Je slabý, slepý a hluchý. Nevypadá, že by překypoval zdravím. V dětství měl tanec svatého Víta. Dodnes si nedokázal najít stálou známost. V jeho příbytku nebyly stopy po ženě. K nikomu se nevázal. Byl nejnadanější z jejích tří dětí. Stal se z něj snílek. Nikam to nevedlo a patrně nepovede. Toho by se mohl ve svém věku vzdát. Myšlenky, kterých se držel, jí připadaly směsné. Historie? Slepá dáma, je-li to vůbec dáma. Nezdálo se jí, že by se lidé v této zemi domohli všeobecné spravedlnosti jinak než ve slovech a heslech. Nemohl znát dne ani hodiny, kdy se někomu znelíbí.

„Nepřijela jsem, abychom se hádali.“

„Jsem rád, žes přijela. Jsem pyšný, že mám tak mladou, pěknou a chytrou nebo samostatnou anebo nezávislou matku. Nechci se přít. Kdybych nevěděl, žes moje matka, dokázal bych se do tebe zakoukat.“

„Ale nejsi po mně, dítě,“ řekla. „Sednu si na chvíli. Jdi mi připravit vanu. Ne moc horkou vodu. Mám svůj šampon, eukalyptus, sůl a mýdlo. Víš, když matka rodí dítě, myslí i na to horší. S tebou jsem doslova umírala třikrát. Narodil ses mi obráceně. Hlavičkou až naposled. Mám právo mluvit ti do života… je to i můj život… Nechals mě odejít samotnou, a přece jsem byla a jsem tvoje matka… Máš venku sourozence… Spoustu příbuzných… Nejsme tak sami jako ty tady, bez ohledu na to, jestli to uznáváš, nebo popíráš. Zapíráš si rozdíly, jako by to stačilo, aby nebyly.“

„Můžeš tu zůstat,“ vydechl mladík. „Myslel jsem… kdyby ti tam nebylo dobře…“

„Je mi tam právě dobře, dítě, nebuď hlupáček! A tobě se také povede. Nikdo ti nebude vypočítávat, co nesmíš. Dívat se ti pod polštář. Mám pro tebe auto. Strýcové mají každý dvě nebo tři auta. Tvoje mladší sestra se velice výhodně provdá.“

„Jsi pořád stejná.“

„Myslíš?“

„Nemáš jediný šedý vlas. Budu se tady s tebou chlubit.“

„Poslyš, o kosmetice, krémech a kadeřnicích víš ještě málo. Slyšels o firmě Channel? Pamatuješ, cos mi minule řekl? Že jsem stejný ročník jako ponorka na obrázku, který ti k desátým narozeninám přinesl tatínek. To je ti bližší.“

„Náhodou si na to pamatuju. Jdu ti natočit vodu.“

Mladík se díval na matku, jak si odkládala kabátek. Měla zakrytá ramena a kolem hrdla sametovou stužku. Dovedl si ji představit, jak vypadala, když se jí narodil. Napadlo ho, že má chvílemi v očích záblesky energie. Byla posedlá svou nezávislostí, svými ne proti jeho ano a proti všem ano bez ohledu na jejich zdroj. Myslel na to, za koho se provdá jeho mladší sestra. Co dělá ta starší. Na příbuzné, o nichž se zmínila matka. Jak si jsou – nebo nejsou – blízko s matkou. Viděla ho vždycky jako nejslabšího ze svých tří dětí. Měla pocit viny, že by mu měla věnovat víc péče než sestrám. Až na otce přežili válku. Matce za války pomohlo, jak byla krásná. Nechtělo se mu zkoumat podrobnosti. Líbila se četníkům, vedoucím Rady starších i německým důstojníkům. Za války se drželi všichni všeho, co jim pomohlo přežít. Zvnějšku na ní válka nezanechala stopy. Zevnitř si tím u nikoho, kdo přežil, nebyl jist. Cítili se vinni za to, že žijou, že místo nich zabili někoho jiného. Každý je svým vlastním soudcem. Přál si mít její povahu. Chvilkovou bezstarostnost, navzdory všemu. Z čeho se nedělají vrásky.

2.

Po večeři sklidil a matka se usmívala, jak si obratně počínal. Připravil její dívčí servis, schovaný přes válku u služky Marie, která si vzala za manžela vojáka Wehrmachtu, ale utekla odsunu, protože se ještě za války rozvedla, a servis jí vrátila s tahací chromatickou harmonikou a dvěma koberci. Za to jí maminka nechala piáno. Přinesl kávu a seděli proti sobě. Poznávala jejich staré hrníčky. Některé měly otlučené okraje.

„Tehdy jsem byla opravdu mladá. To byly dobré roky. Tak do devatenácti.“

„Mám zavřít okno? Není ti chladno?“

„Tenhle pokoj vede na sever. V kuchyni bývalo chladno. Slunce sem šlo až od pěti odpoledne. Jsou tu silné zdi. Vezmu si něco na krk. Podej mi kufřík.“

Kolem krku si přehodila skotskou vlněnou šálu.

„Měl bys mě poslouchat, chlapečku.“

„Myslíš, mami?“

„Myslím na to, jak se to divně semlelo. Paměť si vybírá, co se jí zachce. Ty svádíš všecko na historii. Jako by to byla obluda, proti které není obrany. Moc jsem se na tohle setkání těšila. Chci udělat všechno, aby se to nepokazilo. Mám strach, ať pojedeš, nebo nepojedeš…“

Najednou mezi nimi přeskočila blízkost.

Žena spatřila v duchu zbytek svého rodu a cítila bolest a radost a úzkost. Viděla svého syna ještě jinak než nyní před sebou. Pila kávu ze šálku s rubínově zlatým okrajem. Byl to kdysi její koflík a dostala ho zároveň s deskou, kde byla německá píseň O, doňo Kláro. S manželem mluvili německy nebo francouzsky. To ještě nevěděli, jak málo si budou za pár let a tři děti rozumět. Ještě neznali slova Osvětim, Buchenwald, Dachau.

„Co tam pořád děláš, mami?“

„Stále kolem dokola,“ odpověděla mu. „Toč se, vrč, můj kolovrátku. Nevydržím na místě. Strýcové žijí po všech koutech Ameriky. V Guatemale, Brazílii a v Chile a v Argentině. Z jednoho konce na druhý je někdy dál než do Evropy. Třeba z Panamy do Sierra de Fuego, Ohňové země, kde žije tvůj bratranec Oskar Mayer. Dokončil práva. Má báječný nástupní plat. Nepočítá hodiny. Starám se o pobočku naší společnosti v Riu. Pro firmu jsme si ponechali pražské jméno i ve španělštině: Karmín. Myslela jsem, že bys to mohl dělat se mnou. Slyšíš mě?“

„Samozřejmě, poslouchám tě.“

„Otevři okno.“

„Je otevřené.“

Měla zavřené oči.

Vpadal sem vítr. Vůně města, zbytky vlakového kouře, hlasy z ulice. Cítila se tu doma i cizí zároveň. Kdysi tu byla doma. Kam se to ztratilo? Najednou slyšel, zády k matce, jak se rozplakala. Naříkala tiše, plna studu a strachu, aby ji nebylo slyšet. Slyšela v duchu jeho dětské řeči, když vyprávěl o ponorkách a o tom, co se mu zdálo, když si ho brala ráno do postele. Do toho rachotily vlaky a ona to vyčítala muži.

„Promiň, jsem hloupá husa,“ řekla.

„To nic, mami,“ polekal se.

Když zadržela pláč, řekla: „Chci se tě na něco zeptat.“

„Ano,“ řekl mladík.

Takhle matka plakala i minule a musel se domýšlet, co udělal špatně nebo co nevhodného řekl nebo co se v ní opravdu odehrává. Najednou vypadala starší. Na vteřinu si ji představil starou. Bude tvrdohlavá? Sama i uprostřed rodiny?

„Co tu děláš, bys jinde už nemohl?“

„A ty bys odtud nemohla dělat, co děláš tam?“

Žena vzhlédla a neodpověděla. Prohlížela si rubínový okraj šálku. Spatřila sebe samu na nádražích a letištích a viděla hotely, z nichž si pamatovala pokoje, obrazy a květiny nebo okna a schodiště, koberce nebo haly, věci a lidi. Spěchala ubíjet svou dlouhou chvíli nebo nepokoj, který nemohla odstranit? Sváděla to na svou funkci u firmy. Mohlo jí být opravdu všechno, co se dělo, ukradené? O kolik byla její volba lepší? Je možné být ve vězení a cítit se vnitřně volnější? Nebo být volný a cítit se spoutaný? Minule mu řekla: „Miláčku, svoboda je možnost. Ne ta tvoje poznaná nutnost, kde člověk přijímá své narození jako zvířátko v zoologické zahradě, kde ho dvakrát nebo třikrát denně krmí.“ Za to se na ni zlobil.

