Pověst o Montrosovi

Walter Scott

Přeložila Jarmila Fastrová

Znění tohoto textu vychází z díla Pověst o Montrosovi tak, jak bylo vydáno Státním nakladatelstvím krásné literatury, hudby a umění v Praze v roce 1954.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Walter Scott: Pověst o Montrosovi), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 5. 6. 2026.

Úvod

Seržant More MacAlpin patřil za svého pobytu u nás k nejváženějším obyvatelům Gandercleughu. Nikomu ani nenapadlo, aby mu za sobotních večerů upíral nárok na velkou koženou lenošku v nejútulnějším koutku u krbu v hostinci „U Wallaceova erbu“. Stejně by byl náš kostelník John Duirward považoval za drzého vetřelce každého, kdo by se byl posadil na konec lavice, jež stála vlevo nejblíž u kazatelny, neboť na tom místě každou neděli sedával seržant v pečlivě a úzkostlivě vykartáčovaném stejnokroji vojenského vysloužilce. Dvě medaile za zásluhy, připjaté v knoflíkové dírce, a prázdný rukáv, jenž svědčil o tom, že seržantovi chybí pravá ruka, to byly důkazy, že zakusil tvrdou vojnu a že se ve službě vyznamenal. Sedával tam, tvář ošlehanou větrem, šediny spletené do tenkého copánku podle dřívější vojenské módy a hlavu trochu skloněnou na levou stranu, aby líp slyšel kázání; každý hned poznal, jaké bylo jeho povolání a že je invalida. Vedle něho sedávala jeho sestra Janeta, malá a čistotná stará horalka s šátkem na hlavě a v kostkovaném plédu, bedlivě pozorovala každé hnutí v obličeji svého bratra, jehož ctila nejvíc ze všech lidí na světě, a horlivě mu vyhledávala v jeho bibli se stříbrnou sponou místa, jež kněz předčítal nebo vykládal.

Všichni obyvatelé Gandercleughu, ať patřili ke kterékoliv společenské vrstvě, projevovali ctihodnému vysloužilci všeobecnou vážnost, a domnívám se, že se jistě proto usadil v naší vesnici, neboť to původně vůbec neměl v úmyslu.

Vysloužil si nejvyšší poddůstojnickou hodnost u dělostřelců tvrdou vojnou v různých končinách světa a byl považován za jednoho z nejzkušenějších a nejspolehlivějších mužů u skotského dělostřelectva. Ve španělské válce mu koule roztříštila ruku, takže byl čestně propuštěn z vojenské služby s platem vysloužilce, k němuž dostal ještě dobrovolný peněžitý příspěvek z vlasteneckého fondu. Mimo to byl seržant MacAlpin vždycky nejen statečný voják, ale i šetrný muž, takže jeho úspory spolu s peněžitou odměnou tvořily malé jmění, které si uložil v tříprocentních papírech státní půjčky.

Odešel do výslužby s úmyslem, že bude ze svého důchodu pěkně žít v divokém horském údolí, v němž jako malý hoch pásl stáda černého dobytka a ovcí, než ho víření bubnů přimělo, aby si pyšně nasadil horalskou čapku a pustil se za nimi na téměř čtyřicetiletý pochod. V jeho vzpomínkách se k tomu odlehlému údolí nedala krásou přirovnat ani nejnádhernější místa, jež na své pouti navštívil, ba ani šťastné údolí prince Rasselase. Navrátil se do svého milovaného rodiště, ale teď to bylo jen pusté údolí, obklíčené holými skalami, jímž od severu protékala bystřina. To ještě nebylo to nejhorší. Na třiceti ohništích byl uhašen oheň – z domku jeho otců tam zbylo jen několik holých kamenů – rodné nářečí tam téměř vymizelo – starobylý rod, k němuž se s pýchou hlásil, nalezl útočiště za Atlantickým oceánem. Jen jeden sedlák z jihu a tři pastevci v šerých plédech, s šesti psy, teď žili v celém tom údolí, kde se za jeho mladých let docela slušně uživilo přes dvě stě obyvatelů.

V domě nového nájemce však seržant MacAlpin znenadání nalezl zdroj potěšení a možnost, jak ukájet své společenské záliby. Jeho sestra Janeta naštěstí vždy pevně setrvala v přesvědčení, že se její bratr jednou vrátí, a proto se nevydala se svými příbuznými do vyhnanství. Dokonce se natolik snížila, že vstoupila k tomu vetřelci z nížiny do služby; říkala, že to je sice „Sasík“[1], ale že je na ni hodný. Zdálo se, že neočekávané setkání se sestrou vyléčilo seržanta Mora ze všech zklamání, jež mu osud připravil, ačkoliv stěží potlačoval slzy, když mu vyprávěla – jak to uměla vylíčit jen skotská horalka – o tom, jak byli jeho příbuzní vypuzeni z rodného údolí.

Vyprávěla velmi obšírně, jak marně nabízeli, že budou platit vyšší nájemné, ačkoliv věděli, že se tím úplně ožebračí, ale byli odhodláni i k tomu, jen aby mohli žít a umřít na rodné půdě. Janeta nezapomněla bratrovi vylíčit ani zlá znamení, která věštila, že keltští obyvatelé budou odtamtud vyhnáni a že se tam usadí cizinci. Než se původní obyvatelstvo vystěhovalo, bylo v noci ve skučícím větru, který fičel do údolí z horského sedla Balachra, celé dva roky zřetelně slyšet nápěv písně „Ha til mi tulidh“ („Víckrát se sem nevrátíme“), jíž se vystěhovalci obvykle loučili s pobřežím své vlasti. A v horách se často rozléhal zlověstný křik pastevců z jihu a štěkot jejich psů dlouho před tím, než tam skutečně přišli. Lidový pěvec, poslední svého rodu, složil na památku na vypuzení původních obyvatelů údolí píseň, při níž starému vysloužilci vytryskly slzy z očí a jejíž první sloku lze přetlumočit asi takto:

Běda, běda, synové z nížiny,

proč opouštíte svůj krásný rodný kraj?

Proč přicházíte sem vyhánět horaly,

pustošit údolí, kde dosud byl jen ráj?

Seržanta Mora MacAlpina nejvíc rmoutilo, že náčelník, který byl tou změnou vinen, byl podle dávných obyčejů a všeobecného mínění vždy považován za představitele dávných vůdců a předků vypuzených vystěhovalců; až do té doby totiž seržant More rád kdekomu pyšně vykládal o svém rodokmenu a dokazoval, v jakém je příbuzenském svazku s tou proslulou osobností. Od té chvíle, co se seržant dozvěděl o náčelníkově zradě, krutě na něho zanevřel.

„Nemohu ho proklínat,“ řekl a začal rozhorleně přecházet po jizbě, když Janeta své vyprávění skončila. „A nechci ho proklínat; je to potomek a představitel mých předků. Ale víckrát žádný smrtelník neuslyší, že bych vyslovil jeho jméno.“ Své slovo dodržel, neboť až do jeho smrti ho víckrát nikdo neslyšel mluvit o tom sobeckém a ukrutném náčelníkovi.

Seržant se svým smutným vzpomínkám oddával jen jeden den, ale pak se zmužilostí, s níž vyvázl z tolikerých nebezpečí, obrnil své srdce proti ukrutnému zklamání, jehož se doma dožil. Prohlásil, že odjede za svými příbuznými do Kanady, kde se usadili v údolí, které pojmenovali po svém rodišti. „Janeto,“ řekl sestře, „sbal si své šatstvo, vydáme se na pochod; vem to čert, vždyť to není tak daleko! Je to jako bleší skok proti těm dlouhým plavbám a pochodům, které jsem musel vykonat, i když to někdy nestálo ani za to.“

S tímto úmyslem opustil skotské hory a na cestě do Glasgow, odkud se chtěl vydat do Kanady, přišel se svou sestrou do Gandercleughu. Nastala však už zima, a jelikož soudil, že by bylo radno odložit plavbu přes moře na jaro, až roztaje led na řece sv. Vavřince, usadil se u nás na těch několik měsíců, které hodlal ještě v Británii strávit. Jak jsme už řekli, těšil se ten ctihodný stařec vážnosti a pozornosti všech vrstev obyvatelstva; a když přišlo jaro, byl se svým pobytem u nás tak spokojen, že přestal pomýšlet na dalekou cestu za moře. Janeta měla z moře strach a on sám začínal pociťovat následky stáří a těžké vojenské služby víc, než zprvu čekal. Přiznal se knězi a mému váženému představenému, panu Cleishbothamovi, „že je líp zůstat u lidí, které člověk poznal jako přátele, než vydat se někam daleko, kde by se mu mohlo vést hůř.“

Proto se navždy usadil v Gandercleughu k velkému uspokojení, jak jsme už řekli, všech tamějších obyvatelů, kteří ho pokládali pro jeho vojenské zkušenosti a bystré poznámky ke všem zprávám z novin, časopisů a vyhlášek za úplně neomylného vykladače všech vojenských událostí, minulých, přítomných i budoucích.

Pravda, seržant More nebyl zcela důsledný. Byl oddaným stoupencem Stuartovců, neboť jeho otec a jeho čtyři strýci se zúčastnili tažení v pětačtyřicátém roce; byl však přitom neméně věrným poddaným krále Jiřího, v jehož službách si našetřil své malé jmění a ztratil tři bratry; a tak člověku hrozilo stejné nebezpečí, že se mu znelíbí, ať člověk nazýval prince Karla nápadníkem trůnu, nebo ať řekl něco, co mohlo být na újmu důstojenství krále Jiřího. Ani nesmíme zapírat, že na příklad v den, kdy byly seržantovi vypláceny úroky z jeho cenných papírů, zdržel se často v hostinci „U Wallaceova erbu“ večer déle, než se srovnávalo s jeho přísnou zdrželivostí a vůbec s jeho vážností; při takových příležitostech mu totiž jeho spolustolovníci v hostinci rádi lichotili tím, že zpívali jakobitské písně a připíjeli si s ním na zkázu Bonaparta a na zdraví vévody z Wellingtonu tak dlouho, až si ho natolik získali, že zaplatil účet za všecky, a někdy na něm jeho vypočítaví společníci dokonce vymámili i malé půjčky. Když si takto občas vyhodil z kopýtka, jak tomu říkal, a pak zase vystřízlivěl, neopomenul obyčejně vzdát dík Bohu a vévodovi z Yorku za to, že starému vojákovi znemožnil, aby se svou pošetilostí přivedl na mizinu, jak se mu často stávalo v mládí.

Při takových příležitostech jsem nebýval ve společnosti seržanta Mora MacAlpina. Ale často jsem ho ve volných chvílích vyhledával, když chodil na své ranní a večerní přehlídky, jak tomu říkal; když bylo pěkné počasí, konal je tak pravidelně, jako by byl k nim vyzván vířením bubnů. Ráno se procházel na hřbitově pod jilmy; říkal, že smrt byla dlouhá léta jeho nejbližší sousedkou, a proto by bylo neomluvitelné, kdyby teď takovou starou známou opustil. Večer chodil na procházku na louku u potoka, kde se bělilo prádlo; bylo ho tam často vídat na břehu nezacloněném stromy, jak s brýlemi na nose a s novinami v ruce vysvětluje v kruhu vesnických politiků vojenské výrazy a znázorňuje jim své výklady čarami, které rýsoval na zemi rákosovou holí. Jindy býval zase obklopen hloučkem školáků, které třeba pocvičoval v abecedě nebo zasvěcoval do tajů ohňostroje, což ovšem jejich rodiče nijak zvlášť neschvalovali; při všech veřejných veselicích zastupoval totiž seržant ve vsi Gandercleughu úlohu pyrotechnika (jak se tomu říká v naučném slovníku).

Nejčastěji jsem se s vysloužilým seržantem setkával na jeho ranních procházkách. Ještě dnes, když vidím tu venkovskou pěšinku, zastíněnou řadou vysokých jilmů, mívám bezděky často dojem, že mi po ní jde odměřeným krokem v ústrety jeho vzpřímená postava s rákosovou holí a že mě už z dálky po vojensku zdraví. – Je však mrtev a odpočívá se svou věrnou Janetou na hřbitově pod třetím jilmem, počítáno od západního konce hřbitovní zdi.

Rozmluvy se seržantem MacAlpinem mi působily potěšení nejen proto, že mi vyprávěl o mnohých dobrodružstvích, jež na své potulné dráze zažil, ale i tím, že si pamatoval četné zkazky a pověsti ze skotských hor, které slýchal od svých rodičů; byl by to pokládal za kacířství, kdyby byl někdo o jejich věrohodnosti pochyboval. Mnohé z nich se vztahovaly k Montrosovým válečným tažením, v nichž se někteří seržantovi předkové, jak se zdá, znamenitě osvědčili. Ačkoliv tyto občanské války dělají skotským horalům největší čest, neboť tenkrát vlastně prvně v dějinách dokázali, že v boji své sousedy z nížin předčí nebo že se jim aspoň vyrovnají, nevzpomíná se na ně mezi horaly tak často, jak by člověk očekával, když se uváží, že se mezi nimi zachovalo velké množství zkazek a pověstí, které se vztahují k mnohem méně zajímavým a významným dějům. Proto jsem měl velkou radost, když jsem na svém vojenském příteli vyzvěděl některé zvláštní podrobnosti o tehdejších událostech; jsou ovšem promíšeny všelijakými divokými a bájnými představami, jež jsou pro onu dobu a pro vypravěče příznačné; nemám to čtenáři docela nic za zlé, hledí-li na ně s nedůvěrou, jen když bude tak laskav a věnuje patřičnou víru skutečným událostem, o nichž zde vyprávím a které jako všechny ostatní, na něž jsem měl čest ho upozornit, se vskutku zakládají jen na pravdě.

1. 1 Názvem „Sasík“ jsem přetlumočila anglický název Saxon (Sassenach), jímž skotští horalé označovali obyvatele skotských nížin, po případě i obyvatele Anglie; obyvatelé severního Skotska, většinou hornatého, byli keltského původu, kdežto obyvatelé skotských nížin byli potomci starověkých germánských kmenů (Anglů, Sasů a Jutů). Pozn. překl.

Kapitola I

Oni svou víru na vražedné zbrani

jak na Písmu svatém opírají;

všechny spory neomylně řeší

kanonů svých pravověrnou řečí

a své víře cestu klestí

apoštolskou ranou pěstí.

— Butler

Počátek našeho příběhu spadá do dob té velké a krvavé občanské války, která v sedmnáctém století cloumala Velkou Británií. Skotsko zůstalo zatím ušetřeno pustošivé domácí války, ačkoliv tamější obyvatelé byli rozděleni na soupeřící politické tábory; mnohým z nich se už znechutila nadvláda parlamentních stavů, a protože neschvalovali jejich smělý postup, když poslaly do Anglie velké vojsko na pomoc parlamentu, byli odhodláni použít první příležitosti, aby se přidali ke králi a podnikli vedlejší vojenskou akci, jíž by si mohli alespoň vynutit odvolání vojsk generála Leslieho z Anglie, kdyby se jim nepodařilo získat velkou část Skotska opět na stranu krále. Tento plán se obzvlášť hodil šlechtě v severním Skotsku, jež se velmi zatvrzele vzpouzela proti schválení Slavnostní spojenecké úmluvy, a mnohým náčelníkům horalských klanů, kteří spojovali své zájmy a závažnost svého postavení se zájmy Jeho Veličenstva, kteří měli rozhodný odpor k presbyteriánskému náboženskému učení a kteří dosud žili v tom polodivokém společenském ústrojí, v němž je válka vždy vítanější než mír.

Všeobecně se očekávalo, že tyto politické pře vyvolají silné otřesy; i pustošivé nájezdy, které horalé odedávna podnikali do skotských nížin, začínaly být častější, opovážlivější a soustavnější, jakožto součást všeobecných vojenských příprav.

Ti, kdo měli v zemi politickou nadvládu, uvědomovali si nebezpečí a horlivě činili opatření, aby mu mohli čelit a aby je včas odrazili. S uspokojením však pozorovali, že podle všeho žádný významnější vojevůdce zatím nezačal shromažďovat vojsko králových stoupenců, ba dokonce že ani neřídí nájezdy dobrodružných tlup, které podnikaly nepřátelské vpády do nížin snad stejně z touhy po kořisti jako z politického přesvědčení. Všeobecně se usuzovalo, že umístí-li se dostatečně silné vojenské posádky ve skotských nížinách, sousedících s horskou hranicí, podaří se udržet horalské náčelníky na uzdě; nadto se rozšířilo mínění, že různí mocní šlechtici na severu, kteří Slavnostní spojeneckou úmluvu schvalovali, jako na příklad hrabě Mareschal, proslulé rody Forbesů, Lesliů, Irvinů, Grantů a jiné presbyteriánské klany, možná vyváží a zkrotí nejen vojenskou sílu Ogilviů a jiných šlechticů z hrabství Angus a Kinkardine, ale dokonce i mocného rodu Gordonů, kteří byli velmi vlivní a přitom zapřisáhlí odpůrci presbyteriánského učení.

V západních skotských horách měla vládnoucí strana mnoho nepřátel; domnívala se však, že moc těchto klanů je podlomena ustavičnými sváry a jejich náčelníci se dají zastrašit nesmírně vlivným markýzem z Argylu, na něhož se konvent stavů spoléhal s naprostou jistotou a jehož bezmezná moc ve skotských horách ještě víc vzrostla, když se mu při posledním smírném jednání podařilo přimět krále k novým ústupkům. Bylo sice všem dobře známo, že Argyle má spíše státnické nadání než osobní odvahu a že se vyzná líp v politických čachrech než v krocení nepřátelských horalských klanů; očekávalo se však, že početní převaha jeho klanu a odvaha statečných pánů, kteří jej vedli, vyváží povahové vady jejich nejvyššího náčelníka. Poněvadž Campbellovci už krutě pokořili několik sousedních rodů, předpokládalo se, že si jejich náčelníci dají pozor, aby znovu nevyvolali srážku s takovým mocným klanem.

Skotský konvent stavů tedy ovládal celý západ a jih Skotska, nesporně nejbohatší část království – obzvlášť mu bylo oddáno hrabství Fifeshire a měl též mnoho mocných přátel i na sever od zálivu Forth a řeky Tay – a proto se mu žádné nebezpečí nezdálo tak hrozivé, aby jej přimělo změnit politickou linii a odvolat z Anglie dvacetitisícovou armádu, kterou poslal na pomoc svým souvěrcům v anglickém parlamentě a která je natolik posílila, že se královská strana, jež by si byla už málem dobyla rozhodujícího vítězství, musela omezit na obranné boje.

Pohnutky, které vedly konvent stavů k takové přímé a činné účasti v občanské válce v Anglii, byly už podrobně objasněny našimi dějepisci, ale snad je zde můžeme stručně shrnout. Stavy si nemohly stěžovat, že by byl král znovu zaútočil na jejich práva nebo že by je byl porušil, neboť Karel pečlivě zachovával podmínky smíru, jejž uzavřel se svými poddanými ve Skotsku; skotští vládci si však byli dobře vědomi toho, že podmínky míru byly na králi vynuceny politickým vlivem anglické parlamentní strany a jejich vojenskou mocí. Král Karel sice potom navštívil hlavní město svého starobylého království, dal souhlas k novému uspořádání církevních záležitostí a udělil různé pocty a odměny vůdcům presbyteriánské strany, kteří se k němu zachovali tak nepřátelsky; skotské stavy však krále podezřívaly, že jim ty výsady udělil jistě jen nerad a zase jim je odejme, jakmile se mu naskytne příležitost. Ve Skotsku hleděli na počáteční vojenské neúspěchy anglické parlamentní strany s velkými obavami a soudili, že kdyby Karel zvítězil vojenskou převahou nad svými vzbouřenými poddanými v Anglii, jistě by se pak brzy pomstil na těch Skotech, kteří by si to podle jeho mínění zasloužili, protože dali špatný příklad ostatním a první se proti němu postavili ve zbrani. To tedy byly politické důvody, které skotské stavy pohnuly, aby poslaly do Anglie pomocnou armádu; a také je zdůraznily v manifestu, v němž vysvětlovaly příčiny, proč jsou nuceny anglickému parlamentu včas poskytnout účinnou pomoc. V manifestu prohlásily, že se k nim anglický parlament zachoval přátelsky a snad se i v budoucnu zachová stejně; že král jim sice nedávno přiznal právo, aby mohly svobodně vyznávat víru dle svých přání, že by však plná důvěra v královo prohlášení nebyla opodstatněná, neboť se už tolikrát přesvědčily, jak si královy sliby a činy navzájem odporují. „Dovoláváme se svého svědomí,“ končil manifest, „a Boha, jehož stavíme ještě výš než své svědomí, že to činíme jen pro slávu Boží, mír obou národů a v zájmu krále, když zákonitými prostředky pronásledujeme a trestáme ty, kdo ukládají proti Izraeli, pekelníky, Chórehy, Balámy, Doegy, Rabsaky, Amany, Tobiáše a Sanballaty našich časů; a neustaneme, dokud je nepokoříme. Abychom dosáhli těchto svých zbožných cílů, vypravili jsme do Anglie vojsko, ale teprve pak, když selhaly všechny ostatní prostředky, jaké jsme si dovedli vymyslit; to je to jediné, co nám zbývá, ultimum et unicum remedium – poslední a jediný prostředek.“

Ponecháme kasuistům, aby rozhodli, zda je jedna smluvní strana oprávněna porušit slavnostní smlouvu jen pro podezření, že by ji druhá strana v budoucnosti popřípadě nedodržela, a zmíníme se o dvou okolnostech, které ovlivnily skotské vládnoucí kruhy a celý národ jistě aspoň stejnou měrou jako jejich pochybnosti o poctivých úmyslech krále Karla.

Předně to byly povaha a vlastnosti jejich vojska; stáli mu v čele chudí a nespokojení šlechtici, pod nimiž sloužili jako důstojníci hlavně skotští vojenští dobrodruzi, kteří bojovali v německých válkách tak dlouho, že už téměř ztratili schopnost rozlišovat politické zásady, ba dokonce i vědomí své národní příslušnosti. Přijali totiž víru námezdných vojáků, že hlavní jejich povinností je věrnost státu nebo panovníkovi, od něhož dostávají žold, bez ohledu na to, zda bojují na té straně, která je v právu, a zda je k ní poutá ještě něco jiného než mrzký žold. Muže takového rázu odsuzuje Grotius velmi přísně – Nullum vitae genus est improbius, quam eorum qui sine causae respectu mercede conducti, militant.[2] Pro ty námezdné vojáky i pro nuznou šlechtu, s níž se dělili o velení nad vojskem a která od nich nasákla stejnými názory, byl úspěch nedávného vpádu do Anglie v roce 1641 postačujícím důvodem, aby se znovu pustili do takového výnosného dobrodružství. Dobrý žold a kořist, jíž se v Anglii zmocnili, zanechaly nesmazatelný dojem v paměti těch vojenských dobrodruhů a vyhlídka, že budou moci zase na anglickém obyvatelstvu vymáhat kontribuci osm set padesát liber denně, je tolik lákala, že proti ní nic nezmohly žádné jiné argumenty, ani státní zájmy, ani mravní důvody.

A mimo to tu byla ještě jedna věc, která podnítila celý národ, stejně jako vojáky nadchla lákavá vyhlídka na anglické bohatství. Na obou stranách se tolik psalo a mluvilo o tom, která církev je ta pravá, že se tato otázka zdála celému národu mnohem důležitější než učení evangelia, jež přijaly obě církve. Vášnivější přívrženci prelátství a presbyteriáni byli právě tak nesnášenliví jako papeženci a nechtěli téměř ani připustit možnost spasení pro ty, kdo nebyli v lůně jejich církví. Bylo marné vysvětlovat těm horlivcům, že kdyby byl Otec našeho svatého náboženství pokládal příslušnost k nějaké určité církvi za tak důležitou podmínku spasení, byl by to lidstvu zjevil stejně jasně, jako to bylo zvěstováno ve Starém Zákoně. Obě strany se prudce přely dál, jako by se mohly dovolávat přesných nebeských přikázání, aby ospravedlnily svou nesnášenlivost. Když se Laud v dobách své moci pokusil vnutit skotskému lidu církevní obřady, které se příčily jeho obyčejům a názorům, bylo to, jako by byl podpálil doutnák. Celý národ se tomu s úspěchem postavil na odpor a všeobecně byly zavedeny presbyteriánské bohoslužby, které byly národu pak ještě dražší, neboť za ně bojoval a zvítězil. Slavnostní spojenecká úmluva, k níž se horlivě hlásila většina obyvatelstva v království a kterou násilím vnutila ostatním, byla v podstatě sjednána hlavně proto, aby bylo možno všude zavést presbyteriánské učení a bohoslužby a vyhladit všechny kacířské bludy; a když se Skotům podařilo pevně zasadit ten „zlatý svícen“ v jejich zemi, začali velkodušně a bratrsky usilovat, aby jej mohli vztyčit také v Anglii. Domnívali se, že toho snadno dosáhnou, když účinně podpoří parlament skotským vojskem. Presbyteriáni, kteří v anglickém parlamentě tvořili početnou a mocnou stranu, vedli tehdy opozici proti králi; kdežto independenti a jiní sektáři, kteří se později za Cromwella dostali násilím k moci a svrhli presbyteriánskou církev ve Skotsku i v Anglii, skrývali se zatím pod ochranným křídlem bohatší a mocnější strany a číhali na vhodnější příležitost. Proto měli presbyteriáni, jak se zdálo, dost dobré vyhlídky, že dosáhnou kýženého cíle a zavedou v obou královstvích, v Anglii i ve Skotsku, jednotné náboženské učení a bohoslužby.

Proslulý sir Henry Vane, jeden ze zplnomocněnců, kteří sjednávali spojenectví mezi Anglií a Skotskem, věděl, že toto je hlavní vnadidlo pro ty, s nimiž vyjednával; ačkoliv sám byl vášnivým stoupencem independentů, zařídil to tak, aby sice uspokojil dychtivá přání presbyteriánů, ale zároveň aby je lstivě oklamal, a nakonec dosáhl toho, aby článek smlouvy, který stanovil požadavek reformy anglikánské církve, měl toto znění: že se v ní mají provést změny „podle slova Božího a nejlepších reformovaných církví“. Konvent stavů a skotská církev, zaslepené náboženskou horlivostí, vůbec nebraly v pochybnost jus divinum[3] svého církevního zřízení a nepřipouštěly ani možnost, že by o něm mohl pochybovat někdo jiný, a proto se domnívaly, že takové znění samozřejmě znamená zavedení presbyterianismu; prohlédly teprve tehdy, když jejich pomoci už nebylo zapotřebí a sektáři jim dali na srozuměnou, že se ta slova mohou vztahovat i na učení independentů nebo na kterékoliv jiné náboženské učení, jež se bude podle názoru těch, kdo budou právě u moci, shodovat „se slovem Božím a s učením a bohoslužbami reformovaných církví“. Skotové, kteří se dali takto oklamat, též neméně žasli, když se přesvědčili, že angličtí sektáři mají nadto v úmyslu svrhnout v Británii království, neboť skotští presbyteriáni sice zamýšleli královskou moc hodně omezit, ale rozhodně nechtěli zrušit královské zřízení. Počínali si však v tomto případě ukvapeně jako lékaři, kteří nejdřív nemocného všelijakými léky div neotráví a tím ho tolik oslabí, že mu pak už nepomohou ani nejúčinnější prostředky pro povzbuzení srdeční činnosti.

Tyto události však zatím dřímaly v lůně budoucnosti. Skotský parlament dosud uznával dohodu s Anglií za spravedlivou věc, neodporující ani rozumu, ani zbožné víře; a zdálo se též, že má jeho vojenský zákrok kýžený zdar. Když se skotské vojsko spojilo s armádou Fairfaxovou a Manchesterovou, mohly voje parlamentní strany oblehnout York a svést zuřivou bitvu na Marstonském vřesovišti, v níž porazily prince Ruperta a markýze z Newcastlu. Pomocné skotské vojsko se však na tom slavném vítězství nepodílelo tak, jak by si byli lidé ve Skotsku přáli. David Leslie a jeho jízda bojovali statečně a s Cromwellovou brigádou independentů se v té bitvě vyznamenali jako hrdinové; avšak starý hrabě Leven, velitel vojska stoupenců Úmluvy, se dal z bojiště zahnat prudkým útokem prince Ruperta, a teprve když byl na bezhlavém útěku ke skotským hranicím už třicet mil od místa, kde byla bitva svedena, dostihla ho zpráva, že jeho strana dobyla úplného vítězství.

Selhání pomocného vojska na tom křižáckém tažení, jehož cílem bylo zavést presbyteriánské učení a bohoslužby v Anglii, značně oslabilo ve Skotsku moc konventu stavů a zavdalo podnět k rušným přípravám odpůrců Slavnostní spojenecké úmluvy, o nichž jsme se zmínili na počátku této kapitoly.

1. 2 Není v životě hanebnějších lidí, než jsou ti, kdo bez ohledu na příčinu sporu bojují jen za mrzký žold (lat.). Pozn. překl.

2. 3 Právo božské (lat.); neměnné, věčné právo, jež si přisvojovaly korunované hlavy států a různé církve. Pozn. překl.

Kapitola II

Když matka dítko k spánku ukládala,

v pancíři po otci je kolébala,

neb řinkot železa je uspával –

hošík v tom tvrdém lůžku neplakal.

A dítko v bojích, o nichž se mu zdálo,

vždy vyhrálo, dřív než na nohou stálo.

— Hall, „Satiry“

Bylo to v těch nepokojných dobách, jichž jsme právě vzpomněli, když jednou v létě k večeru urozený mladý pán na pěkném koni, dobře vyzbrojený a provázený dvěma sluhy, z nichž jeden vedl za uzdu koně s nákladem na hřbetě, jel po stezce, která stoupala k horskému sedlu, jež umožňuje přístup do skotských hor z hrabství Perthshire ve skotské nížině. Jeli už chvíli po břehu jezera, v jehož hluboké vodě se odrážela rudá zář zapadajícího slunce. Vymletá stezka, po níž se jim jelo dost špatně, byla místy zastíněna starými břízami a duby, místy nad ní čněly vysoké skalní útesy. Hora, která se zdvíhala na sever od té krásné vodní hladiny, měla příkrý, ale méně srázný svah, jejž zdobil temně purpurový vřes. Dnešní člověk by soudil, že taková romantická krajina jistě měla pro cestovatele nesmírné kouzlo; jenže ti, kdo cestují v nejistých a hrůzných dobách, málo si všímají malebných scenerií.

Pokud to bylo na úzké stezce mezi stromy možné, jel pán v jedné řadě s jedním nebo s oběma svými sluhy a zdálo se, že s nimi vážně rozpráví, pravděpodobně proto, že se mezi lidmi, kteří jsou nuceni sdílet stejné nebezpečí, rádo zapomíná na společenské rozdíly. Rozmlouvali o povaze mužů, kteří stáli v čele obyvatelů toho divokého kraje, a o tom, zda by mohli nějak zasáhnout do politických otřesů, jež se daly vbrzku očekávat.

Nebyli ještě dál než v polovině stezky, která se táhla podél jezera, a mladý pán ukazoval svým průvodcům místo, kde měli od jezera odbočit napravo k severu prudce stoupající roklí, když uviděli na břehu osamělého jezdce, který jim jel jakoby v ústrety. Sluneční paprsky se mu třpytily na přilbě a pancíři, takže bylo zřejmé, že je vyzbrojen, a proto bylo v zájmu cestovatelů, aby ho podrobili výslechu, než ho nechají jet dál. „Musíme vědět, kdo to je,“ řekl mladý pán, „a kam jede.“ Pobídl koně ostruhami a rychle se rozjel, pokud to bylo na té vymleté cestě možné, a jeho průvodci se pustili za ním až k místu, kde od cesty po břehu jezera odbočovala stezka k rokli, aby zabránili cizímu jezdci uhnout na tu stezku dřív, než k němu dojedou.

Osamělý jezdec zprvu zrychlil krok, když zpozoroval, jak se ti tři k němu rychle blíží; když však viděl, že se zastavili a rozestoupili do řady přes celou šířku stezky, zarazil koně a jel dál velmi obezřele; a tak měly obě strany příležitost, aby si jedna druhou dobře prohlédly. Cizí muž jel na pěkném koni, jenž se dobře hodil k vojenské službě a pro velkou tíhu, kterou musel nést na hřbetě, a seděl ve válečném sedle docela pohodlně, takže bylo vidět, že je na to sedlo zvyklý. Měl pěkně vyleštěnou přilbu s péřovým chocholem, silný pancíř, který by nebyla prostřelila ani koule z muškety, a záda měl kryta lehčím kovovým plátem. Toto obranné brnění měl navlečené přes koženou kazajku a na rukou měl ocelové rukavice, které mu sahaly až k lokti a leskly se v slunci jako ostatní části jeho brnění. Vpředu měl na vojenském sedle pověšeno pouzdro s velikými bambitkami, mnohem delšími, než jaké byly tehdy obvyklé, neboť jejich hlavně měřily téměř dvě stopy a vešly se do nich jen koule, které vážily dvacetinu libry. U koženého pásu s velkou stříbrnou sponou se mu na jedné straně houpal dlouhý a široký meč s dvojím ostřím, se silným košem a čepelí, kterou bylo možno tnout i udeřit. Vpravo visela u sedla asi osmnáct palců dlouhá dýka; přes rameno měl na řemenu na zádech zavěšenou mušketu a přes druhé rameno měl navlečen širší řemen s přihrádkami, v nichž byly zastrkány náboje. Stehna měl chráněna ocelovými pláty, jimž se tehdy říkalo nábederníky a jež mu sahaly až k okraji holínek vysokých bot a doplňovaly výstroj vojáka, který byl na tehdejší dobu velmi dobře vyzbrojen.

Vojákův zjev se dobře hodil k jeho výstroji a zdálo se, že jí už dávno přivykl. Byl vyššího vzrůstu a měl zřejmě dost velkou sílu, když tak snadno unesl svou těžkou výzbroj, útočnou i obrannou. Mohl být něco přes čtyřicet let stár a měl obličej rázného a ostříleného starého vojáka, který se už octl v mnohých bitvách a odnesl si z nich na památku nejednu jizvu. Když se k jezdcům přiblížil asi na třicet yardů, zůstal stát, postavil se ve třmenech, jako by chtěl prozkoumat a zjistit úmysly protější strany, a vysunul si mušketu dopředu pod pravým podpažím, aby ji měl připravenou k střelbě, kdyby toho snad bylo zapotřebí. A tak měl všecky výhody proti těm, kdo mu, jak se zdálo, hodlali zabránit v další jízdě, až na to, že byl jeden proti třem.

Mladý muž v čele druhé strany také seděl na dobrém koni a měl na sobě bohatě vyšívaný polovojenský kožený kabátec, jaký se tehdy nosil, ale jeho sluhové měli jen hrubé kazajky z tlusté plsti, které by byly sotva mohly odrazit špičku meče v rukou silného muže; a žádný z nich neměl jiné zbraně než meč a bambitku, bez nichž se v těch neklidných dobách páni a jejich sluhové jen zřídka pouštěli na cestu.

Když se asi minutu upřeně navzájem pozorovali, položil mladý pán jezdci vyzývavou otázku, jež byla tehdy obvyklá při náhodném setkání mužů, kteří se navzájem neznali, a zvláště za takových okolností: „Pro koho jste?“

„Napřed mi řekněte,“ odpověděl voják, „pro koho jste vy? Silnější strana se má vždycky prohlásit dřív.“

„My jsme při Bohu a králi Karlovi,“ řekl ten, který promluvil první. „A teď, když víte, při kom jsme, odpovězte, při kom jste vy.“

„Já jsem při Bohu a svém praporu,“ prohlásil osamělý jezdec.

„Při kterém praporu?“ ptal se dál vůdce druhé strany. „Jste při kavalírech nebo kulatohlavcích, při králi nebo konventu?“

„Na mou věru, pane,“ odpověděl voják, „já bych vám nerad lhal, protože se to pro urozeného vojáka z povolání nesluší. A abych mohl odpovědět na vaši otázku aspoň trochu podle pravdy, musel bych napřed sám vědět, ke které z nynějších stran v království se nakonec přidám, jenže to je věc, ve které jsem se ještě pevně nerozhodl.“

„Byl bych soudil,“ řekl mladý pán, „že když jde o věrnost a víru, neměl by se urozený a čestný muž nikdy dlouho rozhodovat, ke které straně se přidá.“

„Pane,“ odpověděl voják, „jestli to míníte jako potupu, jestli chcete napadat mou čest a můj urozený původ, milerád bych si tu věc s vámi vyřídil a pustil bych se s vámi do křížku, ačkoliv jsem jen sám proti vám třem. Ale jestli to říkáte proto, abyste se mnou zavedl logickou disputaci, kterou jsem v mládí studoval na Mareschalově koleji v Aberdeenu, jsem ochoten vám logicky dokázat, že mé rozhodnutí ještě trochu počkat, než se přidám k jedné nebo k druhé ze znepřátelených stran, se nejen sluší pro urozeného a čestného muže, ale i pro každého rozumného a opatrného člověka, který už v raném mládí nasákl klasickými vědomostmi a který od té doby bojoval ve válkách pod praporem nepřemožitelného Gustava, Lva severu, a pod velením mnohých jiných hrdinných vojevůdců, luteránů i kalvinistů, papeženců i arminiánů.“

Mladý pán promluvil několik slov se svými sluhy a pak řekl: „Byl bych rád, pane, kdybych si mohl o té zajímavé otázce s vámi trochu pohovořit, a byl bych hrdý, kdyby se mi podařilo přemluvit vás, abyste se přidal k té spravedlivé věci, kterou zastávám já. Jedu teď k svému příteli, jehož dům není odtud ani tři míle, a je-li vám libo mě doprovodit, dostanete tam dobrý nocleh a pohoštění a ráno se budete moci svobodně vydat na cestu, jestliže nebudete mít chuť přidat se k nám.“

„A čí slovo mi to zaručí?“ odpověděl opatrný voják. „Člověk přece musí mít nějakou záruku, aby se nedal zaskočit ze zálohy.“

„Já se jmenuji hrabě Menteith,“ prohlásil mladší muž, „a doufám, že vám může být má čest dostatečnou zárukou.“

„Jste tedy urozený šlechtic,“ odpověděl voják, „o jehož čestném slově nesmím pochybovat.“ Jediným pohybem si zasunul mušketu za záda a druhou rukou vzdal mladému šlechtici vojenský pozdrav; popojel k němu a pokračoval: „A já zase doufám, Vaše Lordstvo, že ani vy nebudete mé ujištění, že vám budu bon camarado[4] v míru i v nebezpečí po celý ten čas, který spolu prodlíme, brát na lehkou váhu v těchhle neklidných dobách, kdy je člověk jistější, jak se říká, v ocelovém brnění než v mramorovém paláci.“

„Ujišťuji vás, pane,“ řekl Menteith, „že soudě podle vašeho zevnějšku ocením to jako velkou výhodu, když mě doprovodíte; ale doufám, že nebudeme mít vůbec příležitost, abychom vyzkoušeli svou chrabrost, neboť vás uvedu do přátelského domu, kde vás čeká dobré ubytování.“

„Dobré ubytování, mylorde,“ odpověděl voják, „je vždycky žádoucí, hned v druhé řadě za dobrým žoldem a dobrou kořistí – nemluvě o šlechtické cti a nutných požadavcích služebních povinností. Věru, mylorde, vaše ušlechtilá nabídka je mi tím vítanější, protože jsem vlastně nevěděl, kde se tuhle se svým ubohým kamarádem“ (a pohladil svého koně) „dnes v noci vyspím.“

„Dovolíte tedy, abych se vás zeptal,“ řekl lord Menteith, „komu mám čest a štěstí dělat ubytovatele?“

„Věru, mylorde,“ odpověděl voják, „já se jmenuji Dalgetty – Dugald Dalgetty – rytmistr Dugald Dalgetty z Drumthwacketu, k vašim veleváženým službám. Moje jméno jste už možná viděl v Gallo Belgicus, v listě Swedish Intelligencer anebo, jestli umíte německy, v lipském Fliegenden Mercoeur. Poněvadž můj otec svou marnotratností přivedl naše pěkné dědictví vniveč, mylorde, nezbylo mi nic jiného, když mi bylo osmnáct let, než abych se vydal s učenostmi, které jsem získal na Mareschalově koleji v Aberdeenu, se svým vznešeným původem a jménem Dalgetty z Drumthwacketu, s tuhle těmi silnými pažemi a k nim přiměřenýma nohama do německých válek a abych se v nich protloukal jako urozený voják z povolání. Mé nohy a mé paže mi prokázaly lepší službu než můj vznešený původ a knižní učenost, mylorde; nejdřív jsem se tahal jako prostý voják s kopím pod velením sira Ludovica Leslieho, kde jsem se naučil služebním pravidlům tak dokonale, že je tak honem nezapomenu. Musel jsem stát osm hodin, čili od dvanácti v poledne až do osmi hodin večer, na stráži u paláce, s pancířem vpředu i vzadu, v přilbě a ocelových nárameníkách, ozbrojený až po zuby, v štiplavém mraze a na ledě, který byl tvrdý jako křemen; a to všecko proto, že jsem se jen o chviličku zdržel se svou domácí a přišel jsem pozdě k rannímu hlášení.“

„Ale nepochybuji, pane,“ řekl lord Menteith, „že vám někdy bylo ve službě i pořádně horko a že jste stále jen nemrzl, jak jste nám teď vyprávěl?“

„Věru, mylorde, nesluší se, abych o tom mluvil; ale o někom, kdo válčil u Lipska a u Lützenu, se už snad dá říct, že zažil pořádnou bitvu. A ten, kdo byl svědkem dobytí Frankfurtu a Spanheimu a Norimberku a tak dále, by už mohl něco vědět o obléhání, útočení, přepadech a výpadech.“

„Ale byl jste za své zásluhy a zkušenosti bezpochyby odměněn povýšením?“

„To na sebe dalo dlouho čekat, mylorde, zatraceně dlouho,“ odvětil Dalgetty. „Ale poněvadž mí skotští krajané, staří válečníci a vůdci chrabrých skotských pluků, které byly postrachem Němců, valem hynuli na mor a padali v boji, ujali jsme se jejich dědictví my, jejich nástupci. Nejdřív jsem sloužil jako obyčejný voják u roty a potom tři roky jako četař u kopiníků, protože jsem se nechtěl vláčet s halapartnou, to se pro šlechtice nesluší. Proto jsem byl nakonec povýšen na praporečníka, čili fahnträgra, jak tomu říkají Němci, u jízdního pluku královské gardy a pak jsem se stal poručíkem a rytmistrem v armádě toho nepřemožitelného panovníka, kterého zvali záštita protestantské víry, Lev severu a postrach Rakouska, to jest vítězného Gustava.“

„Jestli vám dobře rozumím, kapitáne Dalgetty – tato vojenská hodnost snad znamená totéž jako ten cizí název rytmistr?“

„Přesně totéž,“ odpověděl Dalgetty. „Rytmistr znamená přesně totéž jako kapitán jízdy.“

„Zdá se však, jestli jsem vás správně pochopil,“ pokračoval lord Menteith, „že jste ze služeb toho slavného panovníka později vystoupil?“

„Teprve po jeho smrti – teprve po jeho smrti, mylorde,“ řekl Dalgetty, „kdy už jsem vůči němu neměl vůbec žádné závazky. V jeho službách jsem zažil věci, mylorde, které každému čestnému šlechtici lezou z krku. Obzvlášť to, že ačkoliv můj plat nebyl nijak vynikající, neboť rytmistr dostával asi jen šedesát tolarů měsíčně, ten nepřemožitelný Gustav vojákům nikdy nevyplácel víc než třetinu žoldu, a ještě k tomu jen jako půjčku, ačkoliv, když se to vezme spravedlivě, ten slavný panovník si vlastně sám od nás vojáků zbývající dvě třetiny žoldu vypůjčoval. Byl jsem svědkem toho, jak se na bojišti bouřily celé pluky Němců a Holštýnců, kteří křičeli jako sprostá chamraď ‚Geld, Geld!‘; to znamenalo, že chtěli žold a nechtěli bojovat dřív, než ho dostanou, na rozdíl od našich urozených skotských junáků, mylorde, kteří by nikdy nezahodili svou čest proto, že by dávali přednost mizerným penězům.“

„Copak se ten zadržený žold,“ ptal se lord Menteith, „vojákům nevyplácel ve stanovené lhůtě?“

„Mylorde,“ odpověděl Dalgetty, „věřte mi na mou čest, že jakživ nikdo nevypáčil, ať dělal, co chtěl, ani krejcar z toho zadrženého žoldu. Já jsem za celou tu dobu, co jsem byl ve službách nepřemožitelného Gustava, nikdy neměl pohromadě ani dvacet tolarů, leda když se mi je poštěstilo ukořistit při nějakém útoku nebo ve vítězné bitvě nebo když jsem si je sehnal někde v městě nebo ve vesnici; při takové příležitosti si urozený voják z povolání, který ví, jak to ve válce chodí, může vždycky něco přivydělat.“

„Je mi trochu divné, pane,“ řekl lord Menteith, „proč jste tedy zůstal ve službách švédského krále tak dlouho, a vůbec se vám nedivím, že jste z nich nakonec vystoupil.“

„Byl bych to udělal už dávno,“ odpověděl rytmistr, „ale ten velký vojevůdce a král, ten Lev severu a ochránce protestantské víry, uměl vyhrávat bitvy, dobývat měst, obsazovat cizí země a vybírat kontribuci, a to bylo zase velmi lákavé pro každého urozeného šlechtice, který se věnuje ušlechtilému vojenskému povolání. Snad se vám to nechce věřit, mylorde, když mě tady takhle vidíte, že jsem byl velitelem celého dunkelsbühlského kraje na dolním Rýně; bydlel jsem v paláci falckraběte, pil jsem s kamarády jeho výtečná vína, vymáhal jsem kontribuce, rekvizice a daně a olizoval jsem si při tom prsty, jak se sluší na dobrého kuchaře. Ale když byl náš velký vojevůdce zastřelen třemi koulemi na bojišti u Lützenu, ty dobré časy brzy skončily; proto, když jsem viděl, že se štěstěna přestěhovala na druhou stranu a že to půjčování a vypůjčování z našeho žoldu trvá pořád dál, kdežto válečné příjmy a důchody úplně vyschly, vzdal jsem se dokonce i své důstojnické hodnosti a vstoupil jsem do služeb Valdštýnových, do irského pluku Waltra Butlera.“

„A dovolíte, abych se vás zeptal,“ řekl lord Menteith, kterého osudy toho vojenského dobrodruha zřejmě zajímaly, „jak se vám v těch nových službách líbilo?“

„Celkem jsem se měl dost dobře,“ odpověděl kapitán, „ale nijak zvlášť. Nemohu říct, že by byl císař platil o moc líp než velký Gustav. A také jsme hodně zkusili. Často jsem musel hnát útokem na své staré známé, švédské ježky; víte, Vaše Lordstvo, to byly takové kůly s železnými bodly na obou koncích, postavené před oddíly kopiníků, aby je chránily před útokem jízdy. Takové švédské ježky se sice naoko zdají docela nevinné, protože se podobají keřům nebo nižším stromkům v lese, a ta dlouhá kopí, když jsou za nimi seřazena v bitevním šiku, vypadají zase jako vysoké jedle, ale když na ty ježky člověk narazí, nemá ani trochu pocit, že padl do prachové postele. Zkusil jsem sice hodně a plat byl bídný, ale v císařských službách se přesto mohlo urozenému vojákovi z povolání vést celkem dost dobře, vzhledem k tomu, že se tam na to tolik nekoukalo, jaké si člověk dovedl sehnat soukromé příjmy, jako ve švédském vojsku; a když důstojník konal svou povinnost na bojišti, jak se sluší a patří, ani Valdštýn a Pappenheim, ba ani starý Tilly moc nedali na nářky sedláků a měšťanů, když si stěžovali na velitele a na vojáky, kteří je trochu obrali. Proto zkušený a urozený voják, který dovedl ‚zapřáhnout svini hlavu k prasečímu ocasu‘, jak se říká ve Skotsku, mohl si v obsazených zemích sehnat náhradu za plat, který nemohl vypáčit z císaře.“

„A jistě vrchovatou měrou a ještě k tomu s úroky,“ poznamenal lord Menteith.

„Zajisté, mylorde,“ prohlásil sebevědomě Dalgetty, „vždyť by to byla pro každého urozeného vojáka ostuda, kdyby dal své dobré jméno v sázku pro nějaký přestupek, který ani nestojí za řeč.“

„Prosím vás, pane,“ pokračoval lord Menteith, „co vás tedy přimělo, abyste z takových výnosných služeb vystoupil?“

„Víte, mylorde, to bylo tak,“ spustil voják. „U našeho pluku sloužil major, irský šlechtic jménem O’Quilligan, a já jsem se s ním jednou večer pohádal; šlo totiž o to, který národ je lepší a přednější, jestli Irové nebo Skoti; a ráno se opovážil udělit mi rozkaz a držet při tom velitelskou hůl napřaženou špičkou proti mně, místo aby ji sklonil k zemi, jak se sluší na zdvořilého velícího důstojníka, když mluví s někým, kdo mu je společensky rovný, ačkoliv má snad nižší vojenskou hodnost. Po té hádce, mylorde, jsme spolu svedli souboj; a protože při vyšetřování, které pak následovalo, se Walter Butler, náš oberst čili plukovník, opovážil uložit svému krajanovi lehčí trest nežli mně, nebylo mi to po chuti a odešel jsem z císařských služeb ke Španělům.“

„Doufám, že jste si tím polepšil?“ ptal se lord Menteith.

„Na mou věru,“ odpověděl rytmistr, „nemohl jsem si moc stěžovat. Plat byl trochu pravidelnější, protože se peníze vymáhaly na bohatých Vlámech a Valonech v Nizozemsku. Ubytování bylo skvělé a bílý vlámský pšeničný chléb byl rozhodně lepší než černý švédský komisárek a dostávali jsme také mnohem víc rýnského vína než toho černého rostockého piva v Gustavově ležení. Služba nebyla skoro žádná a povinností bylo málo; a ty jsme ještě k tomu mohli vykonávat nebo zanedbávat, jak se nám zachtělo; byl to báječný odpočinek pro urozeného vojáka, trochu unaveného bojem a ustavičnými pochody, který si vlastní krví vykoupil už dost velkou vojenskou slávu a toužil po troše pohodlí a dobrém bydle.“

„A smím se vás zeptat, kapitáne,“ řekl lord Menteith, „proč jste tedy za takových okolností vystoupil i ze španělských služeb?“

„Račte uvážit, mylorde,“ odvětil kapitán Dalgetty, „že Španělé jsou strašně domýšliví, v tom se jim nikdo nevyrovná; a proto si nedovedou vážit cizích urozených a statečných vojáků, kterým se zráčí vstoupit do jejich služeb. Pro urozeného válečníka je to k zlosti, když je přezírán a odstrkován a musí vzdávat povinnou úctu každému nafoukanému španělskému señorovi, obzvlášť když ví, že kdyby šlo o to, kdo se první vrhne s napřaženým kopím do útoku, popustil by takový señor ochotně své místo skotskému šlechtici. A pak mne, mylorde, trápily výčitky svědomí ve věci víry.“

„Nebyl bych čekal, kapitáne Dalgetty,“ poznamenal mladý šlechtic, „že by zkušený voják, který tak často měnil službu, mohl být v téhle věci tak svědomitý.“

„Vždyť já taky nejsem, mylorde,“ namítl kapitán, „protože jsem přesvědčen, že to je povinností plukovního kaplana, aby tyhle věci vyřizoval za mne a všechny ostatní chrabré a urozené vojáky, vždyť za svůj plat a vedlejší příjmy nemá nic jiného na práci. Ale tohle byl zvláštní případ, mylorde, abych tak řekl casus improvisus[5], protože u našeho pluku nebyl žádný kaplan našeho vyznání, který by mi poradil. Španělé sice dovedli přimhouřit oko nad tím, že jsem protestant, vzhledem k tomu, že jsem byl dobrý voják a měl jsem víc zkušeností než všichni ti vznešení señoři v našem pluku dohromady, ale když jsme byli někde posádkou, viděl jsem zkrátka, že bych musel chodit na plukovní mše. Jenže jako pravý Skot, mylorde, který vystudoval Mareschalovu kolej v Aberdeenu, byl jsem nucen pokládat mši za zaslepené papeženství a modlářství a nechtěl jsem se jí účastnit, protože by to bylo znamenalo, že s takovým modlářstvím souhlasím. Pravda, radil jsem se v té věci se svým váženým krajanem, s páterem Fatsidesem ze skotského kláštera ve Würzburgu –“

„A doufám,“ poznamenal lord Menteith, „že vám to ten duchovní otec dobře objasnil?“

„Nad slunce jasně,“ odvětil kapitán Dalgetty, „když se uváží, že jsme spolu vypili šest lahví rýnského a skoro litr třešňovky. Páter Fatsides mě ubezpečil, že pokud to může on posoudit, nemá to velký význam, jestli takový kacíř jako já chodí na mši či ne, protože jsem stejně odsouzen k věčnému zatracení, když tak nekajícně a zatvrzele setrvávám ve svém ohavném kacířství. Jeho odpověď mě odradila, a proto jsem se obrátil na německého pastora reformované církve, který mi řekl, že se domnívá, že smím chodit na mše, když přece prorok dovolil Námanovi, tomu mocnému a statečnému syrskému vojevůdci a urozenému šlechtici, aby šel se svým pánem do chrámu Rimmona, falešného boha čili modly, jemuž zaslíbil své služby, a aby se tam poklonil, když se král opíral o jeho paži. Ale ani tato odpověď mě neuspokojila, protože pomazaný syrský král byl přece něco docela jiného než náš španělský plukovník, kterého bych byl mohl odfouknout jako pápěrku, a hlavně proto, že jsem k tomu nebyl podle válečných předpisů vůbec povinován; vždyť mi ani nebylo nabídnuto žádné odškodnění, co se dotýče vedlejších příjmů nebo příplatku k žoldu, za takovou úhonu na mém svědomí.“

„A tak jste zase změnil službu?“ ptal se lord Menteith.