„Nechceš spát?“ zeptal se mladík. „Musíš být po cestě unavená.“

„Bylo to pohodlné letadlo. Večer vyletíš z Nového Yorku a ráno jsi v Paříži. Odtamtud je to sem – s přestávkou na oběd a svačinu – jen skok. Můžeš spát nebo si číst. Dostala jsem pohodlnější sedadlo do uličky.“

„Jsem rád, že tě mám, mami. Bylo to dlouhých pět let. Mám rád tvoje dopisy. O knížkách, které čteš, co vidíš, když cestuješ. Jsem v duchu s tebou.“

„Ach, ty můj chlapečku. Nesmíš být tvrdohlavý. Nesmíš být po mně.“

„Nechci být jen jedním z těch příbuzných tam. Kdybych o tom měl pochybovat, vykolejil bych, co potřebuju, aby bylo pevné. Přece mi trochu rozumíš, ne?“

„Jsem tvoje matka a ty jsi moje dítě. Nevěřím ti. Musíš být sám.“

Podíval se na ni v rozpacích. Už si neměli co říct?

A potom řekla: „Necháme to na ráno.“

Mladík pozoroval ženinu hlavu a její černé vlasy. Přibarvovala si je? Byla to jeho matka, která mu kdysi dávala své mléko a za to si později chtěla vzít jeho rovnováhu? Viděla svět jako trosky na sopečných jezerech, které občas smete zemětřesení. Narodili se do světa jiné logiky, kde jedna a jedna nebyly dvě. V šeru, když zhasl velké světlo a nechal svítit jen stolní lampu, to byl černý lesk. Za oknem, v soumraku, který nic nespojoval, přejížděl noční nákladní vlak. Potápěl se do dalekého ticha.

„Nedáš mi dobrou noc?“ zeptala se žena.

„Dobrou noc,“ řekl mladík.

„Ještě jsem ti chtěla něco říct. Prve jsem ti lhala.“

„Proč bys mi lhala?“

„Trhám si šedé vlasy. Ráno stojím před zrcadlem, a než se učešu, ztratím deset minut. A večer, než jdu spát, čtvrt hodiny.“

„Zůstaneš tu se mnou, mami, myslím na delší dobu, než ses chystala?“

„Ne, synáčku,“ řekla žena a zavřela oči.

Sen

„Miláčku,“ řekla, „ty přece víš, že teď už nemám než tebe.“

„Nech si to vysvětlit. Nešlo to.“

„Necháváš mě samotnou.“

Oba se naoko zabývali sklenicemi. Večírek už překročil devátou. Hosté přišli v sedm. Naléval si červené víno. Zůstala stát v rohu, kde nikdo nebyl, aby se k ní mohl připojit.

„Tobě taky?“

„Ano.“

Podívala se na podlahu, čekala, až jí dolije, a uchopila skleničku.

„Proč to zatím vždycky šlo?“

„Vždycky to nešlo. Dnes to taky nešlo. Čekal jsem do večera.“

„Život je pro mě prázdný, když… Nemám od tebe nic než chvilku tě vidět. Co chceš, abych si domyslela? Nestojíš o mě?“

„Miláčku…“

„Tolik tě miluju.“

„Taky tě miluju.“

„Cos dělal celý den?“

„Pracoval jsem. Nebyl jsem sám.“

„Nevěděla jsem, co si mám myslet. Necháváš mě čekat. To pro tebe znamenám tak málo? Nechci být vždycky ta druhá.“

„Nejsi ta druhá.“ Ostýchal se ji napomenout, že mluví hlasitěji, než by měla.

„Víš, jak to je. Je mi sedmatřicet. Co nevidět mi bude čtyřicet. Všechno mi utíká. Mám život jako časovanou bombu. Jsem pro tebe stará?“

„Cos dělala ty celý den?“

„Měla jsem zakázku na dvoje šaty. Jedny mám hotové.“

„Jsi šikovná. Nemáš se čeho bát.“

„Přála bych si, aby to tak bylo.“

„Je to tak.“

„V noci se mi zdálo, že jsi umřel. Nechci říkat kde a jak. Najednou jsi řekl, že se ti točí hlava, zavřels oči a položil hlavu na moje prsa. Táhla jsem tvoje tělo z postele ke dveřím. Byl jsi těžký. Oblékla jsem tě. Nechtěla jsem ti udělat ostudu. Pak jsem snila o tom, že spolu máme dítě.“

„Proboha, máš tři děti a já dvě.“

„Ne v jedné rodině.“

„Miláčku…“

„Jsem šílená s tebou i bez tebe. Jak vypadám?“

„Skvěle. Jako vždycky. Proč sis nevzala ty černé večerní šaty s bílým límečkem?“ odváděl řeč jinam.

„Jsou tak do kostela.“

„Vypadáš dobře. Vypadáš ve všem i beze všeho dobře.“

„Tolik tě miluju. A když mi odřekneš, život je pro mě prázdný. Nic jiného než tebe nemám.“

„Miláčku, máš tři děti,“ opakoval opatrně. „Jsi zaopatřená, nemáš se čeho bát. Chybí ti jen trpělivost. Smířit se sama se sebou. Věřit mi.“

„Tři děti a manžela, ano. Jen škoda, že muž, kterého miluji, není se mnou. Cos dělal celý den?“

„Pracoval jsem,“ opakoval.

„Byla jsem zklamaná. Sám jsi naléhal, a když jsem všechno zařídila, řekls, že to nejde.“

„Do telefonu nemůžu vykládat podrobnosti.“

„Stejně.“

„Co stejně?“

„Proč se na mě takhle koukáš?“

„Jak se na tebe koukám? Co se stalo?“

Zdvihla pohárek ke rtům. Díval se na její zostřené rysy a myslel na ženy, které miloval nebo s nimiž byl před ní, a na potíže, které s ní nepředpokládal. Chtěla stále víc jeho času, snad všechen jeho čas.

„Řekni mi, že se nic nezměnilo.“

„Nic se nezměnilo.“

„Modlím se, aby to byla pravda. Připadám si jako voda, která ti protéká mezi prsty.“

„Nemáš paměť?“

„Miláčku, pamatuju si s tebou každou vteřinu. Nechci, abys byl s někým jiným. Bojím se, že mě už nechceš.“

Bál se, že ji nezná. Myslel na ženy, jimž byl blízko. Pamatoval si tváře a slova a vlastnosti. Co jim odpustil a co asi musely odpustit jemu.

„Cos dělal v noci?“

„Co bych mohl dělat? Myslím, že mě přeceňuješ. Snažím se spát.“

„Proč ses neozval?“

„Nemohl jsem. A věděl jsem, že se uvidíme a domluvíme tady.“

„Jsem pro tebe málo?“

„Jsi pro mě poslední. Nebudu nikoho mít. Jsi jediná. Odcházím odtamtud, kam ty přicházíš. Dáváš mi víc, než ti mohu nabídnout. Je mezi námi rozdíl, který nechceš vidět. Jsem za tebe vděčný osudu. Jsi odměna za něco, co jsem možná udělal. Nikdo nebude jako ty.“

„Nechci, abys mi říkal, že to nikam nevede.“

„Nerozumělas mi, jak jsem to myslel?“

„Vím, jaks to myslel.“

„Omlouvám se, jestli jsem tě nepochopil.“

Chvíli mlčeli.

„Mám strach, že se něco stalo. Že už mě nepotřebuješ.“

„Nic se nestalo,“ opakoval. Byla štíhlá, zachovalá na svých sedmatřicet let, v tmavě modrém kostýmu, bezvadně učesaná, a plachá, jak někdy byla jako ženy, na které vzpomínal, protože od nich dostával, co chtěl a jak to chtěl. Stud jí nedovoloval víc; i k tomu, co dělala, se nutila. Vysvětloval si to rodinou, ze které přicházela, a výchovou, jíž se jí dostalo, nebo povahou, s níž se narodila, a zvyky, jimiž byla spoutaná. Chtěl od ní víc, než mohla? Nebo ona od něj? Měla strach, že od ní chce, aby dělala, co jí připomínalo zvíře a co dělají lehké ženy a ty druhé za peníze. Snažila se mu vyjít vstříc. Předtím o tom, co chtěl, neslyšela. Nebo o tom zaslechla, ale zavrhla to a zapomněla na to. Jednou mu vytkla, že je to, jako by od ní chtěl, aby pila jeho krev. Ponižovalo ji to. Měla za to, že to dělají kurvy. Nechtěl od ní přece, aby si připadala jako kurva. Někdy z ní vyklouzlo slovíčko nemůžu a nezápasil s ní. Věděl, že co nechtěla, opravdu nemohla. Někdy se styděl, ale chtěl to pokaždé znovu.