„Ba věru, mylorde; na krátký čas jsem to zkusil u dvou či tří jiných mocností a dokonce jsem nějakou dobu byl i ve službách těch velkomožných pánů, holandských stavů.“

„A jak vám to vyhovovalo tam?“ zeptal se znovu mladý šlechtic.

„Ó mylorde,“ zvolal voják téměř nadšeně, „pokud jde o vyplácení žoldu, mohla by si z nich vzít příklad celá Evropa – žádné vypůjčování a půjčování, žádné srážky ani průtahy – všecko přesně spočítané a vyplacené do krejcaru, jako v bance. Výtečné ubytování a strava a vydatné vedlejší příjmy; jenže Holanďané jsou moc přísný a puntičkářský národ a netrpí žádné služební poklesky. Když si sedlák postěžuje, že mu voják rozbil hlavu, nebo šenkýř, že mu rozbil džbánek, nebo když nějaká pitomá holka jen trochu hlasitě vypískne, přivlekou zasloužilého a urozeného vojáka nikoliv před válečný soud, který může jeho přestupek nejlíp posoudit a vyměřit za něj spravedlivý trest, ale před sprostého a omezeného starostu, který mu začne vyhrožovat šatlavou, provazem a bůhví čím, jako by měl před sebou nějakého jejich obyčejného sedláka v širokánských kalhotách, který je širší než delší jako žába. Proto jsem to u těch plebejských nevděčníků dlouho nevydržel; nedovedli by se vůbec ubránit svými vlastními silami, a přece urozenému cizímu válečníkovi, který vstoupí do jejich služeb, nedopřejí nic než jeho mizerný plat, který žádnému úctyhodnému šlechtici a vojákovi nikdy nemůže být milejší než úplná osobní svoboda a vznešené vystupování, jak se pro něho sluší. A proto jsem se rozhodl, že od těch mynheerů[6] odejdu. Potom jsem se k svému nesmírnému uspokojení dověděl, že by se v mém oboru dalo letos v létě něco dělat v mé milované vlasti, a tak jsem se vypravil sem, jak se říká, jako žebrák na veselku, abych milým krajanům nabídl své neocenitelné zkušenosti, jichž jsem nabyl v cizině. To jsou tedy stručně asi tak mé životní osudy, Vaše Lordstvo, až na to, že jsem se vůbec nezmínil, jak jsem se osvědčil na bojišti a na pochodech, při útočení a výpadech, protože by vás to možná nudilo a protože se snad ani nehodí, abych vám o tom vyprávěl já sám.“

1. 4 Dobrý kamarád, druh (italsko-špaň. zkomolenina). Pozn. překl.

2. 5 Nepředvídaný, zvláštní případ (lat.). Pozn. překl.

3. 6 Pánů (holand.). Pozn. překl.

Kapitola III

Tam právo je, kde státníkům se zdá;

já znám jen boj a v bitvách je má mzda;

neb dobrý žold je pro mne hlavní věc,

když někde jde o spravedlivou věc.

— Donne

Cesta teď byla hodně neschůdná a úzká, a proto museli cestující přerušit rozhovor; lord Menteith zůstal trochu pozadu, aby si v soukromí na chvíli promluvil se svými sluhy. Kapitán tedy jel v čele jejich průvodu, a když zvolna a s námahou vystoupil po vymleté a kamenité stezce ještě asi o čtvrt míle dál, vynořilo se před ním náhorní údolí, jímž protékal horský potok; na jeho zeleném břehu bylo dost volného místa, aby cestovatelé mohli pokračovat v jízdě v družnějším seskupení.

Lord Menteith znovu zahájil rozmluvu, kterou byli na té neschůdné úzké stezce nuceni přerušit. „Dalo by se tedy předpokládat,“ řekl kapitánu Dalgettymu, „že takový úctyhodný šlechtic, jako jste vy, který tak dlouho sloužil pod hrdinným švédským králem a který právem tolik opovrhuje těmi sprostými a omezenými Holanďany, měl by se bez váhání postavit za spravedlivou věc krále Karla. Jistě by mu měl dát přednost před kulatohlavci, kteří jsou také jen nízkého původu, před těmi pokryteckými darebáky, kteří se vzbouřili proti královské moci.“

„To je rozumná řeč, mylorde,“ odpověděl Dalgetty, „a ceteris paribus[7] bych se možná dal pohnout, abych se na to díval tak jako vy. Jenže, mylorde, u nás na jihu máme přísloví: Pěknými slovy si petržel neomastíš. Jsem tady už hezkou dobu, a proto vím, že každý čestný šlechtic se může v těchhle domácích sporech přidat na tu stranu, která se mu nejlíp zamlouvá. Vaše heslo, mylorde, je věrnost králi – a ten tam na druhé straně údolí zas volá: Za svobodu! – tenhle strhne válečný pokřik: Za krále! – a tamhleten řve: Za parlament! – Donald mává čapkou a křičí: Ať žije Montrose! – tam na jihu v nížině zase máchá Saunders opeřeným kloboukem a volá: Já jsem pro Argyla a Levena! – kněz v sutaně a rochetě káže: Bojujte za biskupy! – a duchovní v ženevské čepičce a kněžském límečku zase křičí: Braňte skotskou církev! – To jsou všecko moc pěkná hesla – výtečná hesla. Jenže já nevím, kdo má vlastně pravdu. Ale jsem přesvědčen, že jsem kolikrát bojoval a brodil se po kolena v krvi za desetkrát horší hesla, než je i nejhorší z těch, která tady pořád slyším.“

„A prosím vás, kapitáne Dalgetty,“ otázalo se Jeho Lordstvo, „pověděl byste nám laskavě, podle čeho se tedy rozhodnete pro tu či onu stranu, když se, jak se zdá, domníváte, že jsou obě stejně v právu?“

„To zkrátka záleží na dvou okolnostech, mylorde,“ odpověděl voják. „Předně na tom, která strana o mne bude víc stát a která si bude umět líp vážit mých služeb; – a za druhé, což ovšem vyplývá z předešlého, na které straně mi bude kynout větší naděje, že mé služby budou vděčněji oceněny. A povím vám rovnou, mylorde, že co se dotýče obou těchto podmínek, přiklonil bych se spíš na stranu parlamentu.“

„A jaké máte, prosím, pro to důvody?“ tázal se lord Menteith. „Řekněte mi je a možná, že budu proti nim moci postavit jiné a pádnější.“

„Já si dám říct, mylorde,“ odvětil kapitán Dalgetty, „když uvidím, že to, co mi navrhnete, se bude srovnávat s mou ctí a s mými zájmy. Víte, mylorde, zdá se, že se tady v těch divokých skotských horách shromáždilo nebo že se má shromáždit jakési vojsko k podpoře krále. A vy přece, mylorde, znáte povahu našich skotských horalů. Nepopírám, že to je tělesně zdatný a statečný lid a že se dovede odvážně bít svým divokým způsobem, který je ovšem tolik vzdálený válečným pravidlům a vojenské kázni jako způsob, jakým bojovali starověcí Skythové nebo jakým dnes v Americe bojují indiánští divoši. Vždyť nemají ani německé píšťalky, ani bubny, kterými se dává znamení k pochodu, poplachu, útoku a ústupu a kterými se ohlašuje budíček nebo večerka, zkrátka které jsou v každém ohledu ve válce velmi potřebné; a ty jejich vřeštivé dudy, kterým oni sami rozumějí, jak se aspoň tváří, jsou naprosto nesrozumitelné uchu každého urozeného vojáka, který přivykl civilizovanému vedení války. Kdybych tedy měl těm divochům v sukních vtloukat do hlavy kázeň, nikdy by to nepochopili; a i kdyby mi rozuměli, jen posuďte sám, mylorde, jestli bych mohl vůbec doufat, že mě poslechne ta banda polodivochů, kteří jsou zvyklí podřizovat se svým pánům a náčelníkům a vzdávat jim povinnou úctu, jakou by měli vzdávat důstojníkům z povolání. Kdybych je měl učit, jak se mají postavit do šiku a seřadit do čtverce, v němž je v každé řadě stejný počet poddůstojníků a vojáků, který se rovná druhé odmocnině celkového počtu mužstva v batalionu, uznejte sám, mylorde, jakou bych mohl čekat odměnu, když jim prozradím toto neocenitelné tajemství válečné taktiky, leda snad tu, že mi někdo vrazí dýku do břicha, protože jsem postavil nějakého MacAlistera Mora, MacSchemeie nebo Capperfae na boční stranu čtverce nebo dozadu, když chtěl být vpředu? – Věru, správně to říká Písmo svaté: Neházejte perly sviním, nebo se na vás vrhnou a roztrhají vás.“

„Andersone,“ řekl lord Menteith, ohlížeje se na jednoho ze svých sluhů, neboť oba jeli těsně za ním, „snad bys mohl tohoto pána ujistit, že budeme potřebovat zkušené důstojníky nutněji a že si dovedeme vážit jejich poučení a rad víc, než si, jak se zdá, kapitán Dalgetty myslí.“

„S dovolením, blahorodí,“ začal Anderson a uctivě smekl čapku, „ujišťuji vás, že až se k nám připojí irská pěchota, kterou očekáváme a která by se teď už byla měla vylodit na západním pobřeží Skotska, budeme nutně potřebovat dobré vojáky, aby vštípili našim mužům kázeň.“

„A já bych se rád – moc rád dal do vašich služeb,“ řekl Dalgetty. „Irové jsou chlapíci – náramní chlapíci a moc dobří vojáci, lepší jsem snad v boji nepoznal. Jednou jsem viděl irskou brigádu při dobývání Frankfurtu nad Odrou; pane, ti chlapíci se uměli tak statečně ohánět mečem a kopím, že nakonec odrazili i modrožluté švédské brigády, které se bily chrabře jako málokteří vojáci v armádě nesmrtelného Gustava. Udatný Hepburn, statečný Lumsdale, odvážný Monroe i já a jiní urození vojáci sice dobyli útokem na kopí zase jiných pevností, ale kdybychom se tam byli setkali s takovým odporem, byli bychom asi odtáhli s velkými ztrátami a malým ziskem. A proto ti stateční Irové, ačkoliv byli všichni pobiti, jak se v takových případech stává, jistě si zaslouží nesmrtelnou čest a slávu; jen kvůli nim mám Iry tak rád a velice si jich vážím, nejvíc ze všech národů hned po svých skotských krajanech.“

„Myslím,“ prohodil Menteith, „že bych vám mohl slíbit velení nad Iry, kdybyste se rozhodl, že se přidáte na královu stranu.“

„Jenže tím ještě nebude vyřešena,“ řekl kapitán Dalgetty, „má druhá a největší nesnáz; uznávám sice, že to je sprostota a špinavost, když voják nemluví o ničem jiném než o platu a žoldu jako ti sprostí a ničemní němečtí lancknechti, o kterých jsem se vám zmínil; budu sice vždycky taseným mečem hájit zásadu, že čest je přednější než plat, válečná kořist a vedlejší důchody, ale musí se, ex contrario[8], uznat, že voják dostává plat jako odměnu za své služby, a proto by měl každý rozumný a prozíravý urozený voják uvážit, jaký dostane za své služby plat a kde se na to vezmou peníze. A věru, mylorde, zdá se mi podle toho, co tady vidím a slyším, že peníze jsou v rukou konventu. Skotské horaly totiž můžete udržovat v dobré náladě, když jim dovolíte, aby kradli dobytek; a co se dotýče Irů, těm může Vaše Lordstvo spolu se svými vznešenými spolčenci podle válečné praxe, která je v takových případech běžná, platit docela málo a jen občas, jak je vám libo a jak se vám to hodí; jenže takový způsob placení nemůže vyhovovat urozenému kavalírovi, jako jsem já, který si musí vydržovat několik koní a sluhu a také se musí sám starat o svou výzbroj a výstroj, a proto nemůže a ani by nechtěl jít do války na své vlastní útraty.“

Anderson, to jest sluha, který se ozval už dříve, teď uctivě oslovil svého pána: „Myslím, mylorde, že dovolí-li mi to Vaše Lordstvo, mohl bych uspokojivě odpovědět i na druhou námitku kapitána Dalgettyho. Ptá se nás, odkud vezmeme peníze pro naše vojáky; podle mého skromného mínění máme stejné peněžní zdroje jako stoupenci Úmluvy. Ti vybírají v zemi daně, jak se jim zlíbí, a zabavují majetek přátel králových; ale až v čele našich horalů a Irů a s mečem v ruce vpadneme do nížin, nalezneme tam jistě dost vypasených zrádců a jejich neprávem nabytým bohatstvím si naplníme vojenskou pokladnu a pak budeme moci své vojáky plně uspokojit. Jistě tam zabavíme i mnoho statků, a potom bude moci král přidělit zabranou půdu každému odvážnému kavalírovi, který se přihlásí pod jeho prapor, a tak nejen ztrestá své nepřátele, ale i odmění své přátele. Zkrátka, kdo se přidá k těm psům kulatohlavcům, dostane od nich možná mizerný žold – ale ten, kdo se přidá k nám, má naději, že bude možná povýšen na rytíře, lorda nebo dokonce hraběte, když bude mít štěstí.“

„Sloužil jste už někdy na vojně, příteli?“ zeptal se ho kapitán.

„Tak trochu, pane, v těchhle našich domácích bojích,“ odpověděl Anderson.

„Ale jistě jste nikdy nesloužil v Německu ani v Nizozemsku?“ ptal se Dalgetty.

„Neměl jsem nikdy tu čest,“ odvětil Anderson.

„Uznávám,“ řekl Dalgetty, obraceje se k lordu Menteithovi, „že váš sluha, mylorde, má dost rozumné, přijatelné a pěkné ponětí o vojančině; jenže je poněkud v rozporu se zákony války a trochu mi zavání přáním prodat medvědí kůži dřív, než medvěda skolil. Ale mohu vám slíbit, že si to všecko ještě rozvážím.“

„A uděláte dobře, kapitáne,“ řekl lord Menteith. „Budete mít na rozmyšlenou celou noc, neboť se už blížíme k domu mých přátel, kde vám, doufám, mohu zajistit pohostinné přijetí.“

„To mi bude velmi vítané,“ prohlásil kapitán, „protože jsem od svítání neměl vůbec v ústech, až na čtvrtku ovesného chleba, a o tu jsem se ještě rozdělil se svým koněm. Už jsem se hladem tolik zhubl, že jsem si musel utáhnout opasek o tři dírky, protože jsem měl strach, aby se mi nesvezl, když mám na něm pověšený ten těžký meč.“

1. 7 Za stejných okolností (lat.); zde znamená asi tolik: kdyby mi to vyhovovalo i po všech ostatních stránkách. Pozn. překl.

2. 8 Naopak (lat.). Pozn. překl.

Kapitola IV

Kdys na trhu se kdesi setkali

zdatní a mužní skotští horali;

jich dávným domovem byl chudý kraj –

nám jedno je, zda Lochaber, Uist či Skye;

za pasem dýky, meče, v ruce štít,

v suknicích, plédech, tak to přec má být,

na tvrdé hlavě čapku, to se ví;

ti, kdo je znali, mi to potvrdí.

— Will Meston

Před pocestnými byl teď kopec porostlý starými skotskými borovicemi, a větrem ošlehané větve těch, které stály na samém vrcholku kopce, se rýsovaly na západní obloze a rudě zářily v zapadajícím slunci. Uprostřed lesa se zdvíhaly věže, či vlastně komíny, domu neboli hradu, jak se mu říkalo, který byl cílem cesty našich jezdců.

Jak bylo v těch dobách obvyklé, skládalo se hlavní obytné stavení ze dvou úzkých budov s vysokou a hodně šikmou střechou, které byly vystavěné do kříže. Jedna nebo dvě vyšší věže a malé věžičky na všech rozích obou budov, velice podobné pepřenkám, přispěly k tomu, že se Darnlinvarachu dostalo důstojného názvu hrad. Byl obklíčen zdí, která ohrazovala dvůr, v němž byla obvyklá hospodářská stavení.

Když se jezdci přiblížili ještě víc, uviděli věci, jež svědčily, že tam za poslední čas přibyla nová obranná zařízení, kterých si bezpochyby vyžádaly ty nejisté a neklidné doby. Ve zdech různých částí budov, právě tak jako v hradbách, byly dodatečně proraženy střílny pro muškety. Okna byla nedávno dobře zabezpečena železnými tyčemi, které byly zkříženy šikmo i kolmo přes sebe jako mříže v oknech vězení. Vrata do dvora byla zavřena a teprve na ostražitý dotaz otevřeli jedno jejich křídlo dva sluhové, silní a statní skotští horalé, oba ozbrojení jako Bitias a Pandarus v Aeneidě, připravení hájit vchod do hradu, kdyby se tam chtěl nějaký opovážlivý nepřítel vetřít.

Když byli pocestní vpuštěni do dvora, nalezli i tam dodatečné přípravy k obraně. U hradeb byla přistavena lešení pro střelné zbraně a v rozích budov u postranních věžiček stálo na střeše několik malých děl, kterým se říkalo sokoli.

Z obytného stavení ihned vyběhli sluhové v krojích z hor i z nížiny; jedni spěchali k jezdcům, aby se ujali jejich koní, druzí čekali, aby je uvedli do domu. Kapitán Dalgetty však odmítl nabízenou pomoc těch, kdo se chtěli ujmout jeho koně. „Mám ve zvyku, přátelé, postarat se vždycky sám o Gustava (takto jsem ho nazval podle svého nepřemožitelného velitele); jsme staří kamarádi, cestujeme vždy spolu, a protože často potřebuji, aby mi posloužil svýma nohama, posloužím mu zase vždycky svým jazykem a požádám o všecko, co potřebuje.“ A bez dalších okolků šel za svým ořem do stáje.

Lord Menteith a jeho průvodci nevěnovali svým koním takovou péči, ale dali je na starost ochotným místním sluhům a vkročili do domu, kde v jakési tmavé, klenuté vstupní síni uviděli mimo všelijaké jiné předměty veliký sud slabého piva, vedle něhož stály dva tři dřevěné poháry nebo číše, které tam patrně byly proto, aby si jimi posloužil každý, kdo by měl chuť jich použít. Lord Menteith si natočil pivo, bez okolků je vypil a pak podal číši Andersenovi, který následoval příkladu svého pána, ale napřed prudkým máchnutím vytřepl kapku piva, která v dřevěném poháru zbyla, a trochu jej vypláchl.

„K čertu, člověče,“ okřikl ho starý horalský sluha z domu, „copak se nemůžeš napít po svém pánovi hned a musíš vymývat pohár a plýtvat pivem, zatraceně?“

„Byl jsem vychován ve Francii,“ odpověděl Anderson, „a tam nikdo nepije po druhém z jednoho poháru, leda by to bylo po nějaké mladé dámě.“

„K čertu s takovými puntičkáři!“ prohlásil Donald. „Když je pivo dobré, co na tom záleží, jestli si v poháru někdo před tebou omočil vousy?“

Andersenův druh se napil bez těch obřadů, které tolik pohoršily Donalda, a pak šli oba za svým pánem do nízké klenuté kamenné síně, která byla obvyklým shromaždištěm horalské rodiny. Na druhém konci hořela v ohromném krbu rašelina a z velkého ohně se šířilo matné světlo po celé síni; ten oheň v krbu byl nutný, neboť síň byla vlhká, a proto tam bylo chladno i v létě. Na zdích viselo bez ladu a skladu dvacet až třicet štítů a právě tolik velikých dvojsečných mečů; byly tam rozvěšené dýky, plédy a muškety s doutnáky i s křesadly, kuše, samostříly a lochaberské halapartny, části pancířů, přilby a ocelové šišáky a ještě starodávnější košile z kroužkového brnění s kápěmi a rukávci rovněž z ocelového pletiva; bylo tam tolik všelijakých kusů starodávné výzbroje, že by se tam byl dnešní milovník starožitností zabavil na celý měsíc. Tehdy to však byly až příliš známé věci, takže nemohly upoutat pozornost našich návštěvníků.

Uprostřed síně stál veliký, hrubě tesaný dubový stůl, na němž sluha, který se před chvílí tolik pohoršoval, spěšně rozložil pohoštění: mléko, máslo, sýr z kozího mléka, džbán piva a láhev skotské žitné pálenky, určené pro osvěžení lorda Menteitha; na dolním konci stolu připravil druhý sluha podobné pohoštění pro Menteithovy průvodce. Mezi oběma prostřenými konci stolu byla vynechána dost velká mezera, což podle tehdejších zvyků postačovalo, aby se rozlišili páni a jejich sluhové, i když v tomto případě zaujímal pán vysoké společenské postavení. Zatím stáli hosté u ohně – mladý šlechtic hned u krbu a jeho sluhové kousek opodál.

„Andersone,“ zeptal se mladý šlechtic, „co říkáš tomu našemu spolucestovateli?“

„Zdatný chlapík,“ odpověděl Anderson, „jestli je dobře soudit podle jeho řečí. Škoda, že nemáme takových víc, pak bychom těm irským papežencům ukázali, co to je vojenská kázeň.“

„Já se na to dívám jinak než ty, Andersone,“ řekl lord Menteith. „Já si myslím, že ten Dalgetty je sprostá pijavice, která se v cizích zemích nacucala krve a teď dostala chuť na krev svých krajanů doma. Že se ta smečka námezdných dobrodruhů nestydí! To oni způsobili, že Skotové jsou po celé Evropě známi jako bídní žoldáci, kteří nemají čest ani zásady a kterým záleží jen na tom, jaký dostanou plat, kteří přebíhají od jednoho praporu k druhému podle toho, kde je větší válečné štěstí nebo kde jim nabídnou víc. Jejich nenasytné žízni po kořisti a dobrém bydle se můžeme poděkovat za mnohé domácí nesváry, které vedou k tomu, že si teď vrážíme meče do svých vlastních útrob. Už mě málem přecházela trpělivost, když jsem toho námezdného zbrojnoše poslouchal, ale přitom mi někdy byla ta jeho neslýchaná nestoudnost k smíchu.“

„Vaše Lordstvo mi promine,“ namítl Anderson, „když vám doporučím, abyste v tomto případě aspoň trochu utajil své šlechetné rozhořčení; nemůžeme, bohužel, vykonat své dílo bez pomoci takových lidí, kteří jednají z bídnějších pohnutek nežli my. Nemůžeme se obejít bez pomoci takových chlapů, jako je ten náš válečník. Abych užil pobožnůstkářské hantýrky těch svatoušků v anglickém parlamentě: synů Sarvie je zatím na nás ještě příliš mnoho.“

„Musím se tedy přetvařovat, jak to nejlíp dovedu,“ řekl lord Menteith, „tak jako jsem to na tvůj pokyn dělal až dosud. Ale nejraději bych toho chlapa poslal ke všem čertům.“

„Nesmíte zapomínat, mylorde,“ pokračoval Anderson, „že když chcete, aby se vám zahojila rána po štířím uštknutí, musíte si na ni přiložit zase jen rozmáčknutého štíra. – Ale už dost, mohl by nás někdo slyšet.“

Postranními dveřmi tiše vstoupil do síně horal; podle jeho pyšného vystupování a celé výstroje, stejně jako podle orlího pera v čapce a sebevědomého chování se dalo soudit, že to je muž z vyšších vrstev. Přistoupil zvolna ke stolu a vůbec neodpověděl lordu Menteithovi, který ho oslovil jménem Allan a zeptal se ho, jak se mu daří.

„Teď na něj nesmíte mluvit,“ pošeptal Menteithovi starý sluha.

Urostlý horal se posadil do prázdného dřevěného křesla u ohně, upřel oči na rudé oharky a na velkou hromadu rašeliny a zdálo se, že je pohroužen do hlubokých úvah. Jeho tmavé oči a divoký vytřeštěný výraz budily dojem, že je úplně zaujat svým rozjímáním a málo si všímá okolí. U Skota z nížin by se byl takový zasmušilý a přísný výraz, který mohl být následkem odříkavého a osamělého života, dal snad přičíst náboženskému fanatismu; touto duševní chorobou, tehdy tak obvyklou v Anglii a ve skotských nížinách, byli však horalé jen zřídka nakaženi. Měli zase své zvláštní pověry, které jim zcela zatemňovaly mozek blouznivými představami, stejně jako puritánství jejich sousedům v nížinách.

„Vaše Lordstvo,“ řekl velmi tiše horalský sluha, který se přitočil k lordu Menteithovi, „teď nesmíte na Allana mluvit – má rozum zatemněný mrakem.“

Lord Menteith přikývl a přestal si zamlklého muže všímat.

Urostlý horal se najednou v křesle vzpřímil a otázal se, dívaje se na sluhu: „Copak jsem ti neřekl, že mají přijít čtyři? Co to, že jsou tady v síni jen tři?“

„Pravda, to jsi mi řekl, Allane,“ odpověděl starý horal, „a ten čtvrtý přijde hned, je ve stáji, hned ho uslyšíš, jak řinčí, protože má na sobě krunýř jako mořský krab, má železné pláty na zádech i na prsou a od pasu až ke kolenům. Mám mu postavit křeslo vedle Menteitha, nebo na dolní konec stolu k těmhle váženým pánům?“

Na tuto otázku odpověděl Menteith, neboť ukázal na křeslo vedle místa u stolu, jež bylo určeno pro něj.

„Už jde,“ řekl Donald, když se ve dveřích objevil kapitán Dalgetty. „Doufám, že pánové vezmou zavděk chlebem a sýrem, jak říkáme u nás v údolích, než je budeme moci pohostit něčím lepším, až se vrátí z hor Tiernach s těmi šlechtici z jihu; pak se vám kuchař Dugald pochlubí pečeným kůzlátkem a horskou zvěřinou.“

Kapitán Dalgetty zatím vešel do síně; přistoupil ke křeslu vedle lorda Menteitha a opřel se lokty o jeho lenoch. Anderson uctivě čekal se svým druhem u dolního konce stolu, až jim bude dovoleno, aby se též posadili; zatím tři až čtyři horalé na Donaldovy pokyny pobíhali sem a tam a přinášeli na stůl další jídla nebo tam stáli bez hnutí, připraveni k obsluze hostí.

Uprostřed těchto příprav Allan najednou vyskočil, vytrhl jednomu sloužícímu z ruky lampu, posvítil si jí Dalgettymu do obličeje a velmi pozorně, vážně a zkoumavě si ho prohlížel.

„Na mou věru,“ řekl Dalgetty dost rozmrzele, když Allan tajemně zavrtěl hlavou a přestal si ho prohlížet, „vsadil bych se, že se s tímhle chlapíkem jistě poznáme, až se zase setkáme.“

Allan zatím přistoupil dlouhými kroky k dolnímu konci stolu, a když ve světle lampy podrobil stejně pátravému zkoumání i Andersona a jeho druha, zůstal tam chvíli stát jakoby v hlubokých úvahách; pak si sáhl na čelo, uchopil náhle Andersona za paži, a než se mu mohl nějak účinně vzepřít, zpola ho odvedl a zpola odtáhl k prázdnému sedadlu u horního konce stolu a naznačil mu mlčky, že se tam má posadit; a stejně unáhleně a bez okolků táhl Dalgettyho k dolnímu konci. Kapitána taková opovážlivost nesmírně pobouřila a chtěl se Allanovi mocí vytrhnout; ačkoliv byl silný, nemohl se v tom zápase měřit s obrovským horalem, který ho odmrštil tak prudce, že se po několika vrávoravých krocích natáhl na zem jak široký tak dlouhý, až se v klenuté síni rozlehl třesk, jak dopadl v pancíři na kamennou dlažbu. Když vstal, vytasil ihned meč a hnal se k Allanovi, který tam stál s rukama založenýma v loktech a zdálo se, jako by ten výpad očekával s nesmírně lhostejným opovržením. Lord Menteith a jeho sloužící se mezi ně vrhli, aby udrželi klid, kdežto horalé chytili zbraně, které visely na zdech, a zdálo se, že se chtějí též pustit do rvačky.

„Vždyť je šílený,“ šeptal lord Menteith, „je úplně šílený; nemá smysl se s ním hádat.“

„Když to víte jistě, mylorde, že je non compos mentis[9],“ řekl Dalgetty, „a jeho mravy a chování, jak se zdá, to dokazují, musím toho nechat, protože blázen nemůže nikoho urazit a nemůže ani dát čestné zadostučinění. Ale na mou duši, kdybych měl v sobě vydatný proviant a láhev rýnského, byl bych se s ním jinak vypořádal. Škoda, že má tak slabý rozum, když je tělesně tak silný a jistě by se dovedl pěkně ohánět kopím, palcátem a každou jinou válečnou zbraní.“

Takto byl zase zjednán klid a hosté se posadili u stolu podle pořádku, v jakém byli původně rozsazeni; Allan jim už dal pokoj, usedl zase do svého křesla u krbu a zdálo se, že se znovu pohřížil do svých úvah. Lord Menteith oslovil vrchního sloužícího, neboť chtěl honem zapříst rozhovor o něčem jiném, aby zahladil vzpomínky na dřívější srážku. „Myslím, že jsi říkal, že váš pán je někde v horách s nějakými cizími pány z Anglie?“

„Je v horách, jak jste ráčil říci, vzácný pane, a jsou s ním opravdu dva rytíři, páni Miles Musgrave a Christopher Hall, oba z Cumraiku, jak tomu tam, myslím, říkají.“

„Hall a Musgrave!“ opáčil lord Menteith a podíval se při tom na své sloužící. „S těmi jsme se právě chtěli setkat.“

„Byl bych věru radši, kdybych je tu neviděl,“ řekl Donald, „protože nás tady jistě úplně ožebračí.“

„Donalde,“ domlouval mu lord Menteith, „vždyť tys nebýval tak skoupý na kousek hovězího a trochu piva. Jsou sice z jihu, ale sotva by mohli sníst všechen dobytek, který se pase na vašich pastvinách.“

„Jen ať si ho k čertu snědí,“ odpověděl Donald, „to by ještě nebylo to nejhorší, protože u nás v horách jsou dobří lidé, kteří by nás nenechali o hladu, dokud se odtud až k hranicím Perthu bude pást třeba i poslední rohaté hovado. Ale tohle je něco horšího – vždyť tady jde o sázku.“

„O sázku!“ opáčil trochu překvapeně lord Menteith.

„Věru,“ pokračoval Donald, neboť dychtil povědět tu novinu, kterou by byl lord Menteith jistě rád vyslechl; „snad vám to mohu říct, mylorde, protože jste přítel rodiny a příbuzný a stejně se to za chvíli všecko dozvíte od našeho pána. Račte tedy vědět, že když byl náš pán v Anglii, kam jezdí častěji, než by si jeho přátelé přáli, byl hostem u sira Milese Musgrava a tam měli na stole šest svícnů, které prý byly dvakrát tak velké jako svícny v dumblanském kostele, a ty nebyly železné, ani mosazné, ani cínové, ale považte, byly z těžkého stříbra! Ti pyšní Angličani mají takové bohatství, že nevědí, co si s ním počít! Začali se našemu pánovi vysmívat, že doma jistě takové svícny jakživ neuvidí, protože je u nás v horách jen bída a nouze; a náš pán nechtěl dopustit, aby naši vlast tak uráželi a nikdo se jí nezastal, a tak jako dobrý Skot přísahal, že má doma na svém hradě ještě víc a ještě lepších svícnů, než co jich kdy svítilo v nějaké síni v Cumberlandu, jak se tomu tam také říká.“

„To bylo velmi vlastenecké,“ poznamenal lord Menteith.

„Věru, mylorde,“ řekl Donald; „jenže náš pán měl radši mlčet, protože když před Angličany někdo řekne něco, co se jim zdá jen trošku neobyčejné, hned si s ním přiťuknou a v mžiku mu vlepí nějakou sázku, tak rychle, jak dovede u nás v horách kovář přiklepnout koni podkovu. A tak to musel náš pán buď odvolat, nebo se musel vsadit o dvě stě zlaťáků; radši sázku přijal, než aby se dal takovými lidmi zahanbit. A teď to asi bude muset zaplatit a myslím, že proto se mu nechce domů.“

„Opravdu,“ poznamenal lord Menteith, „jak já znám vaše rodinné stříbro, Donalde, myslím, že tvůj pán tu sázku jistě prohraje.“

„Na to můžete přísahat, vzácný pane; jenže nevím, kde by ty peníze sehnal, i kdyby si je chtěl vypůjčit. Já jsem mu radil, aby byl chytrý a uvrhl ty dva Sasíky i s jejich sluhy do žaláře ve věži, dokud sami dobrovolně tu sázku neodvolají, ale náš pán o tom nechce ani slyšet.“

Allan najednou vyskočil, přistoupil rychle ke stolu a přerušil jejich rozhovor, neboť hromovým hlasem sloužícího okřikl: „Jak ses opovážil dát mému bratrovi takovou hanebnou radu? A jak se opovažuješ tvrdit, že prohraje tuhle sázku nebo i nějakou jinou, kterou se mu zachce uzavřít?“

„Věru, Allane MacAulay,“ odpověděl starý sluha, „pro syna mého otce se nehodí, aby popíral něco, co syn tvého otce uzná za vhodné prohlásit, a tak náš pán asi tu sázku bezpochyby vyhraje. Já jen vím, že v celém domě není ani jeden pořádný svícen a vůbec nic podobného, leda ty staré železné dvouramenné svícny, které tady jsou už od časů pana Kennetha, a ty obyčejné cínové svícny, které si dal tvůj otec udělat u kotláře, starého Willyho Winkyho; čert ví, že v celém domě nemáme ani unci stříbra, až na tu starou mísu na punč, která patřila naší paní, ale té chybí poklice a jedno ucho.“

„Ticho, starý!“ vykřikl rozlícený Allan. „A vy, pánové, jestli jste se už navečeřeli, buďte tak laskavi a opusťte tuto síň; musím tady všecko připravit k přivítání našich hostí z jihu.“

„Pojďte,“ řekl sluha a zatahal lorda Menteitha za rukáv. „Už to na něj zase přichází,“ dodal, ohlížeje se na Allana, „a v takových chvílích nevíme, co si s ním máme počít.“

Odešli proto ze síně; Donald vedl lorda Menteitha a kapitána na jeden konec chodby a jiný horal odváděl jeho dva sloužící na opačný konec. Ti první se octli v jakési soukromé komnatě, kam za nimi za chvíli přišel pán domu, Angus MacAulay, se svými hostmi z Anglie. Všichni projevili velkou radost, neboť lord Menteith a páni z Anglie byli dobří známí; a když lord Menteith představil kapitána Dalgettyho, pán domu ho vlídně přivítal. Po té srdečné výměně přátelských zdvořilostí však lord Menteith zpozoroval, že čelo jeho přítele z hor se zachmuřilo stínem smutku.

„Jistě jste už slyšel,“ řekl sir Christopher Hall, „že naše slibné tažení z Cumberlandu úplně selhalo. Domobrana se nechtěla pustit do Skotska, protože vaši ušatí stoupenci Úmluvy postupovali příliš krutě proti našim přátelům v jižních hrabstvích. A tak, když jsme s Musgravem slyšeli, že by se dalo něco dělat tady u vás, nechtěli jsme nečinně sedět doma a přišli jsme sem bojovat po boku vašich junáků v suknicích a plédech.“

„Doufám, pánové, že máte s sebou zbraně, mužstvo a peníze,“ poznamenal s úsměvem lord Menteith.

„Máme jen několik desítek vojáků, které jsme nechali v jedné vesnici hned pod horami,“ odpověděl Musgrave; „však nám to dalo hodně práce, než jsme je dostali aspoň tak daleko.“

„A pokud jde o peníze,“ řekl jeho společník, „čekáme malý příspěvek tady od našeho přítele a hostitele.“

MacAulay se prudce zarděl; odvedl Menteitha trochu stranou a s lítostí se mu svěřil, že se dal hloupě chytit do léčky.

„Slyšel jsem už o tom od Donalda,“ řekl Menteith, který dovedl jen stěží potlačit úsměv.

„Čert vem toho starého!“ ulevil si MacAulay. „Vždycky všecko vyžvaní, i kdyby šlo člověku o život. Ale pro vás to také není žádný žert, mylorde, neboť spoléhám na vaši přátelskou a bratrskou pomoc, protože jste náš blízký příbuzný, a doufám, že mi půjčíte ty peníze, které mám těmhle zazobancům vyplatit. Protože jinak vám přísahám u všech čertů, že MacAulayho neuvidíte, až se shromáždí vaše vojsko! Ať jsem zatracený, ale radši se přidám k stoupencům Úmluvy, než abych stál před těmi chlapy jako někdo, kdo jim nemůže vyplatit prohranou sázku. I když to dopadne nejlíp, budu na tom stejně dost zle, protože budu z toho mít jen škodu a ještě se mi budou pošklebovat.“

„Snad je vám známo, bratranče,“ odpověděl lord Menteith, „že v téhle chvíli ani já právě neoplývám penězi; ale mohu vás ujistit, že se vynasnažím, jak nejlépe dovedu, abych vám nějak vypomohl, už proto, že jsme staří přátelé, sousedé a spojenci.“

„Děkuji – děkuji – děkuji,“ opakoval MacAulay. „Vždyť ty peníze stejně utratí ve službách krále, co na tom tedy záleží, kdo je vyplatí, jestli vy nebo oni nebo já? – Doufám přece, že jsme všichni děti jednoho otce, ne? Ale musíte mi také vypomoci nějakou přijatelnou výmluvou, protože jinak bych musel vzít na pomoc svůj meč; nemám totiž rád, když se mnou někdo u mého vlastního stolu jedná jako s lhářem nebo chvastounem. Ví Bůh, že jsem chtěl jen hájit svou čest a čest své rodiny a vlasti.“

Když spolu hovořili, přišel Donald a tvářil se mnohem veseleji, než by se bylo dalo čekat, když se uváží, jaký osud hrozil měšci a dobrému jménu jeho pána. „Pánové, večeře je na stole a svíce jsou už také rozsvícené,“ řekl Donald se silným hrdelním důrazem na posledních slovech.

„Co to má, k čertu, znamenat?“ zvolal Musgrave a pohlédl na svého krajana.

Lord Menteith se podíval na svého hostitele se stejnou otázkou v očích, na niž MacAulay odpověděl tím, že zavrtěl hlavou.

Krátký spor o to, komu je nutno dát přednost, zdržel trochu jejich odchod z komnaty. Lord Menteith rozhodně odmítal právo vyjít ze dveří první, které mu příslušelo jako společensky nejvýše postavenému, poněvadž byl doma, ve své vlasti a u velmi blízkých příbuzných. Proto byli oba Angličané uvedeni jako první do síně, kde je čekala překvapující podívaná. Na velkém dubovém stole byly mísy s řádnými kýtami masa a kolem stolu byla pro hosty rozestavena křesla. Za každým křeslem stál obrovský horal v slavnostním kroji a výzbroji podle tamních obyčejů, v pravé ruce držel tasený meč, skloněný špičkou k zemi, a v levé planoucí pochodeň z borovicové louče. Borovice, které rostou v močálech, mají tolik pryskyřice, že z nich skotští horalé dělají louče, které suší, a pak jich často užívají místo svíček. Ta neočekávaná a trochu děsivá podívaná byla osvětlena rudou září z pochodní, jež dala ještě víc vyniknout divokým obličejům, nezvyklému kroji a třpytícím se zbraním těch, kteří je drželi v rukou, a kouř, který stoupal ke klenutému stropu síně, vznášel se nad nimi jako baldachýn hustého dýmu. Ještě než se cizí návštěvníci vzpamatovali ze svého překvapení, přikročil k nim Allan, ukázal na ty světlonoše vytaseným mečem a řekl hlubokým a přísným hlasem: „Tady vidíte, urození pánové, jaké má můj bratr doma svícny; je to v našem starobylém domě dávný zvyk a žádný z těchto mužů neuznává jiný zákon než rozkaz svého náčelníka. – Opovážili byste se srovnávat je v ceně s nejbohatší rudou, jaká kdy byla vykopána v dolech? Co říkáte, pánové? Vyhráli jste tu sázku, nebo prohráli?“

„Prohráli, prohráli,“ řekl vesele Musgrave, „mé stříbrné svícny jsou už teď roztavené a jezdí na koních a byl bych rád, kdyby ti chlapíci, kteří se přihlásili pod náš prapor, byli aspoň zpola tak spolehliví jako tihle vaši. – Tu máte, pane, peníze, které vám patří,“ dodal, obraceje se k hostiteli; „trochu nám to sice, Hallovi a mně, pocuchá naše finance, ale čestné dluhy se musí platit!“

„Ať můj vlastní otec prokleje svého syna,“ vskočil mu do řeči Allan, „jestli od vás přijme jediný penny! Vždyť už stačí, že na něm právem nevymáháte to, co vám patří!“

Lord Menteith se horlivě přidal k Allanovu názoru a připojil se k nim ochotně i starší MacAulay, který prohlásil, že to přece byla hloupost, která ani nestojí za řeč. Angličané jim ze zdvořilosti trochu odporovali, ale nakonec se dali přemluvit, aby to všecko považovali jen za žert.

„A teď, Allane,“ řekl pán domu, „buď tak laskav a pošli ty svícny pryč. Pánové z Anglie je už viděli a bude se jim stejně pohodlně večeřet při světle našich starých cínových svícnů; aspoň je nebude obtěžovat dým.“

Na Allanovo znamení ty živé svícny obrátily meče špičkou vzhůru, a držíce je vztyčené, odpochodovaly ze síně; hosté tam zůstali a s chutí se pustili do jídla.

1. 9 V latině znamená asi tolik jako české: nemá to v hlavě v pořádku. Pozn. překl.

Kapitola V

A proto byl tak sveřepý a smělý,

až otec sám, který ho vychoval,

si přál, by ostražitý byl a bdělý,

a častokrát se o něj obával,

když viděl, jak si s dravci zahrával;

neb syn se na ně vrhal jako divý –

i na lvu chtěl, by se ho strachoval,

jej zkrotit přísným rozkazem byl chtivý

a přimět jej, by přestal řvát, král pouště mstivý.

— Spenser

Ačkoliv byli Angličané příslovečně známí labužníci – totiž příslovečně známí tehdy ve Skotsku – návštěvníci z Anglie se na hostině nijak nevyznamenávali ve srovnání s tím strašným žroutem, kapitánem Dalgettym, přestože se statečný voják už předtím velmi odhodlaně a zavile vrhl na skromnější občerstvení, jež jim bylo předloženo hned, když přijeli na hrad – asi proto, že si nedělal naději na něco lepšího. Při večeři na nikoho nemluvil; teprve když byla téměř všechna jídla sklizena ze stolu, oblažil ostatní společnost, která ho pozorovala trochu překvapeně, obšírným vysvětlením, proč tak rychle a tak dlouho jedl.

„Naučil jsem se jíst velmi rychle,“ řekl, „když jsem sedal u stolu se stipendisty na Mareschalově koleji v Aberdeenu, protože když tam člověk neklapal sanicemi rychle jako kastanětami, mohlo se mu velmi snadno stát, že by bylo na stole nezbylo nic, co by si byl mohl mezi ně vstrčit. A co se dotýče toho, že jím hodně, vězte, vážená společnosti,“ pokračoval kapitán, „že veliteli pevnosti povinnost káže, aby využil každé příležitosti, která se naskytne, a udělal si co největší zásoby střeliva a jídla, jaké se vejdou do skladišť, protože nikdy neví, jestli s nimi nebude muset dlouhou dobu vystačit, kdyby došlo k obležení nebo obklíčení. A proto mám zásadu, pánové, že když válečník někde najde hojnost dobrého proviantu, udělá podle mého mínění správně, když se nají nejmíň na tři dny, protože nikdy neví, kdy se zase k nějakému jídlu dostane.“

Pán domu vyjádřil souhlas s touto moudrou zásadou a doporučil starému válečníkovi, aby si vydatné zásoby jídla ještě doplnil pohárem pálenky a džbánem červeného vína, a kapitán byl ovšem s jeho návrhem ihned svolný.

Když bylo sklizeno ze stolu a sloužící odešli, až na panoše čili osobního pánova sluhu, který tam zůstal, aby dal přinést nebo sám přinesl všecko, co by pánové ještě mohli potřebovat (čili zkrátka aby plnil úkol dnešního zvonku, který sděluje rozkazy po drátě), stočil se rozhovor na politiku a poměry v zemi; lord Menteith se zvlášť dychtivě vyptával, od kterých klanů se očekává, že se připojí k vojsku přívrženců králových, jež se tam mělo shromáždit.

„To hodně záleží na tom, mylorde, kdo naše vojsko povede,“ odpověděl pán domu. „Víte přece, že když se shromáždí několik našich klanů, nedáme si my horalé tak snadno poroučet jen jedním z našich náčelníků, a abych řekl pravdu, ani nikým jiným. Dostali jsme nezaručené zprávy, že Colkitto – totiž mladý Colkitto neboli Alister MacDonald – se sem přeplavil z Irska přes Kylskou úžinu s vojáky hraběte z Antrimu a že se vylodil na pobřeží Ardnamurchanu. Už by tu vlastně mohli být, ale patrně po cestě všude plenili a to je asi zdrželo.“

„A neustanovíte si Colkitta za svého vůdce?“ otázal se lord Menteith.

„Colkitta!“ řekl s opovržením Allan MacAulay. „Co vás to napadá! Na světě je jen jeden muž, za kterým jsme ochotni jít, a to je Montrose.“

„Pane,“ namítl sir Christopher Hall, „vždyť o Montrosovi nikdo neslyšel už od toho nezdařeného pokusu o povstání v severní Anglii. Soudí se, že se vrátil do Oxfordu ke králi pro nové pokyny.“

„Kdepak vrátil!“ prohlásil s uštěpačným smíchem Allan. „Mohl bych vám říci, kde teď je, ale nestojí mi to za to, protože se to stejně brzy dozvíte.“

„Věřte, Allane,“ řekl lord Menteith, „že svým nesnesitelně nevrlým chováním své přátele jen znechutíte. – Ale já vím, proč jste v tak špatné náladě,“ dodal se smíchem. „Jistě jste dnes ještě neviděl Annotu.“

„Koho že jsem neviděl?“ zeptal se posupně Allan.

„Annotu Lyle, tu pohádkovou královnu hudby a zpěvu,“ odpověděl lord Menteith.

„Dej Bůh, abych ji už víckrát nespatřil,“ řekl Allan s povzdechem, „kdyby totéž bylo souzeno i vám.“

„A proč mně?“ otázal se vesele lord Menteith.

„Protože máte napsáno na čele,“ odvětil Allan, „že se vy dva navzájem uvrhnete do zkázy.“ A po těch slovech vstal a odešel ze síně.

„Je už dlouho takový?“ zeptal se lord Menteith jeho bratra.

„Asi tři dni,“ odpověděl Angus. „Ale teď už ho ten záchvat skoro přešel, zítra mu bude líp. – Pánové, musíme připít králi, dokud je ve džbánu víno. Na zdraví krále Karla! A ať se každý presbyteriánský pes, který ho neuznává, dostane do nebe, ale jen přes Zelený trh[10]!“

Všichni honem uposlechli jeho výzvy a pak následovaly rychle za sebou další přípitky, všechny ovšem na vítězství přívrženců krále, a byly proneseny velmi vážně. Kapitán Dalgetty však pokládal za nutné proti tomu protestovat.

„Urození pánové,“ řekl, „připojil jsem se k vašim přípitkům, primo z úcty k tomuto váženému a pohostinnému domu a secundo, protože se domnívám, že v takových věcech není dobře, když je člověk moc velký puntičkář, inter pocula[11]; ale prohlašuji na základě čestného slova, jímž se mi zaručil vážený lord Menteith, že ačkoliv vám teď ze zdvořilosti přizvukuji, ponechávám si svobodnou volbu, abych mohl po případě zítra vstoupit do služeb stoupenců Úmluvy, když se mi uzdá.“

MacAulay a jeho hosté z Anglie vyslechli s vyvalenýma očima toto prohlášení, jež by bylo jistě opět porušilo klid, kdyby se té věci nebyl ujal lord Menteith, který vysvětlil, jak se s kapitánem seznámil a jak došlo k jejich dohodě. Nakonec dodal: „Doufám, že se nám podaří získat kapitána Dalgettyho na naši stranu.“

„A když se nám to nepodaří,“ řekl pán domu, „prohlašuji stejně slavnostně jako kapitán, že nic, co se dnes večer událo, ani to, že u mne pojedl chleba se solí a že si se mnou připil pálenkou, burgundským vínem a skotskou žitnou, mi nezabrání, abych mu nerozpoltil lebku.“

„Jen si račte posloužit,“ odpověděl kapitán, „ovšem jen v tom případě, že nebudu moci ochránit svou hlavu mečem, ale to se, doufám, nestane, protože mi meč ještě nikdy neselhal i proti nebezpečnějším soupeřům, než snad jste vy.“

Lord Menteith musel opět zakročit, a když se mu to s nemalými nesnázemi podařilo, aby ve společnosti znovu zavládl soulad, bylo to utvrzeno několika důkladnými přípitky. Lord Menteith též dosáhl toho, že se společnost rozešla dříve, než bylo na hradě zvykem, pod záminkou, že je unaven a že se necítí dobře, k velkému zklamání statečného kapitána, který se v Nizozemsku naučil všelijakým věcem, mimo jiné i pití a umění snést neuvěřitelné množství silných lihovin.

Hostitel je osobně doprovodil nahoru na galerii do jakéhosi odpočivadla, kde byla široká postel s nebesy a záclonami z kostkované skotské látky a kde stálo u zdi několik dlouhých jeslí, z nichž tři byly pěkně vystlané kvetoucím vřesem a připravené pro hosty.

„Vy víte, mylorde,“ řekl MacAulay tiše lordu Menteithovi, „jaký u nás v horách umíme poskytnout hostům nocleh. Ale nechtěl jsem, abyste spal v pokoji sám s tím německým světoběžníkem, a proto jsem dal připravit vašim sluhům lože tady na galerii. K čertu, mylorde, žijeme v dobách, kdy muži uléhají na lože se zdravým krkem, který se už něco napolykal pálenky, a do rána jej mohou mít rozchlípený jako skořápku otevřené ústřice.“

Lord Menteith mu upřímně poděkoval a dodal: „Mně to zcela vyhovuje, jak jste to zařídil. Já se sice ani trochu neobávám, že by se na mně kapitán Dalgetty mohl dopustit nějakého násilí; ale Anderson je lepší člověk, velmi slušný, kterého mám vždycky rád u sebe.“

„Toho Andersona jsem ještě neviděl,“ řekl MacAulay. „Najal jste si ho v Anglii?“

„Ano,“ odpověděl lord Menteith, „a zítra ho uvidíte. Zatím vám přeji dobrou noc.“

Hostitel se s ním též na noc rozloučil a chtěl se rozloučit i s kapitánem Dalgettym, ale když viděl, že plnými doušky hltá z velikého džbánu pálenku s horkým mlékem, zdálo se mu, že by bylo škoda, kdyby ho z takového chvályhodného zaměstnání vyrušil, a proto zanechal všech obřadností a odešel.