„Na tebe,“ zdvihl skleničku, „na všechno, co máme společné.“

„Díky.“

Měl pevnou ruku, myslela si. Bála se, aby se nerozplakala. Kradmo pohlédl do sálu. Její manžel stál se společností zády k nim.

Připomínala mu to lstivé, co dokáže žena, aniž by se cítila vinna. Ačkoli jí nelhal, neříkal jí celou pravdu.

„Mám strach, že už mě nepotřebuješ,“ řekla zase.

Myslel na sen, kvůli kterému se s ní nesešel, třebaže věděl, co připravila a riskovala. K šesté ráno ho sen vzbudil a už mu nedovolil usnout. Přišla k němu šestnáctiletá dívka v letních šatech se zelenými a žlutými květy. Z pravé strany výstřihu jí spočíval prs. Pamatoval si chvění jako dech, který odchází. Dívka si k němu lehla. Když od ní chtěl, co většinou chtěl, řekla, že ne, leda až později. Přinesla si peřinu, kterou položila na něj. Byla u toho jeho žena, a tak dívka odešla a nechala mu peřinu. Nakonec mu dívka udělala, co chtěl.

Sen ho znepokojil. To krásné i směšné, co už nepřísluší jeho věku.

Myslel na svou mladší společnici, o níž si myslel, že je tou poslední. Cítil méně síly a trpělivosti, aby pokračoval v tom, co dřív naplňovalo jeho život stejným smyslem jako práce. Viděl to šestnáctileté děvče ze snu, mladistvý a chvějivý prs. Panenský východ slunce. Sen ho potrestal. Myslel na to, co všechno se v něm sčítá. Znamenal sen přicházející stáří, nebo dokonce smrt? Usídlil se mu ve spáncích, v žilách a nervech a teď ho bolela hlava. Podzim, ještě ne zima, to nenávratné, co se podobá tíži anebo stesku. Bylo mu, jako by něco skončilo.

„Miláčku,“ řekla.

„Ano, miláčku.“

„Proč mlčíš?“

„Nechceš se napít?“

„Jsi v pořádku?“

„Jsi tu se mnou?“

„Jsem tu s tebou, miláčku. Ovšemže jsem tu s tebou.“

„Mám strach, že se s tebou něco stalo.“

„Nic se nestalo.“

„Chceš mě?“

„Samozřejmě, miláčku.“

„Potřebuješ mě?“

„To víš, že tě potřebuju.“

„Odpověz mi.“

„Ovšem, že tě chci a potřebuju.“

„Nepřežila bych, kdybys mě už nechtěl.“

Usmál se.

„Zítra?“

„Jistě, miláčku.“

„Nevím,“ podívala se na něj. Měla popelavě bledou tvář. Zelené světlé oči se zaplavily slzami.

„Chceš něco jíst?“ zeptal se jí.

„Ne,“ odpověděla. „Dej mi kapesník.“

Sáhl do kapsy. Osušila si oči. Pootočila se ke zdi, aby ji nebylo vidět. Pak se vrátila ke svému manželovi.

„Kluci, co vy víte o hladu? To, co máte vy, je chuť k jídlu.“

Motto: „Klademe květiny k památce našich mrtvých na místě, z kterého odjížděli, protože nemají hroby. Jejich hrobem je naše paměť. Paměť je jako bůh a žije v ní všechno, co se narodilo, co a jak žilo, žije a bude žít. Paměť je náš hrob a naše nesmrtelnost. Našim mrtvým můžeme vzdát pouze čest a vzpomínku. Dokud žijeme, jsou s námi.“

Arnošt Lustig při odhalení pamětní desky
u Veletržního paláce v Praze Holešovicích

Paměť. Její zachování i pro budoucí generace. Jeden z důvodů, proč stále ještě mladičký Arnošt Lustig hned po návratu z míst překonávajících fantazii Danteho Pekla začal psát. Od jeho osmnáctin uběhlo jen pár měsíců, když se po zkušenosti Terezína, Osvětimi, Buchenwaldu – Aussenlager Meuslowitz bei Leipzig objevil jako uprchlík s kamarádem Jiřím Justicem ve stále ještě bojující Praze. Chvíli na to přivítal na vršovickém nádraží sestru Hanu a maminku Terezii; vrátily se z Mauthausenu, kam je poslali z Osvětimi. Na tatínka Emila čekal v Osvětimi marně už v září 1944. Měl pro něj na uvítanou cigaretu, kterou vyměnil s kápem baráku číslo 21 za budík v červené kůži. Tu vzal z hromad zabavených věcí a strčil ji do boty. „Anděl smrti“, doktor medicíny i filozofie Josef Mengele však předtím otci na rampě ukázal na druhou stranu.

Jakmile po válce budoucí spisovatel odpovídal na otázku, co prožil, lidé mu moc nevěřili a chovali se k němu jako k postiženému; nerad vzpomíná, jak ho mnozí soucitně hladili po hlavě. Bylo těžké vyslovit nesdělitelné. Začal psát proto, aby ho nikdo svým soucitem i nevěřícností nerušil. Posedlostí se mu pak stala snaha uchovat věrohodné a působivé svědectví, což ho nutí a přímo pohání k vyprávění dalších a dalších příběhů. (A k přepisování těch, co kdy vydal.) Ty téměř nejčerstvěji napsané jste právě dočetli.

Lustig má stále pod kůží vzpomínku na osvětimské dozorce, příslušníky Waffen SS, kteří vězňům říkali: „Ať už tahle válka skončí jakkoli, válku proti vám jsme vyhráli my. Z vás nezůstane nikdo, aby podal svědectví, a i kdyby odtud někdo vyvázl se zdravou kůží, svět mu neuvěří. Určitě vznikne podezření, dohady, historikové budou bádat, ale nebudou mít v ruce nic jistého, protože všechny důkazy zničíme spolu s vámi. A i když třeba nějaký důkaz zůstane a některý z vás přežije, lidé řeknou, že to, co vyprávíte, je příliš obludné, aby vám uvěřili. Řeknou, že je to přehnaná spojenecká propaganda, věřit budou nám, kteří všechno popřeme, ne vám. Dějiny koncentračních táborů budeme diktovat my.“ Tak jejich výhružky zachoval v knize Vrahové jsou mezi námi rakouský „lovec nacistů“ Simon Wiesenthal.

Vědomí paměti má mnoho podob. Jednou z nich může být i pravidelný dvojitý guláš v terezínské restauraci pod okny bývalého Domova mládeže „L 218“, s výhledem na park, kde v altánku proti kasárnám Waffen SS kdysi hrával orchestr Ghettoswingers taneční písničky, vážnou hudbu i jazz, jinde v Protektorátu Čechy a Morava zakázaný.

„Já je vidím, jak chodí za oknem, a přitom si můžu dát dvojitý guláš, ať mají vztek,“ říká mi pokaždé, když mě také nutí polykat další porci masa a omáčky. Je to podoba rustikálního odporu k přízrakům zelených uniforem Waffen SS, ale podle mého má své opodstatnění i půvab.

Vše, co Lustig píše, a většina z toho, co dělá, je spojeno s uchováním paměti o době, kdy nejen v člověku, ale dokonce v celém jednom etniku zvítězilo zvíře, jež proti všem atavismům začalo likvidovat lidský rod. Nejdříve „Untermenschen“ Židy, potulné Romy, na řadu přijdou Slované…

S odstupem času uplynulého od prvních povídek i první knížky Noc a naděje, která v roce 1958 odstartovala jeho literární dráhu, se znalostí vzpomínkových próz i našeho společného autobiografického projektu 3 × 18, portréty a postřehy víme víc, kdy psal a píše přímo o sobě a kde začal fabulovat.

V souboru Deštivé poledne jsou hrdiny povídky Přátelství Zdeněček Belleles a částečně i Rafi Rothschild. „Domov pro těžce vychovatelné, ‚Q 605‘, ležel přes dva bloky od ‚L 218‘. Teprve když se ztratila krabice margarínu z kojeneckého skladu a stopy vedly ke Zdeňkovi Bellelesovi, i když u něj nic nenašli, protože dvě třetiny schoval, a zbytek prodal, začali si ho vychovatelé všímat,“ napsal Lustig o prvním z nich. „Cítil své tělo jako loď, na palubě stožár,“ říká zase o Zdeňkově nejlepším kamarádovi Rafi Rothschildovi; vlastně o sobě, dodal bych. „Nakonec to bylo v ghettu – kdyby ani jeden z nich nemusel odjet na východ do těch komor, stodol nebo garáží – ještě nejlepší,“ skončil povídku. Povzdech paradoxu nakonec.