Ihned po jeho odchodu vstoupili do komnaty oba sluhové lorda Menteitha. Milému kapitánovi, který teď začínal pociťovat následky dobrého jídla a pití, bylo jaksi zatěžko rozepnout si spony pancíře, a proto se obrátil k Andersenovi s těmito slovy, přerušovanými škytáním: „Andersone, příteli, snad jsi četl v bibli, že ten, kdo si svléká pancíř, neměl by se tak vychloubat jako ten, který si jej navléká – v bibli to možná stojí trochu jinak, ale to nevadí; zkrátka a dobře, musel bych se asi v tomhle pancíři vyspat, jako mnohý čestný chlap, který se už víckrát neprobudil, jestli mi nerozepneš tuhle sponu.“

„Svlekni mu pancíř, Sibbalde,“ řekl Anderson druhému sluhovi.

„U všech všudy!“ zvolal kapitán a s velkým údivem se k němu otočil. „To je drzý chlap! Má plat čtyři libry ročně a chodí v livreji a přitom si myslí, že ho není důstojné, aby posloužil rytmistrovi Dugaldu Dalgettymu z Drumthwacketu, který studoval latinu na Mareschalově koleji v Aberdeenu a bojoval ve službách nejmíň poloviny evropských panovníků!“

„Kapitáne Dalgetty,“ řekl mu lord Menteith, kterému bylo souzeno, aby celý večer zjednával klid a mír, „pochopte laskavě, že Anderson neobsluhuje nikoho jiného než mne. Ale já s radostí pomohu Sibbaldovi a spolu vám ten pancíř svlékneme.“

„To byste se přespříliš obtěžoval, mylorde,“ odpověděl Dalgetty. „Ale jistě by vám neuškodilo, kdybyste se pocvičil, jak se takový pěkný pancíř navléká a svléká. Já to s tím svým umím jako s rukavicí, jenže dnes večer, ačkoliv nejsem snad ebrius[12], přece jen jsem tak trochu, jak se to říká latinsky, vino ciboque gravatus[13].“

To už byl bez pancíře, stál před krbem a s opile zahloubaným výrazem v obličeji uvažoval o tom, co se za ten večer zběhlo. Jak se zdálo, zajímala ho hlavně osobnost Allana MacAulayho. „Ten na toho Angličana s těmi svými světlonoši chytře vyzrál – postaví si tam místo šesti stříbrných svícnů osm skotských horalů v sukních! – To byl mistrovský kousek – báječný nápad – to se mu ohromně povedlo – a ještě k tomu je to blázen! – Začínám mít vážné obavy, mylorde,“ (a při tom vrtěl hlavou) „že ho musím uznat, ačkoliv je váš příbuzný, za docela rozumného člověka, a buď budu nucen pořádně mu namlátit holí za trest, že se na mně dopustil násilí, nebo se s ním budu muset utkat v souboji na život a na smrt, jak se sluší pro uraženého šlechtice.“

„Máte-li chuť poslechnout si takhle pozdě v noci vyprávění, které bude trochu dlouhé,“ řekl lord Menteith, „mohu vám povědět, za jakých okolností se Allan narodil, a pak pochopíte, proč má tak divnou povahu, a jistě uznáte, že na to není ani pomyšlení, abyste na něm požadoval zadostučinění.“

„Takový zajímavý a dlouhý příběh, mylorde,“ odpověděl kapitán Dalgetty, „je hned po dobrém večerním napití a teplé noční čepičce nejlepší kuplíř, který dovede přilákat tvrdý spánek. Když se Vaše Lordstvo ráčí obtěžovat a chce mi jej vyprávět, ujišťuji vás, že budu trpělivý a vděčný posluchač.“

„Andersone,“ řekl lord Menteith, „i ty, Sibbalde, jste jistě také dychtiví, abyste se něco dověděli o tom zvláštním muži. Myslím, že musím vaši zvědavost ukojit, abyste věděli, jak se k němu máte po případě chovat. Pojďte tedy blíž k ohni.“

Když takto lord Menteith kolem sebe shromáždil své posluchačstvo, posadil se na kraj široké postele; kapitán Dalgetty si vytřel z plnovousu a knírů pozůstatky pálenky s horkým mlékem, odříkal si první verš luteránského žalmu Alle guten Geister loben den Herrn[14] atd., svalil se do jedněch vystlaných jeslí, přitáhl si přikrývku až k chlupaté palici a rozkošnicky naslouchal vyprávění lorda Menteitha, ve stavu zpola bdělém a zpola dřímotném.

„Otec bratrů MacAulayů, Anguse a Allana,“ začal lord Menteith, „byl vážený muž ze vznešeného rodu a byl náčelníkem horalského klanu, který měl velmi dobré jméno, ačkoliv nebyl početný. Jeho choť, matka těch dvou mladých mužů, byla také šlechtična z dobré rodiny, mohu-li se tak vyjádřit o rodině, která je velmi blízce spřízněna s mým rodem. Jejímu bratru, váženému a chrabrému mladíkovi, udělil Jakub Šestý vedle jiných výsad právo dozírat nad královskou honitbou v lesích sousedících s tímto hradem; a při vykonávání a hájení tohoto práva se naneštěstí dostal do sporu s některými našimi horalskými zbojníky a lupiči, o jakých jste už, myslím, kapitáne Dalgetty, jistě slyšel.“

„Jakpak ne,“ ozval se kapitán, který se jen s velkým úsilím přiměl, aby na tu otázku odpověděl. „Nežli jsem opustil Mareschalovu kolej v Aberdeenu, řádil v Garlochu Dugald Garr, Farquharsonovci zase v Deesidu a klan Chattanů na území Gordonů, a také se povídalo, co natropili Grantovci a Cameronovci na území hraběte Moraye. A později jsem se setkal v Pannonii a v Transylvanii s Cravaty a Pandury a s kozáky od polských hranic a ještě s všelijakými lupiči, bandity a barbary ze všech konců světa, takže si dovedu moc dobře představit, jací jsou to vandalové, ti psanci tady ve skotských horách.“

„Klan, který vyhlásil krevní mstu strýci MacAulayů z matčiny strany,“ pokračoval lord Menteith, „byl malý rod banditů, jimž se říkalo Synové mlhy, protože se ustavičně potloukali bez domova v horách a údolích. Jsou to smělí a lítí muži, vznětliví, divocí a pomstychtiví jako lidé, kteří nikdy nepoznali ukázněnou a civilizovanou společnost. Skupina těchto mužů si počíhala na nešťastného správce královských lesů, přepadla ho, když byl docela sám a bez průvodu na honu, a zabila ho strašlivým způsobem, neboť ti ukrutníci jsou v takových případech vynalézaví. Uřízli mu hlavu, a aby se pochlubili vykonanou pomstou, rozhodli se, že se s ní ukáží na hradě jeho švagra. Pán domu byl pryč a jeho choť jen s nechutí přijala jako hosty muže, před kterými se možná bála dát zavřít hradní bránu. Synům mlhy bylo předloženo občerstvení, a když se posadili ke stolu, vybalili hlavu své oběti z plédu, v němž ji měli schovánu, položili ji na stůl, vstrčili jí mezi mrtvé čelisti kus chleba a rozkázali jim, aby konaly svou službu i teď, když u toho stolu už rozžvýkaly tolik dobrého jídla. Paní domu nebyla v síni, neboť si odešla něco zařídit v domácnosti; vstoupila tam právě v té chvíli, a když spatřila hlavu svého bratra, vyrazila ze dveří jako šíp a prchla z domu do lesů, vyrážejíc při tom pronikavé a zoufalé výkřiky. Ti surovci, uspokojení svým divokým vítězstvím, pak odešli. Když se vystrašené služebnictvo vzpamatovalo z úděsu, začalo všude kolem dokola hledat svou paní, ale nemohlo ji nikde nalézt. Nazítří se vrátil nešťastný manžel a s pomocí svých sluhů úzkostlivě prohledal i vzdálenější lesy; bylo to však rovněž marné. Všichni byli přesvědčeni, že se v šíleném zděšení vrhla buď ze strmé skály do řeky, nebo do hlubokého jezera, vzdáleného asi míli od hradu. Manžel bědoval nad její ztrátou tím víc, protože byla v šestém měsíci těhotenství a její první syn, Angus MacAulay, se narodil teprve před půl druhým rokem. – Ale zdá se, že vás mé vyprávění unavuje, kapitáne Dalgetty, chce se vám zřejmě spát.“

„Kdepak,“ odpověděl voják, „já nejsem ani trochu ospalý. Mně se vždycky nejlíp poslouchá se zavřenýma očima. Je to zvyk, kterému jsem se naučil, když jsem stával na stráži.“

„A vsadil bych se,“ řekl lord Menteith potichu Andersenovi, „že ho těžká halapartna seržanta, který konal obchůzku, často přiměla, aby je otevřel.“

Mladý šlechtic byl však zřejmě ve sdílné náladě, a proto pokračoval ve svém vyprávění; obracel se při tom hlavně k svým sluhům a nevšímal si podřimujícího starého válečníka.

„Všichni šlechtici v zemi,“ řekl, „tehdy přísahali pomstu za ten strašný zločin. Vydali se ozbrojení s příbuznými a švagrem zavražděného na honičku za Syny mlhy, a když je dopadli, jistě s nimi neměli slitování a zabili je stejně bez milosti, tak jako oni svou oběť. Spojenci si mezi sebou rozdělili sedmnáct hlav jako krvavou trofej, ukořistěnou na té trestné výpravě, a narazili je na kůly na hradbách svých hradů za pokrm vranám. Ti Synové mlhy, kteří zůstali na živu, zachránili se ve vzdálenějších divokých končinách, kam se dali na ústup.“

„Čelem vzad, pochodem v chod, ustupte na své dřívější stanoviště,“ ozval se kapitán Dalgetty, jehož ten vojenský výraz ponoukl k příslušnému povelu; potom se však honem posadil a prohlásil, že velmi pozorně vyslechl vyprávění do posledního slova.

„V horách je v létě zvykem,“ pokračoval lord Menteith, nevšímaje si jeho omluvy, „že se krávy vyhánějí na výše položené pastviny, aby tam spásly trávu, a každý den ráno a večer je tam chodí dojit děvčata ze vsi a z hradu. Ženy z hradu si jednou k svému velkému zděšení všimly, že je při tom z dálky pozoruje bledé, hubené a vychrtlé stvoření, které se velmi podobalo nebožce jejich paní, a pokládaly je ovšem za její přízrak. Některé z nejsmělejších se odvážily přistoupit blíž, ale prchla před nimi s divokým skřekem do lesa. Když o tom pověděly svému pánovi, pustil se s několika sluhy vzhůru údolím a nahoře je rozestavil tak, aby nešťastné tulačce odřízli ústup, ačkoliv bylo zřejmé, že je úplně pomatená. Nikdo nevěděl, čím se na svých toulkách po lesích živila – někteří se domnívali, že jedla kořínky a ostružiny, jichž byla v létě v lesích spousta; prostý lid si však většinou povídal, že se živila mlékem divokých srn, že ji snad krmily víly nebo že se jí dostávalo potravy nějakým jiným divotvorným způsobem. To, že se zase objevila, dalo se vysvětlit už snáze. Viděla z houští, jak tam ženy dojí krávy, nad čímž často dříve dozírala, neboť to bylo její oblíbené zaměstnání, a ten zvyk zvítězil i nad jejím pomateným rozumem.

V daný čas porodila paní hocha, který vůbec nejevil známky, že by byl nějak utrpěl matčinou duševní chorobou, naopak zdálo se, že to je neobyčejně zdravé a silné dítě. Nešťastná matka se po porodu ze své duševní choroby téměř zotavila, ale nikdy už nebyla zcela zdravá a byla stále zasmušilá. Allan byl její jediná radost. Věnovala mu nesmírnou péči a bezpochyby jeho dětskou duši ovlivnila spoustou pověrčivých představ, tím spíše, že byl hodně náladový a vznětlivý, a proto byl takovým vlivům velmi přístupný. Matka zemřela, když mu bylo asi deset let. Poslední slova, která před smrtí promluvila, pronesla k němu, když byli spolu o samotě; není však pochyby o tom, že mu kladla na srdce, aby se na Synech mlhy pomstil, a on později jejímu přání vrchovatou měrou vyhověl.

Od té chvíle se zvyky Allana MacAulayho úplně změnily. Až dosud se zdržoval ustavičně u své matky, naslouchal jejímu vyprávění, jaké měla sny, a svěřoval se jí se svými; svou obraznost, jež byla pravděpodobně následkem těch okolností, které předcházely jeho narození, už od malička chorobná, vzněcoval divokými a hroznými pověrami, jež jsou u nás v horách tak rozšířeny a kterým jeho nešťastná matka po smrti svého bratra tolik věřila. Takový způsob života zavinil, že se hoch choval bojácně, divoce a ztřeštěně, že si se zálibou vyhledával opuštěná místa v lesích a ničeho se tolik neděsil jako společnosti dětí stejného věku. Pamatuji se, ačkoliv jsem byl o několik let mladší, jak mě sem jednou otec vzal s sebou na návštěvu, a nikdy nezapomenu na svůj úžas, když jsem viděl, jak se ten malý poustevník vyhýbal všem mým pokusům, abych ho zaujal nějakou hrou, v nichž děti stejného stáří mají přirozenou zálibu. Vzpomínám si, jak si jeho otec mému otci s lítostí stěžoval na jeho samotářské sklony a vysvětloval, že nemůže svou choť oloupit o hochovu společnost, neboť se zdá, že to je jediná útěcha, která jí na světě zbývá, a že jí Allanova společnost poskytuje milé a vítané rozptýlení, jež ji patrně chrání před tím, aby ji znovu nezachvátila strašná choroba, kterou kdysi trpěla, alespoň ne v plné síle. Po matčině smrti se však zdálo, že se Allanovo chování a jeho zvyky najednou změnily. Byl sice stále tak zamyšlený a vážný jako dříve; někdy dlouhý čas na nikoho ani nepromluvil a býval často zasmušilý, což zřejmě svědčilo o tom, že se jeho vrozené sklony nijak nezměnily. Jindy však zase vyhledával společnost mladých příslušníků klanu, jimž se dříve, jak se zdálo, úzkostlivě vyhýbal. Zúčastňoval se všech jejich tělesných cvičení, a protože měl neobyčejnou sílu, vynikl brzo nad svým bratrem a ostatními mladíky, kteří byli o mnoho starší než on. A ti, kdo jím dosud pohrdali, teď se ho báli, ale neměli ho rádi. Mladíci, kteří se s Allanem utkávali při různých vojenských hrách, na něj už nepohlíželi jako na snílka a zženštilého a slabomyslného hocha; naopak, často si stěžovali, že když se hrou a zápolením rozohní, bere to někdy příliš vážně a zapomíná, že jde jen o přátelské měření sil. – Ale zdá se, že mám velmi netečného posluchače,“ řekl lord Menteith, přerušiv své vyprávění, neboť kapitán vydával nosem zvuky, které zcela nesporně svědčily o tom, že se octl v pevném objetí hlubokého spánku.

„Jestli máte na mysli to chrápající prase, mylorde,“ odpověděl Anderson, „je vidět, že opravdu nevnímá nic z vašeho vyprávění; ale protože zde není vhodné místo pro důvěrnější rozmluvu, doufám, že budete laskavě pokračovat, neboť Sibbald a já jsme velmi vděční posluchači. Vaše vyprávění o tom ubohém mladíkovi mě nesmírně zajímá a vzrušuje.“

„Vězte tedy,“ začal znovu lord Menteith, „že Allan ustavičně sílil a že byl čím dál tím čilejší, až do svého patnáctého roku; asi v té době se z něho stal nesnášenlivý výrostek s velmi zlostnou povahou, až se toho jeho otec lekal. Potloukal se v lesích celé dny a noci pod záminkou, že loví zvěř, ačkoliv si nepřinesl vždycky domů úlovek. Jeho otce to lekalo tím víc, protože někteří Synové mlhy, osmělení stále vzrůstajícími nepokoji v naší zemi, začali se znovu odvažovat do svých starých lovišť; Allanovu otci se však zdálo, že by bylo nebezpečné znovu na ně útočit. Žil v ustavičných obavách o svého syna, který se pořád toulal po lesích a jemuž hrozilo nebezpečí, že by mu ti mstiví zbojníci mohli ublížit.

Byl jsem právě návštěvou zde na hradě, když to vše vyvrcholilo. Allan byl už od svítání v lese, kde jsem ho marně hledal; byla tmavá, bouřlivá noc, a on se stále nevracel. Jeho otec se o něj nesmírně strachoval a mluvil o tom, že ho hned ráno za úsvitu půjde s několika muži hledat; když jsme však seděli u večeře, otevřely se najednou dveře a vstoupil Allan, který se tvářil velmi pyšně, odhodlaně a sebevědomě. Allanův otec se už dal natolik ovlivnit jeho nezkrotnou a prchlivou povahou, že potlačil všechny projevy nelibosti a jen poznamenal, že já jsem zabil vypaseného srnce a vrátil jsem se před západem slunce, kdežto Allan, který zůstal v horách až do půlnoci, se asi vrátil s prázdnýma rukama. ‚Víš to jistě?‘ otázal se ho vzpurně Allan. ‚Já tě přesvědčím, že nemáš pravdu!‘

Teď teprve jsme si všimli, že má zkrvavené ruce a i v obličeji že má krvavé skvrny, a netrpělivě jsme čekali, jak nám to vysvětlí; Allan najednou odhrnul cíp plédu a hodil na stůl lidskou hlavu, zakrvácenou a čerstvě uťatou, a řekl: ‚Lež si tam, kde před tebou ležela hlava muže, který byl lepší než ty!‘ Podle divokých rysů a rozcuchaných ryšavých vlasů a vousů, trochu prošedivělých stářím, poznali v ní Allanův otec a jiní přítomní hlavu Hektora – Syna mlhy, známého vůdce těch psanců, jehož se kdekdo obával pro jeho sílu a zuřivou divokost a který měl podíl na zavraždění nešťastného správce lesů, Allanova strýce; zachránil se tehdy před pomstou jen zoufalou obranou a neobyčejnou hbitostí, když bylo pobito tolik jeho druhů. Jistě uvěříte, že to bylo pro nás strašné překvapení, Allan však odmítl dát nám odpověď na naše zvědavé otázky; mohli jsme se jen domýšlet, že toho psance asi zdolal po zoufalém boji, protože se nám svěřil, že v zápase utrpěl několik zranění. Udělalo se všecko, aby byl před pomstou těch zbojníků zabezpečen, ale ani jeho zranění, ani přísný otcův rozkaz, ba ani uzamčení hradní brány a dveří jeho komnaty, nic z toho nemohlo Allanovi zabránit, aby se nepustil na honičku za těmi lidmi, kteří ho teď nenáviděli ještě víc. V noci utíkal ze své komnaty oknem, vysmíval se zbytečným otcovým obavám a přinesl si z lovu hlavy Synů mlhy – nejdřív jednoho a potom zase dvou. Nakonec se už i ti divocí muži báli Allana, který se zavilou nenávistí a odvahou ustavičně pátral po jejich úkrytech. A protože se přitom nebál ani jejich přesily, usoudili, že ho chrání nějaké kouzlo nebo že bojuje pod ochranou nějaké nadpřirozené moci. Říkali, že proti němu nic nezmůže ani mušketa, ani dýka, ani šíp. Přičítali to pozoruhodným okolnostem jeho zrození; došlo to tak daleko, že by bylo pět či šest těch nejzdatnějších zbojníků zděšeně uprchlo, už kdyby byli zaslechli jeho lovecký pokřik nebo troubení jeho rohu.

Synové mlhy však přesto nezanechali svých spádů a napáchali MacAulayům a jejich příbuzným a spojencům velké škody. To vyvolalo novou výpravu proti nim, jíž jsem se zúčastnil; zaskočili jsme je, protože jsme současně obsadili všechna zdejší horská sedla, a vykonali jsme čistou práci, jak to je při takových příležitostech obvyklé, neboť jsme cestou všechno pálili a zabíjeli. Při takovém strašném vedení války se často nezachrání ani ženy, ani ti, kdo jsou bezmocní. Jen jediné děvčátko, které se usmálo, když na ně Allan vytasil dýku, uniklo na mou naléhavou prosbu jeho pomstě. Vzali jsme si ji s sebou sem na hrad a zde byla vychována; dali jí jméno Annota Lyle; je to jistě nejkrásnější malá víla, jaká kdy při měsíčku tančila na vřesovišti. Trvalo to dlouho, než mohl Allan snášet přítomnost toho dítěte, tak dlouho, dokud si nevytvořil představu, že její jemná tvářička svědčí o tom, že snad není z nenáviděné krve jeho nepřátel, ale že ji možná zajali na některé ze svých loupežných výprav; není to zcela vyloučeno, ale on té své představě věří jako Písmu svatému. Obzvláštní potěšení mu působí její hudební nadání, které je tak vynikající, že ve hře na harfu dívka předstihuje i naše nejlepší hudebníky. Zjistilo se, že její hra má na Allana ve chvílích, kdy trpí duševní poruchou a kdy je v té nejchmurnější náladě, blahodárný účinek podobný tomu, jaký měla podle bible Davidova hra na židovského krále. Annota Lyle má mimo to tak milou, okouzlující, nevinnou a veselou povahu, že se k ní tady na hradě chovají jako k sestře domácího pána a ne jako k někomu, kdo je úplně závislý na jeho dobrodiní. Je vskutku nemožné, aby každý, kdo ji spatří, si ji opravdově neoblíbil pro její bystrost, živost a líbeznou povahu.“

„Dejte si pozor, mylorde!“ varoval ho s úsměvem Anderson. „Takové vášnivé vychvalování je podezřelé! Allan MacAulay, jak nám ho Vaše Lordstvo vylíčilo, by asi byl nebezpečný sok.“

„Kdepak!“ řekl lord Menteith se smíchem, ale přitom se zarděl. „Allan jistě nikdy nepodlehne milostné vášni; a pokud jde o mne,“ dodal vážněji, „Annotin původ je neznámý, což je dostatečný důvod, abych si na ni nedělal vážné nároky, a poněvadž nemá na světě nikoho, kdo by ji ochránil, nemohl bych si na ni nikdy činit jiné.“

„Takhle můžete mluvit jen vy, mylorde,“ poznamenal Anderson. – „Ale doufám, že budete laskavě pokračovat ve svém zajímavém vyprávění.“

„Už jsem téměř u konce,“ odpověděl lord Menteith. „Musím ještě jen dodat, že Allan MacAulay má opravdu nesmírnou sílu a prudkou a nezkrotnou povahu a že se tady všude rozšířilo mínění, jež sám též podporuje, že je ve spojení s nadpřirozenými bytostmi a dovede předpovídat budoucí události, a proto ho má jeho klan v ještě větší úctě než jeho bratra, srdnatého a zdatného horala, který však nemá takové vlastnosti, jež by mohly soupeřit s prazvláštní povahou Allanovou.“

„Taková povaha,“ poznamenal Anderson, „jistě mocně působí na duši horalského lidu. Allana si musíme získat za každou cenu, mylorde. Je statečný a jasnovidný –“

„Pst!“ napomenul ho lord Menteith. „Ta sůva se probouzí!“

„Vy jste tady mluvili o jasnovidnosti čili deuteroscopii, že?“ otázal se voják. „Pamatuji se, jak mi proslulý major Munro vyprávěl, že u jeho roty sloužil nějaký Murdoch Mackenzie z Assintu, prostý, ale dobrý voják, který předpověděl smrt Donalda Tougha z Lochaberu a ještě několika jiných mužů a samému majorovi prorokoval, že bude zraněn v náhlém útoku při obléhání Trailsundu.“

„Často jsem slýchal o této neobyčejné schopnosti,“ poznamenal Anderson, „ale vždycky jsem podezříval lidi, kteří se jí vychloubali, že jsou buď blouznivci, nebo podvodníci.“

„Jakživ bych svého příbuzného Allana MacAulayho nepodezříval,“ řekl lord Menteith, „že je blouznivec nebo podvodník. Dokázal už při mnohých příležitostech, že je bystrý a rozumný, jak jste se na příklad mohli sami dnes večer přesvědčit, a proto nemůže být blouznivec; a jeho velký smysl pro čest a jeho mužná povaha jsou zárukou, že by ho nikdo nemohl vinit z podvodu.“

„Mylorde,“ otázal se Anderson, „vy tedy věříte v jeho nadpřirozené schopnosti?“

„Rozhodně ne,“ odpověděl mladý šlechtic. „Dovede možná sám sebe přesvědčit, že jeho předpovědi, které jsou ve skutečnosti výsledkem bystrého úsudku a rozumných úvah, jsou jakási nadpřirozená vnuknutí, právě tak jako se fanatikové domnívají, že výplody jejich divoké obraznosti jsou vnuknutí boží – a jestli ti toto vysvětlení nestačí, Andersone, nemohu ti bohužel posloužit žádným lepším. Ale myslím, že je na čase, abychom se po celodenní namáhavé cestě uložili k spánku.“

1. 10 Grassmarket, náměstí v Edinburghu, kde bývalo popraviště. Pozn. překl.

2. 11 Mimochodem (lat.). Pozn. překl.

3. 12 Opilý (lat.). Pozn. překl.

4. 13 Obtížený vínem a jídlem (lat.). Pozn. překl.

5. 14 „Chvalte Hospodina, stvoření nebeská…“ (něm.). Kralická bible, Kniha žalmů, žalm 148. Pozn. překl.

Kapitola VI

Příští události vrhají před sebou svůj stín.

— Campbell

Hosté na hradě vstali z lože velmi časně zrána; lord Menteith chvíli pohovořil v soukromí se svými sluhy a pak oslovil vojáka, který seděl v koutě, leštil si pancíř hlinkou a kouskem kamzičí kůže a bručel si při tom starou písničku, v níž se oslavoval vítězný Gustav Adolf:

Když koule lítají a děla hřmí,

kdo čestný chlap, zda smrti bát se smí?

„Kapitáne Dalgetty,“ řekl mu lord Menteith, „nadešla chvíle, kdy se musíme rozejít, nebo kdy se z nás musí stát spolubojovníci za stejnou věc.“

„Ale doufám, že se napřed nasnídáme?“ otázal se kapitán Dalgetty.

„Já jsem se domníval,“ odpovědělo Jeho Lordstvo, „že jste si nashromáždil zásoby jídla nejméně na tři dny.“

„Jenže mi ve skladišti zbyl ještě kousek místa na hovězí a ovesné placky,“ řekl kapitán, „a já si nikdy nedám ujít příležitost, když si mohu zásoby doplnit.“

„Víte přece,“ namítl lord Menteith, „že žádný rozumný velitel nedovolí, aby se v jeho ležení zdržoval vyjednavač o příměří nebo neutrál déle, než je záhodno; a proto se musíte jasně vyjádřit, jak jste se rozhodl, a podle toho budete moci odejít v míru s ochranným doprovodem, nebo zůstat u nás jako vítaný spojenec.“

„Věru,“ odpověděl kapitán, „když je tomu tak, ani mi nenapadne, abych se pokoušel protahovat jednání o kapitulaci pokryteckými vytáčkami (jichž dovedl tak skvěle využít sir James Ramsay léta Páně 1636 v obležené Hanavě), a upřímně se vám přiznám, že bude-li se mi plat, který mi nabídnete, tolik líbit jako váš proviant a vaše společnost, jsem ochoten přísahat na váš prapor třeba hned.“

„Můžeme vám zatím nabídnout jen malý plat,“ prohlásil lord Menteith, „protože vám bude vyplácen z našich společných peněz, jež jsme sebrali mezi několika svými spojenci, kteří mají nějaké jmění. Jako major a pobočník velitele se neodvažuji kapitánovi Dalgettymu slíbit víc než půl tolaru denně.“

„Čert vem všecky půlky a čtvrtky!“ zvolal kapitán. „Kdyby bylo po mém, rozhodně bych nedovolil tolar půlit, tak jako ta žena před Šalomounovým soudem nechtěla dovolit, aby jí rozřezali dítě, které měla v lůně.“

„Tohle přirovnání hodně kulhá, kapitáne Dalgetty, protože si myslím, že byste radši dal souhlas k rozpůlení tolaru, než abyste ho nechal celý svému soupeři. Ale pokud jde o doplatek žoldu, mohu vám slíbit, že dostanete tu druhou polovičku svých tolarů, až naše tažení skončí.“

„Ó jé, tyhle doplatky!“ naříkal kapitán Dalgetty. „Všichni je člověku slibují, a nikdy z toho nic není! Španělé, Rakušani i Švédi, všichni zpívají stejnou písničku. Ať žijí Hoganmogani[15]! Jsou to sice špatní důstojníci a vojáci, ale zato dovedou dobře platit. – Kdyby mi mohl někdo zaručit, že se mého pravoplatného dědictví Drumthwacketu zmocnil nějaký ničemný stoupenec Úmluvy, kterého bych mohl v případě našeho vítězství snadno prohlásit za zrádce, věřte, že si to úrodné a pěkné panství velice cením, a proto se rád stanu vaším spojencem.“

„Mohu dát kapitánovi Dalgettymu na jeho otázku uspokojivou odpověď,“ řekl Sibbald, druhý sluha lorda Menteitha. „Jestli je jeho panství to velké pusté vřesoviště pět mil na jih od Aberdeenu, kterému také říkají Drumthwacket, mohu mu povědět, že si je nedávno koupil Elias Strachan, a ten patří k nejzavilejším rebelům, jací kdy přísahali na Úmluvu!“

„Ten ušatý lotr!“ zvolal rozzuřeně kapitán Dalgetty. „Jak se mohl k čertu opovážit a koupit si panství, které se v našem rodě dědí už čtyři sta let! – Cynthius aurem vellet[16], jak jsme říkávali na Mareschalově koleji; abyste rozuměli, co to znamená, musím vám to z latiny přeložit: já toho psa vytáhnu ze svého otcovského domu za uši! A teď jsem váš, mylorde, tělem i duší, tady je má ruka a tady máte můj meč! Teď vás už neopustím, dokud nás nerozloučí smrt, nebo až do konce nastávajícího válečného tažení, podle toho, která z těch dvou událostí přijde dřív na řadu.“

„A já naši smlouvu zpečetím platem za celý měsíc, který vám dávám předem!“ řekl mladý šlechtic.

„Nebylo to ani potřeba,“ odpověděl Dalgetty, ale strčil peníze do kapsy. „Teď se musím jít podívat, v jakém pořádku je má výstroj a mé válečné sedlo a jestli dostal Gustav ráno píci; vždyť mu musím oznámit, že jsme vstoupili do služby u nových pánů!“

„Tady vidíš, jakého jsme získali vzácného spojence,“ řekl lord Menteith Andersonovi, když kapitán odešel z komnaty. „Obávám se, že nám nebude dělat velkou čest.“

„Takové lidi naše doba potřebuje,“ odpověděl Anderson, „a bez nich bychom se do toho válečného podniku těžko mohli pustit.“

„Pojďme také dolů,“ řekl lord Menteith. „Musíme se podívat, jaké došly zprávy, kolik se nás tady asi sejde; zdá se mi totiž, že je na hradě rušno.“

Když vstoupili dole do síně, zůstali sluhové skromně v pozadí; lord Menteith, Angus MacAulay a jeho hosté z Anglie se srdečně pozdravili, ale Allan, který seděl v témž křesle jako minulého večera, si nikoho z nich ani nevšiml.

Do síně najednou vrazil starý Donald. „Zprávy od Vicha Alistera Mora; dorazí sem k večeru!“

„S kolika muži?“ otázal se MacAulay.

„Asi s pětadvaceti až třiceti,“ odpověděl Donald; „je to jeho obvyklý doprovod.“

„Vystel velkou stodolu vysoko slámou,“ nařídil mu jeho pán.

Ve dveřích se zase objevil jiný sloužící, který se div nesvalil, jak zakopl o práh; oznámil, že se blíží sir Hektor MacLean s velikým průvodem.

„Dejte je do sušárny na slad,“ řekl MacAulay, „aby je od MacDonaldových lidí dělilo hnojiště, nemají se vespolek rádi.“

Donald se vrátil a tvářil se velmi starostlivě. „Aby to vzal čert,“ zvolal, „zdá se, že se sem hrne kdekdo! Za hodinu tady bude Evan Dhu z Lochielu s bůhví kolika svými lidmi!“

„Dej je do velké stodoly k MacDonaldovcům,“ řekl pán.

Byli ohlašováni další a další náčelníci, z nichž by byl i ten nejbezvýznamnější pokládal za újmu na své důstojnosti, kdyby se vydal na cestu s menší družinou než alespoň s šesti nebo sedmi muži. Po každé takové zprávě dal Angus MacAulay ihned rozkaz, kde mají být příchozí ubytováni – ve stájích, na sýpce, v kravíně, v kůlnách – všechna hospodářská stavení měla být na noc proměněna v noclehárny nebo posloužit nějakému jinému pohostinnému účelu.

Posléze zpráva o příchodu MacDougala z Lornu přivedla pána domu poněkud do rozpaků, neboť si už vskutku nemohl vymyslit, kde by ty lidi měl uložit. „Kam je k čertu dáme, Donalde?“ ptal se. „Do té velké stodoly by se jich mohlo vejít ještě padesát, kdyby si lehli střídavě hlavou a nohama proti sobě; ale to by se jistě servali na nože, a do rána by z nich zbyla krvavá kaše!“

„Nač takové cavyky?“ zeptal se najednou Allan, vyskočil z křesla a přistoupil zamračený prudce k Angusovi. „Copak mají dnešní horalé měkčí maso a bělejší krev, než měli jejich otcové? Vyraž víko ze sudu s žitnou pálenkou, ať se na noc důkladně napijí; ať se zabalí do svých plédů – ať je jejich ložem vřesoviště a modrá obloha nad ním jako nebesa nad postelí! I kdyby jich přišlo třeba tisíc, tam se jistě nepoperou – na vřesovišti bude dost místa pro všecky!“

„Allan má pravdu,“ prohlásil jeho bratr. „Je to vskutku divné, mezi námi,“ řekl Musgravovi, „že Allan, který je trochu pomatený, má, jak se zdá, někdy víc rozumu než my všichni dohromady. Však uvidíte!“

Allan upřel oči s příšerně vytřeštěným výrazem na protější zeď a pokračoval: „Ať se vyspí tam, kde mají skončit. Z těch, kteří dnes v noci budou spát venku na vřesovišti, bude tam mnohý brzy ležet ztuhlý, až na svatého Martina zaduje studený vítr, a málo se bude starat, jestli mu je zima a nemá se čím přikrýt.“

„Neprorokuj, bratře,“ domlouval mu Angus, „to přináší neštěstí.“

„Copak čekáte, že vám tohle tažení přinese štěstí?“ řekl Allan; vyvalil oči ještě víc, až mu div nevylezly z důlků, začal se křečovitě třást a padl do náručí Donaldovi a svému bratrovi, kteří už znali jeho záchvaty a rychle k němu přiskočili, aby se nesvalil na zem. Posadili ho na lavici a podpírali ho, dokud se nevzpamatoval a mohl zase mluvit.

„Proboha, Allane,“ prosil ho bratr, který věděl, že by jeho tajemné předpovědi mohly působit neblaze na mnohé z jeho hostí, „mlč už a neber nám odvahu!“

„Copak já vám chci brát odvahu?“ vykřikl Allan. „Jen ať se umí každý z vás postavit tváří v tvář svému osudu, tak jako to dovedu já. Co se má stát, to se stane. Dřív si ještě dobudeme chrabrých vítězství na mnohých bojištích, než nás všecky pobijí tam na těch jatkách nebo než nás odvedou na popraviště.“

„Na jakých jatkách? Na jaké popraviště?“ zvolalo několik hlasů, neboť ve skotských horách všichni věděli, že je Allan považován za jasnovidce.

„To se dozvíte až příliš brzy,“ odpověděl Allan. „A teď už na mne nemluvte, vaše otázky mě unavují.“ Přitiskl si ruku na čelo, opřel si loket o koleno a pohroužil se v hluboké snění.

„Dojdi pro Annotu, ať si sem přinese harfu,“ pošeptal Angus sluhovi. „A ti pánové, kteří se nebojí naší horalské snídaně, nechť jdou za mnou.“

Pohostinného pána domu doprovodili všichni až na lorda Menteitha, který zůstal v síni a uchýlil se do hlubokého okenního výklenku. Za chvíli tiše vklouzla do dveří Annota Lyle. Ne nadarmo ji lord Menteith vylíčil jako nejkřehčí a nejkrásnější vílu, jaká kdy při měsíčku tančila na vřesovišti. Měla o hodně menší postavu, než ženy obvykle mívají, a proto vypadala úžasně mladě; ačkoliv jí už bylo téměř osmnáct let, zdála se o čtyři roky mladší. Její obličej, ruce a nohy byly v dokonalém souladu s její drobnou a křehkou postavou, takže sama Titanie by byla sotva nalezla vhodnější představitelku. Její vlasy měly tmavší odstín zbarvení, jež se obyčejně přirovnává k barvě uzrálého lnu, a byly husté a stočené v prstence, které pěkně oživovaly její bledou pleť a šelmovský a přitom nelíčený výraz její tváře. Když k těmto jejím půvabům ještě dodáme, že Annota, která byla úplný sirotek, se tvářila jako nejveselejší a nejšťastnější dívka na světě, jistě čtenář pochopí, že vskutku zaujala snad každého, kdo na ni pohleděl. Byla opravdu všeobecně oblíbena a často, když přišla mezi drsné hradní obyvatele, zdálo se, jak jednou řekl Allan, když byl v poetické náladě, „jako by se sluneční paprsek prodral mezi mraky a ozářil rozbouřené moře“; neboť dívka uměla svou radostnou povahou všecky rozveselit.

Annota, jak jsme ji zde vylíčili, se usmála a zarděla, když vkročila do síně a spatřila lorda Menteitha, který vystoupil z okenního výklenku a přívětivě jí přál dobré jitro.

„Já vám také přeji dobré jitro, mylorde,“ odpověděla a podala mu ruku. „V poslední době vás jen zřídka vídáme na hradě a obávám se, že teď jste sem nepřišel s pokojnými úmysly.“

„Dovolte mi, Annoto, abych aspoň nerušil váš klid a vaši dobrou náladu,“ řekl lord Menteith, „i když můj příchod možná vyvolá nepokoj jinde. Bratranec Allan má zapotřebí, abyste ho rozptýlila zpěvem a hudbou.“

„Můj zachránce,“ odpověděla Annota, „má právo mě požádat o takovou skromnou službu; a vy též, mylorde – vy jste také můj zachránce, neboť hlavně vaší zásluhou jsem zůstala na živu. Můj život by jinak neměl cenu, kdybych nemohla být trochu užitečná svým ochráncům.“

Po těch slovech usedla nedaleko na lavici, na níž seděl Allan MacAulay, naladila si svou malou harfu, asi třicet palců vysokou, a začala se na ní doprovázet při zpěvu. Zpívala starou gaelskou píseň, jejíž slova měla rovněž dávný původ; uvádíme je zde podle anglického překladu, který pořídil pan Secundus Macpherson z Glenforgenu; musel je sice spoutat rytmem anglických veršů, ale doufáme, že se mu to podařilo téměř tak dobře jako převod Ossianových veršů, jehož autorem je slavný jmenovec našeho překladatele.

VÝCHOD SLUNCE

Zlověstní ptáci, temní upíři,

havrani, sovy, netopýři,

nechte nemocného spát –

celou noc vás slyšel řvát!

Ukryjte se v rozvalinách,

v sklepeních a zříceninách!

Necítíte jitra závan –

slyšíte, jak zpívá skřivan?

Uprchněte do skal, roklí,

lstivé lišky, vlci vzteklí,

vy, co plížíte se klečí,

když na ovci jehně bečí!

Zalezte si do bezpečí,

když se země s nocí loučí

a z dálky už zaznívá

lovčí trubka zvonivá.

Bledne půlměsíce zář,

když jitro ukáže svou tvář.

Pryč s vámi, šotci, skřítkové,

vy zrádní noční duchové!

Bludičko, zhasni pochodeň

a neklam chodce, už je den!

Tvé reje končí v nočních tmách –

teď slunce svítí na horách!

Zlé sny a temné, těžké chmury,

rdousivé, divé noční můry,

přestaňte děsit spáčův sen –

zmizte jak mlhy v jarní den!

Babo, co jezdíš na koštěti

a k smrti strašíš lidi, děti,

pobídni svého oře, jeď!

Vychází božské slunce, hleď!

Čím déle Annota zpívala, tím víc se zdálo, že se Allan MacAulay ponenáhlu vzpamatovává a začíná si uvědomovat, co se kolem něho děje. Jeho čelo, hluboko zbrázděné vráskami, se uvolňovalo a vyhlazovalo; celý jeho obličej, který jako by se byl znetvořil nesnesitelnou bolestí, nabýval přirozenějšího vzhledu. Když zdvihl hlavu a posadil se zpříma, byla jeho tvář stále velmi zasmušilá, ale vymizel z ní divoký a sveřepý výraz; když teď byla klidná, nedalo se sice říci, že je hezká, ale vypadala velmi výrazně, mužně a dokonce ušlechtile. Jeho hustá hnědá obočí, která měl až dosud tak stažená, že mu splývala dohromady, teď se trochu rozdělila a nepůsobila už tak hrozným dojmem; v šedých očích, jež se pod nimi koulely a blýskaly nepřirozeným a zlověstným leskem, teď se zase ustálil soustředěný výraz.

„Díky Bohu!“ zvolal, když tam chvíli mlčky seděl, dokud nedozněly poslední tóny harfy. „Už mám v duši zase jasno – už se rozplynuly ty husté mlhy, které ji zastíraly.“

„Máte co děkovat Annotě,“ řekl lord Menteith a přistoupil blíž, „a nebesům, že jste se konečně dostal z té zasmušilé nálady.“

„Milý bratranče Menteithe,“ odpověděl Allan, který teď vstal a velmi uctivě a přívětivě ho přivítal, „vy už dávno znáte tyhle mé nešťastné chorobné stavy a vím, že budete tak hodný a nebudete po mně žádat omluvu za to, že vás teprve teď vítám na hradě.“

„Vždyť jsme staří známí, Allane,“ řekl lord Menteith, „a velmi dobří přátelé, a proto nám nezáleží na vnějších zdvořilostech; jenže dnes se tady sejde polovička náčelníků horalských klanů, a víte dobře, že si velmi potrpí na obřadné chování. Co dáte Annotě za to, že vás přivedla do dobré nálady, abyste mohl přivítat Evana Dhu a bůhvíkolik jiných našich pyšných horalů?“

„Co by mi dával?“ otázala se s úsměvem Annota. „Doufám, že si na mne vzpomene na příštím výročním trhu v Doune a koupí mi tam tu nejkrásnější stuhu.“

„Na výročním trhu v Doune, Annoto?“ opáčil smutně Allan. „Do té doby nás čeká práce, při níž poteče hodně krve, a možná že se ho ani nedožiji. Ale aspoň jsi mi připomněla něco, co jsem chtěl už dávno udělat.“

Po těch slovech odešel ze síně.

„Kdyby snad takhle mluvil dál,“ řekl lord Menteith, „musíte mít harfu pořád naladěnou, Annoto.“

„Doufám, že to nebude zapotřebí,“ odpověděla starostlivě Annota. „Tenhle záchvat trval dlouho a snad se nebude tak hned opakovat. Je to strašné, že takový od přírody ušlechtilý a hodný člověk je stižen tou nevyléčitelnou nemocí.“

Protože mluvila velmi tiše a důvěrně, přistoupil k ní lord Menteith samozřejmě velmi blízko, aby lépe slyšel, co mu říká. Když náhle vešel do síně Allan, právě tak samozřejmě se zas honem od sebe vzdálili, ale trochu rozpačitě, jako by byli bývali přistiženi při rozhovoru, jejž mu chtěli zatajit. To ovšem pozornému Allanovi neuniklo; prudce se zarazil na prahu síně – svraštil obočí a koulel očima; byla to však jen chvilková křeč. Přejel si širokou šlachovitou rukou po čele, jako by chtěl ty známky vzrušení smazat, a přistoupil k Annotě, podávaje jí maličkou vykládanou krabičku z dubového dřeva s velmi zajímavým vzorem. „Beru vás za svědka, bratranče Menteithe,“ řekl, „že dávám Annotě tuto krabičku i s jejím obsahem. Je v ní několik ozdobných šperků, které patřily nebožce mé matce – jistě víte, že mají jen nepatrnou cenu, neboť manželka skotského horala má jen málokdy drahocenné klenoty.“

„Vždyť to jsou rodinné památky,“ odpověděla Annota, jemně a ostýchavě odmítajíc nabízenou krabičku, „nemohu je přece přijmout –“

„Patří jen mně, Annoto,“ přerušil ji Allan. „Odkázala mi je matka, když umírala. Je to můj jediný majetek kromě mého plédu a meče. Vezmi si je tedy – pro mne jsou to bezcenné tretky – a nech si je na památku na mne – kdybych se snad z té válečné výpravy nevrátil.“

Při těch slovech krabičku otevřel a podal ji Annotě. „Jestli mají nějakou cenu,“ pokračoval, „můžeš je prodat, abys měla být z čeho živa, až tenhle dům stráví požár, vznícený našimi nepřáteli, a ty v něm už nenalezneš útulek. Ale jeden prsten si nech na památku na Allana, který se vždy snažil, seč byl, aby se ti odvděčil za tvou laskavost, ale nemohl se ti bohužel odměnit tak, jak by si byl přál.“

Annota se marně pokoušela potlačit slzy, jež se jí draly do očí, když řekla: „Jeden prsten, Allane, od vás přijmu na památku na to, jak jste byl na mne, ubohou sirotu, hodný, ale nenuťte mě, abych si vzala i to ostatní. Rozhodně nemohu a nechci přijmout dar, který má takovou nepřiměřenou hodnotu.“

„Vyber si tedy, co se ti líbí,“ odpověděl Allan. „Možná, že máš pravdu, když ze skromnosti nechceš přijmout všecko. Já se postarám, aby s těmi ostatními šperky se naložilo tak, aby ti mohly být užitečnější.“

„Na to není ani pomyšlení,“ řekla Annota a vybrala si mezi ostatními šperky v krabičce prsten, který měl, jak se zdálo, nejmenší cenu. „Ty ostatní si nechte pro svou nevěstu nebo pro nevěstu svého bratra. – Nebesa!“ zvolala najednou, dívajíc se na ten prsten. „Co jsem si to vybrala?“

Allan jí honem vzal prsten z ruky, a když viděl, co to je, objevil se mu v očích chmurný a ulekaný výraz. Prsten byl ozdoben emailovou lebkou nad dvěma zkříženými dýkami. Allan zhluboka vzdychl a ruka se mu zachvěla, takže mu z ní prsten vypadl a skutálel se na zem. Lord Menteith jej sebral a vrátil jej vyděšené Annotě.

„Bůh mi buď svědkem,“ zvolal Allan slavnostním hlasem, „že vaše ruka, mylorde, a nikoliv má jí teď podala tenhle zlověstný dárek. Je to smuteční prsten, který má matka nosila na památku na svého zavražděného bratra.“

„Já se nebojím zlých znamení,“ řekla Annota, usmívajíc se uslzenýma očima. „Nic, čeho se mi dostane z rukou mých dvou ochránců,“ (takto obvykle nazývala lorda Menteitha a Allana) „nemůže mně, ubohé sirotě, přinést neštěstí.“

Navlékla si prsten na prst, vzala do rukou harfu a zazpívala na veselý nápěv verše jedné z písní, jež byly tehdy v módě a jež se vyznačovaly strojeným a přepjatým slohem, tolik oblíbeným v dobách krále Karla. Bůhvíjak se ta píseň dostala od uhlazeného královského dvora do toho divokého pohraničí Perthského hrabství.

Nehledej moudrost ve hvězdách –

tam nenajdeš tajemné znaky;

chceš-li svůj příští osud znát,

jen pohleď v Heleniny zraky.

Leč, hvězdopravče, rady dbej,

když jiným trýzeň předvídáš:

nechť krutě sebe, pozor dej,

zlým utrpením neztrestáš!

„Má pravdu, Allane,“ řekl lord Menteith, „a tahle stará píseň má též pravdu, neboť co můžeme získat, když se pokoušíme vidět do budoucnosti?“

„Annota nemá pravdu,“ odpověděl přísně Allan, „ačkoliv je možné, že vy, který berete na tak lehkou váhu výstrahu, kterou jsem vám dal, nedožijete se možná toho, abyste poznal, že se má předpověď vyplní. – Nesmějte se tak opovržlivě,“ dodal, „nebo se smějte tak hlučně a tak dlouho, jak chcete, však se brzy přestanete smát.“

„Já nedbám na vaše vidiny, Allane,“ odpověděl lord Menteith. „Snad je mi opravdu souzeno, že nebudu dlouho živ, ale žádný věštec tady v našich horách nemůže vědět, kdy můj život skončí.“

„Proboha,“ přerušila ho Annota, „vždyť znáte jeho povahu a víte, jak je prchlivý –“

„Neboj se mne,“ chlácholil ji Allan, „můj záchvat už pominul a jsem teď klidný.“ A pak se obrátil k lordu Menteithovi a řekl: „Milý mylorde, můj zrak po vás pátral na bojištích, která byla poseta Skoty z hor i z nížin tak hustě, jak bývají usazeni havrani tamhle na těch starých stromech,“ a ukázal na starobylý sad, do kterého byla z oken vyhlídka – „můj zrak vás mezi nimi hledal, ale vaše mrtvola tam nebyla; – můj zrak po vás pátral v zástupu pokořených a odzbrojených zajatců, shromážděných ve starobylé rozstřílené pevnosti, obehnané vysokými zdmi; – z mušket šlehaly jiskry – popravčí čety nastupovaly jedna za druhou – a jak nepřátelé stříleli do zajatců, padali k zemi jako suché listí na podzim, vy jste však v jejich řadách nebyl; – viděl jsem připravená popraviště – na nich špalky a kolem nich bylo vystláno pilinami – stál tam kněz s modlitební knihou a kat se sekerou – ale ani tam vás můj zrak nenalezl.“

„Je mi tedy asi souzena šibenice,“ prohlásil lord Menteith. „Byl bych však rád, kdyby mne ušetřili oprátky, ta by byla pod mou důstojnost, jsem přece šlechtic!“

Řekl to vzdorně a s posměchem, ale v jeho hlase se přesto ozývala zvědavost, jako by na to chtěl slyšet odpověď, neboť přání vidět do budoucnosti je přece jen trochu nakažlivé i pro ty, kdo tvrdí, že vůbec nevěří v možnost, že by se takové předpovědi snad někdy vyplnily.

„Vaše šlechtická důstojnost neutrpí úhonu, ani pokud jde o vaši osobu, ani o způsob, jakým zemřete. Už třikrát jsem viděl, jak vám horal vrazil dýku do prsou – a to bude váš osud.“

„Byl bych rád, kdybyste mi ho mohl popsat, jak vypadá,“ řekl lord Menteith. „Jistě bych mu ušetřil námahu, aby se pokoušel vyplnit vaše proroctví, leda že by měl zázračný pléd, který by neprorazil můj meč a neprostřelila koule z mé bambitky.“

„Vaše zbraně,“ odpověděl Allan, „by vám byly málo platné a také vám bohužel nemohu vyhovět, pokud jde o vaše přání. Přízrak toho horala byl vždycky ode mne odvrácen, takže jsem mu neviděl do tváře.“

„Nechme toho tedy,“ řekl lord Menteith, „a nesnažme se pátrat v tom nejistém neznámu, v němž jste ten výjev spatřil. Ujišťuji vás, že přesto dnes zasednu docela vesele ke stolu mezi vaše hosty v plédech a suknicích a s dýkami za pasem.“

„To je možné,“ odvětil Allan. „Snad děláte dobře, když vesele užíváte těchto chvil, které jsou pro mne otráveny vidinami budoucích pohrom. Ale opakuji vám,“ pokračoval, „že tahle zbraň – totiž stejná zbraň, jako je tahle,“ a dotkl se rukojeti dýky, kterou měl za pasem, „vám zasadí smrtelnou ránu.“

„Copak nevidíte, Allane,“ napomenul ho lord Menteith, „že jste Annotu vyděsil, až jí zmizela krev z lící? Nechme takových řečí, příteli, a pojďme se podívat na něco, čemu rozumíme oba – totiž jak pokročily naše vojenské přípravy.“

Odešli za Angusem MacAulaym a jeho hosty z Anglie a ihned se pustili do hovoru o vojenských věcech, při kterém se Allan vyznamenával jasným a strohým úsudkem a přesným myšlením, jež byly úplně neslučitelné s mystickými stránkami jeho povahy, jak jsme ji doposud líčili.