Obdobou Zdeněčka Bellelesa, Rafiho Rotschilda alias Arnošta Lustiga je Štěpán Maurer z povídky Štěpán a Anna ze souboru Noc a naděje. „Dům, před kterým se zastavil, měl číslo ‚Q 710‘ a z druhé strany ‚L 218‘. Byl na místě. Byl to Domov mládeže, přidělili mu pokoj 26 s tím, že mu sociální pracovnice vykáže lůžko… ukázala mu, kde je postel vedoucího, ošetřovna a záchody, kde je vodovod a pitná voda a kancelář, v níž se musí ráno hlásit do práce, a konečně kde pokoj číslo 26, sedmnáctá postel nahoře…“ Připomenutí opravdových zážitků z Terezína, i když správné číslo pokoje bylo 16. Jsou to podobné motivy, a přesto jiný příběh.

Nebo strýček Eman zaznamenaný v první povídce Deštivého poledne nazvané Porážka. „Taky Tanzerovi už jeli. Přistěhoval se k nim strýček Eman, bratr maminky, strojní inženýr bez zaměstnání. (Pan Kolben Českomoravská Kolben-Daněk už také odjel do Terezína.) Matka prostírala stůl. Zdál se jí menší. Krajíc chleba a vodu. Otec nemusel říkat, co mu to připomíná. České pluky v první světové válce, kde mu onemocněly ledviny, v rakousko-uherské armádě u řeky Piava. (Deset dní jim nepřivezli jídlo.)“ A jakže to Lustig vypráví v 3 × 18? „Pak vidím tatínka a maminku v zimě, jak nemohou brzy po ránu otevřít roletu do krámu. Mrzne, fučí vítr. Mají zkřehlé ruce. Nedovedou si představit, že by snad neotevřeli. Zavolají na pomoc strýčka Emana, který u nás bydlí, protože je nezaměstnaný, strojních inženýrů je víc, než Českomoravská Kolben-Daněk právě potřebují, třebaže by strýček, aby nevyšel ze cviku, pracoval rád i zadarmo.“ Zase otisk širší rodiny, kdy na jmenované postavy může už jen vzpomínat jako na dým valící se z osvětimských krematorií a směřující do lesů a bažin okupovaného Polska.

Arnošt Lustig se narodil 21. prosince 1926 v Praze Libni. Učil se v kožešnické, rukavičkářské dílně. Rasové zákony ho z ní vyhnaly podobně jako z pražských sadů a zahrad, divadel a kin, stejně jako jeho maminku a tatínka donutily odevzdat rozhlasový přijímač, vlněné věci a kožešinové šatstvo, zakázaly jim navštěvovat lékárny, získávat na příděl marmeládu, holící mýdlo, později drůbež, zvěřinu, maso, vejce i bílé pečivo… Připnuly jim žlutou šesticípou hvězdu s nápisem JUDE. Třináctého listopadu 1942 se podle nařízení Židovské obce Lustig s maminkou a sestrou dostavili na sraziště u Veletržního paláce; do židovského ghetta Terezín odjeli dvacátého listopadu 1942. (Otec je následoval až 9. dubna 1943.)

Šestnáctiletý Lustig pracoval na úklidu ulic a při stavebních pracích, kde se mj. seznámil s Jiřím a Hugem Popperovými, jejichž bratr Ota Popper-Pavel se mu po válce spolu s prozaikem a filmovým scenáristou Ludvíkem Aškenazym stal největším kamarádem. To už měl za sebou zkušenost Osvětimi, kam byl transportován 28. září 1944. (Den poté odjel z Terezína do stejné stanice i tatínek. Matka se sestrou se do Osvětimi vydaly 4. října 1944.) Vystudoval Vysokou školu politických a sociálních nauk, mimo jiné s budoucím filozofem Karlem Kosíkem nebo scenáristou filmu Obchod na korze Laco Grosmanem. Nastoupil do Čs. rozhlasu. V letech 1948–1949 se jako novinář zúčastnil první židovsko-arabské války. V červenci 1949 se tam oženil s Věrou Weislitzovou, ostravskou rodačkou, která odešla do rodícího se Izraele jako příslušnice vojenské židovské brigády cvičené pod velením Antonína Sochora u Olomouce. Po společném návratu v roce 1950 musel Lustig přejít ze zpravodajského do oddělení estrád, manželka byla přece sionistka a měla „buržoazní původ“.

Pomalu vystupoval po stupíncích kariéry spisovatele a filmového scenáristy. Po úspěchu povídek a novel natočili Zbyněk Brynych film Transport z ráje (1962), Jan Němec Démanty noci (1964), Antonín Moskalyk potom snímky Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou (1965) a Dita Saxová (1967). Zdálo se, že Lustiga čeká skvělá budoucnost. Pokračoval v psaní inspirovaném zážitky zkázy pojmenované hebrejsky šoa, které se od sedmdesátých let 20. století anglicky říká dost nešťastně holocaust. Což znamená spáleno ohněm, ovšem původně se tak dělo při aktu obětování bohům…

U svých hrdinů Lustig nezdůrazňuje rysy „židovství“, i když je všude přítomno. Jeho „Židé“ však v žádném případě nejsou pejzaté postavy s černým kloboukem nebo s jarmulkou na šešulce, „mudrci“ vedoucí disputace o sporných výkladech věty z talmudu. Nejsou to hospodští ani lichváři malých vesnic, postavy z rázovitých polských židovských obcí a ghett, jak je hebrejsky zachytil Isaak Baševis Singer, jehož si Lustig jako autora velmi váží. Jsou to jeho rodiče a vůbec širší příbuzenstvo, kamarádi a kamarádky, které vyjmenovává hned v první povídce: Milan Weiner, Jiří Justic, Jiří Porgess, dále Heda Rozenkrancová, Katka Kordová, nalistujte sami. Setkával se s nimi ve škole v libeňské Heydukově ulici, na tržišti, při klukovských výpravách kolem Vltavy; mnozí ho provázeli do Terezína i dál na východ.

Likvidace židovského národa v jeho podání získává podobu obecného ataku na humanitu. To je jeden z důvodů Lustigovy popularity. Jeho příběhy se týkají každého z nás. Rodičů, dětí, mužů i žen. I ponížení, kterému je vystaven rabín v povídce Potopa, je útokem dvou příslušníků Waffen SS na důstojnost člověka.

„Máš vteřinu na to, abys prohlásil, a pěkně hlasitě, aby to všichni slyšeli, všech devět set devadesát devět chlapů, že tvůj bůh je prase… Můj bůh je prase, řekni, raz, dva… Můj bůh je prase… Nechtěj, abych to opakoval potřetí…,“ křičí na rabína Jürgen Wittenberg a vedle něj se přidává Wilhelm Jochen Trave.

„Jak stál najednou rabín nahý a mrzlo, visela mu kůže všude jako starci, protože tak rychle zhubnul. Nebyl tak starý. Mohlo mu být pětatřicet, čtyřicet, nejvýš čtyřicet pět. Teď mu bylo v modrých očích vidět, jak se stydí. Vždycky to došlo ke studu; ale stud nebyl to poslední. Stud jen předcházel strachu, jako strach předcházel hrůze a hrůza lhostejnosti.“

Násilí má samozřejmě rasový podtext, koná se ve vyhlazovacím táboře, ale v literárním podání je to obraz zvůle. Lustig přitom od počátku své tvorby v příslušnících Waffen SS nevidí nějaké zvrácené, nevypočitatelné psychopatické kreatury. Vnímá je jako jedince, jejichž jednání má své příčiny. Jako v případě Wittenberga a Traveho – ve hře byla sázka o 10 marek! Muselo proto na apelu mrznout tisíc vězňů a před nimi v ponížení a bolesti umíral člověk. Ale rámec apokalypsy, která se odehrává v Potopě, není jícen pekelné říše, ale obraz primitivních násilníků vyžívajících se v pozici všemocných „nadlidí“.

Podobně, a přece jinak je toto téma zpracováno v povídce Růžová ulice v souboru Noc a naděje. Opět dva příslušníci Waffen SS, kdy Mořic Herz vezme na Alžbětu Feinerovou, starou židovskou prodavačku, rákosku, aby ji před očima svého řidiče Wernera Bindeho ponížil. Důvodem je však jeho „apel“ u novopečeného komandanta města Heinze Alberta Ritscheho, jemuž někdo hlásil, že viděl kohosi v ghettu kouřit. Tak si to první důstojník zodpoví! Netušeným soudcem se v povídce stává druhý SS, který odmítá být – a jak se ukáže zase z vlastních příčin – takový nelida.