1. 15 Přezdívka pro Holanďany. Pozn. překl.

2. 16 „Cynthius (tj. Apollon) by mu utrhl ucho.“ Citát z latinského básníka Horatia. Pozn. překl.

Kapitola VII

Až hněvný Albin meč svůj vytasí,

až obklopí ho náčelníků sbor

a hrdí vůdci klanů přijdou z hor,

odvážný Ranald, Moray pyšný rek –

— Lochielova výstraha

Kdo toho dne ráno viděl hrad Darnlinvarach, byl svědkem rušné podívané na chrabré skotské horaly.

Shromáždili se tam různí náčelníci se svými družinami, které, třeba byly někdy i dost četné, představovaly jen jejich obvyklou tělesnou stráž, jež je provázela při každé slavnostní příležitosti; náčelníci se navzájem i s hradním pánem zdravili s překypující vlídností nebo s povýšenou a zdrželivou zdvořilostí podle toho, zda jejich klany spolu v poslední době žily v přátelství nebo nepřátelství. Ale každý náčelník, byť i poměrně málo významný, choval se tak, jako by od ostatních samozřejmě požadoval největší úctu, jaká přísluší nezávislému vládci nad samostatným územím; ti mocnější a vlivnější, kteří byli mezi sebou znepřáteleni pro nedávné spory nebo dávnou krevní mstu, byli nuceni chovat se velmi uctivě a šetrně k svým nedůtklivým méně mocným sousedům, aby pro každý případ získali na svou stranu a pod svůj prapor co nejvíc stoupenců. Proto se shromáždění těch náčelníků nemálo podobalo sněmu dávných říšských hodnostářů, v němž si i ten nejbezvýznamnější svobodný pán, který sídlil na hradě někde na holé skále a kolem něho vlastnil jen několik jiter půdy, činil nároky na stejné obřadné pocty, jako by panoval nad celým knížectvím, a na místo mezi říšskými hodnostáři, jaké by mu bylo v takovém případě příslušelo.

Stoupenci různých náčelníků byli ubytováni zvlášť, pokud to podle okolností bylo možné a pokud bylo dost místa, ale každý náčelník si u sebe ponechal svého osobního sluhu, který se ho držel jako stín a čekal jen na příležitost, aby mohl svému pánu ihned posloužit, kdykoliv by si něco přál.

Hradní nádvoří skýtalo zvláštní podívanou. Horalé z různých ostrovů a horských údolí se zpovzdáli měřili jako sokové a jejich pohledy prozrazovaly pátravou zvědavost nebo nepřátelskou škodolibost; největší úžas však budilo, alespoň u těch, kteří pocházeli z nížin, jejich závodění ve hře na dudy. Tito bojovní hudebníci, z nichž každý byl hluboce přesvědčen, že se jeho klanu nevyrovná žádný jiný, a přitom byl nesmírně domýšlivý na své dudácké umění, zprvu vyhrávali své pibrochy[17] jen každý před svým vlastním klanem. Ale nakonec, tak jako se tetřevi ku konci honebního období prý shromažďují v hejnech, vábíce se navzájem vítězným křikem, jak říkají lovci, tak i ti dudáci, natřásajíce se ve svých plédech a kostkovaných suknicích stejně vyzývavě a zpupně, jako si ptáci načechrávají peří, začali postupovat jeden k druhému, aby si byli blíž a aby se mohl každý svému soupeři pochlubit svým uměním. Přecházeli sem a tam v malé vzdálenosti a měřili se navzájem pohledy, jež prozrazovaly pyšné sebevědomí a zpupnou vyzývavost a vzdor, a nadýmali, nafukovali a stlačovali své vřeštivé hudební nástroje a každý hrál svůj oblíbený kousek s takovým ohlušujícím rámusem, že kdyby byl býval deset mil odtamtud odpočíval v hrobě nějaký italský hudebník, byl by jistě vstal z mrtvých a utekl, aby to nemusel poslouchat.

Náčelníci se zatím shromáždili k tajné poradě ve velké hradní síni. Byli mezi nimi nejvlivnější muži ze skotských hor, z nichž někteří se dali pro věc krále zlákat proto, že mu byli opravdově oddáni, mnozí však jen proto, že nesnášeli povýšenou a nenasytnou panovačnost markýze Argyla, který dosáhl nesmírného vlivu v celém státě a snažil se ovládnout své sousedy ve skotských horách. Ten státník měl sice vynikající schopnosti a velkou moc, ale zároveň měl i špatné vlastnosti, pro které byl mezi horalskými náčelníky velmi neoblíbený. Byl zarytě a fanaticky oddán své víře, zdálo se, že jeho ctižádost nezná mezí, a náčelníci klanů, které si podmanil, si stěžovali, že je skoupý a nepřející. Gillespie Grumach[18] (takto mu ve skotských horách, kde jsou šlechtické tituly něčím neznámým, přezdívali, protože šilhal), ačkoliv pocházel ze starobylého horalského rodu, jenž se předtím i potom vždy vyznamenával statečností, byl ještě k tomu podezříván, že se dovede líp osvědčit ve vládních poradách než na bojišti. On a jeho klan byli obzvlášť ve velké nenávisti u MacDonaldovců a MacLeanovců, dvou početných rodů, které byly sice znesvářeny dávnou krevní mstou, ale shodovaly se spolu v smrtelné nenávisti vůči Campbellovcům, čili Synům Diarmidovým, jak se jim též říkalo.

Shromáždění náčelníci zachovávali chvíli mlčení, dokud někdo nezahájí schůzi. Posléze to učinil jeden z nejmocnějších těmito slovy: „Byli jsme sem svoláni, Anguse MacAulay, abychom se poradili o závažných věcech, které se týkají zájmů krále a státu, a rádi bychom věděli, kdo nám má účel naší schůzky vysvětlit?“

MacAulay, který nebyl zvláštní řečník, oznámil, že si přeje, aby jednání zahájil lord Menteith. Mladý lord nato velmi skromně a přitom živě začal: „Přál bych si, aby toto shromáždění zahájil někdo známější a uznávanější. Ale když mám jako první promluvit já, musím zde před shromážděnými vůdci klanů prohlásit, že ti, kdo ze sebe chtějí setřást ponižující jho, jež se jim snaží vložit na šíji zběsilí fanatikové, nesmějí ztrácet ani chvíli. Fanatičtí stoupenci Úmluvy,“ řekl Menteith, „když se už dvakrát vzbouřili proti svému panovníkovi a když vydíráním dosáhli toho, že vyhověl všem jejich požadavkům, rozumným i nerozumným, které se mu opovážili předložit – když král zahrnul jejich vůdce hodnostmi a přízní – když Jeho Veličenstvo ráčilo navštívit svou rodnou zem a po návratu do Anglie veřejně prohlásilo, že se vrací jako spokojený panovník od spokojených poddaných – tito lidé, aniž měli nejmenší záminku k stížnosti na sebemenší bezpráví, jen z pouhého podezření, které uráží krále a přitom je zcela neodůvodněné, poslali silnou armádu na pomoc vzbouřencům v Anglii, ačkoliv jde o spor, s nímž má Skotsko právě tak málo společného jako s válkami v Německu. Ještě dobře,“ pokračoval, „že svou horlivostí aspoň prozradili své zrádné úmysly a že se klika, která si osobuje vládu ve Skotsku, vrhla tak slepě do nebezpečí, jež jí teď hrozí. Ve vojsku, které pod velením starého Levena poslali do Anglie, jsou také bývalí vojáci, kteří patřili k těm oddílům, jež byly ve Skotsku sebrány v předešlých dvou válkách –“

Kapitán Dalgetty chtěl při těch slovech povstat, aby vysvětlil, kolik je podle jeho spolehlivých zpráv ve vojsku hraběte Levena bývalých důstojníků, vycvičených v německých válkách. Allan MacAulay však ho jednou rukou přidržel na sedadle, ukazováček druhé ruky si přitiskl na rty a zabránil mu, aby promluvil, ač s určitými nesnázemi. Kapitán Dalgetty na něho pohlédl velmi zlostně a hněvivě, čímž se ovšem vážný Allan nedal nikterak ovlivnit, a lord Menteith pokračoval nerušeně ve svém výkladu.

„Teď je příhodná chvíle pro všechny upřímné a věrné Skoty,“ řekl, „aby dokázali, že nedávný hanebný čin, z něhož je jejich vlast obviněna, byl dílem jen několika ctižádostivých a zrádných buřičů, podnícených nesmyslně fanatickou vírou, která je šířena z pěti set kazatelen a zaplavila skotské nížiny jako povodeň. Mám dopisy ze severu od markýze Huntlyho, které jsem ochoten každému přítomnému náčelníkovi ukázat. Ten mocný šlechtic, věrně oddaný králi, je rozhodnut hájit naši společnou věc s napětím všech sil a mocný hrabě Seaforth se rovněž hlásí pod náš prapor. Od hraběte z Airly a od Ogilviů z hrabství Angus mám stejně odhodlané vzkazy; není pochyby, že ti všichni i s proslulými pány, jako jsou Hay, Leith a Burnet a jiní, kteří jsou věrnými královými stoupenci, brzy nasednou na koně a seberou vojsko, jež jistě víc než postačí, aby zastrašilo stoupence Úmluvy na severu, kteří už pocítili jejich chrabrou bojovnost při známé srážce, jíž se u nás mezi horaly říká Úprk od Turiffu. Na jih od Forthu a Taye,“ pokračoval, „má král mnoho přátel, kteří jen čekají, až zavlaje královský prapor, aby se chopili zbraní, neboť jsou zkrušeni vynucenými přísahami věrnosti, povinnými odvody a velkými daněmi, jež jsou na nich neprávem a násilím vymáhány, krutovládou stavovského výboru a drzostí presbyteriánských duchovních, kteří si počínají jako inkvizitoři. Douglas, Traquair, Roxburgh a Hume jsou všichni přívrženci královi a mohou na jihu vyvážit vliv stoupenců Úmluvy; dva známí šlechtici ze severní Anglie, kteří jsou zde mezi námi, jsou ochotni se zaručit, že získají mnoho horlivých přívrženců v Cumberlandu, Westmorelandu a Northumberlandu. Proti tolika statečným pánům mohou stoupenci Úmluvy na jihu postavit do zbraně jen nováčky v boji nezkušené, venkovany ze západních hrabství a sedláky a řemeslníky z nížin. Pokud jde o západní hory, není nám známo, že by tam měli stoupenci Úmluvy nějaké přívržence, až na jednoho, který je všeobecně známý a nenáviděný. Je však mezi námi jen jediný muž, který – když se rozhlédne po této síni a uvidí zde shromážděné mocné, statečné a důstojné náčelníky – mohl by jen na chvíli zapochybovat o jejich vítězství i nad nejpočetnějším vojskem, jaké by mohl Gillespie Grumach proti nim postavit? Musím ještě dodat, že jsou pro naše vojsko připraveny značné zásoby peněz a střeliva,“ – (při těch slovech Dalgetty nastavil uši) – „že schopní důstojníci, kteří nabyli velkých zkušeností ve válkách na pevnině, z nichž jeden je zde mezi námi,“ (kapitán se vytáhl na židli a rozhlédl se kolem sebe) „se zavázali, že vycvičí naše svolané muže, kteří ještě nepřivykli vojenské kázni; – a že silné pomocné vojsko z Irska, které sem posílá hrabě Antrim z Ulsteru, se s úspěchem vylodilo na naší pevnině, s pomocí Clanranaldovců dobylo hradu Mingarry, ačkoliv se Argyle pokoušel je zaskočit, a teď je na rychlém pochodu k tomuto místu naší schůzky. Teď už jen zbývá,“ dodal, „aby shromáždění náčelníci klanů šlechetně zapomněli na své drobné spory a všichni se upřímně a odhodlaně spojili v boji za společnou věc; aby po celém území svých klanů rozeslali ohnivé kříže a sebrali co nejvíc vojáků a pak se co nejdříve všichni shromáždili se svými muži na určeném místě, tak aby nepřítel neměl kdy se připravit a vzpamatovat ze zděšení, které se ho zmocní, jakmile uslyší naše válečné písně. Já sám sice nepatřím k nejbohatším ani k nejmocnějším skotským šlechticům, ale jsem přesvědčen, že musím hájit důstojnost starobylého a váženého královského rodu, nezávislost starobylého a váženého národa, a pro tuto věc jsem odhodlán obětovat život i majetek. Kdyby ti, kdo jsou mocnější, byli odhodláni k stejným obětem, jsem přesvědčen, že by si zasloužili vděčnost krále i potomstva.“

Řeč lorda Menteitha byla přijata s hlučným potleskem, jenž svědčil o tom, že všichni přítomní souhlasí s názory, které vyslovil; ale když dozněly výkřiky a potlesk, hleděli shromáždění náčelníci tázavě jeden na druhého, jako by ještě něco bylo zůstalo nerozřešeno. Chvíli si mezi sebou šeptali a potom starý muž, jemuž získaly vážnost jeho šediny, ačkoliv v pořadí náčelníků nepatřil k těm nejvýznamnějším, odpověděl na projev lorda Menteitha.

„Svobodný pane z Menteithu,“ řekl, „mluvil jste znamenitě a jistě není mezi námi nikdo, v jehož prsou neplápolají stejné city. Jenže samotná početní přesila ještě nevyhrává bitvy; k vítězství je zapotřebí nejen paže prostého vojáka, ale i hlavy vrchního velitele. A ptám se vás: kdo má zdvihnout a třímat v ruce prapor, pod nímž se máme na vaši výzvu shromáždit do zbraně? Copak může někdo od nás čekat, že vydáme v nebezpečí své děti a výkvět svých klanů, než se dozvíme, komu je máme svěřit jako veliteli? To by znamenalo vést na porážku ty, kdo jsou podle zákona Božího i lidského svěřeni naší ochraně. Kde je králův pověřenec, na jehož rozkaz mají být naši poddaní povoláni do zbraně? Snad se o nás soudí, že jsme prostí a drsní, ale známe tak trochu vžitá pravidla války a zákony své vlasti; my nechceme zbrojit, abychom rušili mír ve Skotsku, leda na výslovný králův rozkaz a pod vedením velitele, který je hoden poroučet takovým mužům, jací se zde shromáždili.“

„Copak můžete nalézt takového velitele,“ prohlásil jiný náčelník a vstal ze svého místa, „v někom jiném než v představiteli ‚vládce nad ostrovy‘, jemuž dává jeho rod a dědičný původ právo, aby vedl muže všech našich horských klanů; a komu jinému náleží ten důstojný titul nežli rodu Vicha Alistera Mora?“

„Uznávám,“ přerušil ho rozhorleně jiný náčelník, „že to, co zde bylo řečeno, je pravda, ale závěr není správný. Jestli si Vich Alister More přeje, abychom ho pokládali za představitele ‚vládce nad ostrovy‘, ať napřed dokáže, že má rudější krev než já!“

„To se může ihned stát,“ řekl Vich Alister More a položil ruku na koš kolem rukojeti svého těžkého meče. Lord Menteith se mezi ně vrhl a oba je prosil a zapřísahal, aby nezapomínali, že by měli stavět zájmy Skotska, svobodu své vlasti a věc svého krále nad osobní spory, jež se týkají rodového původu, pořadí a přednostního práva. Několik horalských náčelníků si nepřálo uznat nároky žádného z těch dvou řečníků, a proto rovněž zakročili, ale nikdo z nich s větším důrazem než proslulý Evan Dhu.

„Přispěchal jsem sem od svých jezer,“ řekl, „jako se bystřina žene z hor, ne abych se zase vrátil, nýbrž abych dokončil svou dráhu. Když se budeme ohlížet na své osobní domnělé nároky, tím neposloužíme Skotsku ani králi Karlovi. Já budu hlasovat pro toho velitele, kterého nám určí král a který bude mít bezpochyby ty vlastnosti, jichž je třeba, aby mohl poroučet mužům, jako jsme my. Musí mít vznešený původ, neboť jinak by to bylo pod naši důstojnost, kdybychom ho měli poslouchat – musí být moudrý a schopný, jinak ohrozíme životy svých lidí – musí být nejchrabřejší z chrabrých, jinak bychom dávali v sázku svou čest – a musí být umírněný, odhodlaný a mužný, aby nás udržel pohromadě. Takový musí být muž, který nám má velet. Můžete nám říci, svobodný pane z Menteithu, kde takového velitele nalezneme?“

„Já vím jen o jednom,“ odpověděl Allan MacAulay, „a tady stojí!“ Při těch slovech položil ruku na rameno Andersenovi, který stál za lordem Menteithem.

Všeobecné překvapení přítomných se projevilo vzrušeným bručením. Anderson odhodil cíp pláště, jímž si zakrýval obličej, přistoupil ke stolu a promluvil: „Neměl jsem v úmyslu zůstávat dlouho němým svědkem tohoto zajímavého výjevu, ačkoliv mě můj ukvapený přítel přiměl, abych se vám prohlásil trochu dříve, než jsem chtěl. Zda si zasloužím čestný úkol, jejž mi ukládá tato pergamenová listina, to nejlíp dokáží mé činy, jaké budu schopen ve službách krále vykonat. Je to pověřovací listina s velkou královskou pečetí, která mně, Jamesi Grahamovi, hraběti z Montrosu, ukládá, abych velel vojskům, jež se mají v tomto království shromáždit pod praporem Jeho Veličenstva.“

Shromáždění propuklo v hlučné výkřiky souhlasu. Nebyl vskutku žádný jiný muž, pokud šlo o rodový původ a důstojenství, jemuž by se ti hrdí horalé byli bývali ochotněji podřídili. Jeho zaryté a dědičné nepřátelství vůči markýzovi z Argylu bylo dostatečnou zárukou, že povede boj odhodlaně, a poněvadž byl znám svým vojenským nadáním a mnohokrát vyzkoušenou statečností, mohli všichni doufat, že je povede k vítězství.

1. 17 Lidové dudácké písně skotských horalů, hrané na dudy. Pozn. překl.

2. 18 Grumach znamená šeredný. Pozn. autora.

Kapitola VIII

Při sám Bůh, naše spiknutí je tak dobré,

jako které kdy zosnováno; naši přátelé věrní a stálí;

dobré spiknutí, dobří přátelé a naděj, jak jen může být;

výborné spiknutí, znamenití přátelé.

— Jindřich IV., část I.

Jakmile se trochu ztlumily výkřiky radostného překvapení, volali všichni dychtivě o ticho, aby mohla být přečtena králova pověřovací listina; až dosud měli všichni náčelníci na hlavách čapky, asi proto, že se žádnému z nich nechtělo, aby byl první, který ji sejme; teď však je sňali všichni z úcty ke králově zplnomocňovací listině. Obsahovala co nejširší a nejdokonalejší plnou moc, neboť pověřovala hraběte z Montrosu, aby shromáždil poddané ve zbrani, aby potlačil povstání, jež různí zrádci a buřiči vyvolali proti králi, čímž zjevně porušili, jak stálo v listině, věrnost panovníkovi a smír mezi oběma královstvími. V listině se ukládalo všem podřízeným úřadům za povinnost, aby byly Montrose poslušny a aby mu pomáhaly při provádění úkolu, jenž mu byl králem svěřen; Montrosovi dávala tato plná moc právo vydávat úřední nařízení a vyhlášky, trestat přestupky, promíjet zločincům tresty a ustanovovat a přemisťovat nejvyšší správní úředníky a vojenské velitele. Byla to zkrátka tak široká a dokonalá plná moc, jakou mohl panovník svého poddaného pověřit. Jakmile byla přečtena, vyrazili shromáždění náčelníci pochvalné výkřiky jako svědectví, že jsou ochotni podřídit se vůli svého krále. Montrose se nespokojil tím, aby vyjádřil svůj dík za takové příznivé přijetí celému shromáždění najednou, ale děkoval každému náčelníkovi zvlášť.

S těmi nejvýznamnějšími se už dávno osobně znal, ale teď se představil i těm méně vlivným, a při té příležitosti projevil přesné vědomosti o tom, jak se každý z nich jmenuje, jak jeho klan žije a jakou má minulost, z čehož bylo zřejmé, že velmi dobře a dopodrobna zná povahu horalů a že jí jistě věnoval už dlouho bedlivou pozornost, když se připravoval na svou příští velitelskou hodnost.

Při těch zdvořilých rozhovorech byly jeho půvabné způsoby, výrazná tvář a důstojné vystupování ve zvláštním rozporu s jeho prostým a hrubým šatem. Montrose měl postavu a tvář toho druhu, v nichž člověk na první pohled nevidí nic neobyčejného, ale čím déle se na něj dívá, tím se mu zdají zajímavější. Byl jen trochu nadprůměrně vysoký, ale neobyčejné dobře rostlý, a dovedl nejen vyvinout velkou sílu, ale i snášet velkou únavu. Měl vskutku ocelové zdraví, jinak by nebyl mohl vydržet strázně nesmírně namáhavých tažení, při nichž se vždy podroboval strohému údělu nejprostšího vojáka. Ovládal dokonale všecky cviky, jež se pěstují v míru i ve válce, a choval se uhlazeně a nenuceně jako muž, který je zvyklý vžívat se do každého postavení.

Dlouhé hnědé vlasy měl podle obyčeje royalistických šlechticů rozdělené na temeni hlavy pěšinkou a po obou stranách obličeje mu splývaly ve stočených lokýnkách, z nichž jedna byla o dva až tři palce delší než ostatní a prozrazovala Montrosovu zálibu v té módě, proti níž se puritánovi panu Prynnovi zráčilo napsat celé pojednání, nazvané „Fintivá lokýnka“. Tvář orámovaná těmi kadeřemi budila spíše zájem proto, že prozrazovala povahu muže, než pravidelností rysů. Ale orlí nos, velké, odhodlané, zpříma hledící a bystré šedé oči i prokrvená pleť vyvažovaly nedostatky trochu drsné a nesouměrné spodní části obličeje, takže by se celkem mohlo říci, že Montrose měl spíše hezkou než tvrdou a drsnou tvář. Ale ti, kdo ho viděli, když se mu v očích zračil jeho energický, bystrý a ohnivý duch – ti, kdo ho slyšeli mluvit jako nadaného a od přírody výmluvného velitele, podlehli natolik jeho osobnímu kouzlu, že v nadšení dokonce vylíčili jeho zevnějšek příznivěji, než bychom jej mohli posuzovat podle dochovaných podobizen. Takovým dojmem však působil i na shromážděné horalské náčelníky, kteří se jako všichni prostí a drsní lidé dali nemálo ovlivnit vnějšími dojmy.

V rozmluvách, jež měl Montrose s různými náčelníky klanů, když se jim představil, vysvětloval všem, v jakých různých nebezpečných situacích se octl, nežli k nim dorazil. Nejdřív se v severní Anglii pokusil shromáždit vojsko věrných poddaných králových a očekával, že na rozkaz markýze z Newcastlu za ním potáhne do Skotska; tento úmysl se mu však nepodařilo uskutečnit, protože Angličané nechtěli překročit skotské hranice a hrabě z Antrimu, který se měl se svým irským vojskem vylodit v Solwayském zálivu, se opozdil. Podobně se mu zhatily i jiné plány, a proto se musel vydat do skotských nížin v přestojení, aby se v bezpečí dostal dál, při čemž mu laskavě pomáhal jeho příbuzný Menteith. Prohlásil, že si vůbec nedovede vysvětlit, jak ho Allan MacAulay poznal. Ti, kdo věděli, že si Allan dělá nároky na prorocké nadání, se tajuplně usmívali; Allan však jen odpověděl, že se tomu Montrose nemůže divit, neboť ho znají tisíce lidí, na které se on sám možná ani nepamatuje.

„Na mou šlechtickou čest,“ řekl kapitán Dalgetty, jemuž se konečně naskytla příležitost, aby též promluvil, „jsem hrdý a šťastný, že se mi dostane cti tasit meč na rozkaz takového velitele jako vy, Vaše Lordstvo; a chci zapomenout na všechnu nevoli, nespokojenost a zášť, kterou jsem pociťoval vůči panu Allanu MacAulaymu za to, že mě včera vykázal na poslední místo na dolním konci stolu. Mluvil dnes ovšem jako člověk, který má všech pět pohromadě, a proto jsem tajně dospěl k přesvědčení, že si nemůže dělat nároky, aby se mu leccos promíjelo jako bláznu. Protože jsem však musel dát přednost u stolu vznešenému hraběti a svému příštímu vrchnímu veliteli, uznávám zde před vámi všemi, že to bylo spravedlivé, a srdečně pozdravuji Allana jako svého druha ve zbrani.“

Když pronesl tento proslov, jemuž málokdo rozuměl a téměř nikdo nevěnoval pozornost, uchopil Allana za ruku, aniž si dřív stáhl železnou rukavici, a začal mu ji prudce tisknout; Allan mu však sevřel pravici jako do kovářských kleští takovou silou, že se mu hrany ocelových plátků zaryly do masa.

Kapitán Dalgetty by si to byl možná vyložil jako novou urážku; ale když třepal zraněnou rukou a foukal si na ni, povšiml si ho sám Montrose a oslovil ho.

„Jistě rád uslyšíte, kapitáne Dalgetty,“ řekl, „vlastně bych měl říci majore Dalgetty –, že Irové, kteří mají mít tolik užitku z vašich válečných zkušeností, jsou v této chvíli jen několik mil odtud.“

„Naši lovci,“ vysvětloval Angus MacAulay, „kteří se vydali za zvěří, abychom mohli váženou společnost pohostit zvěřinou, se dozvěděli o sboru cizích vojáků, kteří nemluví ani anglicky, ani čistě gaelsky a jen stěží se mohou dorozumět se zdejším lidem, a slyšeli, že pochodují k nám, prý pod velením Alastera MacDonalda, kterému se všeobecně říká mladý Colkitto.“

„To jsou jistě naši Irové,“ prohlásil Montrose. „Musíme k nim honem vyslat posly, aby jim sem ukázali cestu a aby se jim postarali o všecko, co snad budou potřebovat.“

„To druhé nebude tak snadné,“ odpověděl Angus MacAulay, „protože jsem slyšel, že kromě mušket a velmi malé zásoby střeliva budou od nás potřebovat všecko, co by voják měl mít, jsou prý na tom zvlášť špatně, pokud jde o peníze, boty a oblečení.“

„Nemusel byste to aspoň říkat tak nahlas,“ napomenul ho Montrose. „Puritánští tkalci z Glasgow je budou moci bohatě zásobit suknem, až se na ně vrhneme ze skotských hor; a když dovedli dříve jejich duchovní na babách ze skotských městeček vymámit štůčky lněného plátna, aby si z nich chlapi na Dunse Law mohli udělat stany, pokusím se ty hodné panímámy trochu pohnout, aby nám z vlastenectví také něco takového darovaly, a jejich muže, ty ušaté lotry, aby otevřeli své měšce.“

„A co se dotýče zbraní,“ řekl kapitán Dalgetty, „dovolí-li Vaše Lordstvo starému vojákovi, aby vyslovil svůj názor, tedy jestli aspoň třetina těch Irů má muškety, doporučoval bych, aby ti ostatní byli vyzbrojeni kopím, mou nejoblíbenější zbraní, jak proti útoku jízdy, tak i proti pěchotě. Každý obyčejný kovář může za den udělat sto špicí pro taková kopí a v lese je spousta dříví, z kterého se mohou nadělat kopiště. Podle svých nejlepších válečných zkušeností mohu tvrdit, že silný prapor kopiníků, seřazený podle pravidel Lva severu, nesmrtelného Gustava, by porazil i makedonskou falangu, jak jsem čítal na Mareschalově koleji, když jsem studoval ve starobylém městě Bon-Accord; a dále bych si troufal prohlásit –“

Kapitánovu přednášku o vojenské taktice náhle přerušil Allan MacAulay, který mu vskočil do řeči: „Udělejte místo neočekávanému a nevítanému hostu!“

V téže chvíli se otevřely dveře do síně a před shromážděním se objevil šedovlasý muž velmi majestátního vzezření. Vystupoval hodně důstojně a sebevědomě. Měl nadprůměrně vysokou postavu a v tváři výraz muže, který je zvyklý poroučet. Přelétl shromáždění náčelníků přísným a téměř strohým pohledem. Ti z nich, kteří patřili k mocnějším, hleděli na něj opovržlivě a lhostejně; ale někteří méně mocní páni ze západu se tvářili, jako by se nejradši octli na sto honů daleko.

„Ke kterému pánovi v tomto shromáždění,“ otázal se cizí muž, „se mám obrátit jako k vůdci? Nebo jste se ještě neusnesli, komu svěříte velitelskou hodnost, která je sice velmi čestná, ale zároveň velmi nebezpečná?“

„Obraťte se ke mně, sire Duncane Campbelle,“ odpověděl Montrose a přistoupil blíže.

„K vám!“ zvolal trochu pohrdavě sir Duncan Campbell.

„Ano – ke mně,“ opakoval Montrose, „k hraběti Montrosovi, jestli se už na něho nepamatujete.“

„Byl bych ho asi těžko poznal v přestrojení za komorníka,“ řekl sir Duncan Campbell. „Avšak dalo se předpokládat, že by nikdo nemohl mít tolik neblahého vlivu jako Vaše Lordstvo, neboť je o vás známo, že strojíte úklady proti Izraeli; sotva by se někomu jinému podařilo svolat takové shromáždění ukvapených a poštvaných mužů.“

„Já vám odpovím,“ odvětil Montrose, „řečí vašich puritánů. Já nestrojím úklady proti Izraeli, ale jen proti tobě a rodu tvých otců. – Ale zanechme hádek, které nemohou zajímat nikoho než nás, a vyslechněme si zprávy, jež nám přinášíte od svého náčelníka z Argylu, neboť se jistě nemýlím, když předpokládám, že přicházíte na naši schůzku jeho jménem.“

„Jménem markýze z Argylu,“ prohlásil sir Duncan Campbell, „a jménem skotského konventu stavů si přeji vědět, co toto vaše shromáždění znamená. Jestli jste je svolali, abyste rušili mír v zemi, slušelo by se, abyste nás jako sousedé a čestní muži o tom zpravili, abychom se měli na pozoru.“

„Jsou to dnes divné a neslýchané poměry ve Skotsku,“ odpověděl Montrose, odvraceje se od sira Duncana Campbella ke shromáždění, „když se urození skotští páni nemohou sejít v domě společného přítele, aby tam naši vládci neposlali někoho na výzvědy a nepřáli si zjistit, o čem rokujeme. Myslím, že se naši předkové v horách sjížděli na hony nebo za jinými účely, aniž žádali o svolení mocného MacCalluma Mora nebo jeho zástupce či nohsledy.“

„Ve Skotsku byly doby,“ řekl jeden náčelník ze západu, „a takové zase nastanou, kdy přinutíme vetřelce, kteří se zmocnili půdy našich dávných předků, aby si zůstali pány v Lochowu a nevrhali se na nás jako hejno žravých kobylek.“

„Mám tedy tomu rozumět tak,“ otázal se sir Duncan, „že všechny tyto přípravy jsou namířeny jen proti mému rodu? Nebo mají synové Diarmidovi trpět spolu se vším mírumilovným a pořádkumilovným obyvatelstvem Skotska?“

„Rád bych položil rytíři z Ardenvohru jednu otázku,“ řekl divoce vyhlížející náčelník, který spěšně povstal ze svého místa, „než bude pokračovat ve svém opovážlivém vyptávání. – Přivedl si sem na hrad ještě někoho, že se odvážil vetřít se mezi nás, aby nás urážel?“

„Pánové,“ zakročil Montrose, „dovolte, abych vás poprosil o strpení; muž, který k nám přichází s poselstvím, má právo, aby mluvil svobodně a abychom ho odtud propustili s ochranným doprovodem. Ale když na nás sir Duncan Campbell tolik naléhá, mohu mu ochotně sdělit, aby věděl, na čem je, že přišel do shromáždění věrných poddaných krále, které jsem svolal já na rozkaz a jménem Jeho Veličenstva, jež mě k tomu pověřilo královskou plnou mocí.“

„Má to tedy znamenat,“ otázal se sir Duncan Campbell, „že můžeme očekávat občanskou válku v její nejhorší podobě? Jsem zkušený starý voják, a proto se jí nebojím; ale lordu Montrosovi by sloužilo ke cti, kdyby se v téhle věci nedal vést jen svou ctižádostí a kdyby měl též na srdci pokoj v zemi.“

„Právě ti se dali vést jen ctižádostí a sobeckými zájmy, sire Duncane,“ odpověděl Montrose, „kdo dostali naši vlast do tohoto zlého postavení, takže jsme teď, ač neradi, nuceni použít ostrých protiopatření.“

„A co zde tedy pohledává,“ ptal se sir Duncan Campbell, „vznešený hrabě, který býval takový vášnivý přívrženec Úmluvy, že v roce 1639 první překročil řeku Tweed a přebrodil se přes ni po pás ve vodě v čele svého pluku, aby zaútočil na královská vojska? Zdá se mi, že tentýž hrabě vnutil Úmluvu aberdeenským měšťanům a kolejím mečem a kopím!“

„Rozumím vaší posměšné narážce, sire Duncane,“ odpověděl klidně Montrose. „Mohu k tomu jen dodat, že může-li upřímná lítost odčinit chyby mládí, neboť hluboce lituji, že jsem se dal svést licoměrnými řečmi ctižádostivých pokrytců, budou mi jistě odpuštěny zločiny, které mi tak uštěpačně předhazujete. Vynasnažím se alespoň, abych si toto odpuštění zasloužil, neboť jsem připraven s mečem v ruce ochotně prolít svou krev do poslední kapky, abych své chyby odčinil. To je vše, co může smrtelný člověk udělat.“

„Mylorde,“ řekl sir Duncan, „je mi líto, že se mám k markýzi z Argylu vrátit s takovýmto poselstvím. Markýz mi dále uložil, abych vám vyřídil, že by se spokojil tím, kdyby se mohlo sjednat příměří na území na sever od horské hranice, aby se předešlo krevní mstě, jíž se po válce v horách budou skotské klany jistě navzájem stíhat; v nížinách je dost místa pro bojiště a není třeba, aby sousedé tady v horách si navzájem vyvraždili rodiny a zničili zděděný majetek.“

„To je mírumilovný návrh,“ odpověděl s úsměvem Montrose, „jak ani jinak nemůže být, neboť jej předkládá muž, jehož činy jsou vždy mírumilovnější nežli jeho prostředky. Kdyby bylo možno sjednat pro obě strany stejné podmínky příměří a kdybychom mohli dostat spolehlivou záruku – neboť ta je nezbytná, sire Duncane –, že váš markýz bude ty podmínky přesně a věrně plnit, byl bych pro svou osobu jen rád, kdyby se mohl v horách za námi udržet mír, když jsme nuceni před sebou šířit válku. Sire Duncane, vy jste však starý zkušený voják, a proto vám nemůžeme dovolit, abyste setrval v našem ležení a byl svědkem našeho rokování; teď si tu odpočiňte a potom vám doporučíme, abyste se spěšně vrátil do Inverary, a pošleme s vámi jednoho pána, aby naším jménem sjednal podmínky příměří ve skotských horách, jestliže se přesvědčíme, že markýz míní svůj návrh vážně.“ Sir Duncan Campbell vyjádřil svůj souhlas tím, že se uklonil.

„Lorde Menteithe,“ pokračoval Montrose, „budete laskavě siru Duncanu Campbellovi z Ardenvohru společníkem, nežli se dohodneme, kdo ho má doprovázet na zpáteční cestě k jeho náčelníkovi? MacAulay nám jistě promine, když ho požádáme, aby siru Duncanovi poskytl pohostinství, jaké je ho hodno.“

„Dám příslušné rozkazy,“ odpověděl Allan MacAulay, který vstal a přistoupil k siru Duncanovi. „Mám sira Duncana Campbella rád; v dřívějších dobách jsme společně trpěli a já jsem na to nezapomněl.“

„Lorde z Menteithu,“ řekl sir Duncan Campbell, „je mi líto, když vidím, že se tak mladý pouštíte na takovou beznadějnou a buřičskou dráhu.“

„Jsem sice mladý,“ odpověděl Menteith, „ale dost zkušený, abych dovedl rozeznat právo a bezpráví, věrnost a buřičství; a čím dříve se pustím na správnou dráhu, tím větší mám naději, že na ní dlouho setrvám.“

„A co vy, příteli Allane MacAulay?“ otázal se ho sir Duncan a vzal ho za ruku. „Mají se stát nepřátelé i z nás dvou, kteří spolu tak často bojovali proti společnému nepříteli?“ Pak se obrátil ke shromážděným náčelníkům a řekl: „Sbohem, pánové; jsou mezi vámi mnozí, které mám rád, a proto mě nesmírně rmoutí, že jste tak rozhodně odmítli, abych dělal prostředníka mezi vámi a markýzem z Argylu. Kéž nebesa,“ prohlásil a podíval se vzhůru, „rozsoudí, čí pohnutky jsou spravedlivější, zda naše nebo těch, kdo chtějí rozpoutat občanskou válku!“

„Amen,“ řekl Montrose. „Tomu nejvyššímu soudu se podřídíme všichni.“

Sir Duncan Campbell odešel ze síně, provázen Allanem MacAulaym a lordem Menteithem. „Tady vidíte pravého Campbella,“ řekl Montrose po vyslancově odchodu. „Jsou to odjakživa licoměrní pokrytci.“

„Odpusťte, mylorde,“ namítl Evan Dhu. „Jsem sice dědičný nepřítel jejich rodu, ale vždycky jsem se přesvědčil, že rytíř z Ardenvohru je statečný v boji, poctivý v míru a že věrně plní každé ujednání.“

„Možná, že on osobně takový je,“ odpověděl Montrose. „Ale teď sem přišel vyjednávat jako zástupce a mluvčí svého náčelníka, markýze z Argylu, nejprolhanějšího muže na světě. A vám, MacAulay,“ pošeptal hostiteli, „bych doporučoval, abyste dal svého hosta pobavit hudbou, neboť by mohl ovlivnit nezkušeného Menteitha a vašeho bratra, který má tak podivné sklony. Obávám se, aby je nezlákal k nějaké soukromé rozmluvě.“

„Já mám po čertech málo hudebníků,“ odpověděl MacAulay. „Je tady jen dudák, kterému div nepraskly plíce, když tak horlivě závodil o prvenství s třemi mistry svého umění. Ale mohu tam poslat Annotu s harfou.“ A odešel ze síně, aby dal příslušné rozkazy.

Zatím se náčelníci začali ohnivě přít, komu by měl být svěřen nebezpečný úkol doprovodit sira Duncana do Inverary. Nemohli jej nabídnout vlivnějším velmožům, kteří byli zvyklí pokládat se za rovné dokonce i MacCallumu Morovi; a jiným, kteří se nemohli ohánět touž výmluvou, byl ten úkol zcela nepřijatelný. Méně významní náčelníci projevovali v té věci takový odpor, že by byl člověk myslel, že Inverary je nějaké Údolí smrti. Po dlouhé a bezvýsledné poradě byl konečně vysloven skutečný důvod, že kdyby některý skotský horal vzal na sebe úkol, jenž by jistě byl MacCallumu Morovi velmi nevhod, pokládal by to MacCallum za těžkou urážku, kterou by mu nikdy neodpustil, a dříve či později by se přičinil, aby toho provinilec trpce litoval.

Montrose pokládal nabízené příměří za pouhou strategickou lest Argylovu, ačkoliv si je netroufal přímo odmítnout v přítomnosti těch, kdo mohli mít na té věci bezprostřední zájem; proto se z rozpaků rozhodl, že ten nebezpečný a důstojný úkol svěří kapitánu Dalgettymu, který neměl ve skotských horách majetek ani klan, na nichž by se mohl Argyle pomstít.

„Ale mám přece krk,“ řekl mu Dalgetty rovnou, „a což když o něj přijdu? Slyšel jsem už o takových případech, kdy byl vážený vyslanec oběšen jako špeh. Ani Římané se jistě nezachovali o nic milosrdněji k vyjednavačům o příměří při obléhání Capuy, ačkoliv jsem četl, že jim jen uřezali ruce a nosy a vyloupali oči, ale jinak je nechali odejít v pokoji.“

„Na mou čest, kapitáne Dalgetty,“ odpověděl Montrose, „kdyby se snad markýz proti všem zákonům války opovážil na vás spáchat nějaké ukrutnosti, můžete se na mne spolehnout, že bych ho stihl takovou pomstou, až by se o tom dovědělo celé Skotsko.“

„To by ovšem Dalgettymu moc nepomohlo,“ odvětil kapitán. „Ale corragio[19], jak říkají Španělé. Když mám naději, že dostanu zpátky tu zaslíbenou zem, mé drumthwacketské vřesoviště, mea paupera regna[20], jak jsme říkali na Mareschalově koleji, neodmítnu úkol, který mi Vaše Excelence ráčí svěřit, protože vím, že se na urozeného vojáka sluší, aby uposlechl rozkazu velitelova, i kdyby mu hrozila šibenice nebo popravčí sekera.“

„To je chrabré rozhodnutí,“ řekl Montrose, „a když se teď se mnou laskavě vzdálíte, sdělím vám podmínky, jež předložíte MacCallumu Morovi a na jejichž podkladě jsme ochotni zaručit mu příměří na jeho území v horách.“

Nemusíme snad jejich výčtem čtenáře obtěžovat. Byly vyhýbavé, neboť Montrose byl přesvědčen, že k nabídce příměří došlo jen proto, aby Argyle získal čas. Když dal Montrose kapitánu Dalgettymu veškeré pokyny, jak si má počínat, milý kapitán ho po vojensku pozdravil a chtěl se zase vzdálit, ale velitel si ho zavolal zpět.

„Předpokládám,“ řekl mu, „že důstojníku, jenž bojoval ve službách velkého Gustava, nemusím připomínat, že od vojáka, který je vyslán jako vyjednavač o příměří, se žádá trochu víc, než aby vyplnil jen výslovné rozkazy; jeho velitel též očekává, že mu po návratu oznámí, jak to vypadá v nepřátelském ležení, pokud tam měl možnost něčeho si povšimnout. Zkrátka, kapitáne Dalgetty, musíte být un peu clairvoyant[21].“

„Věru, Vaše Excelence,“ odpověděl kapitán a obličej se mu stáhl nenapodobitelně mazaným a zchytralým úšklebkem, „jestli mi nestrčí hlavu do pytle, což se, jak jsem slyšel, už kolikrát stalo poctivým vojákům, kteří se dostali do podezření, že přišli s takovým úkolem, jaký mi svěřujete, může se Vaše Excelence spolehnout, že vám Dugald Dalgetty přesně vypoví všecko, co tam uslyší nebo uvidí, i kdyby se mělo jednat jen o to, kolik slok má válečný pochod MacCalluma Mora nebo kolikabarevné má kostky na plédu a suknici.“

„To stačí,“ řekl Montrose. „Sbohem, kapitáne Dalgetty; a jako se říká, že se nejlíp pozná, jak to dáma s námi myslí, podle toho, co napíše v doušce na konci psaníčka, tak bych já byl rád, kdybyste za nejdůležitější část svého poslání pokládal můj poslední pokyn.“

Dalgetty se znovu zchytrale ušklíbl a odešel, aby nakrmil svého koně i sebe a připravil se tak na strázně svého poslání.

U vrat stájí – neboť se vždycky nejdřív postaral o Gustava – se setkal s Angusem MacAulaym a sirem Milesem Musgravem, kteří si prohlíželi jeho koně; vychvalovali jeho přednosti a oba začali kapitána naléhavě přemlouvat, aby takového cenného koně nebral s sebou na tu velmi svízelnou výpravu.

Angus líčil v nejpoplašnějším světle cesty, či spíše divoké stezky, po nichž se bude ubírat do Argylského hrabství, a ubohé chýše či domky, kde bude odsouzen přenocovat a kde nesežene píci pro koně, leda by ho mohl nakrmit pahýly suchého vřesu. Prohlásil zkrátka, že je úplně nemožné, aby po takové hrozné cestě byl jeho kůň pak ještě schopný vojenské služby. Angličan silně podporoval Angusovo mínění a zaprodával se tělem i duší ďáblu, když tvrdil, že by to byla skoro vražda, kdyby se na takovém vzácném koni pustil do divokých a nehostinných pustin. Kapitán Dalgetty se chvíli střídavě díval na jednoho i na druhého pána a pak se jich zeptal (jako by se nemohl rozhodnout), co by mu radili, aby s Gustavem udělal, kdyby ho nevzal s sebou.

„Zaručuji se vám při ruce svého otce, milý příteli,“ odpověděl MacAulay, „že když mi toho koně tady necháte, můžete se spolehnout, že vám ho ustájím a vykrmím, jak si takový vzácný a dobrý kůň zaslouží, a že ho po svém návratu naleznete v nejlepším pořádku, jen se bude svítit, jako cibule uvařená v másle.“

„Nebo kdyby se snad Vaše Blahorodí ráčilo se svým koněm rozloučit za slušnou náhradu,“ řekl sir Miles Musgrave, „cinká mi v měšci ještě zbytek těch stříbrných svícnů, který velmi ochotně přestěhuji do vašeho měšce.“

„Zkrátka, vážení přátelé,“ prohlásil kapitán Dalgetty a znovu si je přeměřil posměšnými a pronikavými pohledy, „vidím, že byste nebyli nikterak proti tomu, abych vám tady nechal něco na památku na starého vojáka, kdyby se MacCallumu Morovi snad zráčilo pověsit si ho u brány do svého hradu. A v tom případě by to bylo pro mne nemalé zadostučinění, kdybych takového vznešeného a věrného šlechtice, jako je sir Miles Musgrave, nebo takového váženého a pohostinného náčelníka, jako je tady náš výtečný pán domu, ustanovil za vykonavatele své poslední vůle.“

Oba páni honem prohlásili, že je něco takového ani nenapadlo, ale tvrdili dál, že stezky v horách jsou úplně neschůdné. Angus MacAulay vychrlil spoustu takřka nevyslovitelných gaelských jmen nepřístupných soutěsek, strmých srázů, divokých roklí a propastí, jež na kapitána číhají na cestě do Inverary; zatím přišel starý Donald a potvrdil výroky svého pána tím, že zdvíhal ruce do výše, obracel oči v sloup a kýval hlavou při každém tom chrčivém zvuku, jenž se MacAulaymu vydral z hrdla. Tím vším se však neoblomný kapitán nedal vůbec pohnout.

„Vážení přátelé,“ řekl, „můj Gustav je zvyklý na nebezpečné cestování, má už zkušenosti z českých hor a ujišťuji vás (nechci přitom nijak podceňovat ty divoké rokle a propasti, o nichž se ráčil zmínit pan Angus a jejichž hrůzné nebezpečí mi potvrdil sir Miles, který je jakživ neviděl), že by se v Evropě našlo málo tak ohavných cest jako v tamtěch horách. Můj kůň je totiž můj nejlepší kamarád; nemůže si sice se mnou připít, ale dělíme se spolu vždycky o chleba, a nebude hned tak trpět hladem, u vás v horách je přece dost koláčů a ovesných placek. Zkrátka a dobře, doporučuji vám, milí přátelé, abyste si povšimli, jak báječně vypadá komoň sira Duncana Campbella, který stojí tamhle ve stáji; podívejte se, jak je vykrmený a jak je pěkný! A abych uklidnil vaše obavy, co se dotýče mne, zaručuji se vám čestným slovem, že až se vydáme spolu na cestu, bude spíš strádat nedostatkem potravy tamten kůň a jeho jezdec nežli Gustav a já.“

Po těch slovech naplnil velkou mírku zrním a přistoupil ke Gustavovi, který tiše zařehtal a zaržál, nastavil uši a hrabal kopytem, čímž dával najevo, že kůň a jezdec jsou velmi důvěrní přátelé. A pustil se do zrní teprve pak, když svému pánu oplatil jeho pohlazení tím, že mu olízl obličej a ruce. Když se navzájem tak něžně přivítali, dal se Gustav dychtivě a hltavě do píce, což dokazovalo, že je zkušený vojenský kůň; jeho pán se na něj asi na pět minut velmi zálibně zadíval a řekl: „Jen se pořádně nažer, můj hodný Gustave, však to budeš potřebovat. A teď se i já musím na tu dlouhou cestu zásobit proviantem.“

Potom odešel, ale dřív pozdravil Angličana a Anguse MacAulayho, kteří se na sebe chvíli mlčky dívali a pak se dali do smíchu.

„Ten chlap,“ prohlásil sir Miles Musgrave, „se ve světě neztratí!“

„To bych také řekl,“ odpověděl MacAulay, „jestli se mu podaří proklouznout MacCallumu Morovi mezi prsty, tak jako to udělal nám.“

„Myslíte,“ otázal se ho Angličan, „že se markýz ke kapitánu Dalgettymu nezachová podle zákonů civilizované války?“

„Bude s ním jednat asi stejně uctivě, jako bych se zachoval já k nějaké presbyteriánské proklamaci, až se dostaneme do skotských nížin,“ odpověděl Angus MacAulay. – „Ale pojďme, je na čase, abych se vrátil k hostům.“

1. 19 Jen odvahu (it. zkomolenina). Pozn. překl.

2. 20 Mé chudé království (lat.). Pozn. překl.

3. 21 Trochu prozíravý (franc.). Pozn. překl.

Kapitola IX

Kdys ve vzpouře, kdy byla zákonem

jen nutnost, a ne právo, tenkráte

jich sobě zvolili; teď, v lepší čas,

ať přímo řekne se, co právem jest,

že musí právem být, a svrhněte

jich moc jim do prachu.

— Coriolanus

V malé komnatě odlehlé od ostatních hostí, kteří se na hradě shromáždili, bylo siru Duncanu Campbellovi předloženo hojné občerstvení a lord Menteith a Allan MacAulay mu při tom byli uctivými společníky. Sir Duncan začal rozmlouvat s Allanem o jedné honičce, kterou kdysi spolu uspořádali na Syny mlhy, s nimiž byl rytíř z Ardenvorhu stejně jako MacAulayové na smrt znepřátelen nesmiřitelnou krevní mstou. Sir Duncan však se honem pokoušel převést hovor zpátky na účel své nynější návštěvy na hradě Darnlinvarachu.

„Působí mi to hluboký zármutek,“ řekl, „když vidím, že přátelé a sousedé, kteří by měli držet pohromadě, budou se teď pravděpodobně proti sobě bít ve sporné věci, s níž mají tak málo společného. Co na tom horalským náčelníkům záleží, kdo má svrchovanou moc, zda král nebo parlament? Nebylo by líp, kdyby se náčelníci do jejich sporů nevměšovali a využili té příležitosti, aby zatím upevnili svou moc tak, že by ji potom ani král, ani parlament nemohl brát v pochybnost?“ Sir Duncan Allanu MacAulaymu připomněl, že opatření předešlého krále, jež měla, jak se tvrdilo, zajistit pokoj ve skotských horách, byla ve skutečnosti namířena proti patriarchální pravomoci náčelníků klanů; a zmínil se o proslulém ustanovení pěti správců, jak byli nazváni, na ostrově Lewisu, jehož cílem bylo usnadnit pronikání cizinců mezi keltské kmeny, postupně odstranit jejich dávné obyčeje a jejich samosprávu a připravit je o dědictví po otcích. „A vidíte,“ pokračoval, obraceje se k Allanovi, „nebude to mít žádný jiný účel, než že se jen posílí despotická moc panovníka, který vůči nám chová takové úmysly, když se tolik horalských náčelníků teď chystá vyřídit si taseným mečem spory se svými sousedy, spojenci a dávnými spolubojovníky.“

„S těmito námitkami,“ řekl Allan, „nechť se rytíř z Ardenvohru obrátí k mému bratrovi, staršímu synovi mého otce. Jsem sice Angusův bratr, ale přitom jsem jen první z jeho soukmenovců, proto musím dávat příklad ostatním příslušníkům našeho klanu tím, že budu vždycky rád a ochotně plnit jeho rozkazy.“

„A ten spor,“ vložil se do jejich rozmluvy lord Menteith, „je také mnohem všeobecnější, než se sir Duncan, jak se zdá, domnívá. Není to jen spor mezi Sasíky a Gaely, skotskými horaly a obyvateli z nížin. Jedná se o to, zda se necháme dále ovládat hrstkou lidí, kteří nad námi v ničem nevynikají, nebo zda se má v zemi znovu upevnit skutečná vláda krále, proti kterému se vzbouřili. A pokud jde o zájmy horalských náčelníků,“ dodal, „doufám, že mi sir Duncan Campbell promine, když mu řeknu přímo: zdá se mi zcela jasné, že tento pokus o násilné uchvácení vlády bude mít jen jediný výsledek, totiž další posílení moci jednoho klanu, který už značně rozšířil své území na újmu všech dosud nezávislých náčelníků ve skotských horách.“

„Vám, mylorde, nebudu odpovídat,“ řekl sir Duncan Campbell, „protože vaše předsudky znám a vím, od koho jste je přejal; ale promiňte mi, když vám povím, že stojím v čele větve Grahamova rodu, která soupeří s větví, z níž pocházíte vy, a že tedy něco vím o hraběti z Menteithu, který by se nebyl tolik snížil, aby si dal v politice nebo ve válce poroučet nějakým hrabětem Montrosem.“

„Přesvědčíte se, sire Duncane,“ odpověděl povýšeně lord Menteith, „že se marně pokoušíte zviklat mé zásady tím, když budete lichotit mé ješitnosti. Král povýšil mé předky do šlechtického stavu, a proto se nikdy nebudu zdráhat, mám-li se v zájmu krále podrobit komukoliv, kdo je způsobilejší než já, aby mu bylo svěřeno vrchní velení. A tím méně by mi mohla bídná žárlivost zabránit, abych se s mečem v ruce nedal vést nejstatečnějším, nejvěrnějším a nejhrdinnějším z našich skotských šlechticů.“

„Škoda,“ řekl sir Duncan Campbell, „že nemůžete tenhle chvalozpěv rozšířit ještě o přívlastky: nejstálejším a nejdůslednějším. Nemám však v úmyslu přít se o těchto věcech s vámi, mylorde,“ dodal a mávl rukou, jako by se chtěl vyhnout další debatě. „Vy jste už vrhl kostky; dovolte mi jen, abych vyjádřil politování nad tím, že Angus MacAulay, který je od přírody ukvapený, a vy svým neblahým vlivem zavlékáte tady mého statečného přítele Allana, celý jeho rodný klan a ještě mnoho chrabrých mužů do osudného podniku, který může skončit jen pohromou.“

„My všichni jsme už vrhli kostky, sire Duncane,“ odpověděl Allan, který se tvářil zasmušile, neboť zase začínal upadat do své těžkomyslné nálady. „Železná ruka osudu nám vypálila na čelo zlověstné znamení dávno před tím, než jsme byli schopni řídit se svým přáním nebo jen hnout prstem, abychom na svém osudu něco změnili. Kdyby tomu tak nebylo, jak by mohl věštec prorokovat budoucnost podle těch temných předtuch, které ho pronásledují, ať bdí či spí? Může přece předvídat jen to, co se určitě stane.“

Sir Duncan Campbell se chystal odpovědět a ti dva horalé by byli možná zapředli rozpravu o nejtemnějších a nejspornějších metafyzických záhadách, otevřely se však dveře a do komnaty vstoupila Annota Lyle se svou malou harfou. V její chůzi a v jejím pohledu se zračila společenská nenucenost horalské dívky; byla vychována v nejdůvěrnější družnosti s bratry MacAulayovými, lordem Menteithem a jinými mladými muži, kteří přijížděli na návštěvu na Darnlinvarach, a neznala vůbec ostych, jaký by byla žena, jež vyrostla převážně uprostřed osob svého pohlaví, při takové příležitosti pociťovala nebo pokládala za nutné předstírat.

Byla oblečena starodávně, neboť nová móda jen zřídka pronikla do skotských hor a byla by se divně vyjímala na hradě obývaném většinou jen muži, jejichž hlavním zaměstnáním byly válka nebo hon. Annotě však její nádherný oděv slušel. Měla na sobě volný kabátek s vysokým límcem z modrého sukna, bohatě vyšívaný a ozdobený stříbrnými sponami, aby si jej mohla zapnout, kdyby chtěla. Široké rukávy kabátku jí sahaly jen k lokti a byly lemovány zlatou třásní; pod tímto svrchním kabátkem, můžeme-li jej tak nazvat, měla roucho z modrého lesklého hedvábí, rovněž bohatě vyšívané, ale v bledším odstínu, než byl kabátek. Sukni měla z kostkovaného hedvábí; v pestrém barevném vzoru však hlavně převládala modř, čímž byl zeslaben křiklavý dojem, jaký tak často vyvolávají kostkované skotské látky, utkané z vláken příliš protikladných barev. Na krku měla starodávný stříbrný řetěz, na němž byl zavěšen klíč, kterým si ladila svůj nástroj. Límec kabátku byl olemován bohatě zřasenou krajkou, sepjatou dosti drahocennou broží, kterou jí dal kdysi na památku lord Menteith. Do čela jí spadaly husté kadeře světlých vlasů, jež jí téměř stínily smavé oči. S úsměvem a uzarděním řekla, že ji MacAulay požádal, aby se zeptala, zda by pánům měla zahrát. Sir Duncan Campbell hleděl se značným překvapením a zájmem na její krásný zjev, když tak neočekávaně přerušila jeho rozhovor s Allanem MacAulaym.

„Je snad tohle krásné a půvabné stvoření,“ zeptal se ho šeptem, „domácí hudebnice tady na hradě vašeho bratra?“

„Kdepak,“ odpověděl Allan spěšně, ale trochu rozpačitě. „To je – to je – naše blízká příbuzná.“ A pak dodal rozhodněji: „Považujeme ji za adoptovanou sestru.“

Při těch slovech vstal a velmi zdvořile, jak to dovede každý skotský horal, když chce, nabídl své křeslo Annotě a začal jí podávat občerstvení, které bylo rozloženo na stole, až s přehnanou zdvořilostí, čímž chtěl pravděpodobně sira Duncana přesvědčit o tom, že je to dívka z vyšších vrstev. Jestliže to činil s tím úmyslem, bylo to zcela zbytečné. Sir Duncan ustavičně upíral na Annotu oči, v nichž se zračil mnohem hlubší zájem, než jaký by se byl dal vysvětlit jen tím, že v ní spatřoval dámu ze vznešené společnosti. Annotu jeho upřený pohled dokonce uvedl do rozpaků a teprve po delším váhání si naladila nástroj a na povzbudivý pokyn lorda Menteitha a Allana zazpívala baladu, kterou přeložil do angličtiny náš přítel Secundus Macpherson, o jehož laskavosti jsme se už dříve vyslovili s velkým uznáním.

SIROTA

Podzimní mrak se odplazí

a slunce záře bledne –

v podvečer paní vychází

z hradební brány temné.

Pod dubem sedí dívčina

bosá a rozedraná,

ve vlasech kapky deště má –

seděla tam už zrána.

„O pomoc prosím, paní má,

jsem sirotečka malá,

vy milujete dítka svá –

já matku nepoznala.“

A paní dí: „Vím, osiřet

je osud krutý, zlý,

však muže i dítě oželet,

to žal je nezměrný.

Dvanáctkrát rok se převalil

od Brigitina dne,

kdy dravý proud mi odplavil

nešťastné dítě mé.“

„Dvanáct let bylo v předjaří,“

jí dívka odvětí,

„co na Brigitu rybáři

lovili do sítí.

Však místo ryb jen děťátko

se v síti chytilo;

u cizích lidí, robátko,

o chleba prosilo.“

A paní dívku objala:

„Já vidím v oku tvém

podobu svého manžela –

ty jsi mým dítětem!“

Tu bledou dívku oblekly

v hedvábí, aksamit,

do černých vlasů zapletly

jí mlžný perel třpyt.

Když Annota zpívala, pozoroval lord Menteith s podivem, že její zpěv udělal, jak se zdálo, na sira Duncana Campbella mnohem hlubší dojem, než by se bylo v jeho věku a při jeho povaze dalo předpokládat. Věděl dobře, že báje a zpěv citově působily na tehdejší horaly mnohem víc než na jejich sousedy v nížinách; ani tím se však podle jeho mínění nedalo vysvětlit, proč ten starý muž v rozpacích odvrátil oči od zpívající dívky, jako by nemohl již déle snášet pohled na její poutavý a okouzlující zjev. A ještě víc lorda Menteitha překvapilo to, že tvář sira Duncana, v níž se vždy zračily hrdost, přísná a chladná moudrost a strohé sebevědomí, vypadala teď tak rozrušeně, ačkoliv se nedělo nic zvláštního. Zachmuřil čelo, až mu kosmaté šedé obočí téměř zakrylo oči, a dokonce se zdálo, jako by se mu v nich zatřpytily slzy. Když dozněl ohlas posledního tónu písně, zůstal mlčky sedět v zadumání. Pak zdvihl hlavu a pohlédl na Annotu, jako by ji chtěl oslovit, ale pak si to náhle rozmyslil a chystal se promluvit na Allana, když se otevřely dveře a vstoupil hradní pán.

Kapitola X

Byl chmurný den, když na cestu se vydali –

v divokých horách dlouho bloudili;

však chmurnější byl dům uprostřed skal,

co unavené jezdce přivítal.

— „Pocestní“, romance

Angus MacAulay byl pověřen poselstvím, jež mu bylo, jak se zdálo, dost zatěžko vyřídit, neboť musel několikrát začít znovu, po každé od jiného konce, a vždycky to nějak popletl, než se mu konečně podařilo dát siru Duncanu Campbellovi na srozuměnou, že pán, který ho má doprovázet, už čeká a že je vše připraveno pro jeho zpáteční cestu do Inverary. Sir Duncan Campbell velmi rozhořčeně vstal a zdálo se, že mu to skrytě urážlivé sdělení dalo okamžitě zapomenout na rozcitlivělou náladu, kterou v něm vyvolal Annotin zpěv.

„Tohle bych byl nečekal,“ řekl a změřil si Anguse MacAulayho rozhořčeným pohledem. „Nikdy bych si nebyl ani pomyslil, že by se v západních skotských horách nalezl náčelník, který by vyzval rytíře z Ardenvohru, aby opustil jeho hrad, jen proto, aby se zalíbil nějakému Sasíkovi, a ještě k tomu před západem slunce a dřív, než ho uctil druhou číší vína. Ale sbohem, pane, u skoupých lidí člověku jídlo nechutná; až se příště objevím na hradě Darnlinvarachu, přijdu s taseným mečem v jedné ruce a se zápalnou pochodní v druhé!“

„Jestli skutečně přijdete,“ odpověděl mu Angus, „ručím vám za to, že vám připravím pěkné uvítání, i kdybyste si s sebou přivedl pět set Campbellovců, a že vám i jim poskytnu řádné pohoštění, abyste si nemohl stěžovat, že jste nebyl na Darnlinvarachu přivítán, jak se sluší a patří.“

„Ten, komu se vyhrožuje, zůstane obyčejně hodně dlouho naživu,“ řekl sir Duncan. „Je dobře známo, pane MacAulay, že se rád chvástáte, a proto by žádný čestný muž neměl na vaše holedbání nic dát. Vám, mylorde a Allane, děkuji, že jste se mi věnovali v zastoupení mého skoupého hostitele. A vás, krásná panno,“ řekl, obraceje se k Annotě, „prosím, abyste přijala projev mé vděčnosti za to, že jste v mém srdci otevřela zdroj, který v něm vyschl už před dlouhými lety.“ Po těch slovech odešel z komnaty a dal rozkaz, aby byli zavoláni jeho sluhové. Angus MacAulay, jehož stejně rozhořčilo a dopálilo obvinění, že se zachoval jako špatný hostitel, které je pro skotského horala snad největší urážkou, ani nedoprovodil svého hosta do nádvoří. Sir Duncan nasedl na svého komoně, který tam na něho čekal i s jeho šesti sluhy na koních; rovněž ho tam očekával urozený kapitán Dalgetty se svým Gustavem, vypraveným jako do boje, ale utáhl koni podpěnky a nasedl na něj teprve tehdy, když se objevil sir Duncan, který pak se svým průvodem jezdců odjel z hradu.

Byla to dlouhá a namáhavá cesta, ale jezdci na ní nestrádali takovými strašnými nedostatky, jak jim prorokoval pan MacAulay. Sir Duncan se totiž velmi opatrně vyhýbal všem tajným stezkám a zkratkám, po nichž bylo možno vniknout do Argylského hrabství od východu, neboť markýz, jeho příbuzný a náčelník, často prohlašoval, že by za nic na světě nechtěl, aby některý smrtelník znal soutěsky, jimiž by se mohlo cizí vojsko dostat na jeho území.

Sir Duncan Campbell proto raději odbočil z hor, sestoupil se svým průvodem do nížiny a zamířil k nejbližšímu mořskému přístavu, kde pro něj bylo připraveno několik plachetnic, zpola krytých palubou. Na jednu z nich se nalodili i s Gustavem, který byl tak zvyklý všelijakým dobrodružstvím, že mu bylo zřejmě jedno, zda se octne na souši či na moři, stejně jako jeho pánovi.

Poněvadž měli příznivý vítr, dostala se plachetnice, poháněná též vesly, brzy k cíli své plavby, takže se kapitán Dalgetty, který spal v malé kajutě v podpalubí, už nazítří časně ráno dozvěděl, že se nad lodí zdvíhají zdi hradu sira Duncana Campbella.

A vskutku, když vystoupil na palubu, uviděl nad sebou hrad Ardenvohr. Byla to chmurná čtyřhranná věž, hodně rozlehlá a vysoká, která stála na ostrohu vybíhajícím do slaného jezera, jež tvořil široký mořský záliv, kam vpluli už předešlého večera. Z té strany, kde byl hrad obklopen suchou zemí, táhla se kolem něho hradba s nižší věží v každém úhlu; ze strany jezera stál téměř na samém okraji strmé skály, takže tam zbylo místo jen pro baterii sedmi děl, jež měla pevnost bránit proti útoku od jezera; děla stála však příliš vysoko a při dnešním způsobu válčení by byla tato obrana zcela neúčinná.

Slunce, jež vycházelo za starobylým hradem, vrhalo jeho stín daleko na jezero i na lodní palubu, po níž se teď procházel kapitán Dalgetty a netrpělivě čekal na nějaké znamení, aby přistali. Sluhové sira Duncana Campbella mu řekli, že jejich pán už je na hradě; nikdo však nedbal jeho návrhu, aby se též vylodili na břeh; sluhové prohlásili, že k tomu musejí mít osobní svolení nebo rozkaz rytíře z Ardenvohru.

Brzy však ten rozkaz dostali a přiblížil se člun, na jehož přídi stál dudák, který měl na levém rukávě stříbrem vyšitý erb rytíře z Ardenvohru a hrál z plných plic na dudy pochod klanu, nazvaný „Campbellovci jdou“; prohlásil, že má doprovodit Montrosova vyslance na hrad Ardenvohr. Vzdálenost mezi plachetnicí a břehem byla tak malá, že nebylo téměř ani zapotřebí pomoci osmi statných veslařů v horalských čapkách, krátkých kabátcích a suknicích, kteří odveslovali člun do zátoky, kde bylo přístaviště, dřív než si kapitán uvědomil, že už není na plachetnici. Dva veslaři posadili Dalgettyho, přestože se bránil, na záda třetímu horalovi, který se s ním přebrodil mělčinou a složil ho suchého a bez pohromy na břeh pod skálou, na níž hrad stál. V skále se objevilo cosi, co vypadalo jako vchod do nízké jeskyně, a sluhové tam honem našeho přítele Dalgettyho vedli, jenže ten se jim s nesnázemi vytrhl z rukou a prohlásil, že počká, až bude Gustav v bezpečí na břehu, a dřív se nehne ani o krok dál. Horalé nemohli pochopit, co chce, až jeden z nich, který trochu pochytil angličtinu, či vlastně skotské nížinové nářečí, zvolal: „Aha! On chce toho koně! Dyť ho nebude vůbec potřebovat!“ Kapitán Dalgetty protestoval dál a umlkl teprve tehdy, když se ve vchodu do jeskyně, jejž jsme už popsali, objevil sám sir Duncan Ardenvohr a vyzval kapitána, aby přijal pohostinství na hradě Ardenvohru; zároveň se mu zaručil čestným slovem, že o Gustava bude postaráno, jak se sluší na hrdinu, podle něhož byl pojmenován, tím spíše, že teď patří takové významné osobnosti. Přes tuto uspokojivou záruku by se byl kapitán Dalgetty jistě zdráhal dál, neboť měl velkou starost, co se stane s jeho druhem Gustavem, kdyby ho nebyli dva horalé chytili za ruce a táhli k jeskyni, při čemž ho jiní dva strkali zezadu a pátý křičel: „Copak je ten zatracený Sasík hluchý? Copak neslyší, že ho náš pán zve na hrad v jeho vlastní řeči? Copak mu taková velká pocta ještě nestačí?“

Když kapitána Dalgettyho takto násilím táhli pryč, nezbývalo mu nic jiného, než aby na chvíli otočil hlavu a aspoň pohledem se rozloučil se svým druhem, který ho vždy věrně provázel na válečných taženích. Za chvilku se už octl v úplné tmě na schodech, které z nízké jeskyně, o níž jsme se zmínili, točitě stoupaly v útrobách skály.

„Zatracení divoši, ti horalé!“ bručel polohlasem kapitán. „Co se mnou bude, když mi ti neohrabaní hromotluci zchromí mého Gustava, kterého jsem tak pojmenoval po nepřemožitelném Lvu severu a záštitě protestantské víry?“

„Nestrachujte se o něj,“ odpověděl mu hlas sira Duncana, který mu byl blíže, než si představoval. „Moji lidé umějí zacházet s koňmi, dovedou je nakládat na loď i vykládat z lodi a jsou zvyklí je ošetřovat – za chvíli zase Gustava spatříte a uvidíte, že bude zdravý a čilý, jako když jste z něho sesedl.“

Kapitán Dalgetty se vyznal ve světě a věděl, že další protesty by byly zbytečné, a ačkoliv se stále o koně znepokojoval, nechal si to pro sebe. O několik schodů výš se ukázalo světlo a objevily se dveře a pak se dostali železnými zamřížovanými vrátky na galerii, vytesanou v povrchu skály v šíři asi šesti až osmi yardů, která vedla k druhým dveřím, jimiž vstoupili do chodby vydlabané ve skále, která byla též uzavřena železnou brankou. „Máte ten přístup na hrad báječně chráněný,“ poznamenal kapitán. „Stačilo by jedno polní dělo nebo dokonce jen několik mušket, aby uhájily hrad proti útoku.“

Tentokrát mu sir Duncan neodpověděl; ale za chvíli, když vstoupili do druhé chodby ve skále, uhodil holí, kterou měl v ruce, nejdřív z jedné a pak z druhé strany do stěn chodby za mřížovanou brankou, jež chránila vchod; ve zdích dutě zadunělo a kapitán pochopil, že tam jsou po obou stranách chodby zazděná děla, která ovládají celou galerii, po níž prve prošli, jenže otvory, jimiž by se mohlo z hlavní pálit, byly zvenčí zamaskovány drny a kameny. Když vystoupili po druhém schodišti, octli se opět na volné plošině a na galerii, jež byly rovněž vystaveny střelbě z mušket a děl, ukrytých ve zdích, kdyby tam přišel někdo s nepřátelskými úmysly a odvážil se ještě dál. Po třetím schodišti, rovněž vytesaném ve skále, ale tentokrát jen v jejím povrchu, dostali se konečně k baterii děl u úpatí věže. Tyto schody byly rovněž úzké a příkré, takže nehledíc na střelbu, jež na ně mohla být namířena shora, byli by je ubránili jen dva odhodlaní muži kopími a válečnými sekerami i proti stovkám útočníků; schody totiž byly tak úzké, že se na ně nevešli dva muži vedle sebe, a nebyly zabezpečeny zábradlím ani železnou tyčí a pod nimi se strmě svažoval svislý skalní útes, u jehož úpatí burácel příboj vln. Ta starobylá keltská pevnost byla tak žárlivě střežena těmito bezpečnostními opatřeními, že by se byl člověk slabých nervů a náchylný k závrati asi dost těžko dostal do hradu, i kdyby se ani nesetkal s odporem.

Jakmile kapitán Dalgetty, který se jako starý voják nemusel ničeho takového obávat, vstoupil do nádvoří, začal se dovolávat Boha, že mu obranná opatření na hradě sira Duncana připomínají proslulou pevnost Špandavu v Braniborské marce, která je nejlépe opevněna ze všech podobných míst, jež mu na jeho pouti po evropské pevnině bylo kdy souzeno hájit. Podrobil však přísné kritice stanoviště dělostřelecké baterie, o němž jsme se už zmínili, a poznamenal: „Když děla stojí na vysoké skále jako kormoráni nebo rackové, vždycky jsem pozoroval, že jejich jediný účinek je ten, že se snad nepřítel lekne toho rachocení, ale sotva ho ochromí hrůzou a natropí spoušť v jeho řadách.“

Sir Duncan na to neodpověděl a vedl vojáka do hradu, který byl chráněn padací mříží a dubovými vraty, pobitými železem; mezi mříží a vraty byl široký prostor, zabírající celou tloušťku mohutné zdi. Sotva vstoupili do síně ověšené koberci, pokračoval kapitán ve své vojenské kritice. Ustal teprve, když spatřil výtečnou snídani, do níž se velmi chtivě pustil; jakmile se však najedl, obešel celou síň od okna k oknu, z nichž si pozorně prohlížel okolí zámku. Pak se vrátil k svému křeslu, opřel se pohodlně zády o lenoch a natáhl před sebe tlustou nohu; začal si švihat do holínky jezdeckým bičíkem jako muž, jemuž se sice nedostává jemných společenských způsobů, ale který by si rád počínal nenuceně ve společnosti lepších lidí, a začal vykládat své názory, ačkoliv se ho na ně nikdo neptal: „Tenhle váš hrad, sire Duncane, se dá velmi dobře hájit, ale přece jen tu není všecko takové, jak by si urozený a statečný voják přál, kdyby jej měl dlouho se ctí udržet proti obléhajícímu nepříteli. Račte si povšimnout, sire Duncane, že váš hrad je ovládán, čili že jeho nedobytnost ze souše je ohrožena, jak se po vojensku říká, tamhletím kulatým pahorkem, na který by si mohl nepřítel postavit silnou dělostřeleckou baterii, takže byste ještě rád vyvěsil bílý prapor, dřív než by uplynulo osmačtyřicet hodin, leda by vám byl Pánbůh obzvlášť milostivý.“

„Vždyť tady není cesta,“ odpověděl trochu úsečně sir Duncan, „po níž by si tam mohl nepřítel ta děla přitáhnout. Kolem hradu jsou jen bažiny a močály, které by neunesly ani vašeho koně a vás; vede tu a tam nějaká stezka, ale můžeme v několika hodinách způsobit, že po ní nepřejde živá duše.“

„Sire Duncane,“ namítl kapitán, „jak ráčíte myslet; ale my staří válečníci říkáme, že taková pevnost na břehu moře je vždycky z jedné strany nechráněná, protože když k ní nemůžeme přitáhnout děla a střelivo po souši, můžeme je docela snadno dostat po moři až ke stanovišti, odkud chceme na tu pevnost střílet. I když má hrad tu nejchráněnější polohu, nemůže se považovat za zcela nedobytný, neboť vězte, sire Duncane, že jsem už byl svědkem toho, jak pětadvacet mužů, ozbrojených jen kopím, se překvapujícím a odvážným útokem zmocnilo zrovna tak silně opevněného hradu, jako je Ardenvohr, a pobilo nebo zajalo jeho obránce nebo si na nich vynutilo výkupné, ačkoliv jich bylo desetkrát tolik jako útočníků.“

Přestože byl sir Duncan Campbell muž znalý světa a dovedl utajit své pocity, zdálo se, že ho dráždí a urážejí tyto kapitánovy úvahy, které pronášel s nejvážnější tváří; zvolil si totiž schválně ten předmět hovoru, protože chtěl vždy mít hlavní slovo a byl rád, když se mohl ve společnosti blýsknout; přitom mu ani nenapadlo, že by jeho úvahy mohly snad být hostiteli nepříjemné.

„Abych vám odpověděl zkrátka a stručně,“ řekl sir Duncan trochu podrážděným hlasem a s poněkud zlostným výrazem v obličeji, „ujišťuji vás, kapitáne Dalgetty, že mě nemusíte poučovat, že žádný hrad není nedobytný, není-li chrabře hájen, nebo že se ho může nepřítel zmocnit nenadálým útokem, není-li bedlivě střežen. Doufám však, že mému ubohému domu žádné takové nebezpečí nehrozí, i kdyby jej ráčil oblehnout sám kapitán Dalgetty.“

„Ale přesto bych vám, sire Duncane, doporučoval,“ pokračoval neodbytný voják, „abyste tam na tom kulatém pahorku dal postavit silnou baštu a kolem ní dal vykopat hluboký příkop, to je pro vás přece hračka, vždyť do té práce můžete zapřáhnout okolní sedláky. Statečný Gustav Adolf totiž dovedl bojovat nikoliv jen mečem, kopím a mušketou, ale i motykou a lopatou. A také bych vám radil, abyste tu baštu obehnal nejen příkopem neboli zákopem, ale i hradbami ze silných kůlů čili palisádami.“ – (Sira Duncana už přešla trpělivost a odešel ze síně; kapitán ho však pronásledoval až ke dveřím a čím víc se hostitel vzdaloval, tím víc na něj křičel, dokud nebyl úplně z doslechu.) – „A ty hradby z kůlů čili palisády by měly být nahoře zoubkované jako cimbuří, čili měly by v nich být udělány záseky a střílny, z kterých by mohli střelci – To je sprosťák! To je starý sprosťák! Tihle horalé jsou pyšní jako pávi a umínění jako berani – ten starý si nedá říct, ačkoliv by tady z toho hradu mohl udělat úplně nedobytnou pevnost, na které by si útočník vylámal zuby. – Ale jak vidím,“ pokračoval, dívaje se z okna k úpatí skalního útesu, „dostal se konečně můj Gustav živý a zdravý na břeh. – To je chlapík! Když pohodí hlavou, poznal bych ho mezi koňmi celé švadrony. Musím se jít podívat, co s ním udělají.“

Ale jakmile vyšel do nádvoří nad jezerem a chtěl se pustit ze schodů dolů, přistoupily k němu dvě horalské stráže, zkřížily před ním lochaberské halapartny a daly mu tak na srozuměnou, že by to bylo spojeno s jistým nebezpečím.

„Diavolo!“[22] zvolal kapitán. „Vždyť já neznám heslo! A neznám také ani slabiku z té jejich divošské hatmatilky, tak bych se s nimi nemohl dorozumět, i kdyby mě to mělo zachránit před válečným soudem!“

„Mohu vám nabídnout bezpečný doprovod, kapitáne Dalgetty,“ řekl sir Duncan, který se zase z čista jasna octl vedle něho. „Půjdu se s vámi podívat, jak se postarají o vašeho zamilovaného koně.“

Vedl ho dolů po schodech na pobřeží a tam zahnuli za velký balvan, za nímž byly ukryty stáje a jiná hospodářská stavení, jež patřila k hradu. Kapitán Dalgetty si povšiml, že je hrad ze souše zcela nepřístupný, neboť byl obehnán strží, zčásti přirozenou a zčásti pečlivě a s velkou námahou ještě prohloubenou, takže se přes ni mohlo přejít jen po padacím mostě. Ačkoliv sir Duncan ukázal kapitánovi na tato obranná opatření s vítězoslavným výrazem v tváři, tvrdil Dalgetty dál, že na Drumsnabu, té kulaté vyvýšenině na východ od hradu, by měl postavit baštu, aby hrad nemohl být odtamtud ostřelován z děl rozžhavenými koulemi, naplněnými ohněm, které vynalezl polský král Štěpán Batory a jimiž se mu podařilo proměnit Moskvu, hlavní město Moskovitů, v úplné rozvaliny. Kapitán Dalgetty se přiznal, že ten vynález ještě na vlastní oči neviděl, ale poznamenal, že by mu způsobilo obzvláštní potěšení, kdyby mohl být svědkem, jak by se ty koule osvědčily v útoku na Ardenvohr nebo na některý jiný silně opevněný hrad; poznamenal, že by takový zajímavý pokus jistě s největší radostí uvítali všichni obdivovatelé válečnického umění.

Sir Duncan Campbell mu ty řeči zarazil, neboť ho dovedl do svých stájí a dovolil mu, aby tam Gustavovi všecko uspořádal podle svého přání. Když kapitán Dalgetty pečlivě splnil tuto svou povinnost, navrhl, aby se vrátili do hradu, a poznamenal, že by si do oběda, který, jak předpokládal, bude asi podáván v poledne, chtěl vyleštit svůj pancíř, jenž jistě utrpěl účinkem mořského vzduchu, protože by se nerad zahanbil před MacCallumem Morem. Když se však vraceli do hradu, neopomenul sira Duncana Campbella znovu varovat, že by mu nenadálý útok mohl způsobit velké škody, neboť nepřítel by mohl hrad odříznout od koníren, chlévů a sýpek a mohl by se zmocnit jeho koní, dobytka i obilí, čímž by byla obrana hradu velmi ohrožena; proto ho znovu zapřísahal, aby na tom kulatém pahorku zvaném Drumsnab postavil baštu, a nabízel se mu přátelsky a úslužně, že mu nakreslí její plán. Sir Duncan však na jeho nezištné návrhy vůbec neodpověděl, ale honem hosta uvedl do jeho komnaty a oznámil mu, že podávání oběda bude ohlášeno vyzváněním hradního zvonu.

1. 22 K čertu! (it.). Pozn. překl.

Kapitola XI

To Baldwinův je hrad; z nevlídné věže

jak chmurný prapor smutku kdyby vlál

a stínil rozpěněný příboj dole.

Kdybych tam žil, v těch šedých, mračných zdech,

poslouchal hukot vln a racků skřek,

jak zlého přízraku bych se jich bál

a bědným chuďasem bych být si přál,

co má jen nuznou chýš a kousek pole.

— Brown

Udatný rytmistr by byl rád využil volného času, aby si prohlédl hrad sira Duncana zvenčí a přesvědčil se, že jeho názory o místních obranných opatřeních jsou správné. Jenže statný strážce, který s halapartnou hlídal u dveří jeho komnaty, mu dal velmi výraznými posunky na srozuměnou, že je na hradě jaksi čestným zajatcem.

To je divné, pomyslil si rytmistr, že ti divoši tak dobře rozumějí válečným pravidlům a opatřením. Kdo by byl čekal, že znají poučku velkého a božského Gustava Adolfa, že každý vyjednavač o příměří má být nejen posel, ale zároveň i špeh! – Proto si vyleštil výzbroj a trpělivě vyčkával oběda, a zatím si vypočítával, kolik může na konci půlročního válčení celkem vydělat, bude-li dostávat půl tolaru denně; když tuto hádanku rozluštil, začal řešit ještě složitější početní úlohu, jak seřadit brigádu o dvou tisících mužů do čtverce, jehož strana by se rovnala odmocnině z daného počtu.

Z těchto úvah ho vyburcovalo potěšující zvonění k obědu a horal, jenž byl až dosud jeho strážcem, se proměnil ve zdvořilého průvodce, který ho uvedl do síně, kde stůl, na němž bylo prostřeno pro čtyři osoby, poskytoval hojné důkazy o pohostinnosti horalů. Sir Duncan přišel se svou chotí, vysokou, bledou a zasmušilou ženou v hlubokém smutku. Za nimi vstoupil do síně presbyteriánský duchovní v ženevském plášti a v malé černé kulaté čepičce na hlavě, jež mu tak těsně kryla vlasy, že je téměř nebylo ani vidět, a proto mu pod ní tím nápadněji odstávaly uši a vypadaly až nepřirozeně veliké v poměru k jeho hlavě. Tehdy nosili tuto nepůvabnou pokrývku hlav všichni presbyteriánští duchovní, z čehož částečně vznikly přezdívky kulatohlavci, ušatí psi a tak dále, kterými nadutí kavalíři hojně častovali své politické odpůrce.

Sir Duncan představil vojenského hosta své manželce, která jeho vojenský pozdrav mlčky opětovala upjatou úklonou, z níž se nedalo dobře soudit, zda je to spíše projev pýchy nebo smutku. Duchovní, jemuž byl potom kapitán představen, si ho změřil pohledem, v němž se mísila nelibost a zvědavost.

Kapitán byl již zvyklý, že si ho měřili ještě horšími pohledy mnohem nebezpečnější lidé; proto nedbal, že ho dáma a duchovní uvítali tak nepřívětivě, a s nadšením se chtěl vrhnout na veliký kus hovězího, z něhož se kouřilo na dolním konci stolu. Musel však ten výpad, jak by to byl po vojensku nazval, odložit, dokud neskončila velmi dlouhá modlitba, při níž se Dalgetty po každém odstavci chopil nože a vidličky, jako se vždy chápal muškety nebo kopí, když se měl vrhnout do boje, ale po každé je zase musel nerad odložit, protože mnohomluvný duchovní spustil zase nový odstavec svého díkůvzdání. Sir Duncan mu uctivě naslouchal, ačkoliv se o něm soudilo, že se přidal ke stoupencům Úmluvy více z oddanosti svému náčelníkovi než z opravdové úcty k svobodnému vyznávání presbyteriánského učení. Pouze jeho choť projevovala při modlitbě příznaky upřímné zbožnosti.

Při jídle bylo v síni ticho jako v klášteře, neboť kapitán Dalgetty neměl nikdy ve zvyku zaměstnávat svá ústa mluvením, když jich mohl použít mnohem prospěšněji. Sir Duncan zarytě mlčel a jen jeho choť a duchovní spolu chvílemi promluvili několik slov, úplně tiše a nesrozumitelně.

Když však byly odneseny mísy s pokrmy a místo nich přišly na stůl všelijaké nápoje, neměl už kapitán Dalgetty tak vážný důvod, aby mlčel, a zamlklost ostatních členů společnosti ho už začínala nudit. Podnikl na svého hostitele nový útok ve stejné věci jako dříve.

„Co se dotýče toho kulatého kopečku čili pahorku čili vyvýšeniny zvané Drumsnab, bylo by mi velkou ctí, sire Duncane, kdybych si s vámi mohl trochu pohovořit o té baště, která by se tam měla postavit, a jestli by měla mít rohy ostré nebo zakulacené – slyšel jsem totiž jednou v přestávce mezi bojem, jak o této věci vedl světoznámý maršál Bannier učenou rozpravu s generálem Tiefenbachem.“

„Kapitáne Dalgetty,“ odpověděl mu velmi suše sir Duncan, „my horalé nemáme ve zvyku vést s cizími lidmi rozpravy o vojenských věcech. Můj hrad se pravděpodobně udrží i proti silnějšímu nepřátelskému vojsku, než s jakým mohou proti němu přitáhnout ti nešťastní pánové, které jsme nechali v Darnlinvarachu.“

Choť sira Duncana si zhluboka povzdechla po těchto posledních slovech sira Duncana, která jí, jak se zdálo, připomněla nějakou bolestnou událost.

„Bůh dal a Bůh vzal,“ pronesl k ní slavnostním hlasem duchovní. „Kéž byste, vzácná paní, mohla ještě dlouhá léta říkat: Jméno Boží budiž pochváleno!“

Toto napomenutí, jež bylo, jak se zdálo, určeno výhradně paní domu, přijala dáma s pokorným skloněním hlavy, jaké by byl kapitán Dalgetty nikdy u ní nečekal. Proto předpokládal, že dáma bude teď snad sdílnější, a honem ji oslovil.

„Je to jistě velmi přirozené, že vás, milostivá, skličuje každá zmínka o vojenských přípravách, protože jsem sám byl svědkem, jak takové řeči šířily zděšený zmatek mezi ženami skoro ze všech vrstev obyvatelstva u všech národů. Ale Penthesilea ve starověku a Johanka z Areu a ještě několik jim podobných, to byly jiné pašačky! A jak jsem slýchal, když jsem sloužil u Španělů, byly v dřívějších dobách u vojska vévody z Alby vojačky, které za ním všude táhly seřazené v terciích (jimž my říkáme pluky), měly dokonce i ženské důstojníky a velitele a jejich vrchní velitelkou byla také osoba jejich pohlaví, které se německy říkalo Hurenweibel, což v našem jazyce znamená velitelka nad děvkami. Pravda, byly to osoby, které se vůbec nemohly rovnat vám, milostivá, protože patřily k takovým, quae quaestum corporibus faciebant[23], jak jsme na Mareschalově koleji říkali o Jence Drochielsové; Francouzi takovým ženštinám říkají kurtizány a u nás ve Skotsku –“

„Má choť vám bude povděčna, když si ušetříte námahu a nebudete jí to dál vysvětlovat, kapitáne Dalgetty,“ řekl dost přísně hostitel a duchovní k tomu dodal, že takové řeči jsou snad na místě ve strážní věži hlídané sprostými vojáky, ale nikoliv u stolu vážené osobnosti a v přítomnosti vznešené dámy.

„Prosím o prominutí, dominie, či doktore, aut quocumque alio nomine gaudes[24], abyste viděl, že jsem studoval latinu a písemnictví,“ odpověděl kapitán, kterého to vůbec nepřivedlo do rozpaků, a nalil si plný pohár vína; „ale myslím, že nemáte příčinu, abyste mi dělal výtky; vždyť já jsem o těch turpes personae[25] nemluvil proto, že bych ženštiny toho druhu a zaměstnání pokládal za vhodný předmět rozhovoru v přítomnosti paní domu, ale jen tak per accidens[26], abych uvedl nějaké příklady toho, o čem jsem se zde zmínil, že totiž takové ženštiny dovedou ukázat, jak jsou srdnaté a odvážné; bezpochyby musí takové být, když vedou tak hrozný život.“

„Kapitáne Dalgetty,“ řekl mu sir Duncan Campbell, „abych tenhle rozhovor ukončil, musím vám oznámit, že mám dnes večer ještě něco zařídit, abych vás mohl zítra doprovodit do Inverary; a proto –“

„Vy s tímhle člověkem zítra odjedete!“ zvolala jeho choť. „To přece nemůžete udělat, sire Duncane, leda byste byl zapomněl, že máme zítra truchlivé výročí, které spolu vždycky smutně oslavujeme.“

„Já jsem na to nezapomněl,“ odpověděl sir Duncan. „Copak bych na to vůbec mohl zapomenout? Ale jsou takové doby, že je nutno, abych bezodkladně poslal tohoto důstojníka dál do Inverary.“

„Ale jistě není nutno, abyste ho sám doprovázel?“ otázala se dáma.

„Udělal bych nejlíp, kdybych jel s ním,“ řekl sir Duncan, „mohu však po něm poslat markýzovi list a vydat se za ním pozítří. – Kapitáne Dalgetty, dám vám pro markýze z Argylu doporučující list, v němž mu vysvětlím, kdo jste a jaké je vaše poslání, a vy se laskavě připravte, abyste se mohl zítra časně ráno vydat na cestu do Inverary.“

„Sire Duncane Campbelle,“ odpověděl Dalgetty, „jsem vám zajisté k službám, jak sám uznáte za vhodné; ale žádám vás, abyste nezapomínal, jaká by to byla skvrna na vašem erbu, kdybyste strpěl, abych já, jehož posláním je sjednat příměří, byl při tomto svém úkolu nějak zaskočen, ať olam, vi, vel precario[27]; neříkám, že byste snad s tím souhlasil, kdyby mi bylo nějak ublíženo, ale vaše čest by utrpěla i v tom případě, kdybyste zanedbal povinnou péči a nezabránil nebezpečí, jež mi snad hrozí.“

„Jste pod ochranou mé cti, pane,“ řekl sir Duncan Campbell, „a to je snad víc než dostatečná záruka. A teď,“ pokračoval, vstávaje od stolu, „musím dát dobrý příklad a přát vám dobrou noc.“

Dalgetty viděl, že bude nucen uposlechnout tohoto pokynu, ačkoliv nebyla ještě pokročilá hodina; jako chytrý vojevůdce však využil každé příležitosti, aby dosáhl odkladu. „Mám plnou důvěru ve vaše vážené čestné slovo,“ řekl, nalévaje si vína, „a připíjím vám na zdraví, sire Duncane, a na dlouhý život pro vás i vaši váženou rodinu.“ Sir Duncan na to odpověděl jen povzdechem. – „A vám také, milostivá,“ pokračoval voják a znovu si honem naplnil pohár, „připíjím na vaše ctěné zdraví a přeji vám, aby se vám vyplnila všechna vaše ctnostná přání; – a vám, ctihodný pane,“ (a neopomněl při tom doprovodit svá slova příslušným činem) „též připíjím z plné číše, aby se v ní utopily všechny pocity nelibosti mezi vámi a kapitánem Dalgettym – totiž vlastně majorem Dalgettym. Vzhledem k tomu, že je ve džbánu ještě jedna číše vína, připíjím na zdraví všem urozeným a statečným vojákům; – a teď, když je láhev prázdná, jsem připraven, sire Duncane, aby mě stráž, které jste svěřil dozor nade mnou, doprovodila na místo mého odpočinku.“

Hostitel a hostitelka se s ním zdvořile rozloučili a ujistili ho, že když mu tak chutná jejich víno, ihned pošlou za ním do komnaty ještě jednu láhev, aby se jí ve své samotě utěšoval.

Jakmile přišel kapitán do své komnaty, byl ten slib ihned splněn a za chvíli mu byla předložena též chutná paštika z jeleního masa, takže své uvěznění a samotu pak snášel docela dobře. Týž sluha, jakýsi komorník, který Dalgettymu přinesl toto dobré pohoštění do jeho komnaty, mu odevzdal svitek papíru, zapečetěný a ovázaný hedvábnou šňůrkou, jak bylo v tehdejších dobách zvykem; byl to list, jejž sir Duncan posílal se spoustou nejuctivějších oslovení Vznešenému a mocnému vládci, Archibaldovi markýzi z Argylu, lordovi z Lomu a tak dále. Komorník zároveň rytmistrovi oznámil, že se musí časně ráno vydat na koni do Inverary, kde mu bude dopis sira Duncana sloužit jako doporučující i průvodní list. Rytmistr nezapomínal, že je jeho úkolem nejen vystupovat jako vyslanec, nýbrž i získat různé zajímavé zprávy, a byl by se též rád dověděl, proč ho sir Duncan posílá napřed a nehodlá ho na té cestě doprovázet; proto se velmi opatrně, jako zkušený muž, začal sluhy vyptávat, co přimělo sira Duncana, aby zítra zůstal doma. Sluha, který pocházel z nížiny, odpověděl: „Sir Duncan a jeho choť vždy ten den zasvěcují půstu a zbožným modlitbám, neboť je to výročí velmi nešťastné události; před lety přepadla hrad tlupa horalských lupičů, kteří ukrutným způsobem pobili všechny čtyři děti sira Duncana, jenž byl v té době na trestné výpravě, kterou podnikl markýz z Argylu proti MacLeanovcům z ostrova Mullu.“

„Věru,“ řekl voják, „teď chápu, že tvůj pán a tvá paní mají vážný důvod, aby se postili a modlili. Ale přesto si troufám tvrdit, že kdyby si dal poradit zkušeným vojákem, který se vyzná v obraně důležitých pozic, dal by postavit baštu na tom pahorku, který je vlevo od padacího mostu. Mohu tě snadno přesvědčit, milý příteli, že mám pravdu; řekněme, že tady ta paštika je váš hrad – jak se vlastně jmenuješ, příteli?“

„Lorimer, pane,“ odpověděl sluha.

„Na tvé zdraví, Lorimere. – No tak, Lorimere – dejme tomu, že tahle paštika je tvrz čili pevnost, která má být hájena, a že tahle morková kost je ta bašta, která by se měla postavit –“

„Odpusťte, pane,“ přerušil ho Lorimer, „já se tady nesmím zdržet tak dlouho, abych vás mohl vyslechnout až do konce, protože za chvíli bude zvonit. Důstojný pán Graneangowl, domácí kaplan pana markýze, bude sloužit na hradě bohoslužby, a poněvadž ze šedesáti osob v celém domě jen šest zná skotskou řeč, neslušelo by se, aby se někdo z nás bohoslužeb nezúčastnil, a kdybych na nich nebyl, velmi by mi to uškodilo u naší paní. Tady jsou dýmky a tabák, pane, kdybyste ráčil dostat chuť si zakouřit a kdybyste snad potřeboval ještě něco, přinesu vám to za dvě hodiny, až bohoslužby skončí.“ A po těch slovech odešel z komnaty.

Vzápětí se na hradě rozlehlo hlučné vyzvánění, jímž byli svoláváni hradní obyvatelé; a za chvíli je vystřídal pronikavý křik žen, s nímž se mísily hlubší hlasy mužů; všichni z plna hrdla rozprávěli místním horalským nářečím a sbíhali se k bohoslužbám ze všech stran na dlouhou a úzkou galerii, jež spojovala různé hradní místnosti a na kterou vedly též dveře komnaty, v níž byl ubytován kapitán Dalgetty. Vida, ženou se tam jako na vojenskou přehlídku, pomyslil si kapitán; jestli se jí zúčastní všichni, podívám se ven, abych se trochu nadýchal čerstvého vzduchu a abych si tak trochu prohlédl, co by se tady dalo dělat.

Když všecko utichlo, otevřel dveře a vyšel z komnaty, ihned však uviděl svého přítele a strážce s válečnou sekerou, jak se k němu blíží z druhého konce galerie a zpola si hvízdá, zpola pobručuje jakýsi gaelský nápěv. Kdyby byl kapitán projevil sebemenší nesmělost, byla by to bývala špatná taktika a nebylo by se to pro něj jako pro vojáka slušelo; proto se tvářil co nejbodřeji, jak to v tom trapném postavení dovedl, a zapískal švédský povel k ústupu tak pronikavě, že přehlušil hvízdání stráže; při tom začal nenuceně ustupovat krok za krokem zpět, jako by si byl opravdu vyšel z komnaty jen proto, aby se trochu nadýchal čerstvého vzduchu, a přirazil dveře stráži před nosem, když se k němu ten chlapík přiblížil na několik kroků.

No dobrá, pomyslil si rytmistr; on zřejmě nedůvěřuje mému čestnému slovu, když mě dá takhle hlídat, protože, jak jsme říkávali na Mareschalově koleji, fides et fiducia sunt relativa[28]; jenže když mi nedůvěřuje, neuznávám, proč bych se musel já svým čestným slovem vázat, kdyby se mi snad náhodou z nějakého důvodu zachtělo je zrušit. Takový mravní závazek se přece ruší, když se místo něho uplatňuje tělesné násilí.

Když se rytmistr Dalgetty utěšil těmito metafyzickými úvahami o svých právních výsadách, jež vyvozoval z ustavičné přítomnosti bdělé stráže, věnoval se pak celý večer střídavé teoretickým taktickým výpočtům a praktičtějším útokům na láhev a paštiku, dokud neuznal, že je na čase, aby šel spát. Ráno za svítání ho vzbudil Lorimer, jenž mu dal na srozuměnou, že až ukončí vydatnou a hojnou snídani, kterou mu přinesl, budou pro něho připraveni průvodci a jeho kůň, aby se mohl vypravit na cestu do Inverary. Když voják vyhověl komorníkovým pohostinným pokynům, vydal se za svým koněm. Jak procházel hradními prostorami, povšiml si, že sluhové horlivě rozvěšují ve velké síni černou látku, a prohlásil, že byl svědkem podobných slavnostních příprav, když byl nesmrtelný Gustav Adolf vystaven na katafalku na hradě Wolgastu; zároveň vyslovil názor, že to jsou důkazy přísného a velmi hlubokého smutku.

Když Dalgetty nasedl na svého koně, viděl, že ho doprovází nebo možná střeží pět až šest dobře ozbrojených Campbellovců, jimž velel horal, který byl podle štítu, jejž měl zavěšený na rameni, a krátkého kohoutího pera v čapce, stejně jako podle důstojného vystupování, zřejmě nějaký dunniewassel, čili příslušník klanu, který zaujímal vyšší postavení; choval se vskutku tak důstojně, že byl bezpochyby aspoň tak blízký příbuzný sira Duncana jako bratranec z desátého až dvanáctého kolena. Kapitán se však nemohl dovědět vůbec nic, co by mu potvrdilo tuto nebo kteroukoliv jinou jeho domněnku, protože ani ten velitel, ani ostatní z jeho průvodu neuměli anglicky. Kapitán jel na koni a jeho vojenští průvodci šli pěšky; byli však tak rychlí a četné přirozené překážky v cestě mu tolik ztěžovaly jízdu na koni, že ho ten pěší doprovod nijak nezdržoval pomalou chůzí, ba naopak, měl sám co dělat, aby svým průvodcům stačil. Pozoroval, že na něho občas vrhají bystré a bdělé pohledy, jako by se obávali, že by jim snad mohl uniknout; a jednou, když zůstal pozadu při přechodu přes potok, začal jeden jeho průvodce rozdmýchávat hubku u své muškety, čímž mu dával na srozuměnou, že by to bylo trochu nebezpečné, kdyby se chtěl pokusit o útěk. Dalgetty si nesliboval nic dobrého, když viděl, jak bedlivě je střežen; ale nedalo se nic dělat, protože kdyby se byl pokusil svým průvodcům uprchnout v tom neschůdném a neznámém kraji, bylo by to bývalo téměř šílenství. Proto se tou pustou divočinou trpělivě plahočil po stezkách, jež znali jen pastýři a honci dobytka, a rozhlížel se spíš nevlídně než s uspokojením po těch nádherných a různotvárných obrazech horské přírody, které nyní lákají návštěvníky ze všech koutů Anglie, aby se pokochali pohledem na velkolepý horský kraj a aby se nabažili výtečných pokrmů, jaké dovedou připravit jen skotští horalé.

Nakonec dorazili na jižní břeh nádherného zálivu, u něhož stojí hrad Inverary; dunniewassel začal troubit na roh, až se to rozléhalo daleko široko mezi skalami a v lesích, a na toto znamení vyplula ze zátočiny, v níž byla ukryta, lodice s četnou posádkou; kapitán se na ni nalodil s celým svým průvodem, včetně Gustava; ten chytrý čtyřnožec, který byl zkušený cestovatel po vodě i po souši, dal se odvést na lodici i vyvést z ní na břeh rozšafně jako lidský tvor.

Když se kapitán Dalgetty plavil přes záliv Fyne, měl příležitost, aby se obdivoval jednomu z nejkrásnějších přírodních výjevů na světě. Byl by si mohl povšimnout půvabných řek Araye a Shiraye, jež se jako soupeřky vlévají do zálivu z protilehlých břehů, porostlých tmavými hustými lesy. Byl by mohl spatřit na povlovném svahu, jenž se nad zálivem zdvíhá, vznešený starobylý gotický hrad s různotvárnými obrysy, s hradbami lemovanými cimbuřím, věžemi a vnějšími a vnitřními nádvořími, který tehdy vypadal daleko malebněji než to dnešní mohutné sídlo, jež skýtá mnohem jednotvárnější podívanou. Byl by se mohl obdivovat temným lesům, které obklopovaly na míle daleko to mohutné knížecí obydlí, a byl by se mohl kochat pohledem na malebný horský štít Duniquoich, který se prudce zdvíhá nad zálivem a jehož rozeklaný vrcholek se téměř ztrácí vysoko v mlhách; strážná věž, posazená na něm jako orlí hnízdo, ještě zvyšovala velkolepý dojem z té krajiny, neboť připomínala nebezpečí, jež by mohlo pyšný hrad ohrozit. Toho všeho a ještě mnohých jiných podrobností oné nádherné krajiny by si byl mohl kapitán Dalgetty povšimnout, kdyby byl chtěl. Abychom však řekli pravdu, statečný kapitán už od ranního úsvitu nedostal nic k jídlu, a proto ho nejvíc zajímal kouř, jenž vystupoval z hradních komínů, neboť se mu zdálo, že si může dělat oprávněné naděje na hojný proviant, jak podle svého zvyku nazýval vydatné jídlo.

Lodice se brzy přiblížila ke kostrbatému molu, jež do zálivu vybíhalo od městečka Inverary, které tehdy představoval jen shluk nevzhledných chýší, mezi nimiž vynikalo jen tu a tam několik kamenných domků; ta nuzná stavení se táhla od pobřeží zálivu Fyne vzhůru až k hradní bráně, před níž návštěvníky očekával výjev, který by byl vzbudil hrůzu a nepřekonatelnou nechuť k jídlu u každého, kdo by nebyl měl tak otrlé srdce a dobrý žaludek jako rytmistr Dugald Dalgetty z Drumthwacketu.