Podobný motiv, a přesto jiná povídka je i v Deštivém poledni Drahý Reichsführere, která zase ukazuje dva portréty příslušníků Waffen SS. Že nejde o chvilkové pominutí mysli ve válečné době, svědčí bezděčná poznámka Oberführera dr. Franze-Gustava Graffa, jenž píše Heinrichu Himmlerovi: „Stále si dopisuji se zakladatelem, doktorem Alfredem Ploetzem… Škoda, že doktor Ploetz nedostal svou vysoce zaslouženou Nobelovu cenu míru, na kterou ho navrhovali v roce 1936… Pokládám si to za čest, stejně jako to, že moje matka byla v roce 1927 vybrána s tuctem dalších v soutěži o nejnordičtější hlavu; její tehdejší fotografie v novinách bohužel žloutne.“

Pocit nadřazenosti najednou není jen věcí příslušníků organizace založené v roce 1925 a na norimberském procesu prohlášené za zločineckou. Má hlubší kořeny. Pojednou se Lustigova tvorba ukazuje nejen jako prostředek k uchování paměti, ale jako obraz stále se vyvíjejícího chování lidského společenství. A jakkoliv jeho Mořic Herz či dr. Franz-Gustav Graff jako postavy vystupující ze šedavých obrazů své doby jsou spjaté s časem předcházejícím nástupu nacismu k moci a s průběhem 2. světové války, přesto připomínají tváře dnešních současníků. Třeba francouzského politika Le Pena, rakouského Jörga Heidera, nakonec i čeští ultranacionalisté vykřikující po ulicích „Nic než národ!“ jsou z podobného rodu. Lustigova paměť tak není omezena jen na prožitek šoa.

Jak jen mohl člověk klesnout tak hluboko, že vytvořil celou průmyslovou, přímo hospodářskou mašinérii na vyhlazování sebe sama, přitom aby nic nepřišlo na zmar. Okrást oběti o šperky a všechny peníze, které putovaly ke „správci cizí měny“, svléknout je ze šatů i z bot a to vše poslat vlaky do skladů Německé říše! Vlasy využít do matrací a tepelných izolací, zlaté zuby přetavit do zlatých cihel, z kostí vařit mýdlo… Těžko v takové situaci hledat odpovědi na všechny otázky, které člověka napadají. Možná i proto obsahují Lustigovy povídky Deštivého poledne víc otázek, někdy samomluvných, než tomu bylo v prvních povídkových souborech.

„Co je člověk, jak žije. V čem nachází a současně ztrácí smysl své existence. Kdy se mu může zdát, že se mu náhle všechno zhroutí jako domeček z karet. Pocit člověka, jemuž mizí půda pod nohama. To nečekané, proti čemu nemá nikdo záruku. Ve svislé vrásce mezi očima měl něco jako začátek a konec nebo život a smrt, velikost či úpadek, lásku a křik, křivdu a křeč, kterou se proti ní vzpouzel, a touhu po spravedlnosti, kterou prostupovala pomsta, a pomstu, která hledala spravedlnost… Výsledkem toho byla touha se narovnat, potřeba i neochota se svěřit…“ píše v povídce V půl páté ráno a pokračuje: „Dokazoval, že bez radosti se nedá žít? Co obnáší slušnost?“ A v povídce Porážka se dál ptá: „Váží dnešek víc než včerejšek? Je méně proto, že to Němci prohlásili? Jako beran se skloněnou hlavou se vrhnul proti malému davu. Chtěli, aby byli jako ovce?“

„Vysmíval se mýtům své doby. Žena neudrží tajemství, muž ano? Žena je slabší pohlaví? Ženy to nezajímá tolik jako muže? Chtějí mít manžela, děti, zařízený byt a pak ať si muž poradí, kde a jak chce? Slušní lidé nekradou? Znala paničky, které – aby si něco dokázaly – chodily do obchodních domů za pět prstů. Vybírají si manželé chytré ženy? Opravdová láska je věrná? Stačilo jí v duchu obrátit každé desatero naruby.“ To je zase povídka Muž, který postrádal nevěstince.

Lustig před čtenáře velmi rád staví paradoxní situace, při nichž se zcela obnaží nelidskost a absurdita. Třeba v povídce Řeka, do které se vlévá mléčná dráha o touze dospívajícího spatřit nahou ženu. První je však kamarádova matka, která se pokusila o sebevraždu. „Árijský doktor nemá ošetřovat židovské nemocné. Tresty jsou vysoké. (S Němci není radno si zahrávat.) … Je možné, aby něco bylo hezké a zároveň ohavné?“ ptá se i tady autor. „Jestliže to byla krása, byla to i bolest,“ odpovídá sám sobě. „Je těžké nebýt takový, jaká je doba,“ říká jeho doktor, „… jste mladá a silná. Všechno vás teprve čeká. Ještě vám může patřit celý svět.“ A čtenář se může dohadovat, co ženu nejspíš čekalo.

Psané často nevypovídá jen o tom, o čem je řeč. Literatura se tak skládá ve vědomí čtenáře. Jako v případě Obergruppenführera prof. Heinze-Hanse Heilbrunnera, který v povídce Drahý Reichsführere rovněž píše Heinrichu Himmlerovi: „V táboře T. jsme nedali vězňům stravu přesně dvacet jedna dní. Ti, co odolali žízni nebo si pomohli jinak, aniž bychom mohli přesně zjistit jak, podlehli kanibalismu. Je to samozřejmě jen jeden z důkazů našeho správného názoru, že židé jsou ve skutečnosti méně než rasa, a už vůbec se nedají přirovnat k civilizovaným lidem, ale zároveň je to zajímavé z psychologického hlediska, o kterém jsem posledně psal. Ztratili pocit své identity. Nejprve jedli nemocné a mrtvé…“ Není to víc o vrazích než o obětech?

Také v tomto souboru patří významné místo ženám. V několika povídkách se autor opět věnuje tématu, které ho už dlouho provází. Mezní hranici života a smrti, po níž se pohybují mladé ženy nucené v táborových i polních nevěstincích vykupovat život svým tělem. Ani to nebyla záruka přežití. (I v Osvětimi zřídili nacisté takové zařízení.) V povídce Země za Bodamským jezerem píše o ženě, matce, která zachraňuje prostitucí život dítěte. To se ale čtenář dozví až na závěr.

„Znovu si nabral zelí, jedl a mluvil plnými ústy: ‚Tvoje dítě odjede do Švýcar. Můžeš být docela bez starosti?‘ Později. ‚Můj předchůdce zastřelil každou, která byla příliš hezká nebo ošklivá. Stačilo, aby měla na kůži jedinou bradavici. Vytáhl pistoli a bum. Nepřál je nikomu, ani sobě. Necháš si narůst vlasy. Holiče držím jen mimo barák,‘“ říká jí papá plukovník. A při raportu hlásí veliteli: „Feldhure dvě stě sedmdesát čtyři, lomeno římská čtyřka, malé c, z baráku matek s dětmi, vdova po bloku c sedm, pane komandante. Rozhodla se zachránit sama.“

„Není to taková zásluha, vzdát se dítěte,“ utrousí na to komandant.

O třech katolických sestrách zase vypráví autorův Augustin Patočka v povídce V půl páté ráno. (Poprvé vyšla v třetí Lustigově knize Ulice ztracených bratří.) „Jednou ji aufseherka zaslechla a vytáhla ji z řady: ‚Za koho ses modlila?‘ ‚Za vás,‘ odpověděla sestra Agáta. Prosila Boha, aby spasil duši dozorkyně, třebaže věděla, co činí. Ty ostatní dvě se jmenovaly Sofra a Margareta. Aufseherka poručila Agátě, aby se svlékla do půl těla. Pak ji sešvihala přes prsa, dokud se jí obě ňadra neotevřela. Ty druhé se modlily nahlas. Prosily za aufseherku, za její ztracenou duši. Očekával je týž trest. Ani jedna nepřežila Ravensbrück, kde byl Augustin Patočka v transferu.“

Lustig tak otevírá téma počaté jiným osvětimským vězněm, Italem Primo Levim, který v knize Potopení a zachránění napsal: „Jestliže existuje Osvětim, nemůže existovat Bůh… Nenacházím pro toto dilema řešení. Hledám je, ale nenacházím.“

V knize Je-li toto člověk Levi zase píše, jak slyšel starého Kuhna, který se modlil, že při selekci nevybrali právě jeho: „Kuhn děkuje Bohu, že ho nevybrali. Kuhn je blázen. Copak nevidí na sousedním lůžku Řeka Beppa, kterému je dvacet let, pozítří půjde do plynu a ví to, leží, dívá se upřeně na žárovku a už nic neříká a nic si nemyslí? Copak Kuhn neví, že příště půjde na řadu on? Copak Kuhn nechápe, že co se dnes stalo, je něco obludného, co nemůže napravit žádná přímluvná modlitba, žádné odpuštění, žádný trest, který si odpykají viníci, zkrátka nic, co je v silách člověka, co prostě nemůže napravit vůbec nic? Kdybych byl Bůh, vyplivl bych Kuhnovu modlitbu na zem.“