1. 23 Prodejné ženštiny (lat.). Pozn. překl.

2. 24 Pane… neb jakýmkoliv jiným jménem se zoveš (lat. zkomol.). Pozn. překl.

3. 25 Hanebné ženštiny (lat.). Pozn. překl.

4. 26 Náhodou (lat. zkomol.). Pozn. překl.

5. 27 Lstí, násilím či prosbou (lat.). Pozn. překl.

6. 28 Víra a důvěra jsou na sobě závislé (lat.). Pozn. překl.

Kapitola XII

Všech úskoků a podlých lstí byl schopný,

zchytralý, smělý, k zradě přeochotný,

bez zásad byl a popudlivý k zlosti,

u moci krutý, vzteklý v nemilosti.

— Absalom a Achitophel

Inverary, dnes úhledné venkovské městečko, byla tehdy vesnička se všemi znaky drsného sedmnáctého století, jejíž domky vypadaly uboze a křivolaké uličky byly nevydlážděné. Ale ještě drsnější a hrůznější rys, příznačný pro tehdejší doby, se zjevil na tržišti, které představovalo nepravidelné obdélné náměstíčko v polovině cesty od přístaviště, či vlastně jen mola, k chmurné hradní bráně, jejíž temný klenutý oblouk, padací mříž a mohutné boční pilíře strměly nad horním koncem ulice. Uprostřed toho prostranství stála nedovedně sbitá šibenice, na které viselo pět oběšenců, z nichž dva měli na sobě kroj, jaký nosili lidé v nížině, a ostatní tři mrtvoly byly zahaleny do horalských plédů. Pod šibenicí sedělo několik žen, které tam, jak se zdálo, truchlily a tiše zpívaly žalozpěv. Byla to však zřejmě všední podívaná pro obyvatele, kteří byli na ulici, neboť je nijak zvlášť nezajímala; zdálo se, že si toho příšerného výjevu na tržišti vůbec nevšímají, ale zato se nahrnuli kolem kapitána Dalgettyho, jehož vojenský zjev, neobyčejně veliký kůň a vyleštěná výzbroj přilákaly jejich pozornost.

Montrosovu vyslanci však ten výjev nebyl tak zcela lhostejný, a když uslyšel, jak jeden horal slušného zevnějšku promluvil několik slov anglicky, ihned zastavil Gustava a toho muže oslovil: „Zdá se, příteli, že si tady vojenský soudce nějak zařádil. Smím se vás zeptat, proč vlastně byli tihle zločinci popraveni?“

Při těch slovech zamířil pohledem k šibenici a horal, který porozuměl spíše jeho posunkům než slovům, bez váhání odpověděl: „Jsou to tři zbojníci – dej jim Pán Bůh lehké odpočinutí –“ (a pokřižoval se) – „a dva Sasíci, kteří nechtěli udělat něco, co jim MacCallum More poručil“; pak se od Dalgettyho lhostejně odvrátil a odešel, nevyčkav dalších otázek.

Dalgetty pokrčil rameny a jel dál, neboť desátý či dvanáctý bratranec sira Duncana Campbella už začínal projevovat známky netrpělivosti.

U hradní brány ho však zase čekala hrůzná podívaná na ukrutnou zvůli feudální moci. V ohradě či palisádě, patrně nedávno postavené, aby zesílila obranná opatření v bráně, a chráněné dvěma lehkými děly, bylo malé prostranství, kde stál veliký špalek a na něm ležela sekera. Špalek i sekera byly zbroceny čerstvou krví a kolem nich byla nasypána spousta pilin, jež jen zčásti zahlazovaly stopy po zcela nedávné popravě.

Když se Dalgetty zadíval na ty hrůzné předměty, zatáhl ho jeho vrchní průvodce najednou prudce za šos kabátce a po tomto upozornění mrkl okem a ukázal prstem na kůl, který čněl nad ohradou a na němž byla naražena lidská hlava, jež bezpochyby dříve patřila tomu nedávno popravenému muži. V horalově obličeji se objevil škodolibý úsměv, když mu ukazoval na tu příšernou podívanou, která, jak se jeho spolucestovateli zdálo, jistě nevěstila nic dobrého.

Dalgetty u brány sesedl z koně a Gustav mu byl ihned odveden, takže ho nesměl ani doprovodit do stáje, jak bylo jeho zvykem.

To vzbudilo ve vojákovi úzkost, kterou v něm nedokázala vyvolat ani šibenice, ani popravčí sekera. – „Chudák Gustav!“ řekl si v duchu. „Jestli mě tady potká něco zlého, měl jsem ho radši nechat v Darnlinvarachu a neměl jsem ho brát sem mezi ty divoké horaly, kteří snad ani nerozeznají koňskou hlavu od ocasu. Ale povinnost někdy velí, aby se člověk rozloučil i s tím, co mu je nejbližší a nejdražší…

Když koule lítají a děla hřmí,

kdo smělý chlap, zda smrti bát se smí?

My bijeme se chrabře, zmužile

za evangelium a za krále!“

Když ukonejšil své obavy touto poslední slokou vojenské písničky, vstoupil za svým průvodcem do jakési strážnice, kde bylo plno ozbrojených horalů. Bylo mu oznámeno, že tam musí počkat, dokud nebude markýz zpraven o jeho příchodu. Aby tato zpráva byla markýzi srozumitelnější, podal udatný kapitán dunniewasselovi list sira Duncana Campbella, a jak nejlépe to dovedl, dal mu posunky na srozuměnou své přání, aby byl ten list odevzdán do rukou markýzovi. Průvodce přikývl a odešel.

Kapitán zůstal ve strážnici asi půl hodiny a zprvu lhostejně snášel, později však s opovržením opětoval zvědavé a zároveň nepřátelské pohledy ozbrojených horalů, v nichž jeho zevnějšek a výzbroj budily zvědavost a jeho osoba a místní původ zjevnou nelibost. Snášel to všechno s vojenským klidem, dokud po uplynutí asi půl hodiny nevstoupil do místnosti muž v černém sametovém oděvu, který měl na krku pověšený zlatý řetěz, jaký v dnešních dobách nosí edinburský starosta; byl to sluha markýze z Argylu a slavnostně a vážně kapitána vyzval, aby se s ním odebral k markýzovi.

V dlouhé řadě komnat, jimiž procházel, bylo plno všelijakých sloužících a návštěvníků, kteří tam byli možná trochu okázale rozestaveni, aby Montrosův vyslanec pochopil, že rod Argylů je mnohem mocnější a důstojnější než rod Montrosův. Jedna předsíň byla plná lokajů ve žlutohnědých livrejích, neboť to byly barvy Argylova rodu; lokajové tam stáli ve dvou řadách proti sobě a mlčky vyvalovali oči na kapitána Dalgettyho, když mezi nimi procházel. V jiné předsíni byli zase vznešení horalé a náčelníci menších rodových větví a ti se bavili šachy, vrhcáby a jinými hrami, od nichž jen na chvilku pozdvihli oči a zvědavě se podívali na cizího muže. V třetí předsíni bylo plno pánů z nížin a dvořanů, kteří tam patrně též měli pohotovost; a nakonec byl kapitán uveden do přijímací síně markýze z Argylu, který tam právě udílel slyšení, což svědčilo o jeho vznešeném a významném postavení.

Když se před kapitánem Dalgettym otevřely dvojkřídlé dveře do přijímací síně, spatřil před sebou dlouhou galerii, vyzdobenou nástěnnými koberci a rodinnými podobiznami, s vyklenutým stropem z dřevěných trámů, jejichž přečnívající konce byly bohatě vyřezávané a zlacené. Galerii osvětlovala vysoká okna s gotickými oblouky, rozdělená těžkými dřevěnými rámy a vyplněná barevným pomalovaným sklem, které sluneční paprsky prosvěcovaly jen tlumeně, neboť pronikaly kančími hlavami, šibenicemi, napřaženými kyji a meči, erbovními znaky mocného rodu z Argylu a symboly vysokých dědičných úřadů nejvyššího skotského soudce a královského komořího, jež členové rodu odedávna zastávali. Na druhém konci té velkolepé galerie stál sám markýz v kruhu vznešených pánů ze skotských hor i nížin v nádherných oděvech, mezi nimiž bylo též několik duchovních, kteří tam asi byli povoláni, aby byli svědky toho, jaký je Jeho Lordstvo horlivý zastánce Úmluvy.

Markýz byl oblečen podle tehdejší módy, kterou Van Dyck tolikrát zvěčnil na svých obrazech; markýzův oděv byl však střízlivější a jednobarevný, ale přitom nádherný. Protože měl tmavou pleť, zbrázděné čelo a sklopené oči, vypadal, jako by byl věčně zahloubán v úvahách o důležitých věcech a jako by se mu byl už ze zvyku vtiskl do tváře ten vážný a záhadný výraz, jehož se už vůbec nemohl zbavit, i když ani neměl co zatajovat. Šilhavý pohled jeho očí, který byl příčinou, že se mu ve skotských horách přezdívalo Gillespie Grumach (čili Šeredný), nebyl tolik patrný, když měl sklopené oči, čímž se snad dalo rovněž vysvětlit, proč si ten zvyk osvojil. Postavu měl vysokou a hubenou a ovšem i důstojné vystoupení a chování, jak se slušelo na muže v takovém vysokém společenském postavení. V osobním styku byl dost chladný a v očích měl trochu zlomyslný výraz, ačkoliv se choval a mluvil s vybranou zdvořilostí, jak bylo u mužů ze vznešených vrstev obvyklé. Jeho lidé ho nesmírně uctívali, neboť se velmi zasloužil, aby svůj klan povznesl, zato však byl ve velké nelásce u jiných horalských rodů, z nichž některé připravil o jejich vlastnictví; proto se ty ostatní domnívaly, že by je též mohl v budoucnu ohrozit svými nekalými plány, a všichni se ho báli, protože se dovedl vyšinout tak vysoko.

Už jsme poznamenali, že se markýz z Argylu obklopil tolika rádci, dvořany a celým průvodem lenních pánů, spojenců a příživníků, protože chtěl pravděpodobně udělat na kapitána Dalgettyho mocný dojem a otřást jeho nervy. Jenže ten udatný válečník už měl za sebou dlouholeté zkušenosti v různých krajích Německa za třicetileté války a v těch dobách se mohl chrabrý a výtečný voják dostat dokonce i do společnosti panovníků. Švédský král a podle jeho příkladu i pyšní vladaři v různých zemích Německé říše bývali často nuceni trochu slevit ze své důstojnosti, když chtěli uchlácholit své vojáky, jejichž peněžním nárokům nemohli vyhovět; museli se někdy natolik snížit, že je dokonce obdařovali i tak neobvyklými výsadami, jako je důvěrný styk s panovníkem. Kapitán Dugald Dalgetty se mohl pochlubit, že nejednou seděl s různými vladaři na hostinách, uspořádaných pro panovníky velkých říší, a proto se nedal zastrašit ani důstojným a velkolepým okolím MacCalluma Mora. Vždyť už od přírody nepatřil k nejskromnějším lidem na světě, ba naopak měl o sobě tak dobré mínění, že když se náhodou octl i v té nejvyšší společnosti, jeho sebevědomí tím ještě víc stouplo; proto se dovedl zcela bez rozpaků pohybovat i mezi nejvznešenějšími osobnostmi stejně jako mezi prostými vojáky. Toto velké sebevědomí značně podporovala jeho velká úcta k vojenskému povolání, v němž se podle jeho názoru udatný a urozený voják mohl postavit na roveň i císaři.

Když byl uveden do přijímací síně, blížil se k markýzovi velmi sebevědomě, až to bylo téměř nezdvořilé, a byl by přistoupil až těsně k němu, než na něho promluvil, nebýt toho, že mu markýz pohybem ruky naznačil, aby zůstal stát. To kapitán Dalgetty též učinil, pozdravil markýze nenucenou a sebevědomou vojenskou poklonou a takto ho oslovil: „Přeji vám dobré jitro, mylorde – či vlastně bych měl říci dobrý večer; beso a usted los manos[29], jak říkají Španělé.“

„Kdo jste, pane, a co tu chcete?“ zeptal se ho markýz úmyslně přísným hlasem, aby vojákovi to urážlivě důvěrné chování zarazil.

„Vaše otázka je zcela na místě, mylorde,“ odvětil Dalgetty, „a ihned vám na ni odpovím, jak se sluší pro urozeného kavalíra, a to peremptorie[30], jak jsme říkávali na Mareschalově koleji.“

„Zeptej se ho, Neale, kdo vlastně je,“ řekl přísně markýz pánovi, který mu stál nablízku.

„Já rád váženému pánovi tu námahu ušetřím,“ pokračoval kapitán. „Jsem Dugald Dalgetty, takto z Drumthwacketu, bývalý rytmistr ve službách různých panovníků a nyní major irského pluku, jenže nevím, kterého a v čích službách; a přišel jsem sem sjednat příměří, kteréžto poslání mi svěřil vznešený a mocný James hrabě Montrose spolu s jinými vznešenými pány, kteří se postavili do zbraně, aby hájili zájmy Jeho Veličenstva. Kéž Bůh chrání krále Karla!“

„Víte, kde jste a jak je nebezpečné si s námi zahrávat, pane?“ znovu se ho otázal markýz. „Jak se mi opovažujete odpovídat, jako bych byl malé dítě nebo hlupák? Hrabě Montrose se přidal k anglickým buřičům; mám dokonce podezření, že vy jste jeden z těch irských zběhů, kteří sem přišli pálit a vraždit, tak jako to dělali pod velením sira Phelima O’Neala.“

„Mylorde,“ odpověděl kapitán Dalgetty, „já nejsem žádný zběh, ačkoliv sloužím jako major u irského pluku, což by Vašemu Lordstvu mohl dosvědčit sám nepřemožitelný Gustav Adolf, Lev severu, nebo Bannier a Oxenstiern, nebo takoví slavní válečníci jako vévoda Saskovýmarský, Tilly, Valdštýn, Piccolomini a jiní slavní vojevůdci, mrtví i živí; co se dotýče hraběte Montrose, prosím, aby si Vaše Lordstvo přečetlo tenhle list, který mi dává plnou moc, abych s vámi jednal jménem svého veleváženého velitele.“

Markýz vrhl opovržlivý pohled na podepsaný a pečetí opatřený list, jejž mu kapitán Dalgetty podával; vzal mu jej z ruky a pohrdavě jej odhodil na stůl a pak se otázal pánů, kteří stáli kolem, co si zasluhuje ten, kdo se prohlašuje za posla a zástupce zrádných buřičů, kteří se postavili do zbraně proti státu.

„Nic jiného než šibenici, a to bezodkladně,“ odpověděl pohotově jeden z mužů, kteří stáli nejblíž.

„Musím požádat toho váženého pána, který měl poslední slovo,“ řekl Dalgetty, „aby nedělal tak ukvapené návrhy, a rovněž Vaše Lordstvo, aby bylo opatrné, než je schválí, vzhledem k tomu, že se takovými tresty smí vyhrožovat jen sprostým ubožákům a nikoliv statečným vojákům, kteří se musejí stejně ochotně vrhat do takových nebezpečných úkolů, jaký byl svěřen mně, jako do útoků, bitev a všelijakých výpadů. Ačkoliv s sebou nemám trubku ani bílou vlajku, vzhledem k tomu, že naše vojsko ještě není úplně vyzbrojeno ani vystrojeno, musí přece tito vážení pánové i Vaše Lordstvo uznat, že vyslanec, který přichází sjednávat příměří, je nedotknutelný, i když netroubí fanfáry, které nadělají jen zbytečný hluk, a i když nad ním nevlaje bílý prapor, který je zase v podstatě jen kus hadru; nedotknutelnost takového vyjednavače je zaručena jak důvěrou těch, kdo ho posílají, tak i důvěrou samotného vyslance v čestnost těch, k nimž se svým posláním přichází, neboť se musí zcela spolehnout na to, že se vůči osobě, pověřené takovým posláním, zachovají tak, jak jim káží jus gentium[31] a zákony války.“

„Nepřišel jste sem proto, pane, abyste nám dělal kázání o zákonech války,“ odpověděl markýz, „které se na buřiče a povstalce beztak nevztahují; měl bych vás naopak potrestat, že jste tak opovážlivý a bláhový a nabízíte zrádné vyjednávání nejvyššímu soudci pro celé Skotsko, jehož povinností je, aby vás za takový zločin odsoudil k smrti.“

„Pánové,“ řekl kapitán, jemuž se začínal velmi nelíbit směr, kterým se, jak se mu zdálo, jeho vyjednávání s markýzem začínalo brát, „upozorňuji vás, že na vás i s celým vaším majetkem svalí hrabě Montrose odpovědnost za všechny újmy, jež má osoba nebo můj kůň utrpí vaším nepatřičným postupem, a že bude zcela v právu, jestliže se v odvetu za to pomstí na vás a na vašem majetku.“

Tato pohrůžka byla uvítána opovržlivým smíchem a jeden z Campbellovců odpověděl: „Do Lochowa je cesta dlouhá.“ To bylo totiž jejich příslovečné rčení, jež znamenalo, že jejich odedávna dědičné území leží daleko z dosahu útočného nepřítele. „Pánové,“ pokračoval naléhavě a s důrazem nešťastný kapitán, který se nechtěl dát odsoudit, dokud aspoň nevyslechnou celou jeho obhajobu, „já sice nevím, jak dlouhá je cesta do Lochowa, vzhledem k tomu, že jsem tady v tom kraji cizí, ale o to snad tady ani nejde; mám však plnou důvěru, že vám snad stačí jako záruka čestné slovo váženého pána a příslušníka vašeho rodu, sira Duncana Campbella z Ardenvohru, který mě ubezpečil, že se mi nesmí nic stát; a proto vás prosím, abyste uvážili, že porušíte-li zákon, jenž zaručuje bezpečnost vyjednavače o příměří, to jest mé osoby, poškodíte tím velice jeho čest a dobré jméno.“

Zdálo se, že toto sdělení je pro mnohé z pánů novinkou, neboť se začali v ústraní radit, a v obličeji markýze, který velmi dobře dovedl potlačovat všechny vnější projevy prudkých pocitů, se objevil mrzutý a zlostný výraz.

„Zaručil se opravdu sir Duncan z Ardenvohru za bezpečnost tohohle člověka, mylorde?“ otázal se markýze jeden pán.

„Tomu nevěřím,“ odpověděl markýz. „Ale neměl jsem ještě kdy přečíst si jeho list.“

„Buďte tak laskav, mylorde, a učiňte to,“ řekl jiný Campbellovec. „Takovýhle chlap nám přece za to nestojí, abychom zneuctili své jméno.“

„Každá masť páchne, když v ní hnije pošlá moucha,“ řekl jeden duchovní.

„Důstojný pane,“ oslovil ho kapitán Dalgetty, „vzhledem k tomu, že by mi vaše připomínka mohla jen prospět, rád vám to vaše nechutné přirovnání odpouštím; a rovněž promíjím tomu pánovi v červené čapce to ponižující přízvisko chlap, jímž mě tak nezdvořile označil, neboť se na mou osobu vůbec nehodí, leda v tom smyslu, v jakém ho o mně užíval veliký Gustav Adolf, Lev severu, který o mně říkal, že jsem udatný chlap, a právě tak se o mně vyjadřovali i jiní vynikající vojevůdci v Německu i v Nizozemsku. A co se dotýče toho, že se sir Duncan Campbell zaručil za mou bezpečnost, vsadím se o svou vlastní hlavu, že vám to sám potvrdí, až sem zítra přijede.“

„Jestliže sir Duncan opravdu zítra přijede, mylorde,“ řekl jeden z přímluvčích, „bylo by snad škoda, kdybychom vůči tomuhle chudákovi učinili nějaká ukvapená opatření.“

„A mimo to,“ poznamenal jiný, „bych si dovolil dát Vašemu Lordstvu uctivou radu, aby si alespoň přečetlo list rytíře z Ardenvohru a přesvědčilo se, za jakých podmínek sem poslal tohohle majora Dalgettyho, jak si sám říká.“

Seskupili se kolem markýze a tiše spolu rozmlouvali v gaelském i anglickém jazyce. Náčelníci klanů měli velkou patriarchální moc a markýz z Argylu, který byl nadto ještě vybaven značnými právy jako dědičný nejvyšší soudce, měl moc takřka neomezenou.

Jenže i ten nejdespotičtější vládce se musí někdy při výkonu své svrchované moci trochu krotit. Keltští náčelníci nesměli nikdy zapomínat na to, že je jim nezbytně zapotřebí, aby si udrželi přízeň příslušníků svých klanů, kteří pod jejich velením vedli do boje jejich poddané a kteří byli v míru členy jakéhosi poradního sboru pro celý klan. Markýz se domníval, že bude i při této příležitosti nucen vyslechnout námitky poradního sboru zvaného Couroultai, jehož usnesení byla pro klan Campbellovců závazná, a proto se honem z kruhu svých rádců vytratil a dal rozkazy, aby byl zajatec odveden někam do bezpečí.

„Zajatec!“ zvolal Dalgetty a vzpouzel se takovou silou, že by se byl málem vytrhl z rukou těm dvěma horalům, kteří už hezkou chvilku čekali na znamení, aby se ho chopili, a proto stáli těsně za ním. Kapitán by se jim byl snad vskutku vymanil a markýz z Argylu už zbledl, ustoupil o dva kroky zpět a chopil se rukojeti svého meče, jenže několik příslušníků jeho klanu se ochotně a oddaně vrhlo mezi něho a zajatce, jehož pomsty se obával. Horalé měli velkou sílu, takže se jim nešťastný kapitán nemohl ubránit; odebrali mu útočné zbraně, vyvlekli ho ze síně a táhli ho po různých tmavých chodbách k postranní mřížované brance, v níž byla dřevěná dvířka. Ta jim otevřel zakaboněný starý horal s dlouhou bílou bradou a za dvířky se ukázaly velmi příkré a úzké schody, které vedly hluboko dolů. Stráže kapitána postrčily o několik schodů níž a pak ho pustily a nechaly, aby se dotápal až dolů, jak dovede. Pro kapitána to byl nesnadný a dokonce nebezpečný úkol, když strážce přibouchl a zamkl mřížovanou branku i dvířka a vězeň se najednou octl docela potmě.

1. 29 Líbám vám ruce (špaň.). Pozn. překl.

2. 30 Bezodkladně (lat.). Pozn. překl.

3. 31 Mezinárodní právo (lat.). Pozn. překl.

Kapitola XIII

S každým, kdo tady musí dlít,

já velkou lítost mám,

leč by se jenom přišel sem

před smrtí pomodlit.

— Burnsův „Epigram na návštěvu v Inverary“

Když se takto kapitán octl v úplných temnotách a ještě k tomu vůbec nevěděl, kde je, začal po úzkých a rozbitých schodech sestupovat s co největší opatrností; doufal totiž, že snad dole

pod schody nalezne nějaké místečko, kde by mohl spočinout. Ačkoliv dával moc dobrý pozor, přece jen nakonec šlápl vedle a zřítil se z několika zbývajících schodů takovou rychlostí, že neudržel rovnováhu. Na posledním schodě zakopl o hromádku něčeho měkkého, která se pohnula a hlasitě zasténala, a to kapitána tolik vylekalo, že se honem vrhl kupředu, zapotácel se a nakonec dopadl na ruce a na kolena na vlhkou kamennou dlažbu žalářní kobky.

Když se Dalgetty po svém pádu zase vzpamatoval, chtěl nejdříve zvědět, o koho to vlastně zakopl.

„Před měsícem to ještě byl člověk,“ odpověděl mu dutý chraptivý hlas.

„A kdo je to teď?“ ptal se Dalgetty. „A co mu to napadlo, že si lehl na poslední schod a svinul se tam do klubka jako ježek, aby si počestní rytíři, kteří se náhodou octnou v bryndě, kvůli němu rozbili nos?“

„Kdo je to teď?“ opětoval týž hlas. „Je to jen ubohý pařez, kterému usekali jednu větev po druhé a kterému je už docela jedno, kdy ho vyrvou ze země i s kořeny a rozštípou na polena k zatápění.“

„Je mi tě líto, příteli,“ řekl Dalgetty. „Ale patienza[32], jak říkají Španělé. Kdybys byl ležel bez hnutí jako ten pařez, ke kterému se sám přirovnáváš, nemusel jsem si odřít ruce a kolena.“

„A to jsi voják,“ odpověděl jeho spoluvězeň, „když tolik naříkáš, že jsi upadl? Vždyť jsi horší než malé dítě!“

„Voják?“ opáčil kapitán. „A jak jsi to v téhle zatracené tmě poznal, že jsem voják?“

„Vždyť jsem slyšel, jak zařinčel tvůj pancíř, když jsi upadl,“ odpověděl vězeň, „a teď vidím, jak se třpytí. Až budeš v téhle tmě tak dlouho jako já, rozeznáš tady na zemi i slimáčka, tak si tvé oči na tu tmu zvyknou.“

„To bych byl radši, kdyby mi je čert vyloupal!“ prohlásil Dalgetty. „Kdybych tady měl zůstat tak dlouho, byla by mi milejší oprátka na krku, krátká modlitba před smrtí a skok ze žebříku. Ale prosím tě, máš tady aspoň nějaký proviant – máš tady něco k jídlu, můj spolutrpiteli?“

„Dostávám jednou za den chleba a vodu,“ odpověděl vězňův hlas.

„Prosím tě, příteli, dej mi kousek toho chleba,“ řekl Dalgetty. „Doufám, že budeme dobří kamarádi, dokud tady budeme pospolu v téhle hnusné díře.“

„Tamhle v koutě napravo je bochník chleba a džbán vody,“ odpověděl vězeň, „dva kroky od tebe. Jen si to vem všecko, já už ani nestojím o pozemskou potravu.“

Dalgetty nečekal na druhé vyzvání; nalezl bochník a džbán po hmatu a začal žvýkat plesnivý černý ovesný chléb stejně s chutí, jako se předtím pouštěl do lepších pokrmů.

„Tenhle chléb,“ mumlal, neboť měl plná ústa, „není zrovna moc chutný, ale není o moc horší než ten, který jsme dostávali v obležené pevnosti Werben, kde statečný Gustav odrazil všecky útoky slavného Tillyho, toho obávaného starého hrdiny, který porazil dva krále – totiž českého krále Ferdinanda[33] a dánského krále Kristiána. A co se dotýče té vody, která zrovna není moc sladká, rád se jí napiji na to, aby ses odtud brzy dostal, kamaráde, stejně jako já, ale moc bych si přál, kdyby se mohla proměnit v rýnské víno nebo aspoň v šumivé lübecké pivo, už jen proto, abych ti mohl připít něčím lepším.“

Zatím co Dalgetty vedl takové řeči, nezůstávaly mu zuby pozadu za jazykem a brzy pozřel všecky zásoby, jež mu jeho druh v neštěstí buď z dobroty srdce nebo z lhostejnosti tak štědře nabídl, aby mohl ukojit svou žravost. Když ten úkol splnil, zabalil se do pláště, posadil se do kouta kobky, kde se mohl z obou stran opřít o zeď, neboť byl vždycky ctitelem pohodlných křesel s postranními opěradly, jak poznamenal, už od svého mládí, a začal se svého spoluvězně vyptávat.

„Milý příteli,“ řekl, „myslím, že bychom se měli blíž seznámit, když spolu teď musíme sdílet lože a stůl. Já jsem Dugald Dalgetty z Drumthwacketu a tak dále, major u irského pluku věrného králi a zvláštní vyslanec vznešeného a mocného pána, Jamese hraběte Montrose. – Mohl bys mi teď povědět, jak se jmenuješ ty?“

„Co ti to pomůže, když to budeš vědět?“ odvětil jeho zamlklejší druh.

„Dovol, abych to posoudil sám,“ řekl voják.

„No – jmenuji se Ranald MacEagh – totiž Ranald, Syn mlhy.“

„Syn mlhy!“ zvolal Dalgetty. „Já bych spíš řekl syn tmy. Ale řekni mi, Ranalde, když se tedy tak jmenuješ, co tě přivedlo sem do vězení? Jak ses sem k čertu dostal?“

„Pro své zločiny a protože mě stihlo neštěstí,“ odpověděl Ranald. „Znáš rytíře z Ardenvohru?“

„Ano, znám toho váženého pána,“ odvětil Dalgetty.

„A nevíš snad, kde teď je?“ ptal se Ranald.

„Dnes se postí na svém hradě,“ odpověděl vyslanec, „aby mohl zítra zasednout k hostině v Inverary. Kdyby ten svůj záměr náhodou snad neuskutečnil, bylo by to pro mne na pováženou, protože by se mohl můj pobyt na tomto světě dost zkrátit.“

„Oznam mu tedy, že je tady jeho nejhorší nepřítel a nejlepší přítel, který ho prosí, aby se za něj přimluvil,“ řekl Ranald.

„Věru, radši bych mu vyřídil nějaký méně záhadný vzkaz,“ odpověděl Dalgetty. „Sir Duncan nepatří k lidem, kteří si potrpí na hádanky, a já bych si s ním nechtěl zahrávat.“

„Zbabělý Sasíku,“ osopil se vězeň, „řekni mu tedy, že jsem ten havran, který se před patnácti lety vrhl na jeho opevněný hrad a na zástavy, které tam zanechal – že jsem ten lovec, který vypátral vlčí brloh ve skalách a pobil jeho potomky – že jsem vůdce té tlupy, která přepadla Ardenvohr – včera tomu bylo patnáct let – a povraždila jeho děti.“

„Věru, milý příteli,“ pravil Dalgetty, „jestli nemáš nějaké lepší doporučení, kterým by sis mohl sira Duncana naklonit, radši bych se za tebe nepřimlouval, vzhledem k tomu, že jsem pozoroval, že i němá tvář se rozzuří na každého, kdo násilně vztáhne ruku na její potomky, neřku-li rozumná lidská bytost, když někdo ublíží jejím mláďatům. Ale buď tak laskav, prosím tě, a pověz mi, jestli jsi na ten hrad podnikl útok z pahorku, který se jmenuje Drumsnab; já totiž tvrdím, že by to byla nejvýhodnější útočná pozice proti hradu, kdyby na ní sir Duncan nedal postavit baštu.“

„Vyšplhali jsme se na tu příkrou skálu po žebřících, které jsme si udělali z mladých stromků,“ odpověděl vězeň; „ty nám spustil dolů příslušník našeho klanu, který se s námi spikl a už půl roku byl ve službách na hradě, jen aby se dočkal té noci, kdy jsme mohli vykonat svou pomstu. Když jsme tam viseli mezi nebem a zemí, houkala nám sova kolem uší, pod námi burácel příboj vln, které se tříštily o úpatí skály a rozbily nám náš člun, ale nikdo z nás neztratil odvahu. Ráno zbyly jen krev a popel tam, kde před západem slunce byly pokoj a radost.“

„To bylo opravdu pěkné přepadení, Ranalde MacEaghu, byl to velmi dobrý výpad a provedli jste jej dost odvážně. Ale já bych byl přesto na hrad radši zaútočil z toho malého pahorku, který se jmenuje Drumsnab. Váš způsob válčení se však hodně příčí válečným pravidlům, Ranalde, a velmi se podobá tomu, jak válčí Skythové, Turci, Tataři a jiné asijské národy. – Ale co zavdalo příčinu k té válce, příteli – co bylo, abych tak řekl, její teterrima causa[34]? Pověz mi to, Ranalde.“

„MacAulayovci a jiné západní klany se na nás tolik tlačily,“ odpověděl Ranald, „že jsme se už necítili bezpečni na svém území.“

„Aha!“ řekl Dalgetty. „Pamatuji se tak trochu, že jsem o tom už něco slyšel. Nedali jste kus chleba se sýrem do úst jednomu muži, který už neměl žaludek, aby to mohl strávit?“

„Tys tedy už slyšel,“ otázal se Ranald, „jak jsme se pomstili na tom pyšném správci královských lesů?“

„Zdá se mi, že ano,“ odpověděl Dalgetty, „a nebylo to tak dávno. To byl povedený žert, když jste té mrtvole nacpali do huby chleba, jenže pro civilizovaný vkus trochu drsný a divoký, neřku-li, že bylo toho chleba se sýrem snad přece jen škoda. V obležených pevnostech a na pochodech jsem zažil už takový hlad, Ranalde, že by byl možná leckterému vojákovi zachránil život ten kus tvrdého chleba, který jste nacpali do huby té mrtvé kotrbě.“

„Sir Duncan nás přepadl a můj bratr byl zabit,“ pokračoval MacEagh. „Jeho hlava se sušila na tom cimbuří, kam jsme se šplhali – a já jsem přísahal pomstu a takovou přísahu jsem ještě nikdy nezrušil.“

„To je možné,“ řekl Dalgetty, „a každý pořádný voják rád přizná, že pomsta je sladká. Jenže nechápu, jak by tohle vyprávění mohlo sira Duncana pohnout, aby se za tebe přimluvil, ledaže by snad mohl markýze požádat, aby změnil rozsudek, a místo co by tě dal jednoduše pověsit, aby tě dal třeba lámat na kole a krájet plužním krojidlem, zkrátka aby tě nějakým podobným zdlouhavým způsobem dal umučit k smrti. Kdybych byl na tvém místě, Ranalde, radši bych se k siru Duncanovi ani nehlásil, nechal bych si tohle všecko pro sebe a klidně bych umřel uškrcením, jako se to stalo už tvým předkům.“

„Jen poslouchej dál, cizinče,“ pokračoval horal. „Sir Duncan z Ardenvohru měl čtyři děti. Tři jsme usmrtili dýkami, ale to čtvrté je na živu; a jistě by dal víc za to, kdyby mohl pohoupat na kolenou to čtvrté dítě, které je živé, než kdyby mi polámal mé staré kosti, kterým je už všecko jedno, ať si na nich zchladí zlost tím nejukrutnějším způsobem. Když se mi zachce vyřknout jen jediné slovo, mohl bych proměnit den jeho půstu a zbožného modlení v den díkůvzdání a radovánek a lámání chleba. Ó, však to vím, neboť i mé srdce truchlí! Můj malý Kenneth, který se honí za motýly na březích Avonu, je mi dražší než těch deset synů, kteří trouchnivějí v zemi nebo jsou vydáni na pospas dravým ptákům.“

„Předpokládám, Ranalde,“ vyptával se ho Dalgetty dál, „že ti tři pěkní chlapíci, které jsem viděl tam dole na tržišti pověšené za hlavu jako nasolené tresky, jsou snad tví příbuzní?“

Chvíli bylo ticho, potom horal odpověděl velmi pohnutým hlasem: „To byli mí synové, cizinče – to byli mí synové! – krev mé krve – kosti z mých kostí! – mrštní – rychlí – výteční střelci – které nepřítel nikdy nepřemohl, dokud je nezdolali synové Diarmidovi, poněvadž byli v přesile! Proč mi na tom tolik záleží, abych je přežil? Až budou starý pařez vytrhávat i s kořeny ze země, nebude cítit tak velkou bolest, jakou prožíval, když mu osekávali jeho pěkné větve. Ale Kenneth musí být vycvičen, aby nás dovedl pomstít – mladý orel se musí naučit od starého, jak se má vrhat na své nepřátele. Jen kvůli němu si chci vykoupit život a svobodu, když prozradím rytíři z Ardenvohru své tajemství.“

„Svého cíle bys mohl dosáhnout snáz,“ ozval se třetí hlas, který se vmísil do jejich rozmluvy, „kdybys to tajemství prozradil mně.“

Všichni horalé jsou pověrčiví. „Nepřítel lidstva je mezi námi!“ zvolal Ranald a vyskočil na nohy. Řetězy, jimiž byl spoután, zařinčely, když vstal a uskočil co nejdál od místa, odkud se hlas ozval, pokud stačila délka řetězů. Kapitán Dalgetty, na něhož Ranaldovo zděšení působilo trochu nakažlivě, začal v jakési mnohojazyčné hantýrce opakovat všechna zaklínadla, jaká kdy slyšel, jenže si z žádného nemohl připamatovat víc než několik slov.

„In nomine Domini[35], jak jsme říkávali na Mareschalově koleji – Santissima madre di Dios[36], jak říkají Španělé – Alle guten Geister loben den Herrn[37], jak to stojí v tom nábožném žalmu v překladu doktora Luthera –“

„Přestaňte s těmi zaklínadly!“ okřikl ho tentýž hlas, který se prve ozval. „Je vám asi divné, odkud jsem se tady mezi vámi vzal, ale jsem obyčejný smrtelník jako vy, a snad vám mohu být ve vašich nesnázích nějak nápomocen, jestliže vám vaše pýcha nezabrání, abyste poslechli mé rady.“

Při těch slovech cizí muž odkryl svítilnu, kterou zastíral cípem pláště, a Dalgetty mohl v jejím slabém světle rozeznat jen tolik, že ten, kdo se tak tajuplně připojil k jejich společnosti a vmísil se do jejich rozmluvy, má vysokou postavu a je oblečen v livreji markýzova služebnictva. Dalgetty se mu nejdřív podíval na nohy, ale neuviděl místo nich rozpolcené paznehty, jimiž se podle skotských bájí vyznačuje ďábel, ani koňská kopyta, podle nichž ho zase poznávají v Německu. Potom se neznámého nejdřív zeptal, jak se k nim dostal.

„Protože kdybys byl přišel dveřmi, byli bychom jistě slyšeli vrzání těch zrezivělých zamřížovaných vrat,“ řekl Dalgetty. „A jestli ses protáhl klíčovou dírkou, potom si nám vykládej, co chceš, ale věru nejsi způsobilý, aby ses dal naverbovat mezi obyčejné smrtelníky.“

„To tajemství vám neprozradím,“ odpověděl neznámý, „dokud se mi napřed nesvěříte vy se svým tajemstvím. Možná, že se pak dám pohnout, abych vás pustil ven stejnou cestou, kudy jsem sem přišel.“

„Klíčovou dírkou by to tedy nešlo,“ řekl kapitán Dalgetty, „protože by v ní můj pancíř uvízl, i kdyby jí snad prošla má přilba. Co se dotýče toho tajemství, já sám opravdu žádné nemám, a co se dotýče jiných lidí, znám jich jen moc málo. Ale řekni nám, jaká tajemství bys chtěl znát; čili, jak říkával profesor Snufflegreek na Mareschalově koleji v Aberdeenu: mluv, abych věděl, s kým mám tu čest.“

„S vámi si promluvím až potom,“ odpověděl neznámý a obrátil svítilnu tak, aby se její světlo zcela soustředilo na divokou vyhublou tvář a postavu Ranalda MacEagha, který se přitiskl na zeď žalářní kobky, a zdálo se, že si dosud není zcela jist, zda jejich host je opravu živá bytost.

„Něco jsem ti přinesl, příteli,“ oslovil ho neznámý chlácholivě, „aby sis trochu přilepšil; jestliže máš zítra zemřít, není to ještě důvod, že by ses neměl dnes večer dobře pomět.“

„Rozhodně ne – ba naopak,“ odpověděl kapitán Dalgetty a honem začal vybalovat obsah malého košíku, který neznámý vytáhl zpod svého pláště, kdežto horal, buď z podezřívavosti nebo z opovržení, si těch dobrot vůbec nevšímal.

„Na tvé zdraví, příteli,“ řekl kapitán, který zatím shltl pořádný kus pečeného kůzlete a právě si přihýbal z láhve plné vína. „Jak se jmenuješ, milý příteli?“

„Murdoch Campbell,“ odvětil sluha. „Jsem lokaj markýze z Argylu a někdy také zastupuji žalářníka.“

„To ti tedy znovu připíjím na zdraví, Murdochu,“ řekl Dalgetty, „jestli se opravdu tak jmenuješ; buď hodně dlouho živ a zdráv! Tohle víno je asi calcavella. Poslouchej, milý Murdochu, věř mi nebo ne, ty si zasloužíš, aby z tebe udělali vrchního žalářníka, protože se v tom mnohem líp vyznáš, jak máš krmit urozené a počestné kavalíry, než ten tvůj nadřízený. On si myslí, že můžeme být živi o chlebu a vodě, ten lotr! Vždyť by tím mohla utrpět pověst tady toho žaláře váženého pana markýze! Ale vidím, že by sis rád pohovořil s mým přítelem Ranaldem MacEaghem. Nevšímej si mne, já vám vůbec nebudu překážet. Uklidím se s košíkem tamhle do kouta a ručím ti za to, že mé čelisti nadělají dost rámusu, aby vás mé uši nemohly slyšet.“

Starý válečník však přesto natahoval uši, jak dovedl, aby zaslechl co nejvíc z jejich rozmluvy, čili, jak si v duchu řekl, „sklopil uši až na krk jako Gustav, když uslyší, jak se otáčí klíč v zámku bedny se zrním“. Poněvadž kobka byla hodně těsná, mohl snadno vyslechnout tuto rozmluvu:

„Uvědomuješ si, Synu mlhy,“ tázal se Campbell, „že se odtud jakživ nedostaneš, leda na šibenici?“

„Ti, kdo jsou mi nejdražší,“ odpověděl MacEagh, „odešli ze světa stejnou cestou.“

„Ty bys tedy neudělal nic,“ ptal se Murdoch, „aby ses tomu vyhnul?“

Vězeň se zkroutil v řetězech, než mu odpověděl.

„Udělal bych mnoho, ne abych si zachránil život, ale kvůli té zástavě, kterou jsem zanechal v údolí Avonu.“

„A co bys tedy udělal, abys odvrátil svou poslední hodinku?“ ptal se znovu Murdoch. „Nezáleží mi na tom, proč bys ji chtěl odvrátit.“

„Udělal bych všecko, co může udělat muž, který se chce dál zvát mužem.“

„Ty se chceš zvát mužem,“ řekl Murdoch, „ty, který jsi napáchal takové zvlčilé zločiny?“

„Ano, chci,“ odpověděl psanec. „Jsem zrovna tak muž, jako byli mí předkové – dokud jsme se halili do pláště míru, byli jsme beránci – strhli jste jej z nás a udělali jste z nás vlky. Dejte nám naše chýše, které jste spálili, naše děti, které jste povraždili, naše ovdovělé ženy, které jste nechali umřít hladem – sejměte z šibenic a z kůlů znetvořené mrtvoly a vybělené lebky našich příbuzných – rozkažte jim, aby žili, a dejte nám pokoj, a zas budeme vaši pokojní sousedé a bratři –, ale až do té doby nás bude dělit temná clona smrti, krve a vzájemných křivd.“

„Neuděláš tedy nic, aby ses dostal na svobodu?“ otázal se znovu Campbell.

„Udělám všecko – ale nikdy se neprohlásím za přítele vašeho rodu,“ odpověděl MacEagh.

„My opovrhujeme přátelstvím banditů a lupičů,“ prohlásil Murdoch, „a nikdy bychom se tak nesnížili, abychom je přijali. – Jako odplatu za to, když tě pustím na svobodu, chci se od tebe dozvědět, kde se teď zdržuje dcera a dědička rytíře z Ardenvohru.“

„Abyste ji mohli provdat za nějakého žebráckého příbuzného vašeho velkého náčelníka,“ odpověděl Ranald, „jako jste to udělali už jednou, synové Diarmidovi! Což se v údolí Glenorquhy ještě dnes nerozléhá volání hanba! a proklínání za to, jak byla násilím odvlečena bezmocná dívka, kterou její příbuzní doprovázeli k panovnickému dvoru? Což ji její průvodci nemuseli ukrýt pod kotlem, kolem něhož pak bojovali tak dlouho, dokud žádný z nich nezůstal na živu, aby o tom mohl vyprávět? Což ta dívka nebyla odvlečena sem na hrad a potom provdána za bratra MacCalluma Mora, a to všecko jen proto, že měla zdědit velké panství?“

„I kdyby to bylo pravda,“ řekl Murdoch, „dostalo se jí tím sňatkem jistě vyšší pocty, než jakou by jí byl mohl udělit král Skotů. Ale tohle je něco docela jiného. Dcera sira Duncana z Ardenvohru je z naší krve, není nám cizí; a kdo má tedy větší právo, aby znal její osud, než MacCallum More, náčelník jejího klanu?“

„To on tě tedy pověřil, abys to vyzvěděl?“ tázal se psanec. Markýzův sluha přisvědčil.

„A neuděláte té dívce nic zlého? – Já jsem jí už ublížil dost.“

„Nic zlého, čestné slovo muže a věřícího křesťana,“ odpověděl Murdoch.

„A já mám dostat za odměnu život a svobodu?“ ptal se dále Syn mlhy.

„Taková je naše úmluva,“ odvětil Campbell.

„Věz tedy, že dítě, které jsem ze soucitu zachránil, když jsme přepadli a vypálili hrad sira Duncana z Ardenvohru, přijali jsme za své a vychovali jako svou vlastní dceru, ale pak jsme byli v Ballenduthilském průsmyku poraženi tím vtěleným ďáblem a zapřisáhlým nepřítelem našeho rodu, Allanem MacAulaym, řečeným Krvavá ruka, a vojenskou jízdou z Lennoxu, které velel dědic Menteithův.“

„Nechali jste ji tedy padnout do rukou Allanovi Krvavé ruce?“ ptal se Murdoch. „Tu dívku, kterou tvůj rod přijal za svou? Pak její krev zbrotila jeho dýku, a tys mi nepověděl nic, co by ti mohlo zachránit život.“

„Jestli můj život závisí na tom, zda je ona na živu,“ odpověděl psanec, „nemůže se mi nic stát, protože ta dívka žije. Není však zdaleka tak jistý, jestliže závisí na planém slibu syna Diarmidova.“

„Ten slib tě nezklame,“ řekl Campbell, „můžeš-li mě ujistit, že dívka opravdu žije a kde ji nalezneme.“

„Na hradě Darnlinvarachu,“ odvětil Ranald MacEagh. „Žije tam pod ménem Annota Lyle. Často jsem o ní slýchal od svých příbuzných, kteří se odvažují do našich rodných lesů, a není to dlouho, co jsem ji spatřil na vlastní oči.“

„Ty!“ zvolal užasle Murdoch. „Ty, náčelník Synů mlhy, ses odvážil do takové blízkosti vašeho zapřisáhlého nepřítele?“

„Synu Diarmidův, odvážil jsem se ještě něčeho nebezpečnějšího,“ odpověděl psanec. „Dostal jsem se až do hradní síně v přestrojení za harfeníka od divokého pobřeží Skianachu. Chtěl jsem vrazit dýku do těla MacAulaymu Krvavé ruce, před nímž se náš rod chvěje hrůzou, ať by mě potom stihl osud, jaký by mi Bůh přisoudil. Ale když jsem měl už ruku na rukojeti dýky, spatřil jsem Annotu. Dotýkala se prsty strun harfy a zpívala píseň o Synech mlhy, které se naučila ještě v dobách, kdy pobývala mezi námi. V té písni se ozývalo veselé šumění zelených lesů, v nichž jsme kdysi žili, a slyšel jsem v ní hukot našich dravých bystřin. Ruka mi sklesla, zřídla mých očí se otevřela a já jsem zapomněl, že jsem se ještě před chvílí chtěl mstít. – A teď řekni, synu Diarmidův, vykoupil jsem si život?“

„Ano,“ odpověděl Murdoch, „jestliže jsi mi pověděl pravdu; ale jak mi to můžeš dokázat?“

„Nebe a země mi buďte svědky!“ zvolal psanec. „On už hledá způsob, jak by se ze svého slibu vykroutil!“

„To ne,“ odvětil Murdoch. „Já splním všecko, co jsem ti slíbil, když se přesvědčím, že jsi mluvil pravdu. – Teď musím promluvit několik slov s tvým spoluvězněm.“

„Úlisný a zrádný – vždycky úlisný a zrádný,“ zabručel vězeň a znovu se vrhl na dlažbu kobky.

Kapitán Dalgetty vyslechl každé slovo jejich rozmluvy a v duchu si při tom vedl svou: U kata, co mi ten lstivý chlap asi chce? Ode mne se přece nemůže dozvědět o žádném dítěti; já sám žádné nemám, aspoň pokud je mi známo, a o dětech jiných lidí věru nic nevím. Ale jen ať se vyptává – já mu ukážu, že mu to dá hodně manévrování, než takového starého vojáka obejde z boku.

A Dalgetty se obezřetně, ale beze strachu připravil na útok, jako kdyby měl s kopím v ruce hájit průlom v obranné čáře.

„Vy jste přece muž znalý světa, kapitáne Dalgetty,“ řekl Murdoch Campbell, „a jistě znáte naše staré skotské přísloví: něco za něco, které platí u všech národů a v každém vojsku.“

„To bych je opravdu měl trochu znát,“ odpověděl Dalgetty, „protože kromě turecké říše je v Evropě málo mocností, v jejichž vojsku bych nebyl sloužil; někdy jsem si myslel, že bych to mohl zkusit u Bethlema Gabora nebo u janičářů.“

„Jako člověk zkušený a bez předsudků mi tedy jistě ihned porozumíte,“ pokračoval Murdoch, „když vám řeknu, že se můžete dostat na svobodu, jestliže mi podle pravdy a bez vytáček odpovíte na několik zcela nezávažných otázek, které se týkají těch pánů, od nichž přicházíte; jaké konají přípravy; kolik mužů mají ve zbrani a jak jsou vyzbrojeni; a jaký mají válečný plán, jestli o něm náhodou něco víte.“

„A to se mne ptáš jen tak ze zvědavosti?“ tázal se Dalgetty. „Nebo máš nějaký důvod, proč se to chceš dozvědět?“

„Vůbec žádný,“ odpověděl Murdoch. „Copak by jejich válečné plány mohly zajímat takového chudáka, jako jsem já?“

„Ptej se tedy,“ řekl kapitán, „a já ti budu peremptorie odpovídat.“

„Kolik tak asi je na pochodu Irů, kteří se mají připojit k vojsku toho zločince Jamese Grahama?“

„Asi tak deset tisíc,“ odpověděl kapitán Dalgetty.

„Deset tisíc!“ zvolal zlostně Murdoch. „Vždyť víme, že se jich na Ardnamurchanu nevylodily ani dva tisíce!“

„Víš toho tedy o nich víc než já,“ poznamenal s klidem kapitán Dalgetty. „Já jsem je neviděl a nepočítal a nevím ani, jestli jsou ozbrojeni.“

„A kolik se dá čekat, že bude asi tak čítat mužstvo klanů, které se k němu přidají?“

„Jistě co nejvíc,“ odvětil kapitán.

„Vaše odpovědi jsou vyhýbavé, pane,“ řekl Murdoch. „Mluvte jasně: budou mít pět tisíc mužů?“

„Tak asi něco kolem,“ odvětil Dalgetty.

„Nezahrávejte si se mnou, pane, mohlo by vás to stát život!“ pohrozil mu vyslýchající. „Stačí, když zahvízdnu, a v deseti minutách se bude vaše hlava houpat u hradní brány.“

„Upřímně řečeno, Murdochu,“ řekl kapitán, „myslíš, že je to rozumné takhle se mne vyptávat na vojenská tajemství té strany, do jejíchž služeb jsem se dal získat na celou dobu, než skončí to válečné tažení? Kdybych ti prozradil, jak máte Montrose porazit, co bude s mým platem, vedlejšími důchody a nadějí na kořist?“

„A já vám zase povím,“ odpověděl Campbell, „že budete-li takhle zatvrzelý, celé to vaše válečné tažení začne a skončí pochodem ke špalku u hradní brány, který je tam připraven pro takové světoběžníky, jako jste vy. Ale když mi na mé otázky odpovíte podle pravdy, přijmu vás do svých – totiž do služeb MacCalluma Mora.“

„Měl bych v jeho službách dobrý plat?“ otázal se Dalgetty.

„Dvojnásobný plat, než jaký dostáváte od tamtěch, když se vrátíte k Montrosovi a budete tam jednat podle pokynů mého pána.“

„Škoda, že jsem se s tebou neseznámil dřív, než jsem se přidal k Montrosovi,“ řekl Dalgetty a tvářil se, jako by vážně přemýšlel.

„Nemusíte litovat, protože teď vám mohu nabídnout ještě výhodnější podmínky,“ odvětil Campbell, „ovšem za předpokladu, že budete sloužit věrně.“

„To jest, že budu věrně sloužit vám a že zradím Montrose?“ otázal se kapitán.

„Že budete věrně sloužit naší víře a spravedlivé věci,“ odvětil Murdoch, „neboť tím bude posvěcena každá lest, jíž se třeba v této službě dopustíte.“

„A co ten tvůj markýz z Argylu – kdybych snad přece chtěl vstoupit do jeho služeb – je to hodný pán?“ ptal se Dalgetty.

„Neznám hodnějšího,“ odpověděl Campbell.