Odlišný názor zastávala Němka Elsa Abtová, která jako svědkyně Jehovova věřila, že Bůh byl v táboře s ní. „V bibli jsem četla příběh o Abrahamovi. Tomu řekli, aby obětoval syna. A v bibli je psáno, že to chtěl udělat. Pak ale náš stvořitel Jehova viděl, že je k tomu ochoten, a nedopustil to. Potřeboval jen vyzkoušet jeho víru. A právě tak jsem to chápala.“ Podobně Leviho protipól, rumunský rodák Elie Wiesel Boha obvinil, že se odvrátil od lidí a toho všeho, co se v Osvětimi dělo. (Vzal Boha posléze na milost, i když ne bez viny.) Většina zachovaných svědectví však mluví podobně jako Slovenka Linda Brederová, která se v Osvětimi zachránila díky zařazení do tzv. Kanady, kde třídila věci ukradené obětem. „V Osvětimi žádný Bůh nebyl,“ vypověděla v knize britského novináře Laurence Reeseho Osvětim. „Byly tam tak strašné podmínky, že se Bůh rozhodl, že tam nepřijde. Nemodlili jsme se, protože jsme věděli, že by to bylo na nic. Mnoho z nás tábor přežilo jako ateisté. V Boha jsme jednoduše přestali věřit.“

„Nebyl jsem pobožný,“ říká Lustig v 3 × 18 o svém „osvětimském“ období. „Bůh pro mne nebyl ani povzbuzení, ani břímě. Bůh nebyl moje naděje, tudíž ani ne moje rozčarování. V mém tehdejším životě – a nelžu vám – nehrál Bůh ani bůh žádnou úlohu. Bylo mně sedmnáct, neměl jsem žádné vzdělání. Učil jsem se od lidí, s nimiž jsem byl. Dnes nejsem ani tak lhostejný, ani jsem se nijak neobrátil na víru. Je ve mně jen víc respektu, porozumění k tomu, co znamená víra a Bůh pro druhé. Byl jsem třikrát odsouzen k trestu smrti zastřelením, strávil jsem pár týdnů v karanténě, kde jsme čekali na zaplynování a už nás ani netetovali, nemohu vůbec spočítat, kolikrát jsem se ocitl na kraji smrti a nevěděl jsem o tom. Nemohu vyloučit, že existuje nějaká podoba Boha nebo boha, který pro mě zvolil cestu, po které jdu a o níž nevím, kde skončí. Je toho s přibývajícím věkem stále víc, co nevím.“

Po vzoru Sokrata, který říkal, že má spisovatel spíš než rady formulovat otázky, na které si odpoví sám čtenář, klade Lustig plno otázek, aniž by třeba naznačil odpověď. Existují ale vůbec na všechno odpovědi?

V prvních svých povídkových souborech Noc a naděje a Démanty noci, které vyšly ve stejném roce 1958, nepřekročil hranice předválečné a protektorátní Prahy, ghetta Terezín a Osvětimi. Teprve ve třetím souboru Ulice ztracených bratří (1959) přišel jak s povídkou V půl páté ráno s rozporuplnou postavou Augustina Patočky, tak s povídkou Můj známý Vili Feld, v níž se dostal k tématu „života po životě“. Pracoval na něm dál, až v roce 1962 vydal Ditu Saxovou, spolu s Modlitbou pro Kateřinu Horovitzovou (1964), novelistickým klenotem.

Opět postavil proti sobě paradoxy. Dita Saxová, krásná, mladá žena, nemůže dýchat mírový vzduch se zkušeností šoa. Ponížení oslabilo její vůli žít. Uvědomuje si totiž to, co vyslovil další osvětimský vězen, rakouský filozof Jean Améry: „Koho mučili, zůstane mučený… Kdo podstoupil mučení, nedokáže se už přizpůsobit světu. Důvěra v lidstvo, otřesená první fackou, se zhroutí při mučení a člověk ji už nikdy nenabude zpátky.“ Literární postava i filozof zvolili stejné řešení: smrt. Lustigův Vili Feld, postava řady dalších knih, však žije dál a chce si užívat života. Přesto utíká i před sebou samým, a to až do Říma nebo Austrálie. (Jestliže před někým, před něčím lze utéci, sám sobě člověk nikdy neunikne.) V jeho páteři i paměti, o niž tu jde nejvíc, je navěky uložen princip přežití, o kterém prostřednictvím postavy své knihy Zajatci strachu vypověděla rakouská spisovatelka Ella Lingensová-Reinerová.

„Jak jsem mohla přežít Osvětim? Mou zásadou bylo: na prvním, na druhém a na třetím místě jsem já. Pak dlouho nic. Potom zase já. A teprve pak všichni ostatní.“ A nám už známý Levi na stejné téma dodává: „Kdo se v táboře zachránili, nebyli ti nejlepší, předurčení k dobru, nositelé poselství. To, co jsem viděl a zažil, dokazuje pravý opak. Přežívali většinou ti horší, sobci, násilníci, mučitelé, kolaboranti z ‚šedé zóny‘.“

Nikdo není nepostižen. Ani terezínští vězni Zdeněček Belleles, ani Rafi Rotschild. Jenže oni se, ostatně jako mnozí Lustigovi hrdinové, snaží postavit proti bezpráví lidskost, pomoc, solidaritu.

„Dostávám hlad. Jdu se po něčem kouknout.“

„Nechceš vrátit půl chleba, cos mi dal?“

„Neštvi mě. Nejsi uťáplej?“ konverzují oba chlapci. Rozdělit se o chleba, to byla nejvyšší míra sebeobětování! A bez něho není lidskosti. To, co ve Feldově případě bylo v táboře pudem sebezáchovy, působí po letech jako akt barbarství. Kdo ale může být soudcem?

V Deštivém poledni se Lustig také dostává za časovou linii pobytu v koncentračních táborech. Postupuje ke dnům Květnového povstání 1945, k zúčtování se „zrádci“ a s Němci. Jak ale měřit? Jaká je míra pomsty a jaká odpuštění? Další lustigovské téma, kdy hledá podobu viny a usmíření. Tolik zdůrazňovaná „záliba“ rudoarmějců „davaj časy“, která se v roce 60. výročí osvobození stala pro dlouhou řadu českých žurnalistů takřka jedinou charakteristikou armády osvobodivší Osvětim, podstatnou část Československa a dorazivší ráno 9. května 1945 do Prahy, vidí Lustig v povídce nazvané V míru. Musel mít před sebou obraz zubožených, a přesto nezlomených zajatců vražděných v Osvětimi. Do jejich baráků se příslušníci Waffen SS báli chodit jednotlivě. Když už, tak ve dvou a s pistolí v ruce. I to je nezachránilo. Vynášeli je nohama napřed. Následoval apel a tisíce zavražděných. Další inspekce Waffen SS v baráku dopadla stejně. Zajatí vojáci Rudé armády věděli, co je čeká při návratu. Neviděli budoucnost. Snad i proto musel autor vykreslit působivé charaktery.

V těchto všech tématech soubor přesahuje Lustigovu dosavadní povídkovou tvorbu. Otázka pro jeho hrdiny a hrdinky už nezní, jak přežít, ale jak žít. I když mnozí z nich si rozdíl uvědomí až při založení vlastní rodiny a výchově „druhé generace“, jak si sami říkají ti, kdo se narodili přeživším obětem šoa.

K inspiraci využívá Lustig rovněž práce svých kamarádů, kterým rád pomáhá radou i konkrétním činem. Příklad za všechny. Ota Pavel napsal 22. ledna 1968 bratrovi Hugovi v dopise: „Hlavní faktor, který rozhoduje, není vůle, ale klika, štěstí!!! Jestli se narodíš v rodině Rockenfellera, Kennedyho, Lva Poppera, nebo chlapa z pastoušky. Jestli se narodíš v rodině, kde tě přinutí, abys vystudoval. Jestli se narodíš v rodině žida, nebo černocha. Do prdele, kde je jaká spravedlnost?“ Využili jsme ho v knize Okamžiky, Arnošt Lustig vzpomíná na Otu Pavla (2004). A Lustig v přepracované verzi povídky Ďábelská jízda na koloběžce nechá říct Cézarovi, chlapeckému hrdinovi: „Člověk musí mít štěstí, komu, kdy a kde se narodil. Původ není legrace.“ Tak vypadá autorova práce inspirovaná slovy druhých. Nebo se Ota Pavel nechal tehdy inspirovat společnými rozhovory s Arnoštem Lustigem?