„A je k svým důstojníkům štědrý?“ ptal se kapitán dál.

„Má nejštědřejší ruku v celém Skotsku,“ odvětil Murdoch.

„A plní čestně své závazky?“ pokračoval Dalgetty.

„Na celém světě není čestnější muž,“ řekl Murdoch.

„Jakživ jsem ještě o něm neslyšel takovou chválu,“ prohlásil Dalgetty. „Jistě markýze dobře znáš – či možná, že jsi sám markýz z Argylu!“ Vrhl se znenadání na šlechtice v přestrojení a zvolal: „Pane z Argylu, zatýkám vás ve jménu krále Karla, protože jste zrádce! A jestli se opovážíte volat o pomoc, zakroutím vám krk!“

Kapitán zaútočil na Argyla tak náhle a nečekaně, že ho snadno srazil na dlažbu žalářní kobky; levou rukou ho přitiskl k zemi a pravou ho chytil za krk a byl by ho uškrtil, kdyby se byl jen pokusil zavolat o pomoc.

„Pane z Argylu,“ řekl, „teď jsem zase na řadě já, abych vám diktoval podmínky kapitulace. Když mi ukážete ten tajný východ, kterým jste se sem dostal, uniknete smrti pod podmínkou, že tady zůstanete jako můj locum tenens[38], jak jsme říkávali na Mareschalově koleji, dokud se váš žalářník nepřijde podívat na své vězně. Jestliže mé podmínky odmítnete, pak vás nejdřív uškrtím – tomu umění jsem se totiž naučil od jednoho polského hajduka, který sloužil jako otrok v serajlu tureckého sultána – a potom se odtud stejně nějak dostanu.“

„Lotře! Já jsem ti chtěl šlechetně pomoci na svobodu a ty mě chceš za to zabít?“ zachrčel Argyle.

„Za to ne, mylorde,“ odpověděl Dalgetty, „ale předně abych Vaše Lordstvo poučil, co káže jus gentium, jak se máte chovat k urozeným pánům, kteří vás navštíví s listem, zaručujícím bezpečnost; a za druhé abych vám ukázal, jak je nebezpečné nabízet čestnému vojákovi takové hanebné podmínky a lákat ho, aby zradil svůj prapor, dokud nevypršela lhůta, na kterou se zavázal pod ním sloužit.“

„Ušetř mi život,“ řekl Argyle, „a já udělám všecko, co žádáš.“

Dalgetty nepustil markýzův krk, jejž pevně svíral pravicí, naopak, ještě mu jej stiskl trochu víc, když mu kladl otázky, a povolil sevřenou ruku vždycky jen natolik, aby mu markýz mohl odpovědět.

„Kde je tajný vchod do žaláře?“ ptal se ho.

„Posviť si lucernou tamhle do kouta napravo od sebe a uvidíš tam železné péro,“ odpověděl markýz.

„Dobrá. A kam se tamtudy dostanu?“

„Do mých soukromých komnat dveřmi zakrytými kobercem,“ odvětil poražený markýz.

„A jak se odtamtud dostanu k hradní bráně?“

„Přes hlavní galerii, předsíň, čekárnu, kde je plno lokajů, přes síň, kde jsou stráže –“

„Zkrátka, kde je všude spousta vašich vojáků, stoupenců a sloužících? – Tamtudy by to asi nešlo, mylorde; ale nemáte nějakou tajnou chodbu k bráně, tak jako sem do žaláře? Vídal jsem takové tajné chodby na všelijakých hradech v Německu.“

„Dá se tam projít kaplí,“ odpověděl markýz, „kam vedou dveře z mých komnat.“

„A na jaké heslo mě propustí z brány?“

„Leviho meč,“ odvětil markýz. „Ale jestli něco dáš na mé čestné slovo, půjdu s tebou, provedu tě mimo všecky stráže a pustím tě na svobodu s průvodním listem.“

„Možná, že bych se na vaše čestné slovo spolehl, mylorde, kdybyste neměl na krku modřiny z toho, jak vás škrtím, ale takhle beso los manos a usted, jak říkají Španělé. Ten průvodní list mi však můžete dát – máte ve svých komnatách papír a pero?“

„Ovšem, i ty průvodní listy tam jsou, jen je vyplnit a podepsat. Ihned vás tam doprovodím,“ nabídl se markýz.

„To by byla pro takového obyčejného smrtelníka, jako jsem já, příliš velká čest,“ odpověděl Dalgetty. „Vaše Lordstvo tedy zůstane pod dozorem mého hodného přítele Ranalda MacEagha, a proto mi dovolte, abych vás k němu odtáhl, má totiž trochu krátký řetěz. – Milý Ranalde, vidíš, jak to s námi dopadá. Nepochybuji o tom, že naleznu způsob, jak bych ti pomohl na svobodu. Zatím to udělej tak jako já: přimáčkni pořádně tady tomu vznešenému a mocnému vládci ruku na průdušnici pod krajkovou náběrou, a jestli se bude vzpouzet nebo křičet, neboj se a smáčkni mu krk ještě víc; i kdyby to snad mělo být až ad deliquium[39], Ranalde, to jest, i kdyby měl ztratit vědomí, na tom nezáleží, protože on tě chtěl připravit o hlavu a mně chystal ještě horší smrt.“

„Jestli se pokusí promluvit nebo bránit se,“ řekl Ranald, „zemře mou vlastní rukou.“

„Tak je to správné, Ranalde – jsi důvtipná hlava! – Takový přítel, který pochopí každou narážku, stojí věru za milion!“

Dalgetty dal takto markýze na starost svému novému spojenci a stiskl péro ve zdi, při čemž se dokořán otevřela tajná dvířka; měla tak dobře přibroušené a namazané veřeje, že při tom ani trochu nezaskřípala. Na druhé straně byla dvířka zabezpečena velmi silnými závorami a mřížemi a na zdi vedle nich viselo několik klíčů, jimiž se patrně odmykaly okovy. Odtamtud vedly dutou hradní zdí úzké schody vzhůru a končily, jak ho markýz správně poučil, u dveří do jeho soukromých komnat, které byly zastřeny kobercem.

Ve starých feudálních hradech bývaly často takové tajné schody a dveře, nebo umožňovaly hradnímu pánovi, podobně jako Dionysiovi, aby vyslechl rozhovory svých vězňů nebo aby je mohl v přestrojení navštívit, když se mu zachtělo; jak jsme právě viděli, skončilo podobné dobrodružství pro Gillespe Grumacha dost nepříjemně. Když se kapitán napřed přesvědčil, že v komnatě za dveřmi nikdo není, a zjistil, že je vzduch čistý, vešel dovnitř, honem chytl nevyplněný průvodní list, jichž tam na stole leželo několik, a pero a inkoust, při čemž se zároveň zmocnil markýzovy dýky a hedvábné šňůry od závěsu na dveřích, a znovu sestoupil do sklepení, chvilku poslouchal u dvířek a slyšel, jak markýz přiškrceným hlasem MacEaghovi slibuje hory doly, když mu dovolí, aby volal na poplach. „Ani za celý les plný zvěře – ani za tisíc kusů dobytka,“ odpovídal zbojník, „ani za všechna území, která kdy nazývala Diarmidova syna svým pánem, nikdy nezruším slib, který jsem dal muži v železném pancíři.“

„Muž v železném pancíři ti je za to vděčný, MacEaghu,“ řekl Dalgetty, který zatím vstoupil, „a tady ten vznešený lord ti za to bude také vděčný; ale nejdřív musí vepsat do tohohle průvodního listu jména majora Dugalda Dalgettyho a jeho průvodce, nebo mu já vystavím průvodní list na onen svět.“

Markýz list vyplnil a podepsal v matné záři svítilny, jak mu voják nařídil.

„A teď, Ranalde,“ pokračoval Dalgetty, „svlékni svůj svrchní šat – odlož svůj pléd, Ranalde, neboť do něho zahalím MacCalluma Mora a udělám z něho na chvíli Syna mlhy. Musím vám do něho zabalit i hlavu, mylorde, abyste nemohl předčasně křičet o pomoc. – Tak, teď jsem ho zabalil důkladně – ruce dolů, nebo vás, přisámbůh, bodnu do srdce vaší vlastní dýkou! – a teď vás dokonce svážu hedvábnou šňůrou, jak se pro takového vznešeného pána sluší. – Tak, a teď se už ani nehne, dokud ho někdo nepřijde vysvobodit. A jestli nám objednal večeři na hodně pozdní dobu, Ranalde, dobře na něj, ať si tu hladoví. Ranalde, v kolik hodin přicházel obyčejně žalářník?“

„Nikdy nechodil dřív, než slunce zapadlo do moře,“ odpověděl MacEagh.

„Máme tedy k dobru tři hodiny, příteli,“ řekl opatrný kapitán. „Musíme se vynasnažit, abychom se zatím dostali na svobodu.“

Ihned si začal prohlížet řetěz, jímž byl Ranald připoután. Odemkl zámek, který jej uzavíral, jedním z klíčů, jež visely za tajnými dvířky a byly tam patrně proto, aby markýz mohl, když se mu zlíbí, svého vězně pustit na svobodu nebo odstranit jinam, aniž k tomu potřeboval žalářníka. Psanec si protáhl ochablé paže a vyskočil z dlažby žaláře u vytržení nad tím, že je opět volný.

„Vezmi si ten lokajský kabát, který měl náš vznešený vězeň na sobě,“ nařídil mu kapitán Dalgetty, „obleč si jej a pojď v patách za mnou.“

Psanec uposlechl. Vystoupili po tajných schodech, když napřed za sebou přibouchli dvířka, a tak se v bezpečí dostali do markýzových komnat.

1. 32 Jen strpení! Jakáž pomoc! (špaň. zkomolenina). Pozn. překl.

2. 33 Správně by mělo být: Bedřicha Falckého (tzv. „zimní král“, kterého porazil Tilly, vrchní velitel vojsk německého císaře Ferdinanda Habsburka, v bitvě na Bílé hoře 8. listopadu 1620). Pozn. překl.

3. 34 Zlá, hanebná věc (lat.). Pozn. překl.

4. 35 Ve jménu Páně (lat.). Pozn. překl.

5. 36 Nejsvětější matko Boží (it. správně: Dio). Pozn. překl.

6. 37 Chvalte Hospodina, stvoření nebeská (něm.). Pozn. překl.

7. 38 Náměstek (lat.). Pozn. překl.

8. 39 Do bezvědomí (lat.). Pozn. překl.

Kapitola XIV

Tady byl vchod, zde schody – kudy dál?

Však komu souzeno je zhynout na souši,

ten chrabře, směle na moře se vydá

bez mapy, kompasu a lodivoda.

— Brennovaltská tragédie

„Podívej se, kde je tajný vchod do kaple, Ranalde,“ řekl kapitán, „a já si zatím honem prohlédnu tady ty věci.“

Při těch slovech uchopil do jedné ruky svazek Argylových nejtajnějších listin a do druhé zlatý měšec; obojí bylo v zásuvce bohatě vykládané skříně, jež byla otevřená, a tak nemohl odolat, aby se do ní nepodíval. Neopomněl se též zmocnit meče a bambitek i s prachovnicí a koulemi, jež visely na zdi. „Každý poctivý rytíř se má postarat, aby získal cenné vědomosti a kořist,“ pokračoval zkušený voják a nacpal si to všechno do kapes. „Ty vědomosti pro svého velitele a to druhé pro sebe. Tenhle meč má značku Andrea z Ferrary a bambitky jsou rozhodně lepší než moje. Poctivá směna není přece krádež. Ohrožovat život zkušených vojáků a ještě k tomu takhle svévolně, to se nevyplácí, mylorde z Argylu! – Pomalu, pomalu, Ranalde; kam se ženeš, moudrý Synu mlhy?“

Byl vskutku nejvyšší čas, aby zabránil MacEaghovi v jeho počínání, neboť Ranald nemohl tajný východ hned nalézt a hleděl se honem odtamtud nějak dostat, jak se zdálo; proto chytil meč a štít a chtěl vyjít na hlavní galerii bezpochyby s úmyslem, že si násilím proklestí cestu ven, ať se setká s jakýmkoliv odporem.

„Stůj, nebo jsi synem smrti!“ pošeptal mu Dalgetty a chytil ho za rameno. „Musíme se odtud dostat co možná nepozorovaně. Tady ty dveře zavřeme na závoru, aby si mysleli, že si MacCallum nepřeje být vyrušován – tak, a teď se dám do pátrání po těch tajných dveřích.“

Kapitán na několika místech odhrnul koberce, jež visely na zdích, a nakonec ty tajné dveře objevil a za nimi úzkou točitou chodbu, na jejímž konci zase byly dveře, kterými se bezpochyby vcházelo do kaple. Velmi nemile ho však překvapilo, když za těmi druhými dveřmi uslyšel hlaholivý hlas duchovního, který právě kázal.

„Ten padouch nám doporučil pěkný tajný východ! Mám silné pokušení vrátit se zpátky a zakroutit mu krk!“

Pak potichoučku otevřel dveře, které vedly na hustě zamřížovanou galerii, na níž se markýz zúčastňoval pobožností; záclony byly zataženy, asi proto, aby si lidé mysleli, že je přítomen při bohoslužbách, ačkoliv tam ve skutečnosti třeba nebyl, jestliže ho zdržely nějaké světské záležitosti. V lavici neseděl nikdo, neboť členové markýzovy rodiny – podle tehdejších vznešených mravů – seděli při bohoslužbách na jiné galerii, o trochu níže než ta, která byla vyhrazena nejvyššímu pánu. Za takového stavu věcí se tam kapitán Dalgetty tiše vkradl a opatrně za sebou zavřel dveře.

Nikdy (ačkoliv je to snad hodně silné slovo) nebyl nikdo při kázání netrpělivější a nevzal si z něho menší poučení než v tomto případě kapitán Dalgetty. Poslouchal slova za šestnácté – za sedmnácté – za osmnácté – a posléze s pocitem takřka šíleného zoufalství. Ale žádné kázání netrvá věčně; duchovní posléze skončil a neopomněl se hluboko poklonit směrem k zamřížované galerii, aniž tušil, koho tou poklonou poctil. Podle toho, s jakým spěchem se markýzovo služebnictvo rozcházelo, dalo by se soudit, že se mu to kázání asi sotva líbilo víc než nedočkavému kapitánu Dalgettymu; mezi služebnictvem bylo totiž mnoho horalů, kteří se mohli právem vymlouvat, že nerozumějí ani slova z toho, co duchovní říká, ale museli se kázání zúčastňovat na zvláštní rozkaz MacCalluma Mora, a byli by ho uposlechli, i kdyby byl kázal turecký imám.

Přestože se shromáždění věřících tak rychle rozptýlilo, zůstal duchovní v kapli, přecházel sem a tam od jedné gotické zdi ke druhé a zdálo se, že buď rozjímá o tom, co právě přednesl, nebo že si připravuje nový proslov pro nejbližší příležitost. Ačkoliv byl Dalgetty smělý muž, nevěděl, co si má počít. Čas však kvapil a každou chvílí vzrůstalo nebezpečí, že žalářník se možná půjde do vězení podívat o něco dřív než obvykle a zjistí, že mu vězni uprchli, i záměnu, kterou tam provedli. Posléze pošeptal kapitán Dalgetty Ranaldovi, který číhal na každý jeho pohyb, aby šel za ním a zachoval klid, a s velmi sebevědomou tváří začal sestupovat po schodech, které vedly z galerie dolů do kaple. Méně zkušený dobrodruh by byl hleděl, aby prošel mimo duchovního co nejrychleji v naději, že unikne nepozorovaně. Kapitán však předvídal nebezpečí, jež by mu bylo zřejmě hrozilo, kdyby se mu to nepodařilo; proto vážně kráčel v ústrety duchovnímu, s nímž se setkal uprostřed kaple, sňal přilbu, uctivě se mu uklonil a chtěl jít dál. Byl však nesmírně překvapen, když viděl, že kazatel je tentýž muž, s nímž seděl u večeře na hradě Ardenvohru! Honem se však ze svého překvapení vzpamatoval, a ještě než mohl kněz promluvit, oslovil ho sám: „Nemohl jsem opustit toto sídlo, veledůstojný pane, aniž bych vám uctivě nepoděkoval za krásné kázání, kterým jste nás dnes večer oblažil.“

„Já jsem nepozoroval, pane,“ odpověděl duchovní, „že byste byl býval v kapli.“

„Vážený pan markýz byl tak laskav,“ řekl Dalgetty, „a ráčil mi nabídnout své místo na galerii.“ Při tomto sdělení se duchovní hluboko poklonil, neboť věděl, že taková pocta bývá blahosklonně prokazována jen velmi vysoko postaveným osobnostem. Kapitán pokračoval: „V mém životě, který jsem strávil v různých končinách světa, bylo mi souzeno, že jsem už slyšel všelijaké kazatele rozmanitých vyznání – na příklad luteránského, evangelického, reformovaného, kalvinistického a tak dále, ale ještě nikdy jsem neslyšel takovou homilii, jako byla ta vaše.“

„To nebyla homilie, vážený pane,“ namítl duchovní, „v naší církvi tomu říkáme kázání.“

„Homilie nebo kázání, na tom nezáleží,“ řekl Dalgetty. „Bylo to zkrátka, jak říkají Němci, ganz fortrefflich[40]; a proto jsem odtud nemohl odejít, aniž bych vás neubezpečil, jak hluboce mě vaše povzbudivá přednáška dojala a jak toho lituji, že jsem se k vám včera u večeře nechoval s patřičnou úctou, která náleží takové osobě, jako jste vy.“

„Ach, vážený pane, na tomto světě se potkáváme jako v Údolí stínů smrti,“ odpověděl duchovní, „nevědouce, s kým nás může náhoda svést. Není věru divu, jestliže se někdy nešetrně dotkneme někoho, komu bychom jinak vzdali veškerou úctu, kdybychom ho znali. Já zase bych vás byl spíš pokládal za zlovolného bezbožníka než za pobožného věřícího, který, jak je vidět, uctívá Pána i v nejnehodnějším z jeho sluhů.“

„Dělám to už odjakživa, učený pane, neboť ve službách nesmrtelného Gustava – ale já vás ruším ve vašem rozjímání –“ Dalgetty se najednou zarazil, neboť musil svou touhu rozhovořit se o švédském králi tentokrát překonat, chtěl-li co nejrychleji odtamtud zmizet.

„Nikterak, vážený pane,“ řekl duchovní. „Prosím vás, jaký byl řád ve vojsku toho velikého panovníka, jehož památka je tak drahá srdci každého protestanta?“

„Ráno i večer se bubnovalo k modlitbám, zrovna tak pravidelně jako k raportům; a když některý voják nepozdravil kaplana, musel za trest hodinu jezdit na dřevěném koni. Dovolte, abych vám popřál dobrého večera, důstojný pane – musím se z hradu MacCalluma Mora ihned vzdálit pod ochranou jeho vlastnoručního průvodního listu.“

„Sečkejte ještě okamžik, pane,“ řekl kazatel. „Nemohl bych učinit něco, abych dokázal, jak si vážím žáka velkého Gustava a takového výtečného znalce kazatelského umění?“

„Nic, důstojný pane,“ odpověděl kapitán, „ledaže byste mi ukázal nejkratší cestu k bráně – a kdybyste chtěl být tak laskav,“ dodal nestoudně, „mohl byste mi tam dát přivést mého koně, tmavošedého valacha – zavolejte na něho Gustave! – a hned nastaví uši; já totiž nevím, kde jsou tady stáje, a můj průvodce,“ dodal a ukázal na Ranalda, „neumí anglicky.“

„Velmi rád vám vyhovím,“ odpověděl duchovní. „Musíte projít tamtou krytou chodbou.“

„Díky nebi, žes tak ješitný!“ řekl si v duchu kapitán. „Už jsem se bál, že budu muset odpochodovat bez Gustava.“

Kaplan se vskutku pro toho výtečného znalce kazatelského umění tolik obtěžoval, že zatím co Dalgetty vyjednával u padacího mostu se strážemi, ukazoval jim svůj průvodní list a udával heslo, přivedl mu sluha jeho koně, osedlaného na cestu. Všude jinde by to bylo vzbudilo podezření a zvědavost, kdyby se byl kapitán náhle objevil na svobodě, když byl před tolika svědky odveden do žaláře; markýzovi dvořané a sluhově však byli zvyklí na tajemné čachry svého pána a ani je nenapadlo, aby si to vykládali jinak, než že byl kapitán ze žaláře zase propuštěn a že mu jejich pán svěřil nějaké tajné poslání. V té víře ho pustili z brány, obzvlášť když znal heslo.

Dalgetty zvolna projížděl městečkem Inverary a psanec, který ho doprovázel jako jeho panoš, šel pěšky u hlavy jeho koně. Když míjeli šibenici, pohlédl starší muž na oběšence a zalomil rukama. Zadíval se na oběšence jen na okamžik a ihned zase ruce spustil podél těla, ale jeho pohled a pohyb byly výrazem nepopsatelných muk. Ranald se okamžitě vzpamatoval, a když šel mimo šibenici, pošeptal cosi jedné z žen, která jako Rizpa, dcera Ajova, byla tam, jak se zdálo, na stráži u obětí krutého feudálního bezpráví. Když žena uslyšela jeho hlas, trhla sebou, ihned se však vzpamatovala a odpověděla mu nepatrným pokývnutím hlavy.

Dalgetty jel dál z městečka ven nevěda, zda by se měl zmocnit nějaké lodice či zda by si ji měl najmout, aby se dostal na protější břeh zálivu, nebo zda by měl uprchnout do lesů, kde by se mohl skrýt před pronásledovateli. Kdyby se třeba pokusil lodici uzmout, pravděpodobně by se ihned za ním pustily markýzovy lodi, které tam kotvily s napjatými plachtami a s hroty ráhen obrácenými po větru, a mohl vůbec doufat, že by jim unikl v obyčejném horalském rybářském člunu? Nebo kdyby prchl do lesů, měl by jen malou naději, že by se mohl ukrýt a uživit v těch pustých, divokých a neznámých horách. Byl už z městečka venku a pořád se nemohl rozhodnout, kudy by se měl pustit, aby se dostal do bezpečí; začínal si uvědomovat, že ačkoliv se mu zdál útěk ze žaláře na hradě Inverary zoufale odvážný, byl to zřejmě jen snadný počátek obtížného úkolu. Kdyby ho chytili, byl si jist, jaký by ho čekal osud, neboť osobní urážku, jíž se dopustil na tak mocném a mstivém velmoži, jistě by odpykal okamžitou smrtí. Zatím co byl pohřížen do takových skličujících úvah, rozhlížel se kolem dokola a v jeho tváři se jasně zračila nerozhodnost, zeptal se ho náhle Ranald MacEagh, kudy chce jet dál.

„To je právě otázka, milý kamaráde,“ odpověděl Dalgetty, „na kterou ti nemohu dát odpověď. Začínám si věru myslet, Ranalde, že jsme měli radši zůstat tam u toho bochníku černého chleba a u toho džbánu vody, dokud nepřijede sir Duncan, který přece byl vázán svým čestným slovem, aby se mne trochu zastal.“

„Sasíku,“ řekl MacEagh, „nelituj toho, že sis vyměnil plesnivý chléb tam v tom žaláři za čerstvý vzduch pod širým nebem. A najmě tě nemusí mrzet, žes posloužil Synovi mlhy. Svěř se mému vedení a já se ti zaručuji svou hlavou, že se ti nic nestane.“

„Můžeš mě bezpečně doprovodit tady těmi horami zpátky k Montrosovu vojsku?“ otázal se ho Dalgetty.

„Mohu,“ odpověděl MacEagh. „Není mezi živými člověk, který by znal horské soutěsky, jeskyně, strže, houštiny a úžlabiny tak dobře, jako je znají Synové mlhy. Jiní se plazí po rovinách, po březích jezer a potoků, ale nám patří strmé úžlabiny v divokých a pustých horách, v nichž se rodí prameny čisté vody. I kdyby na nás Argyle poštval všecky své honicí psy, nikdy by nás nevystopovali na těch nepřístupných stezkách, po kterých tě povedu.“

„Opravdu, hodný Ranalde?“ zeptal se ho Dalgetty. „Buď tedy po tvém, protože já bych se jistě jako lodivod neosvědčil, kdybych se měl přes ty hory dostat sám.“

Psanec zamířil do lesa, jímž byl hrad obklíčen na několik mil daleko; šel tak hbitě, že Gustav musel běžet klusem, a tolikrát se pustil zkratkou a prudkou zatáčkou, že kapitán Dalgetty brzy neměl ani potuchy, kde by asi tak mohli být, neboť si docela popletl světové strany. Posléze stezka, která byla čím dál tím neschůdnější, končila v houštinách a podrostu. Nablízku bylo slyšet burácení bystřiny a půda se jim pod nohama propadala v jámy, jinde zase byla bahnitá, zkrátka všude úplně nesjízdná.

„K ďasu,“ řekl Dalgetty, „co si tady počnu? Mám strach, že se budu muset s Gustavem rozloučit.“

„Nestarej se o svého koně,“ odpověděl psanec, „však ho brzy zase dostaneš zpátky.“

Po těch slovech tiše zapískal a z ostružinového a šípkového houští jako divoká šelma vylezl polonahý výrostek, zčásti zahalený v plédu, který měl hlavu a tvář chráněnu před sluncem a nepohodou jen huňatými vlasy, ovázanými tenkým řemínkem, vychrtlý a vyhladovělý, s divoce vytřeštěnýma šedýma očima, jež se zdály v jeho vyhublém obličeji desetkrát větší, než obvykle bývají.

„Dej tomu chlapci svého koně,“ řekl Ranald Mac Eagh, „chceš-li si zachránit život.“

„Och! Och!“ zaúpěl zoufale voják. „Eheu[41], jak jsme říkávali na Mareschalově koleji. Musím opravdu Gustava svěřit tomuhle podkonímu?“

„Copak ses zbláznil, že takhle maříš čas?“ odpověděl jeho průvodce. „Copak jsme na přátelské půdě, že se s tím koněm loučíš, jako by to byl tvůj bratr? Vždyť ti říkám, že ho zase dostaneš zpátky; ale i kdybys ho už víckrát neměl spatřit, copak není život dražší než to nejlepší hříbě, jaké kdy klisna přivedla na svět?“

„Jo, to je pravda, milý příteli,“ povzdechl si Dalgetty. „Jenže ty nevíš, jakou má pro mne Gustav cenu a co jsme všecko spolu prožili a vytrpěli. – Vidíš, jak se po mně ohlíží! – Buď na něj hodný, milý příteli! Chudáku, nemáš ani kalhoty, ale já tě štědře odměním!“ Po těch slovech trochu popotáhl nosem, aby si ulehčil v dojetí, odvrátil se od té srdcervoucí podívané a pustil se za svým průvodcem.

To nebylo nikterak snadné a brzy k tomu bylo zapotřebí větší hbitosti, než jaké byl kapitán Dalgetty schopen. Když se rozloučil se svým koněm, musel se honem spustit, trochu se tu a tam přidržuje větví nebo vyčuhujících kořenů stromů, po strmém srázu osm stop hluboko do koryta bystřiny, a pak se jím musel rychle vyšplhat vzhůru za Synem mlhy. Veliké balvany, přes které se drápali, husté trní a hloží, jímž se museli prodírat, skály, na něž se museli z jedné strany s námahou a útrapami vyšplhat jen proto, aby se z nich na druhé straně stejně opatrně a s námahou spustili zase dolů – spoustu takových překážek překonával hbitý a polonahý horal s lehkostí a rychlostí, nad nimiž překvapeně a závistivě žasl kapitán Dalgetty, kterému to nesmírně ztěžoval jeho pancíř, přilba a ostatní části brnění, neřku-li těžké jezdecké boty; posléze byl tou namáhavou a neschůdnou cestou už tolik vyčerpán, že se posadil na kámen, aby si oddychl, a začal Ranaldovi vysvětlovat rozdíl mezi tím, když člověk cestuje expeditus či impeditus[42], jak se ty dva vojenské výrazy vykládaly na Mareschalově koleji v Aberdeenu. Horal mu vůbec neodpověděl, ale chytil ho za paži a ukázal dozadu proti větru. Dalgetty tam nemohl nic vypátrat, protože se rychle schylovalo k večeru a oni byli na dně temné rokle. Posléze však zřetelně zaslechl v dálce zlověstné vyzvánění zvonu.

„To jistě zvoní na poplach – Němci tomu říkají, že zvon bije na poplach,“ poznamenal.

„To odbíjí tvá poslední hodina,“ odpověděl Ranald, „jestliže se mnou nemůžeš dojít ještě o kus dál. Každý úder toho zvonu stojí statečného muže život.“

„Věru, Ranalde, můj věrný příteli,“ řekl Dalgetty, „nepopírám, že i mne možná stihne takový osud, protože jsem už úplně zmožený (jsem totiž impeditus, jak jsem ti už vysvětlil, ale kdybych byl expeditus, byl by pro mne takový dlouhý pochod jako nic); snad bych udělal líp, kdybych si tady někde zalezl do houští, zůstal tam tiše ležet a čekal, jaký osud na mne Bůh sešle. Proto tě prosím, Ranalde, příteli, aby ses postaral o sebe a zanechal mě mému osudu, jak kdysi nesmrtelný Gustav Adolf, Lev severu a můj nezapomenutelný velitel (o kterém jsi už jistě slyšel, Ranalde, třebaže toho jinak jistě víš moc málo) řekl Franzovi Albertovi, vévodovi ze Saxe-Lauenburgu, když byl smrtelně zraněn na pláni u Lützenu. A nezoufej nade mnou, Ranalde, protože jsem se v Německu kolikrát octl v takovéhle bryndě – obzvlášť dobře se pamatuji, do jaké šlamastiky jsem se dostal v té osudné bitvě u Nördlingen – však jsem potom radši honem vstoupil do jiných služeb –“

„Kdybys radši šetřil dechem syna svého otce, abys ho dostal z nebezpečí, a přestal vykládat takové báchorky,“ pokáral ho Ranald, který už měl na žvanivého kapitána zlost. „Kdybys dovedl mlít nohama tak rychle jako jazykem, mohl by sis přece ještě na noc položit hlavu na měkčí podušku, než je zakrvácený špalek.“

„Mluví z tebe vojenská zkušenost,“ odpověděl kapitán, „ačkoliv bys nadřízenému důstojníkovi nesměl takhle neslušně a neuctivě odmlouvat. Ale já rád vojákům na pochodu takovou prostořekost promíjím vzhledem k tomu, že se v takových případech vždycky a u všech národů přimhouří oko, když se vojáci chovají trochu bujně. A teď se zase ujmi svého úkolu, Ranalde, vzhledem k tomu, že jsem zatím nabral dech; čili, abys mi líp rozuměl, prae, sequar[43], jak jsme říkávali na Mareschalově koleji.“

Syn mlhy, který porozuměl spíše jeho posunkům než slovům, vyrazil znovu kupředu a vedl kapitána neomylně a přesně, takřka jako by se řídil pudem, nejneschůdnějším a nejdivočejším horským krajem, jaký si lze vůbec představit. Kapitán Dalgetty se plahočil v těžkých vysokých botách, obtížen nábederníky, železnými rukavicemi, pancířem a ocelovým plátem na zádech, nemluvíc o koženém kabátci, který měl ještě pod tím vším na sobě, a přitom celou cestu vykládal o svých dřívějších hrdinských činech, ačkoliv ho Ranald vůbec neposlouchal; ale dostal se za svým průvodcem o hodný kus cesty dál, když najednou zaslechli po větru pronikavé štěkání, jako když honicí pes navětří stopu pronásledované zvěře.

„Zatracený pse,“ řekl Ranald, „tvé hafání nikdy nevěštilo Synu mlhy nic dobrého! Mor na tu, která tě vrhla! Už jsi nám na stopě? Ale nás nedohoníš, ty obludo z pekel, zvěř bude za chvilku u svého stáda!“

Po těch slovech tiše zahvízdl a ihned se stejně tiché hvízdnutí ozvalo z vrcholku horského sedla, do něhož už chvíli stoupali. Přidali do kroku a dospěli až na vrch, kde se v jasné záři měsíce, který se zatím vyhoupl na oblohu, před Dalgettym objevilo deset až dvanáct horalů a asi právě tolik žen a dětí; všichni uvítali Ranalda MacEagha s radostným nadšením a jeho druh ihned pochopil, že ti, kteří je obstoupili, jsou jistě Synové mlhy. Místo, kde se usadili, se velmi dobře hodilo k jejich jménu a životním návykům. Byl to svislý skalní útes, kolem něhož se vinula velmi úzká a neschůdná stezka, na kterou bylo místy vidět z toho postavení, jež zaujali.

Ranald dychtivě a spěšně příslušníkům svého rodu něco vysvětlil a muži přistupovali k Dalgettymu a jeden po druhém mu podávali ruku, zatím co ženy hlučně projevovaly vděčnost a tlačily se kolem něho, aby mu mohly políbit byť i lem šatu.

„Slibují ti lásku a věrnost,“ řekl Ranald MacEagh, „za dobrý skutek, který jsi mému rodu dnes prokázal.“

„To stačí, Ranalde,“ odpověděl voják, „to už stačí – řekni jim, že to podávání rukou nemám rád – na vojně to nesmí být, tam se musí dělat rozdíl mezi obyčejnými vojáky a šaržemi. A co se dotýče toho líbání železných rukavic, nárameníků a tak dále, pamatuji se, jak obyvatelé v Norimberku, když tam nesmrtelný Gustav projížděl ulicemi, také takhle zbožně vítali mého nezapomenutelného velitele (a ten si to jistě mnohem víc zasloužil než takový chudý, ale poctivý rytíř jako já) a jak on je napomínal a říkal: ‚Když se mi budete takhle klanět jako Bohu, kdo vám zaručí, že mě za to brzy nestihne Boží msta, abyste se přesvědčili, že jsem jen ubohý smrtelník?‘ – Tak tady se chceš, Ranalde, jak předpokládám, postavit na odpor svým pronásledovatelům? – Voto a Dios[44], jak říkají Španělé – moc pěkné obranné postavení – pro takovou malou četu střelců nejlepší postavení, jaké jsem viděl od té doby, co jsem se dal na vojnu – žádný nepřítel se sem nahoru nedostane po té stezce, na kterou se může odtud pálit z děl a mušket. – Jenže ty žádná děla nemáš, Ranalde, můj věrný kamaráde, a vidím, že tvoje mužstvo nemá ani muškety. – Z čeho chceš tedy střílet, Ranalde, abys tady to sedlo uhájil, než se do sebe pustíte holými pěstmi? To mi věru nejde na rozum!“

„Budeme se odvážně bránit zbraněmi svých otců,“ odpověděl MacEagh a upozornil kapitána, že muži v jeho tlupě jsou ozbrojeni luky a šípy.

„Luky a šípy!“ zvolal Dalgetty. „Ha-ha-ha! Jako za časů Robina Hooda a Malého Johna? Luky a šípy! Tohle svět v civilizované válce neviděl už nejmíň sto let! Luky a šípy! A proč ne tkalcovská vratidla, jako za časů Goliášových? Ach, čeho ses to dožil, Dugalde Dalgetty z Drumthwacketu! Teď tady ještě uvidíš, jak se bojuje luky a šípy! – Nesmrtelný Gustav by to jakživ nebyl uvěřil – ani Valdštýn – ani Butler – ba ani starý Tilly. – No dobrá, Ranalde, kočka se také musí bránit jen svými drápy – když luky a šípy, jakáž pomoc, nedá se nic dělat. Jenže já nevím, jaký má tahle staromódní zbraň dostřel, a proto si musíte poradit sami, jak se tady rozestavíte; já bych se byl rád ujal velení, kdybyste nebojovali takovými nekřesťanskými zbraněmi, ale takhle o tom nemůže být vůbec řeč, když chcete válčit jako numidští lučištníci! Mohu vám v té mele přispět jen svými bambitkami, vzhledem k tomu, že má mušketa bohužel zůstala u Gustava. – Jsem vám k službám a děkuji vám,“ oslovil horala, který se mu uklonil. „Dugald Dalgetty může o sobě říci, jak se tomu naučil na Mareschalově koleji:

Non eget Mauri jaculis, neque arcu,

Nec venenatis gravida sagittis,

Fusce, pharetra,[45]

což znamená –“

Ranald MacEagh znovu žvanivého velitele umlčel jako prve tím, že ho zatahal za rukáv a ukázal dolů do rokle. Hafání honicího psa se blížilo čím dál tím víc a teď už slyšeli i hlasy několika lidí, kteří psa provázeli a halekali na sebe, když se chvílemi rozptýlili, buď aby se dostali rychleji kupředu, nebo aby cestou důkladněji prohledali houštiny. Zřejmě byli každou chvíli blíž a blíž. MacEagh zatím kapitánu Dalgettymu navrhl, aby se zbavil svého těžkého brnění, a dal mu na srozuměnou, že je ženy odklidí do bezpečí.

„Odpusť, příteli,“ řekl Dalgetty, „ale na pevnině by tohle bylo proti vojenským předpisům. Pamatuji se na příklad, jak nesmrtelný Gustav pokáral pluk finských kyrysníků a vzal jim bubny, protože si dovolili vydat se na pochod bez pancířů a nechali je u svých zavazadel. A potom se v čele toho slavného pluku nesmělo tlouct na bubny, dokud se tak skvěle nevyznamenal v bitvě u Lipska; to je nezapomenutelné poučení, právě tak jako zvolání nesmrtelného Gustava: ‚Teď poznám, zda mě moji důstojníci mají rádi, podle toho, jestli si navleknou pancíře; neboť budou-li mí důstojníci pobiti, kdo povede mé vojáky k vítězství?‘ Ale nejsem proti tomu, příteli Ranalde, abyste mi stáhli tyhle těžké boty, když za ně mohu dostat nějakou náhradu, protože si netroufám tvrdit, že mám tak otužilá chodidla, abych vydržel šlapat po ostrém kamení a trní jako tví soukmenovci, kterým to vůbec nevadí, jak se zdá.“

V minutě kapitánovi stáhli vysoké boty a obuli mu hrubé střevíce ze srnčí kůže, které si jeden horal zul, aby si kapitán mohl udělat pohodlí, a Dalgettymu se tím velmi ulevilo. Právě Ranaldovi MacEaghovi doporučoval, aby poslal dva či tři své soukmenovce trochu níž pod horské sedlo na výzvědy a aby trochu prodloužil obrannou čáru tím, že na každý bok postaví o kus dál dva lukostřelce jako pozorovatele, když jim dalo blízké psí hafání na srozuměnou, že pronásledovatelé jsou už dole pod sedlem. Najednou všichni ztichli, neboť kapitán Dalgetty, ačkoliv jindy tak hovorný, dobře věděl, že je nutné, aby vojáci v záloze zůstali nepříteli utajeni.

Měsíc ozařoval neschůdnou stezku a skalní výběžek, kolem něhož se vinula; tu a tam vrhaly stín větve keřů a zakrslých stromků, které se zachytily na živné půdě ve skalních štěrbinách a místy zacláněly okraj propasti a skalní výčnělky. Dole byl hustý podrost v hlubokém temném stínu a podobal se poněkud vlnám na ztemnělém moři. Z lůna těch temnot a blízko u dna propasti bylo chvílemi slyšet příšerné hafání, jež se odráželo o okolní lesy a skály. Pak zase bylo chvíli úplné ticho, rušené jen šplícháním malého potůčku, který se dílem řítil ze skály a dílem tišeji stékal na dno propasti po hrbolatém povrchu skalního výčnělku. Dole bylo slyšet též tlumené mužské hlasy; zdálo se, jako by pronásledovatelé nebyli vypátrali úzkou stezku, která vedla na vrchol skály, nebo jestliže ji objevili, jako by váhali pustit se po ní vzhůru, obávajíce se toho nebezpečného výstupu v mdlém světle, obzvlášť když nevěděli, zda není nějak hájena.

Posléze uviděli obránci postavu jako stín, která se vynořila z propastné tmy dole, náhle se objevila v bledé měsíční záři a začala zvolna a opatrně vystupovat po skalní stezce. Její obrysy byly velmi zřetelné a kapitán Dalgetty rozeznal nejen, že to je horal, ale i dlouhou mušketu, kterou nesl v ruce, a péřový chochol, jímž měl ozdobenou čapku. „Tausend Teiflen![46] Jářku, teď je se mnou konec!“ ulevil si tiše kapitán. „Co s námi bude, když si proti našim lukostřelcům přivedli mušketýry?“

Ale sotva pronásledovatel vystoupil na skalní výčnělek asi v poloviční výšce srázu, zastavil se tam a dal znamení těm dole, aby šli za ním, zasvištěl šíp, vystřelený z luku jedním Synem mlhy, a zasadil mu takovou osudnou ránu, že se ani nepokusil, aby se zachránil, ale ztratil rovnováhu a skácel se po hlavě z výčnělku, na němž stál, do temné propasti dole. Větve, které ho nemohly udržet, praskaly a jeho tělo těžce dopadlo na dno propasti; rozlehl se výkřik hrůzy a překvapení, když to spatřili a uslyšeli ti, kteří šli za ním. Syny mlhy zase naopak povzbudil ten poplach, jejž jejich počáteční úspěch mezi pronásledovateli vyvolal, a odpověděli na ten křik pronikavým jásotným řevem; vrhli se k okraji propasti a divokým pokřikem a hrozivými posunky se pokoušeli vzbudit u nepřátel dojem, že jsou nejen odvážní, ale že je jich mnoho a že jsou dobře připraveni na obranu. Ani opatrný a zkušený kapitán Dalgetty neodolal, aby se mezi nimi neukázal a nezavolal na Ranalda hlasitěji, než kázala opatrnost: „Carocco[47], kamaráde, jak říkají Španělé! Ať žije luk! Podle mého skromného mínění, kdybys teď dal svým lukostřelcům rozkaz, aby postoupili kupředu a zaujali palebné postavení –“

„Tamhle je ten Sasík!“ vykřikl hlas zdola. „Vidíte toho Sasíka, toho vojáka? Podívejte se, jak se mu třpytí pancíř!“ V té chvíli třeskly výstřely ze tří mušket; jedna koule se s rachotem svezla po ochranném pancíři, který statečnému kapitánovi už nejednou zachránil život, ale druhá prolétla železným plátem, jenž mu zpředu kryl levé stehno, a srazila ho k zemi. Ranald ho ihned chytil do náručí a odnesl ho kus dál od okraje propasti, při čemž kapitán žalostně naříkal: „Já jsem nesmrtelnému Gustavovi, Valdštýnovi, Tillymu a jiným válečníkům vždycky říkal, že by se podle mého skromného mínění měly nábederníky dělat z neprůstřelné oceli!“

MacEagh svěřil raněného několika vážně pronesenými gaelskými slovy péči žen, které se shromáždily vzadu za jeho střelci, a chtěl se vrátit do boje. Dalgetty ho však pevně chytil za pléd a mluvil dál: „Já nevím, jak tohle všechno skončí – ale podej, prosím tě, zprávu Montrosovi, že jsem zemřel jako řádný voják nesmrtelného Gustava – a dej pozor, prosím tě, abys neplýtval silami, i kdybys chtěl nepřítele pronásledovat, jestli snad budeš proti němu ve výhodě – a – a –a –“

Dalgetty však najednou nemohl popadnout dech a zrak se mu zakalil, protože ztratil hodně krve, a MacEagh toho využil, vytrhl mu cíp svého plédu z ruky a nastrčil mu místo něho pléd jedné ženy, jehož se kapitán držel vší silou, aby si tak pojistil, jak se domníval, že psanec pozorně vyslechne vojenské pokyny, které mu dával dál, dokud mu vystačil dech, ačkoliv byly čím dál tím nesouvislejší – „A kamaráde, musíš střelce rozestavit před oddíly ozbrojené kopím, halapartnou a dvojsečným mečem! – Dragouni, stát, na levé křídlo! Kde jsem to přestal? – Aha! Ranalde, kdyby ses snad chtěl dát na ústup, nech tu a tam na větvích stromů hořet koudel – aby se zdálo, že za nimi pálí střelci. – Ale já jsem zapomněl, že nemáš koudel ani drátěné košile – ty máš jen luky a šípy – luky a šípy! Ha-ha-ha!“

Kapitán klesl naznak, úplně vyčerpán smíchem, jemuž se nemohl ubránit, když si jako zkušený voják, obeznámený s nejnovější bojovou taktikou, představil ty starodávné zbraně. Trvalo to dlouho, než zase nabyl vědomí; a proto ho zatím ponecháme na starost Dcerám mlhy, velmi hodným a pečlivým ošetřovatelkám, přestože vypadaly tak divoce a nevzhledně.

1. 40 Řečeno výstižně (něm.). Pozn. překl.

2. 41 Běda (řec.). Pozn. překl.

3. 42 Bez výzbroje či v těžké výzbroji (lat.). Pozn. překl.

4. 43 Kupředu, jdu za tebou (lat.). Pozn. překl.

5. 44 Přisámbůh (špaň.). Pozn. překl.

6. 45 Kdo živ bez úhony a zločinu je prost, ten nemá potřebí maurských kopí ani luku, Fusku, ani toulce s šípy jedovatými. (Citát z Horatia, I. knihy „Ód“, XXII., verš 3–5, překlad O. Jiráni.) Pozn. překl.

7. 46 Tisíc ďáblů (něm., zkomoleno). Pozn. překl.

8. 47 Doslovně: Jen odvahu!, zde ve významu: Jakáž pomoc! (špaň. zkomolenina). Pozn. překl.

Kapitola XV

Když neposkvrníš zpronevěrou

svou čest a slovo své,

já mečem obestru tě slávou

a zvěčním jméno tvé.

Tvou pověst s láskou rozšířím

já věrně perem svým,

tvé hrdé čelo ověnčím

vavřínem královským.

— Montrosovy „Verše“

Ačkoliv je nám to líto, musíme prozatím statečného kapitána Dalgettyho zanechat jeho osudu, ať je jakýkoliv – třeba se ze svého zranění vyhojí – a načrtneme stručně činnost Montrosovu, která si zaslouží závažnější pojednání a lepšího kronikáře. S pomocí náčelníků, o nichž jsme se už zmínili, zejména když se k nim přidali Murrayovci, Stewartovci a jiné atholské klany obzvlášť horlivě oddané králi, brzy shromáždil vojsko čítající téměř tři tisíce horalů, k němuž se pak ještě připojili Irové pod velením Colkitta. Tento vojevůdce (o kterém se zmiňuje Milton v jednom svém sonetu, čímž velký básník uvedl vykladače svého díla do nemalých rozpaků) se vlastně jmenoval Alister čili Alexander MacDonnell, pocházel ze skotských ostrovů a byl příbuzný hraběte z Antrimu, jemuž vděčil za to, že mu bylo svěřeno velení nad pomocným irským vojskem. V mnohém ohledu si to vyznamenání zasloužil. Byl tak chrabrý a neohrožený, že si téměř ani neuvědomoval nebezpečí, silný a hbitý, dokonale vládl každou zbraní a vrhal se vždy příkladně do nejnebezpečnějších bitevních situací. Musíme však přiznat, že tyto dobré vlastnosti sotva vyvážily jeho nezkušenost ve vojenské taktice a jeho povahové vady, žárlivost a domýšlivost, jež často zavinily, že Colkittova statečnost nepřinesla Montrosovi užitek. Na lid, který ještě žije v polodivokém stavu, působí především vnější osobní vlastnosti, a proto se zdá, že Colkittovy silácké a odvážné kousky zapůsobily na horaly mocnějším dojmem než znamenitá vojenská taktika a rytířská povaha velkého markýze Montrose. V horských údolích se dosud v ústním podání zachovaly četné pověsti o Alisteru MacDonnellovi, kdežto o Montrosovi se tam dnes už téměř nikdo ani nezmíní.

Montrose nakonec shromáždil své vojsko ve Strathearnu, kde se skotské hory už svažují do roviny perthshirské, protože chtěl ohrozit hlavní město tohoto hrabství.

Jeho nepřátelé však nebyli nepřipraveni. Argyle v čele svých horalů vytrvale sledoval Iry od západu na východ a násilím, zastrašováním i svým mocným vlivem sebral nakonec vojsko, které by bylo téměř stačilo, aby se utkal s Montrosem v boji. V nížinách byli také připraveni z důvodů, jež jsme uvedli na počátku tohoto vyprávění. V hrabstvích Fife, Angus, Perth a Stirling a v jejich sousedství bylo naspěch sebráno vojsko, čítající šest tisíc mužů pěchoty a šest až sedm tisíc mužů jízdy, které si rouhavě přisvojilo název vojsko Boží. V dřívějších dobách, ba dokonce i za vlády předešlého krále by byly stačily mnohem menší branné síly, aby se skotské nížiny zabezpečily i proti vpádům daleko silnějšího vojska horalů, než bylo to, jemuž velel Montrose; ale za poslední půlstoletí nastaly nové časy. V dřívějších dobách sváděli obyvatelé nížin ustavičné boje právě tak jako horalé, a byli tehdy nesrovnatelně ukázněnější a vhodněji vyzbrojeni. Oblíbený skotský bitevní šik se poněkud podobal makedonské falanze. Pěchota se seřadila v neproniknutelný šik, ozbrojený dlouhými kopími, který nedovedli rozrazit ani tehdejší dobře vyzbrojení vojáci na koních, dokonale chránění brněním. Proto každý snadno pochopí, že takový bitevní útvar nemohl být zdolán nespořádaným útokem horalské pěchoty, vyzbrojené jen pro boj zblízka (totiž mečem), nedostatečně zásobené střelami, která nadto neměla vůbec děla.

Tento způsob boje se velice změnil, když byly u branných sil ve skotských nížinách zavedeny muškety, které tehdy ještě nebyly opatřeny bodly, ale stejně to byla nesmírně účinná zbraň pro boj na dálku, jenomže neposkytovala bezpečnou ochranu proti nepříteli, který útočil zblízka. Kopí zatím ještě nebylo u skotského vojska zcela odstraněno, ale nebyla to už oblíbená zbraň, a ti, kdo jí měli bojovat, nepovažovali ji už za tak spolehlivou jako dříve; šlo to dokonce tak daleko, že tehdejší nejlepší znalec vojenské taktiky, Daniel Lupton, napsal knihu, v níž dokazoval přednosti muškety proti kopí. Tato změna nastala už za válek, které vedl Gustav Adolf, neboť jeho vojska postupovala tak rychle, že brzy kopí zavrhla a vyměnila je za střelnou zbraň. Nové střelné zbraně se začaly uplatňovat v téže době, kdy se zřizovaly stálé armády, a vojančina se tedy stávala trvalým zaměstnáním; to bylo provázeno zaváděním strnulé kázně, složitého výcviku a celé soustavy povelů pro různé vojenské operace a manévry; neznalost kteréhokoliv takového povelu byla by jistě způsobila zmatek v celém bitevním útvaru. Proto válčení, jak se mu rozumělo u většiny evropských národů, stávalo se mnohem víc než dříve povoláním, jež mělo své tajemné zákony a jež nezbytně vyžadovalo předchozí výcvik a zkušenosti. To byl přirozený následek zřízení stálých branných sil, jež téměř všude, a obzvlášť za dlouhých německých válek na evropské pevnině, nabyly převahy nad feudální milicí, která se podřizovala jen dobrovolné kázni.

Příslušníci milice ze skotských nížin proto byli vůči horalům v dvojnásobné nevýhodě. Byli zbaveni kopí, to jest zbraně, jíž jejich předkové tak často odrazili zuřivé útoky horalů; a museli se podrobovat docela novým a složitým vojenským předpisům a povelům, jež snad byly vhodné pro vojáky z povolání, kteří si je mohli dokonale osvojit, ale mohly způsobit jen zmatek v řadách občanské milice, která byla podle nich jen zřídka vycvičena, a proto jim dobře nerozuměla. Dokonce i v dnešní době se projevuje snaha, aby se znovu uplatnily dřívější zásady válečné taktiky a aby se odstranily puntičkářské vojenské předpisy, a proto snadno pochopíme, v jaké nevýhodě byla zpola vycvičená milice, jejímž příslušníkům vtloukali do hlavy, že úspěch závisí na tom, jak přesně se budou řídit složitou soustavou vojenských pouček a povelů, kterým pravděpodobně rozuměli jen natolik, že nanejvýš snad ještě poznali, kdy udělali chybu, ale nebyli vůbec schopni ji napravit. Nelze rovněž popřít, že pokud jde o tělesnou vojenskou zdatnost a bojové nadšení, klesli v sedmnáctém století obyvatelé skotských nížin hluboko pod úroveň svých sousedů v horách.