Nový soubor ukazuje, že Lustig nedokáže jako autor existovat bez některých svých postav. Augustina Patočky jako typu člověka „odtamtud“, který po válce hledá možnost prosadit ve společnosti vizi svobody a spravedlnosti, i když sám nese hluboko v sobě vědomí nesvobody a bezpráví. Ty také formují jeho jednání v soukromí. Další objevený rozpor mezi snem a skutečností. Nebo Viliho Felda, prototypu člověka s vinou v duši i na zádech. V povídce Kůstka je to zase Hanka Kaudersová, předobraz hlavní postavy Lustigova nejlepšího románu Krásné zelené oči (2000), který po anglickém vydání (2003) slaví úspěch v Británii i USA. Poprvé se objevila právě ve Vilim Feldovi v souboru Ulice ztracených bratří, kde však Kůstka skončila jako vypravěčova manželka. Verze z Deštivého poledne zpracovává situaci, kdy se ještě tak výrazně neprotly cesty Viliho Felda, Kůstky – Hanky Kaudersové a vypravěče, můžeme se dohadovat, zda Štěpána Mauera, Zdeněčka Bellelesa nebo někoho dalšího.

Do Deštivého poledne Lustig umístil přímo celé povídky V půl páté ráno a Ďábelská jízda na koloběžce ze souboru Ulice ztracených bratří. Druhá z nich nám může posloužit coby příklad, jak autor po více než čtyřiceti letech proměňuje její podobu.

Lustig se v povídce vrací do okamžiků, kdy jako kluk s kamarády číhal pod libeňským plynojemem na silnici u závor. Tam musela všechna auta přibrzdit a on se snažil zachytit korby nákladního auta. Změřit svou mrštnost, obratnost a sílu s uhánějícími koly. Cézarovi, hrdinovi povídky, ve škole mu říkali František Skokan, se to podaří a čtenář s ním prožije navíc naplnění dvou snů. Fantazie, v níž jeho otec koupil od francouzské šlechtičny zámek a stal se markýzem. Tehdy mohl být Cézar v duchu pořád s ním, ne jako když tatínek chodíval v Praze do kina a nechtěl ho nikdy vzít s sebou. (Proč asi? Další otázka hozená lustigovsky do prostoru. Odpověz si, čtenáři, sám.) Scházeli pak oba po schodišti vroubeném brněním českých rytířů ze zámku Hluboká. A podruhé skutečného příběhu, kdy sousedovic Eva Černá, na kterou si Cézar myslel, onemocněla a matka požádala právě jeho, aby na ni dohlédl.

„Evo, už dávno jsem ti chtěl říci, že máš všechno, nač se u tebe koukám, tak pěkné, že když se mnou mluvíš, že je mi tak hezky, docela jako kdyby mne někdo hladil. Máš takové štíhlé tělíčko a ruce jako z alabastru. Tak často myslím na tvoje ruce… Myslím si, že bych se docela zbláznil, kdybys mě třeba pohladila. Někdy si večer vlezu do postele a myslím si, Evo, že jsi u mne. Mně se to také zdá, Cézare; to je zvláštní, že jsme si o tom nikdy nic neřekli. Často tě vidím ve snu, Cézare, to já svedu,“ povídají si budoucí, snad, milenci.

Motor nákladního auta se při cestě do kopce pojednou vznítí a Cézar odmítne otcovy rady: Nehas, co tě nepálí… Když tě někdo napálí poprvé, je to jeho vina. Podruhé jsi vinen ty. Nebo: Kdo nemá ze všeho nejraději svou maličkost, nemůže mít rád ani toho druhého… Upřímnost si pětkrát rozmysli. A napotřetí: Nemusíš být zedník, abys postavil zdi mezi sebou a někým jiným. Cézar pomůže plameny zkrotit.

„Kde ses mi tu vzal?“ prohodí řidič Antonín. „Víš, že mně to náramně pomohlo, žes tu byl?“

A jen čtenář ví, jak to doopravdy bylo. Pro Lustiga typická hra s tajemnem, kdy nejvíc ho svěří právě čtenáři. A někdy ho část nechá bez reakce na pospas jeho vlastní fantazii. Vždyť život sám je často učiněná záhada.

Ďábelská jízda na koloběžce je – ostatně jako takřka všechny Lustigovy příběhy – inspirovaná pradávným zážitkem, který využívá ke sdělení určitého poselství. O relativnosti životních hodnot, o cennosti přátelské pomoci na místech organizovaného sobectví, o přítomnosti citu, lásky, ať se člověk ocitne kdekoli. V tomto případě vedl k poznání, že ne každá „nepravost“ si zasluhuje potrestání. Kdyby se Cézar nerozhodl změřit síly s uhánějícím nákladním autem, nemohl by řidiči pomoci. Lustig i tady překračuje hranice „povoleného“, aby ukázal člověka v mezní situaci. I tady stál Cézar před volbou: utéct, aby nebyl dopaden při porušení nepsaných norem, nebo riskovat trest a přiložit ruku k dílu. Nijak složitý, s rychlým spádem vyprávěný příběh, v němž se při jízdě na korbě auta honí Cézarovi hlavou ony dva sny.

Co s ním udělal autor po čtyřiceti šesti letech?

„Kde je Cézar?“ zeptal se maličký blondýn.

„Má v doupěti nějaké čtení a už přes hodinu v tom leží,“ odpověděl ten druhý a ve verzi z Ulice ztracených bratří děj utíká dál na korbu auta. Ne tak po letech.

„Kde je Cézar?“ zeptal se maličký blondýn i v opraveném vydání.

„Leží v doupěti a něco si čte,“ odpověděl ten další v druhé verzi. Oba chlapci drželi v jedné ruce půllitr s vodou a okusovali cibuli. Kamarádi z výprav na libeňské tržiště U Zámečku, kde se kluci „zmocní za pět prstů, co trh dá, jablko, mrkev, kedlubnu. Zapijou to vodou, poslední pochoutkou.“ Potom se autor věnuje Cézarovu partnerovi, „maličkému blondýnovi“. „Blondýnova tatínka zavřeli za protistátní činnost. Říkali, že se nakazil západní propagandou. Zastával protilidové postoje. Rodina se nedozvěděla, co vlastně udělal.“ Lustig také šířeji pojednává původně stručnou větu: „Má v doupěti nějaké čtení.“ Dodává: Rodokaps, Večery pod lampou, Zelená paruka, hrdinové Tom Shark a Pit Strong, inspektor Black, přítel spisovatele Edgara Wallace, a nakonec Dostojevského Zločin a trest. „Buď se nachladil, nebo dostal otravu žaludku, závratě.“ Tady opět zpracovává osobní zážitek z četby bible Dostojevského ctitelů. Sám ji přečetl v cele vězení v Terezíně odsouzený židovským tribunálem na šest neděl za krádež margarinu z kojeneckého skladu. Stejně ho u něj nenašli. (Literární prožitek Zdeněčka Bellelesa.)

Změnami Lustig zpomalí spád děje, ale je veden snahou strohost původního textu rozšířit na poetičtější obraz vlastního dětství. Při setkání s Evou Černou připojil příběh Titaniku. Zkázu nejmodernější lodě své doby viděnou nejen z paluby pasažérů 1. třídy, ale těch nejobyčejnějších z hlubokého podpalubí. (Ozvěna rodového kódu libeňských dětí odkázaných na zákony ulice. Bývají často spravedlivější a humánnější než ty psané.) Následuje pak věta: „Uprosil otce, aby ho vzal na Poklad na stříbrném jezeře.“ Autor tím posunul děj příběhu o dvacet let, do poloviny let šedesátých. Umožnilo mu to vyslovit rozpor oné doby:

„Tatínkovi vadilo, že musel vést dva životy. Jeden až po předsíň a druhý, když vyšel na ulici. Oficiální, schválený úřady a stranou a vládou, a druhý soukromý, nebo u Exnerů po šestém pivu, kdy mohl mluvit, jak mu zobák narostl, a neměl strach, že ho zavřou.“

Jednoduchou myšlenku lásky k Evě Černé ještě rozšířil konfliktem s ředitelem Židlickým, který byl na Cézara – pardon, na Františka Skokana – nespravedlivý. (Kdo z chlapců v duchu nebyl rytířem z pohádky, statečným ochráncem nebo obětí, jejíž bolest dokáže pofoukat právě vyhlédnutá dívka!) Jejímu horečnatému onemocnění v druhé verzi předchází psychóza, které se poddává při matčiných menstruačních bolestech. Dosud neprobuzená Eva Černá si také připadá „rozbitá jak po prádle, bolí ji záda, žaludek nebo hlava“. Tak se projevuje autorova snaha překračovat ustálené zvyky, bořit tabu a tím provokovat čtenáře. Ale vždyť je to tak, namítne další, ten, či spíš ta méně prudérní.

Tady se představuje další z příčin Lustigovy oblíbenosti. Žádné „svaté“ zásady neuznává. Spíš vysloví naplno to, nad čím druzí autoři stojí v rozpacích. Tělesnost patří k životu.

I v nové verzi nechá mladé hrdiny snít o tom, že odejdou do pohraničí a začnou spolu žít, což souvisí s realitou poválečného osidlování německých usedlostí. U postele nemocné Evy Černé ale už nesedí Cézar, nýbrž pilot vzducholodi Hindenburg směřující do New Yorku, kde ji čeká zkáza. Ne tak Cézara, ten se dál dívá na spící Evu Černou a promlouvá o svých citech. Přitom jí neřekne, co se stalo kamarádovi Fandovi Vackovi. „Probudil se uprostřed noci, zmokřený hlenem, který vychladl a ztvrdl na kůži jako škrob nebo cukrová poleva na bábovce. Evo, máš ruce jako z alabastru…“ Sexuální tabu pro autora opravdu neplatí.

Z poměrně přímočarého děje o klukovi, který se držel korby nákladního auta a pak pomohl hasit hořící motor, se stal košatější příběh jak mladých hrdinů, tak jejich rodičů žijících v tzv. socialismu dvojí morálkou: „Jednou pro předsíň, druhou, když vyšli na ulici.“ Fantazie zámku ve Francii na Loiře se rozšířila o černého pasažéra na Titaniku, o kapitána Nema na nočním oceánu, o Al Capona, který Cézarovi dokonce přenechal své osobní strážce. Cézar byl i stíhacím pilotem v jednotce amerických Létajících tygrů za 2. světové války v Asii. Rozšíření motivů o zakazovaný obraz společnosti padesátých a počátku šedesátých let s emigrací i s vězněním nevinných posunul autor „moralitu“ první verze k širšímu obrazu společenského života. „Víš, v noci za mnou chodí moji hrdinové a vyprávějí mi, co ještě prožili,“ zdůvodňuje zásahy do starších textů.

Lustig patří k nejvýznamnějším českým spisovatelům, kteří dokázali oslovit celý svět. Jeho knihy vycházejí od počátku šedesátých let minulého století anglicky, španělsky, německy, japonsky, srbsky, holandsky, norsky, bulharsky, polsky… Vždycky připomíná, že nové dějiny židovského lidu začaly tehdy, když se v poválečné rovnici zabít, nebo se nechat zabít, rozhodl nenechat se zabít. Proto se při všech konfliktech izraelsko-arabských válek 1956, 1967 i 1973 postavil na stranu židovského národa. Stejně tak na IV. sjezdu Svazu čs. spisovatelů v červnu 1967. Pražské jaro přivítal jako naději spravedlivější společnosti. Srpen 1968 ho zastihl i s rodinou na dovolené v Itálii. Rozhodli se zůstat v exilu. Normalizační tisk ho prohlásil za agenta. Za nedovolené opuštění dostal v nepřítomnosti tři a půl roku vězení, žena dva a půl a syn jeden a půl, dcera ještě nepodléhala zákonům. Ruku v ruce šla konfiskace majetku.

Po krátkých pobytech v Izraeli a v Jugoslávii, kde pracoval na scénáři filmu Soutěska o J. B. Titovi, se rodina dostala do USA. Od roku 1972 do podzimu 2004 vyučoval Lustig tvůrčí psaní a dějiny filmu věnujícího se 2. světové válce. Stal se řádným profesorem Americké univerzity ve Washingtonu a profesorem honoris causa řady dalších. I v jiném jazykovém a politickém prostředí pokračoval v literární tvorbě. Za anglickou podobu Modlitby pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na americkou Národní knižní cenu, ale nemohl ji dostat, protože ještě nebyl občanem USA. Za scénář k filmu Vzácné dědictví však v roce 1985 už získal cenu EMI, nejvyšší americké ocenění za televizní scénář. Jeho povídky byly vybrány do reprezentativních antologií. Dostalo se mu cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu USA. Národní knihovna USA vybrala mezi dvanáct doporučených nejlepších knih vydaných v roce 2003 i jeho román Lovely Green Eyes (Krásné zelené oči). V tom roce byl také mezi kandidáty Pulitzerovy ceny. Americká akademie umění a krásného písemnictví mu rok nato udělila cenu za celoživotní dílo. Doma patří k nejoblíbenějším autorům. Nakladatelství Mladá fronta převzala vydávání jeho Spisů. České centrum PEN klubu ho v roce 1996 vyznamenalo Cenou Karla Čapka.

Není pochyb, že i díky Lustigovu dílu žije paměť o podobě šoa. Není historik, ale spisovatel, takže si všímá lidských osudů. Příběhů spálených a rozprášených nebo „jen“ ohořelých lidských duší. Arogantní výhrůžka příslušníků Waffen SS o tom, že obětem hrůz koncentračních táborů, zvláště těch vyhlazovacích, nebude nikdo věřit, nezvítězila. V roce 2002 se proti ní dokonce postavil i jeden z nich. Příslušník Waffen SS Oskar Gröning, osvětimský „správce cizí měny“, se rozhodl promluvit.

Do tábora nedaleko Katovic přijel na podzim 1942 jako jednadvacetiletý. Na rampě měl „kontrolovat“ zavazadla lidí, kteří přijeli. Po selekci viděl, jak kolegové z Waffen SS usmrtili kulkou do hlavy nemocné, kteří nemohli chodit, dítě, jež ztratilo matku, nebo toho, kdo se při vystupování z vlaku někam schoval. „Způsob, jak se s nimi zacházelo, ve mně vyvolával pochybnosti a pobuřoval mě. Dítě prostě popadli za nohy a hodili je na auto…, jestliže naříkalo jako nemocné kuře, mrštili jím o hranu auta,“ svěřil se veřejně. „Nemohl jsem pochopit, že nějaký esesman může dítě chytit a jeho hlavou praštit o postranici auta… nebo je zastřelit a hodit na auto jako pytel pšenice.“

Gröning se díky projektu Laurence Reeseho Osvětim rozhodl postavit proti popíračům genocidy prováděné tam. „Byl bych rád, kdybyste mi věřili. Já plynové komory viděl. Já viděl krematoria. Já viděl otevřené ohně. Viděl jsem rampu, kde probíhaly selekce. Chtěl bych, abyste věřili, že se tato zvěrstva skutečně stala, protože já tam byl.“ To je realita, kterou nese Lustig po desetiletí v sobě, ale snaží se ji podat literárními obrazy.

Gröningovo svědectví je důležité pro historii. Už žádný David Irving nemůže „věrohodně“ hlásat „osvětimskou lež“. Pro srdce čtenářů je však důležitější umělecká výpověď autorů, mezi nimiž patří od samého počátku tvorby čestné místo Arnoštu Lustigovi. Příběhy z Terezína, z Osvětimi, z poválečné Prahy i Říma a z dalších míst pro autora nekončí. Trvají. Často jako memento pro současnost. Dokladem je povzdech dědy Edgara z přepracované povídky Ďábelská jízda na koloběžce. „Kluci, co vy víte o hladu? To, co máte vy, je chuť k jídlu.“

Lustigovi hrdinové a jejich příběhy jsou součástí dnešního světa, současné literatury. Nic není zapomenuto.

František Cinger

Ediční poznámka

Sbírka povídek s názvem Deštivé poledne vyšla již několikrát. Poprvé v roce 2001 jako součást projektu Židovská Morava – Židovské Brno, poté ji v roce 2002 připravilo nakladatelství Adonai, třetí vydání vzniklo v roce 2003 jako neprodejný tisk pro firemní účely České podnikatelské pojišťovny. Tato vydání se od sebe liší počtem i pořadím povídek. Naše e-kniha přejímá text sbírky z jejího čtvrtého a dosud posledního vydání (2005, Mladá fronta), které vzniklo v rámci Lustigových sebraných spisů (svazek 10, první v Mladé frontě, dříve v nakladatelství Hynek). Pro účely tohoto vydání autor sbírku opět přepracoval.

Při přípravě našeho elektronického vydání jsme opravili zjevné překlepy, většinu pravopisných jevů zachováváme. Respektujeme autorovo užívání velkých/malých písmen u německých výrazů a u pojmů odrážejících též mimojazykový postoj k reáliím (Žid/žid, Cikán/cikán, Wehrmacht, Třetí říše apod.). Zároveň však nemáme jistotu, jestli v některých případech nedošlo v předloze k redakční úpravě.

Redakce MKP

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová
Nadační fond Arnošta Lustiga,
www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig
Deštivé poledne

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Doslov František Cinger

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce kristof lauwers / Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 24. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4986-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4987-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4988-0 (prc)