Od nejdávnějších časů až do té doby, kdy vzniklo Spojené království, bylo celé Skotsko, v nížinách i v horách, jevištěm ustavičných bojů jak proti cizáckým vojskům, tak i občanských; a mezi všemi obyvateli království nebyl tehdy snad ani jediný zdravý a zdatný ve věku mezi šestnácti až šedesáti lety, kdo by nebyl býval skutečně ochoten k tomu, čím byl podle zákona povinován, to jest postavit se ihned do zbraně na první výzvu svého lenního pána nebo jakmile král vyhlásil válku. V roce 1645 platil stejný zákon jako před sto lety, ale lidé, kteří ho museli být poslušní, si zatím zvykli na docela jiný způsob života. Rádi si klidně poseděli v besídce obrostlé divokou révou a pod fíkovníkem, a výzva do zbraně znamenala velkou a nepříjemnou změnu v jejich životě. Ti z nich, kdo žili v sousedství hor, byli v ustavičném a nemilém styku s tamními nepokojnými obyvateli, kteří jim odháněli dobytek a plenili obydlí, kteří je neustále obtěžovali a zastrašovali útočnými vpády, čímž si nad nimi získali značnou převahu. Lidé v nížinách, žijící v krajích vzdálenějších horám, nemuseli se těch pustošivých vpádů tolik obávat, ale dali se ovlivnit přehnanými pověstmi o surových horalech, kteří měli docela jiné zákony, jazyk a kroj, a proto je považovali za národ divochů, neznajících strach ani zákony lidskosti. Obyvatelé skotských nížin žili v zajetí takových předsudků a nadto ještě nebyli tak bojovní jako horalé a velmi málo se vyznali v té nové a složité soustavě vojenského výcviku, jež vystřídala jejich přirozený a navyklý způsob boje, a proto byli ve velké nevýhodě, když se měli v bitvě utkat s horaly. Ti si naopak zachovali zbraně a odvážný způsob boje svých předků, řídili se stále jejich jednoduchou a přirozenou bitevní taktikou, a proto se směle vrhali na nepřítele, jemuž ty nové taktické poučky a povely, které si musel vtloukat do hlavy, byly spíše na obtíž než k prospěchu, tak jako Saulův pancíř Davidovi, „nebo tomu nepřivykl“.

Jedna strana tedy měla jen samé výhody a druhá zas jen nevýhody, jež nemohla vyvážit ani početní přesila stoupenců Úmluvy, kteří nadto měli ještě dělostřelectvo a jízdu; a za takového stavu věcí se Montrose utkal s vojskem lorda Elcha na bojišti u Tippermuiru. Presbyteriánští duchovní neúnavně a usilovně povzbuzovali své přívržence k odvaze; jeden z nich, který kázal vojákům před bitvou, dokonce prohlásil: „Jestliže k vám Bůh někdy mluvil mými ústy, tentokrát vám slibuji ve jménu Božím, že dnes jistě nad svými nepřáteli slavně zvítězíte.“ I jízda a dělostřelectvo byly považovány za bezpečné záruky vítězství, neboť v dřívějších bitvách se horalé už několikrát zalekli jejich útoku, který byl pro ně překvapující novotou. Nepřátelská vojska se utkala na rozlehlém vřesovišti, které neposkytovalo ani jedné, ani druhé straně zvláštní výhody, až na to, že se po něm mohla jízda stoupenců Úmluvy bez překážek rozjet.

Byla svedena bitva, jejíž výsledek byl pro obě strany tak významný; a přesto nebylo snad nikdy takového rozhodujícího vítězství dosaženo tak snadno. Jízda stoupenců Úmluvy se vrhla do útoku, ale buď proto, že v ní vyvolala zmatek střelba z mušket, nebo proto, že šlechta, která ji vedla, bojovala proti královskému vojsku jen s nechutí, jak se vyprávělo – zkrátka a dobře, nepodařilo se jí horaly zastrašit a musela v nepořádku ustoupit před šikem horalů, kteří neměli na obranu ani bodla, ani kopí. Když to Montrose uviděl, ihned toho využil. Dal rozkaz, aby byli do útoku vrženi všichni jeho vojáci, kteří svůj úkol provedli s divokou a zoufalou odvahou, jež byla pro skotské horaly tak příznačná. Jen jediný důstojník ve vojsku stoupenců Úmluvy, vycvičený ve válkách v Itálii, se na pravém křídle pokusil o beznadějnou obranu. Všude jinde však byly jejich řady rozraženy hned při prvním útoku; a pak už vojáci z nížin nebyli vůbec schopni ubránit se v boji zblízka hbitějším a zdatnějším nepřátelům. Mnozí byli zabiti na bojišti a z ostatních padlo na útěku takové množství, že stoupenci Úmluvy prý v té bitvě ztratili víc než třetinu mužstva; musíme však do toho množství započítat mnoho vypasených měšťanů, jimž prostě na útěku došel dech a kteří zemřeli, aniž je zasáhla rána mečem.

Vítězové se zmocnili města Perthu a velké spousty peněz, jakož i bohatých zásob zbraní a střeliva. Tento příznivý výsledek bitvy však měl být brzy zmařen pro nepřekonatelné nesnáze, s nimiž se velitelé horalských vojsk vždy setkávali. Nebylo totiž nikterak možno přimět příslušníky klanů, aby se cítili vázáni vojenskou povinností a aby podle toho jednali. Dokonce ještě v letech 1745–1746, když chevalier Karel Edward dal na výstrahu zastřelit vojáka pro zběhnutí, mělo to na horaly, z nichž se jeho vojsko skládalo, nežádoucí účinek, neboť je to sice zastrašilo, ale zároveň i rozhořčilo. Neuznávali za spravedlivou zásadu, že má být trestán smrtí ten, kdo se nedopustil ničeho horšího, než že se chtěl prostě vrátit domů, když se mu už nehodilo, aby zůstal na vojně dál. Vždyť jejich otcové to dělali právě tak. Když bylo po boji, pak podle jejich názoru tažení skončilo; jestliže bitvu prohráli, uchýlili se do bezpečí do svých hor – a jestliže ji vyhráli, honem se vrátili domů, aby si zachránili kořist. Jindy se zase museli postarat o svůj dobytek nebo museli zasít či sklidit obilí, bez něhož by byly jejich rodiny zhynuly hladem. Ať měli jakékoliv důvody, jejich vojenská služba prozatím končila; dali se sice snadno opět zlákat na vojnu vyhlídkou na nová dobrodružství a novou kořist, ale příležitost k využití dosavadních úspěchů byla zatím promarněna a po druhé se třeba už nenaskytla. Tato skutečnost může znovu sloužit jako důkaz, i kdybychom jej už neznali z dějin, že skotští horalé neměli nikdy ve zvyku vést války s úmyslem, aby se nadobro zmocnili nějakého území, ale že se pouštěli do boje pouze v naději, že tím dosáhnou dočasných výhod nebo rozhodnutí v nějakém neodkladném sporu. Tím se též dá vysvětlit, proč si Montrose přes všechna svá skvělá vítězství nikdy bezpečně a natrvalo nevytvořil pevnou vojenskou základnu ve skotských nížinách a proč i tamější šlechtici a páni, kteří přáli králi, projevovali nedůvěru a nechuť, když se měli připojit k takovému nestálému a neukázněnému vojsku; mohli se totiž vždy obávat, že by se horalé po prohraném válečném tažení zachránili ústupem do hor a nechali by všecky obyvatele nížin, kteří by se k nim přidali, na milost a nemilost rozlícenému a vítěznému nepříteli. Stejně lze též odůvodnit, proč se musil Montrose náhle obrátit na zpáteční pochod, aby znovu shromáždil v horách své vojáky, kteří se tam vrátili, a proč se jeho válečné štěstí velmi rychle střídalo, takže byl často nucen dát se na ústup před týmiž nepřáteli, nad kterými teprve nedávno zvítězil. Jsou-li mezi mými čtenáři takoví, kteří nečtou mé vyprávění jen pro chvilkovou zábavu, přesvědčí se snad, že si tyto mé poznámky zaslouží, aby jim věnovali pozornost.

Takovéto příčiny, totiž vlažnost králových přívrženců ve skotských nížinách a dočasné zběhnutí horalů od královského praporu, tedy zavinily, že Montrose ani po rozhodujícím vítězství u Tippermuiru nebyl vůbec schopen utkat se s druhým vojskem, s nímž proti němu táhl Argyle od západu. Montrose nebyl vojensky dost silný, a proto raději rychle odtáhl od Perthu k Dundee, a když ho do tohoto města nepustili, obrátil se na sever a napadl Aberdeen, neboť čekal, že se tam k němu přidá Gordon spolu s jinými královými přívrženci. Tyto horlivé a oddané pány však zatím držel na uzdě silný oddíl stoupenců Úmluvy, jemuž velel lord Burleigh a jenž podle zpráv čítal tři tisíce mužů. Montrose na ně směle zaútočil jen s polovičním počtem vojáků. Bojovalo se pod městskými hradbami a odhodlaní a stateční Montrosovi horalé znovu zvítězili nad nepřítelem, který byl proti nim v přesile.

Tomuto nadanému vojevůdci bylo souzeno, aby vždy slavně zvítězil, ale jen zřídka mohl využít výhod, jichž si takto dobyl. Sotva si jeho ztenčené vojsko v Aberdeenu trochu odpočalo, zjistil, že Gordonovci se bezpochyby dají zastrašit, aby se k němu nepřidali z důvodů, jež jsme už uvedli, a ještě z jiných, které se osobně týkaly jejich náčelníka, markýze Huntleyho; a Argyle, jehož voje byly posíleny oddíly několika šlechticů z nížin, táhl proti Montrosovi v čele vojska, jež bylo mnohem větší, než s jakým se až dosud utkal. Toto vojsko postupovalo velmi zvolna, jak se to shodovalo s povahou opatrného markýze, který mu velel; ale právě Argylův obezřetný postup věštil tím větší nebezpečí, protože svědčil o tom, že velí vojsku, jež má ohromnou početní převahu.

Montrosovi zbývala jen jediná možnost, aby před Argylem ustoupil, a té i použil. Vrhl se do skotských hor, kde mohl pronásledujícímu nepříteli vzdorovat a kde si mohl být jist, že v každém údolí znovu získá ty vojáky, kteří od jeho praporu zběhli, aby si ukryli kořist ve svých nepřístupných domovech. Takto zvláštní povaha vojska, jemuž Montrose velel, na jedné straně výhody jeho vítězství sice vždy zčásti zmařila, ale naopak mu zase i za nejnevýhodnějších podmínek zabezpečovala ústup a umožňovala, aby své vojáky znovu shromáždil a tak se opět stal nebezpečným soupeřem nepřítele, s nímž se ještě nedávno nebyl schopen utkat.

Tentokrát zamířil do Badenochu, kam rychle ustoupil ze sousedního hrabství Atholu, a postrašil stoupence Úmluvy několika nečekanými útoky na různá jejich postavení; vyvolal tím takové všeobecné zděšení, že parlament ustavičně posílal Argylovi, veliteli svých vojsk, rozkazy, aby za každou cenu svedl s Montrosem rozhodnou bitvu a rozehnal jeho vojsko.

Tyto rozkazy nadřízených nehověly pyšnému šlechtici, jemuž byly udíleny, ani jeho vyčkávací a opatrné taktice. Proto jich vůbec nedbal a omezil se na to, aby si všelijakými čachry naklonil několik Montrosových přívrženců v nížinách, z nichž mnohým se znechutila vyhlídka na válečné tažení ve skotských horách, které by pro ně bylo bývalo spojeno s nesnesitelnými útrapami a nadto by je bylo přimělo, aby zanechali své statky na pospas stoupencům Úmluvy. Proto někteří z nich tehdy od Montrose odpadli. Přidaly se však k němu značné posily, jež byly mnohem bojovnější a také se mu daleko líp hodily v tom postavení, v němž se octl. Tyto posily tvořili horalé, které v Argylském hrabství shromáždil Colkitto, jehož tam Montrose k tomu cíli poslal. Nejvýznamnější z těch horalů byli John Moidart, zvaný kapitán Clanranaldovců, Stewartovci z Appinu, Gregorovci, MacNabovci a jiné klany menšího významu. Takto Montrosovy síly ovšem nebezpečně vzrostly a Argyle už nestál o velení nad vojskem, jež se s nimi mělo utkat; navrátil se do Edinburghu a tam se své velitelské hodnosti vzdal pod záminkou, že se jeho vojsku nedostalo posil a zásob v té míře, v jaké to bylo nutné. Odtamtud se markýz vrátil do Inverary, kde mohl v bezpečí vládnout nad lenními pány, jež si podrobil svou feudální mocí, a nad příslušníky svého klanu, jejichž byl dědičným náčelníkem, a kde se mohl s jistotou spoléhat na pravdivost přísloví, které jsme zde už jednou citovali: „Do Lochowa je cesta dlouhá.“

Kapitola XVI

Tam horské štíty, skály srázné

jich voje zcela obklíčily

a z druhé strany rokle zrádné

jim kluzké pasti nalíčily.

Hrabě si svolal velitele

a ptal se jich, kam teď a jak;

ti řekli: vpřed na nepřítele,

ať dopadne to tak či tak.

— „Floddenské pole“, stará báj

Montrose měl teď skvělé vyhlídky, kdyby se mu bylo podařilo přesvědčit o tom statečné, ale nestálé vojáky a jejich nepoddajné náčelníky. Měl před sebou nechráněnou skotskou nížinu, kde teď už nebylo vojsko, které by ho mohlo zarazit v postupu; Argylovi přívrženci se totiž od hlavního voje stoupenců Úmluvy odtrhli, když se jejich náčelník vzdal velení, a při té příležitosti se rozuteklo i mnoho jiných vojenských oddílů, protože jejich příslušníky už válka omrzela. Stačilo, aby Montrose sestoupil průsmykem Strath Tay, který patřil k nejpohodlnějším ve skotských horách, a objevil se v nížině, a byl by jisté probudil ve skotských pánech na sever od zálivu Forth rytířskou odvahu a obětavost, jež v nich nedávné události uspaly. Kdyby se byl těch krajů zmocnil, ať už vítěznou bitvou nebo i bez ní, byl by ovládal bohatou a úrodnou část království a byl by mohl svým vojákům zajistit pravidelný žold; takto by si v nížinách vytvořil pevnější základnu a mohl by proniknout až k hlavnímu městu a odtamtud možná až k hranicím Anglie, kde by se byl mohl spojit s vojenskými silami krále Karla, které nebyly dosud poraženy.

Takovým postupem by si nejjistěji dobyl slávy a královské věci by zabezpečil dalekosáhlý úspěch. Byl to velmi slibný plán, jenž hověl ctižádostivému a smělému Montrosovi, který se ve službách krále už tak skvěle osvědčil, že se mu všeobecně říkalo Velký markýz. Mnozí z jeho stoupenců se však řídili jinými pohnutkami, které snad ovlivňovaly i Montrose, ačkoliv to tajil a nechtěl si to přiznat.

Náčelníci západních klanů, kteří se k Montrosovi přidali, pohlíželi všichni téměř do jednoho na markýze z Argylu jako na svého osobního nepřítele, a plným právem. Dal téměř všem pocítit svou moc; protože odvedli muže schopné vojenské služby ze svých horských údolí, museli se téměř všichni obávat, že se pomstí na jejich nechráněných rodinách a statcích; všichni bez výjimky by byli rádi nějak oslabili jeho svrchovanou nadvládu; většinou obývali kraje sousedící s jeho územím, a proto se mohli těšit dost oprávněnou nadějí, že by se sami mohli stát pány nad některou částí jeho rozsáhlého panství. Pro tyto náčelníky mělo dobytí hradu Inverary nekonečně větší a žádoucnější význam než obsazení Edinburghu. Z tohoto vítězství kynula příslušníkům jejich klanů jen vyhlídka na dočasné zvýšení žoldu a na kořist, kterou by si v obsazeném městě uloupili; dobytím hradu Inverary by si však náčelníci zajistili odškodnění za všechna minulá příkoří a bezpečnost pro budoucí časy. Náčelníci, kteří se dali vést těmito osobními pohnutkami, též s důrazem vyslovovali oprávněné obavy, že jakmile Montrose sestoupí do nížin, kde možná z počátku bude mít nad nepřítelem převahu, bude přece muset postupovat dál, a jeho vojenské síly se budou každým dnem ztenčovat, čím víc se bude vzdalovat od hor, takže nakonec podlehne přesile vojsk, jež stoupenci Úmluvy zatím shromáždí odváděním branců a povoláváním posádek v nížinách. Snažili se naopak Montrose přesvědčit, že porazí-li Argyla v rozhodné bitvě, umožní svým přátelům na západě, aby jeho vojsko posílili ještě dalšími oddíly, které by jinak musili nechat doma, aby chránily jejich rodiny; a dále že pod svůj prapor zláká i některé klany, jež jsou mu sice přátelsky nakloněny, ale nechtějí se k němu přidat, protože se bojí MacCalluma Mora.

Tyto důvody, jak jsme už naznačili, měly jakýsi příznivý ohlas v Montrosově nitru, ač nebyly zcela v souladu s jeho jinak velmi hrdinnou povahou. Argylův a Montrosův rod se v dřívějších dobách několikrát spolu střetly ve zbrani i v politice; rod Argylův si při tom vždycky dobyl větších výhod, čímž vzbudil vůči sobě nelibost a nenávist v příslušnících rodu Montrosova, kteří nikdy nebyli tak štědře odměněni, ačkoliv měli podle svého přesvědčení stejné zásluhy. To však nebylo vše. Nynější hlavy těchto soupeřících rodů se proti sobě stavěly zjevně nepřátelsky od samého počátku nepokojů, o nichž vyprávíme.

Montrose si byl vědom toho, že má větší nadání a že na počátku občanské války prokázal stoupencům Úmluvy velké služby, a proto původně očekával, že mu tato strana udělí přednostní postavení v poradním shromáždění a že mu svěří vrchní velení; jenže stoupenci Úmluvy soudili, že bude jistější, když se spolehnou na jeho soupeře Argyla, který sice nebyl tak schopný vojevůdce, ale zato měl rozsáhlejší moc. Montrose to považoval za osobní urážku, že stoupenci Úmluvy dali před ním přednost Argylovi, a nikdy jim to neodpustil; tím méně byl nakloněn odpustit to Argylovi, jenž byl takto oproti němu vyznamenán. Proto byl podnícen strašnou nenávistí, jaké jen byl v tehdejších drsných dobách schopen muž s takovou ohnivou povahou, a snadno se dal svést pomstychtivostí vůči svému osobnímu a dědičnému nepříteli. Pravděpodobně se dal těmito osobními pohnutkami nemálo ovlivnit, když zjistil, že by bylo většině jeho přívrženců milejší, kdyby se vydal na trestnou výpravu na Argylovo území, než kdyby podnikl mnohem rozhodnější krok a ihned vtrhl do skotských nížin.

Ačkoliv měl Montrose silné pokušení, aby zaútočil na Argylské hrabství, přece jen se nemohl tak snadno vzdát vyhlídky na skvělé vítězství, jehož by si mohl dobýt, kdyby vpadl do skotských nížin. Na častých poradách s nejvýznačnějšími náčelníky klanů se snažil nejen zvrátit jejich úmysly, ale překonat snad i své tajné sklony. Dokazoval jim, jak svízelné bude i pro voje horalů takové tažení od východu do Argylského hrabství po stezkách, jež jsou někdy dost neschůdné i pro pastevce a lovce, a přes hory, o nichž nemohou tvrdit ani klany žijící v jejich nejbližším sousedství, že se v nich dokonale vyznají. Tyto nesnáze se mu zdály tím větší, protože se už pomalu blížil prosinec a dalo se očekávat, že horské stezky, už tak dost neschůdné, budou možná zcela nepřístupné, až začnou řádit sněhové vánice. Tyto námitky však nepřesvědčily ani neumlčely náčelníky, kteří chtěli vést válku po svém starém způsobu, totiž hnát před sebou dobytek, který se podle gaelského rčení „pase na nepřítelových pastvinách“. Porada skončila pozdě v noci a nedospělo se na ní k žádnému rozhodnutí, až na to, že náčelníci trvali na svém mínění, že by se mělo vtrhnout do Argylského hrabství, a slíbili, že mezi příslušníky svých klanů vyhledají muže, kteří by se nejlépe hodili za průvodce v horách.

Montrose odešel do chýše, která mu sloužila za stan, a natáhl se na nastlaný suchý vřes, neboť to bylo v té chýši jediné místo, kde si mohl odpočinout. Marně se však snažil usnout, protože ctižádostivé vidiny od něho zaháněly boha spánku. Chvíli se už viděl, jak vztyčuje královský prapor na dobytém edinburském hradě a jak posílá vojenské oddíly na pomoc panovníkovi, jemuž svým vítězstvím zajistil svrchovanou vládu ve Skotsku, a jak je za to odměněn všemi výsadami a vyznamenáními, jimiž může být zahrnut jen ten, koho král ráčil poctít svou přízní. Pak zase tuto skvělou vidinu zastínila představa ukojené pomstychtivosti a vítězství nad osobním nepřítelem. Přepadnout Argyla v jeho opevněném hradě Inverary – zdrtit v něm nejen svého dědičného soka, ale i hlavní oporu presbyteriánů – ukázat stoupencům Úmluvy, jaký je rozdíl mezi Argylem, jehož tak vyznamenali, a Montrosem, jímž opovrhli – to byla představa příliš lákavá pro feudálního šlechtice, hořícího pomstychtivostí, aby se jí mohl tak snadno vzdát.

Když se markýz na svém loži oddával takovým protichůdným úvahám a vášním, oznámil mu voják, který stál na stráži u jeho velitelského stanu, že si s ním přejí mluvit dva muži.

„Jak se jmenují?“ otázal se Montrose. „Je to tak důležité, že mě vyrušují takhle pozdě v noci?“

Na tyto otázky mohl dát voják, příslušník Colkittova irského pluku, jen zcela všeobecné a neuspokojivé odpovědi; proto Montrose (který v takových vážných chvílích nikdy nikomu neodepřel slyšení, aby mu snad neušly nějaké důležité zprávy) pokládal za nutné udělit z opatrnosti rozkaz, že jeho osobní stráž musí být zesílena a ozbrojena, a pak se připravil, aby ty pozdní návštěvníky přijal ve slyšení. Sotva jeho sluha zapálil dvě louče a sotva Montrose vstal z lože, vstoupili do chýše dva muži, jeden v kroji ze skotských nížin z kamzičí kůže, rozedraném takřka na cáry; druhý byl starý horal, vysoký a vzpřímený, s téměř ocelově šedou tváří, ošlehanou a svraštělou mrazem a vichrem.

„Čím vám mohu posloužit, přátelé?“ otázal se jich markýz a téměř bezděčně sáhl po své bambitce; doby byly tak nepokojné a noční hodina tak pokročilá, že pojal právem podezření vůči svým návštěvníkům, jejichž zevnějšek nikterak nepřispíval k tomu, aby jeho obavy rozptýlil.

„Dovolte, abych vám blahopřál,“ začal Skot z nížiny, „vznešený pane generále a vážený mylorde, k těm slavným vítězstvím, jichž jste si dobyl v bitvách od té doby, co jsem měl čest se s vámi rozloučit. Ta šarvátka u Tippermuiru se vám povedla! Jenže kdybych vám směl dát radu –“

„Než to uděláte,“ řekl markýz, „byl byste tak laskav a pověděl byste mi, kdo jste, že mě chcete poctít svou radou?“

„Věru, mylorde,“ odpověděl muž, „byl bych doufal, že to nebude ani zapotřebí, vzhledem k tomu, že to není tak dávno, co jsem vstoupil do vašich služeb, když jste mi slíbil, že mě povýšíte na majora se zálohovým platem půl tolaru denně, k němuž dostanu dodatečně jako doplatek ještě půl tolaru, až vaše tažení skončí; doufám, že snad Vaše Lordstvo nezapomnělo, kdo jsem a jaký plat mi slíbilo?“

„Majore Dalgetty, milý příteli,“ zvolal Montrose, který se na něho zatím upamatoval, „musíte uvážit, že se od té doby udály velmi důležité věci, takže se mi podoba mých přátel zatím vytratila z paměti, a také na vás v tomhle slabém světle ani dobře nevidím; ale buďte ujištěn, že všecky ty podmínky splním. – A jaké mi nesete zprávy z Argylského hrabství, milý majore? Už dávno jsme se vzdali naděje, že vás ještě někdy uvidíme živého, a já jsem se právě chystal, že se za vás dokonale pomstím tomu starému lišákovi, který na vaší osobě spáchal takový zločin proti zákonům války.“

„Věru, vznešený mylorde,“ odvětil Dalgetty, „že bych si nikterak nepřál rozmluvit vám takový správný a výtečný úmysl; věru jsem se k vám nepřišel za markýze z Argylu přimlouvat, abyste se nad ním slitoval, a vůbec se ho nezastávám. Unikl jsem mu ze spárů jen s pomocí nebes a výtečného důmyslu, který mně, starému a zkušenému vojákovi, přispěl k úspěšnému útěku – jo, abych nezapomněl, a s pomocí tady toho starého horala, kterého si dovoluji doporučit vaší vzácné přízni, mylorde, protože byl nápomocen při záchraně vašeho, k službám, Dugalda Dalgettyho z Drumthwacketu.“

„To byl velmi chvályhodný skutek,“ poznamenal vážně markýz, „který bude jistě po zásluze odměněn.“

„Klekni, Ranalde,“ vybídl ho major Dalgetty (neboť tak mu teď musíme říkat), „klekni a polib Jeho Excelenci ruku!“

Jelikož se takový projev úcty příčil obyčejům v kraji, z něhož Ranald pocházel, spokojil se tím, že zkřížil ruce na prsou a sklonil hlavu.

„Tenhle ubožák, mylorde,“ pokračoval major Dalgetty a tvářil se při tom důstojně jako ochránce Ranalda MacEagha, „napjal všechny své slabé síly, aby mě obhájil proti mým nepřátelům, ačkoliv neměl žádnou lepší metnou zbraň než luky a šípy, čemuž Vaše Lordstvo snad nebude chtít ani věřit.“

„V mém ležení uvidíte spoustu mužů ozbrojených lukem a šípem,“ poznamenal Montrose, „neboť se nám mohou stále ještě hodit.“

„Stále ještě hodit!“ opáčil Dalgetty. „Doufám, že mi Vaše Lordstvo dovolí, abych dal najevo své překvapení – luky a šípy! – Doufám, že mi prominete, my lorde, když vám doporučím, abyste při nejbližší příležitosti místo nich zavedl muškety. – Tady ten hodný horal mě nejen ubránil, ale i pečlivě ošetřoval a léčil, vzhledem k tomu, že jsem se na ústupu stal tak trochu obětí války, a proto si zaslouží, abych ho odměnil tím, že ho obzvlášť vřele doporučím a dovolím si Vaše Lordstvo poprosit, aby mu věnovalo pozornost a ochranu.“

„Jak se jmenuješ, příteli?“ otázal se Montrose horala.

„To nesmím říci,“ odpověděl horal.

„Totiž to znamená,“ vysvětloval major Dalgetty, „že si přeje své jméno zatajit, vzhledem k tomu, že v dřívějších dobách přepadl jeden hrad, pobil jakési děti a spáchal ještě jiné věci, které se za války často dělají, jak Vaše Lordstvo jistě ví, ale kterými se pachatel nikterak nezapíše do přízně těch, jimž takto ublížil. Na svých válečných taženích jsem už byl svědkem, jak byl mnohý chrabrý rytíř odsouzen sprostými sedláky k smrti jen za to, že si v jejich zemi dovolil trochu nevázané vojenské mravy.“

„Ano, rozumím,“ pravil Montrose. „Tento muž je na krev znepřátelen s některými mými stoupenci. Nechť odejde do strážnice a my si zatím vymyslíme nějaký způsob, jak bychom ho nejlíp ochránili.“

„Slyšíš, Ranalde,“ řekl major Dalgetty a zatvářil se při tom velmi povýšeně, „Jeho Excelence si přeje zasednout se mnou k tajné poradě, musíš tedy jít do strážnice. – On chudák neví, kde to je! – Je to ještě nezkušený voják, ačkoliv je tak starý; odevzdám ho stráži a bez odkladu se vrátím k Vašemu Lordstvu.“ Učinil to a pak přišel zpět.

Montrose se Dalgettyho nejdřív vyptával na to, jak v Inverary pořídil, a pozorně naslouchal majorovu vyprávění, ačkoliv bylo nesmírně rozvláčné. Markýz musel vynaložit velké úsilí, aby se na ně pozorně soustředil; nikdo jiný než on však nevěděl líp, že chce-li se člověk dozvědět něco, co ho zajímá, od takových zpravodajů, jako je Dalgetty, může toho dosáhnout jen tehdy, když je nechá povídat jejich vlastním způsobem. Proto byl markýz nakonec za svou trpělivost odměněn. Mezi jinou kořistí, již si kapitán dovolil z Inverary odnést, byl též svazek Argylových tajných listin, které teď vlastnoručně svému veliteli odevzdal. Vydal tím však, jak se mi zdá, jen libovolný počet z celé kořisti, kterou si odnesl, neboť přestal na těch listinách a vůbec se nezmínil o zlatém měšci, který si přivlastnil v téže chvíli, kdy se zmíněných listin zmocnil. Montrose chytil louč, jež byla připevněna na zdi, a chvíli si velmi pozorně prohlížel ty dokumenty, v nichž pravděpodobně nalezl cosi, co ho proti jeho soku Argylovi ještě víc pobouřilo.

„Že se mne nebojí?“ zvolal. „Však já mu ukážu! Že zapálí můj hrad Mugdock? – To dřív vyrazí dým ze zdí hradu Inverary! – Ó, kdybych tak věděl o někom, kdo dobře zná horské stezky v kraji Strath Fillan!“

Dalgetty byl možná nadmíru domýšlivý, ale přesto své věci rozuměl natolik, že uhodl, co tím Montrose míní. Ihned přerušil své rozvláčné vyprávění o šarvátce, k níž došlo v horském sedle, a o tom, jak byl zraněn a musel ustoupit z palebné čáry, a začal mluvit k věci, která, jak pozoroval, jeho velitele zajímala nejvíc.

„Přeje-li si Vaše Excelence provést vpád do Argylského hrabství,“ řekl, „ten chudák Ranald, o kterém jsem vám vyprávěl, a jeho druzi, ba i ženy a děti, znají všecky stezky, které tam vedou, ať od východu nebo od severu.“

„Opravdu?“ zvolal Montrose. „Z jakého důvodu se domníváte, že ten kraj tak dokonale znají?“

„Račte uvážit, Vaše Excelence,“ odpověděl Dalgetty, „že jsem u nich byl celé týdny, než se mi zahojila má rána, a za tu dobu se museli pořád stěhovat z místa na místo vzhledem k tomu, že se Argyle ustavičně pokoušel, aby se znovu zmocnil důstojníka, kterého Vaše Excelence poctila důvěrou; a tak jsem měl příležitost se jim obdivovat, jak velice hbitě a s jakou znalostí celého toho kraje střídavě ustupovali nebo postupovali; a posléze, když jsem se mohl zase vydat na cestu, abych nastoupil pod prapor Vaší Excelence, vedl mě ten hodný a prostoduchý Ranald MacEagh po stezkách, po kterých si můj kůň Gustav (snad se Vaše Lordstvo na něj ještě pamatuje) šlapal jistě a bezpečně jako po silnici; a tak mi kolikrát napadlo, že kdyby někdo potřeboval na válečném tažení ve skotských horách průvodce, špehy nebo zvědy, nemohl by si přát zkušenější lidi, než jsou Ranald a jeho soukmenovci.“

„A můžete se mi zaručit za jeho věrnost?“ otázal se Montrose. „Jak se vlastně jmenuje a čím se živí?“

„Je to psanec a povoláním lupič, a taky tak trochu zbojník a vrah,“ odpověděl Dalgetty, „a jmenuje se Ranald MacEagh, což znamená Ranald, Syn mlhy.“

„To jméno mi je jaksi povědomé,“ řekl Montrose, který se chvíli rozpomínal. „Nespáchali ti Synové mlhy nějaké ukrutnosti na MacAulayovcích?“

Major Dalgetty se zmínil o tom, jak byl zavražděn správce královských lesů, a Montrose, který měl bystrou paměť, ihned si připomněl všechny okolnosti, které vedly k tomu, že se MacAulayovci a Synové mlhy navzájem stíhali krevní mstou.

„Je to velká škoda,“ pravil Montrose, „že ti lidé a MacAulayovci jsou takoví nesmiřitelní nepřátelé. Allan se v mém vojsku osvědčil jako chrabrý bojovník a jeho divoké a tajuplné chování a řeči mají mocný vliv na jeho krajany, takže by to mohlo mít vážné následky, kdybychom ho nějak urazili. Ale tihle lidé by nám zase mohli prokázat velmi užitečné služby, a když tvrdíte, majore Dalgetty, že jsou úplně spolehliví –“

„Za jejich věrnost a spolehlivost se mohu zaručit svým platem, jak zálohovým, tak i těmi doplatky, svým koněm a celou svou výzbrojí, svou hlavou i vlastním krkem,“ prohlásil major, „a Vaše Excelence ví, že zkušený voják jako já by se nemohl víc zaručit ani za svého vlastního otce.“

„To je pravda,“ odvětil Montrose. „Ale protože tady jde o nesmírně důležité věci, byl bych velmi rád, kdybyste mi toto své ujištění mohl nějak doložit.“

„To rád udělám, ve vší stručnosti, mylorde,“ řekl major. „Ačkoliv mě Argyle poctil vypsáním pěkné odměny na mou hlavu, ti lidé o to nestáli, aby ji získali, ani mě neoloupili o můj osobní majetek (a měl jsem u sebe tolik peněz, že by byly uvedly v pokušení řadové vojáky ve službách leckterého evropského panovníka), ale naopak mi vrátili mého koně, který má také nějakou cenu, jak Vaše Excelence ví, a nemohl jsem je ani přimět k tomu, aby ode mne přijali jediný stiver, ba ani doit nebo maravedi[48] za všechnu námahu a péči, s jakou mě v mé nemoci ošetřovali. Odmítli i velmi štědrou odměnu, kterou jsem jim nabídl – něco takového se v křesťanském světě tak hned nestane.“

„Připouštím,“ pravil po chvilkové úvaze Montrose, „že jejich chování vůči vám vskutku svědčí o jejich věrnosti; ale jak se pojistím proti tomu, aby v mém vojsku nepropukla krevní msta?“ Chvilku se odmlčel a pak najednou dodal: „Odpusťte, majore, já jsem zapomněl, že jsem už po večeři, a vy jste jistě po té daleké cestě hladový.“

Zavolal na své sloužící, aby přinesli džbánek vína a nějaké občerstvení. Major Dalgetty měl vskutku chuť k jídlu, jak se slušelo na muže, který se zotavoval z těžkého zranění a který tak dlouho pobýval mezi chudými skotskými horaly, a proto ho nebylo třeba pobízet, aby se pustil do jídla, jež mu bylo předloženo; házel je do sebe tak hbitě, až se markýz, když si nalil víno do číše a připil mu na zdraví, nemohl zdržet, aby nevyslovil obavy, že se majorovi Dalgettymu na jeho výpravě do Argylského hrabství asi vedlo dost zle, když mu teď tak chutná prostá vojenská strava.

„To vám taky mohu slavně odpřisáhnout, Vaše Excelence,“ prohlásil major vážně, ač měl plná ústa. „Mám ještě v docela živé paměti chuť toho zvětralého a plesnivého chleba a vody v žaláři, kam mě Argyle vsadil, a ačkoliv mě Synové mlhy krmili, jak nejlíp dovedli, mohli mi ti nuzní ubožáci sehnat jen moc málo vydatný proviant, takže když jsem si zase navlékl pancíř, který jsem musel odložit, protože mi byl moc těžký, chrastil jsem v něm jako vyschlé jádro v ořechu, který se sušil už od loňského svátku Všech svatých.“

„Musíte se vynasnažit, majore Dalgetty, abyste se zase spravil.“

„Věru,“ odpověděl voják, „to bych asi těžko dokázal, kdybych měl čekat na ty doplatky a kdybych místo záloh nedostával hned celý plat; musím totiž Vaši Excelenci upozornit, že těch třicet liber, o které jsem se teď zhubl, jsem přibral ve službách holandských stavů, které nám vždycky přesně vyplácely celý žold.“

„Nu, aspoň vám nebudou překážet na pochodu, když budete o ně lehčí. A pokud jde o váš plat, majore, musíme napřed zvítězit – jakmile bude vítězství naše, všechna vaše přání, i naše, budou vrchovatou měrou splněna. Zatím si vypijte ještě jednu číši vína.“

„Na zdraví Vaší Excelence!“ provolal major, který si naplnil číši až po okraj na důkaz, že svůj přípitek míní upřímně. „A na vítězství nad všemi našimi nepřáteli, obzvlášť nad Argylem! Doufám, že mu pak zase budu moci vyškubnout plnou hrst vousů – už jsem ho totiž trošku oškubal.“

„Správně, majore,“ odpověděl Montrose. „Ale abychom se vrátili k těm Synům mlhy. Chápete, Dalgetty, že Ranaldova přítomnost v našem ležení a účel, k němuž ho chceme použít, je tajemství, které musí zůstat jen mezi vámi a mnou?“

Majora potěšil, jak Montrose očekával, tento projev velitelovy důvěry; chytil se za nos a souhlasně přitakal hlavou.

„Kolik asi může být těch Ranaldových stoupenců?“ pokračoval markýz.

„Pokud vím, zbylo z nich už asi jen osm až deset mužů,“ odpověděl major Dalgetty, „a několik žen a dětí.“

„A kde teď jsou?“ tázal se Montrose.

„V údolí asi tři míle odtud,“ odvětil voják, „kde čekají na rozkazy Vaší Excelence. Soudil jsem, že by nebylo vhodné, kdybych je přivedl všechny sem do ležení, dokud mi to Vaše Excelence nerozkáže.“

„Soudil jste správně,“ řekl Montrose. „Bylo by dobře, kdyby zůstali tam, kde jsou, nebo kdyby si vyhledali ještě vzdálenější útočiště. Pošlu jim peníze, ačkoliv o ně mám zatím dost velkou nouzi.“

„To je docela zbytečné,“ prohlásil major Dalgetty. „Stačí, když jim Vaše Excelence jen naznačí, že tím směrem táhnou MacAulayovci, a Synové mlhy se ihned obrátí čelem vzad a odtáhnou na opačnou stranu.“

„To by nebylo moc zdvořilé,“ odvětil markýz. „Radši bych jim poslal několik tolarů, budou si moci aspoň koupit nějaký dobytek, aby měly jejich ženy a děti co jíst.“

„Dovedou si opatřit dobytek daleko levněji,“ řekl major. „Ale budiž, když si to Vaše Excelence přeje.“

„Ať si Ranald MacEagh,“ pokračoval Montrose, „vybere jednoho nebo dva ze svých stoupenců, kterým může důvěřovat a kteří budou umět zachovávat své i naše tajemství; a ti nám budou sloužit jako průvodci, v čele s Ranaldem, který jim bude velet. Ať zítra za úsvitu přijdou do mého stanu, a postarejte se, pokud možno, aby neměli ani tušení, k čemu je potřebuji a aby se nemohli tajně mezi sebou dorozumívat. – Má ten starý muž nějaké děti?“

„Jeho synové byli pobiti nebo pověšeni,“ odpověděl major. „Myslím, že jich měl asi tak tucet – ale zbyl mu jeden vnuk, chytrý a nadějný hoch. Všiml jsem si, že má pořád v cípu plédu zavázaných několik oblázků, aby měl čím mrštit, kdyby mu něco přišlo do cesty; to je znamení, že by z něho mohl jednou být dobrý a odvážný válečník jako David – ten měl také ve zvyku házet oblázky, které si nasbíral v potoce.“

„Přeji si, aby ten hoch byl ustavičně při mně,“ řekl markýz. „Doufám, že je dost rozumný, aby dovedl utajit své jméno?“

„O to se Vaše Excelence nemusí bát,“ odpověděl Dalgetty. „Tihle horalští kluci hned od první chvíle, co se vyklubou ze skořápky –“

„Dobrá,“ přerušil ho Montrose. „Ten hoch mi tedy bude zástavou na věrnost svého děda, a když nám jeho děd prokáže věrné služby, odměním hocha tím, že ho povýším. – A teď vám dovolím, majore Dalgetty, abyste se na noc vzdálil; zítra představíte toho MacEagha pod jakýmkoliv jménem nebo pojmenováním, které se mu zlíbí přijmout. Předpokládám, že ve svém povolání nabyl dost zkušeností, jak utajit svou totožnost pod všelijakým přestrojením; nebo bychom se mohli se svými tajnými plány svěřit Johnu Moidartovi, který je rozumný a chytrý a dá si říci; možná, že by MacEaghovi dovolil, aby se na nějaký čas vydával za příslušníka jeho klanu. Pokud jde o vás, majore, dám rozkaz svému sluhovi, aby vás na noc někde ubytoval.“

Major Dalgetty se mu vesele odporoučel, neboť byl velmi rozjařen přijetím, jehož se mu dostalo, a velice se mu zalíbily jemné způsoby jeho nového velitele, které mu, jak potom velmi obšírně vykládal Ranaldovi MacEaghovi, v mnohém ohledu připomínaly chování nesmrtelného Gustava Adolfa, Lva severu a záštity protestantské víry.

1. 48 Stiver, doit – holandské drobné mince, maravedi – drobná mince španělská. Pozn. překl.

Kapitola XVII

Do boje vede vojsko vůdce smělý,

s úzkostí vzhlíží k němu národ celý;

hrozivý hlad u břehu ční jak hráz,

pobřeží pusté spoutal zimní mráz;

vůdce však nedbá zimy ani hladu.

— Marnost lidských přání

Za svítání přijal Montrose ve své chýši starého MacEagha a dlouho a podrobně se ho vyptával, kudy by se mohli dostat do Argylského hrabství. Jeho odpovědi si zaznamenal a porovnal je s údaji dvou jeho soukmenovců, které mu Ranald doporučil jako své nejobezřelejší a nejzkušenější muže. Montrose zjistil, že toto doporučení bylo v každém ohledu oprávněné; nespokojil se však jen tím, jak mu kázala nezbytná opatrnost, a ještě si porovnal získané zprávy s údaji, které si mohl opatřit od náčelníků, jejichž území byla nejblíže místu, kudy hodlal do Argylského hrabství vniknout; když si zjistil, že to všechno v každém ohledu souhlasí, pak teprve dospěl k přesvědčení, že se může na Syny mlhy zcela spolehnout.

Jen v jedné věci změnil Montrose svůj původní úmysl. Usoudil, že by nebylo vhodné, aby si vzal Kennetha za svého vlastního sluhu, protože kdyby byl jeho původ odhalen, mohly by to četné klany, jež byly s hochovou rodinou znepřáteleny na smrt, pociťovat jako urážku; proto Montrose požádal majora, aby přijal Kennetha do svých služeb, a poněvadž k této žádosti připojil pěknou částku peněz pod záminkou, že hoch musí být řádně oblečen a vystrojen, vyhovovalo toto nové rozhodnutí oběma stranám.

Po snídani, když Montrose Dalgettyho propustil, vydal se major za svými starými známými, lordem Menteithem a bratry MacAulayovými, neboť toužil, aby jim mohl vyprávět o svých dobrodružstvích a aby se od nich též dověděl podrobnosti o jejich nedávných válečných zkušenostech. Můžeme si představit, že ho uvítali velmi radostně, neboť v poslední době žili jednotvárným vojenským životem, a proto každé nové setkání s kýmkoliv pro ně znamenalo příjemnou změnu. Pouze Allan MacAulay, jak se zdálo, nestál o svého starého známého, ale když ho bratr vyzval, aby to vysvětlil, nemohl udat žádný jiný důvod, než že mu není po chuti stýkat se přátelsky s někým, kdo byl nedávno ve společnosti Argyla a jiných nepřátel. Major Dalgetty se zprvu polekal, že snad Allan pudově uhodl, v jaké společnosti se do nedávna zdržoval; brzy se však přesvědčil, že v tomto případě nebyla Allanova vnímavost jasnovidná ani neomylná.

Protože měl být Ranald MacEagh svěřen pod ochranu a dozor majora Dalgettyho, musel ho Dalgetty seznámit s muži, s nimiž se pravděpodobně měl nejvíc stýkat. Ranald zatím už odložil ošumělý šat v barvách svého klanu a měl na sobě kroj, jaký nosili jen obyvatelé vzdálených ostrovů, to jest jakousi přiléhavou kazajku vcelku se suknicí, shora až dolů vpředu zašněrovanou. Podobalo se to trochu kroji, jaký mívali Poláci a jaký ve Skotsku dosud nosí děti z nižších vrstev. Kostkované punčochy a čapka doplňovaly tento kroj, na nějž se starci v minulém století ještě dobře pamatovali, protože jej viděli na mužích z dalekých ostrovů, kteří se v roce 1715 přihlásili pod prapor hraběte Mara.

Major Dalgetty nespouštěl z Allana oči, když mu představoval Ranalda MacEagha pod smyšleným jménem Ranald MacGillihuron z Benbeculy a vyprávěl, jak spolu uprchli z Argylova vězení. Vychvaloval Ranalda, že umí přednášet staré horalské báje a doprovázet se při tom na harfu a že má i dost značné věštecké schopnosti. Při tomto výkladu se major Dalgetty občas popletl a upadal do rozpaků, až se to zdálo neuvěřitelné u muže, který vždy tak mrštně a směle vládl jazykem, a bylo by to jistě vzbudilo v Allanovi MacAulaym podezření, kdyby nebyl býval zcela zaujat pozorováním tváře Ranaldovy, když mu ho Dalgetty představil. MacEagha jeho upřený pátravý pohled dopaloval a málem by se už byl chopil dýky v očekávání nepřátelského útoku, když Allan k němu náhle přistoupil a přátelsky mu podal ruku na přivítanou. Pak se posadili vedle sebe a tiše a tajemně spolu rozprávěli. Menteitha a Anguse MacAulayho to nepřekvapilo, neboť horaly, kteří se vydávali za věštce, pojilo navzájem jakési spiklenecké společenství, a proto když se někde setkali, hned si začali vykládat o tom, jaká měli kdy vidění a jak dalece se vyplnila.

„Zatemní se ti také v duši, než máš vidění?“ otázal se Allan svého nového známého.

„Jako když se na měsíc položí stín,“ odpověděl Ranald, „když se měsíc zatmí na své nebeské dráze a věštci prorokují zlé časy.“

„Pojď sem,“ řekl Allan, „pojď se mnou, rád bych si s tebou pohovořil v soukromí. Lidé říkají, že se na vás na těch dalekých ostrovech snášejí jasnější a mocnější vidiny než na nás, kteří žijeme nablízku Sasíkům.“

Zatím co byli takto zabráni do rozhovoru o nadpřirozených zjevech, vstoupili do chýše v nejrozjařenější náladě ti dva šlechtici z Anglie a oznámili Angusovi MacAulaymu, že byly vydány rozkazy, aby se všichni připravili na okamžitý pochod k západu. Když vyřídili tuto radostnou novinu, pozdravili svého starého známého majora Dalgettyho, jehož ihned poznali, a ptali se ho, jak se daří jeho válečnému koni Gustavovi.

„Děkuji uctivě, pánové,“ odpověděl voják. „Gustavovi se daří dobře, až na to, že jsou mu, stejně jako jeho pánovi, trochu víc vidět žebra, než když jste mi na hradě Darnlinvarachu laskavě nabídli, abych vám ho tam nechal. Ujišťuji vás, páni rytíři, že ještě než skončí to tažení, na které se, jak se zdá, tolik těšíte, ubude vám patrně taky trochu vašeho anglického hovězího, a možná i pár anglických koní.“

Oba šlechtici prohlásili, že jim na tom nezáleží, jestli jim něčeho přibude či ubude, jen když budou mít nějakou změnu a přestanou se už honit sem a tam po Anguském a Aberdeenském hrabství za nepřítelem, který nechce ani bojovat, ani ustoupit.

„Je-li tomu tak,“ řekl Angus MacAulay, „musím dát rozkazy svým soukmenovcům a musím se také postarat, aby se Annota Lyle dostala do bezpečí; ten pochod do krajů MacCalluma Mora bude delší a svízelnější, než si ti naparádění rytíři z Cumberlandu představují.“ Po těch slovech odešel z chýše.

„Copak je tady Annota Lyle s vámi?“ ptal se Dalgetty.

„Zajisté,“ odvětil sir Miles Musgrave a letmo pohlédl na lorda Menteitha i na Allana MacAulayho. „Copak bychom mohli pochodovat a bojovat, postupovat a ustupovat, kdyby nám ta něžná víla občas nezahrála na harfu?“

„Jakápak víla, když se kolem ní ježí meče a štíty!“ opáčil jeho druh. „Ani sama lady Montrosová jistě nemá kolem sebe takový dvůr služebnictva. Annota má k obsluze čtyři mladé horalky a zrovna tolik bosých výrostků a ti všichni jen čekají na její rozkazy.“

„A co se vám na tom nelíbí, pánové?“ zeptal se jich Allan, který se náhle odvrátil od horala, s nímž rozmlouval. „Copak byste vy nechali doma nevinnou ženu, družku svého mládí, aby tam zahynula násilnou smrtí nebo umřela hladem? Nad sídlem mých otců se teď už neklene střecha – naše úroda byla zničena a náš dobytek byl odehnán – a vy, pánové, musíte děkovat Bohu, že pocházíte z mírnějších a civilizovanějších krajů, protože můžete v téhle nelítostné válce ztratit jen své životy a nemusíte se obávat, že pomsta vašich nepřátel stihne bezbranné zástavy, které jste nechali doma!“

Angličané upřímně souhlasili, že jsou v tom ohledu na tom líp, a pánové se pak rozešli, každý za svým úkolem nebo zaměstnáním.

Allan se tam ještě chvíli zdržel a stále doléhal na rozmrzelého Ranalda MacEagha otázkami, co asi znamená jeho vidění, jež ho velmi znepokojuje, jak tvrdil. „Často vídám Gaela, který vráží dýku do prsou Menteithovi – tomu mladému šlechtici v šarlatovém kabátci s krajkou, který před chvílí odešel. Ale ať se namáhám, seč jsem, až mi oči div nevylezou z důlků, nemohu nikdy rozeznat tvář toho horala, ba ani uhodnout, kdo by to asi mohl být, ačkoliv se mi jeho postava a zjev zdají povědomé.“

„Obrátil sis pléd na ruby,“ otázal se ho Ranald, „jak to vždycky v takových případech zkušení věštci dělají?“

„Ano,“ odpověděl tiše Allan a zachvěl se jakoby tajemnou bázní.

„A v jaké podobě se ti pak objevil ten přízrak?“ ptal se Ranald.

„Také měl na sobě pléd obrácený na ruby,“ odvětil Allan stále týmž křečovitě přidušeným hlasem.

„Pak věz,“ řekl Ranald, „že tvá vlastní ruka, a žádná jiná, spáchá ten čin, jehož vidina se ti zjevuje.“

„Stokrát se má duše v úzkosti sevřela touto zlou předtuchou,“ odpověděl Allan. „Ale to není možné! I kdybych to četl ve věčné knize osudu, musel bych prohlásit, že to je nemožné – vždyť nás pojí pokrevní příbuzenství a ještě stokrát pevnější pouta – bojovali jsme bok po boku a naše meče byly zbroceny krví týchž nepřátel – je zcela nemožné, že bych mu mohl ublížit!“

„Ty to však uděláš,“ prohlásil Ranald, „to je jisté, ačkoliv příčina tvého skutku se zatím skrývá v temnotách budoucnosti. Řekl jsi,“ pokračoval a jen stěží utajil své vzrušení, „že jste bok po boku pronásledovali svou kořist jako honicí psi – což jsi ještě nikdy neviděl, jak se honicí psi nad zardoušenou zvěří nakonec vrhli s vyceněnými tesáky na sebe?“

„To není pravda!“ zvolal MacAulay a vstal. „To nejsou předtuchy budoucího osudu, to je pokušení zlého ducha z bezedných pekel!“ A po těch slovech rychle vyšel z chýše.

„Tak, tu máš!“ řekl Syn mlhy, dívaje se za ním s rozjásanou tváří. „Ten ozubený šíp v boku ti ještě způsobí trýzeň! Radujte se, duše povražděných! Brzy se meče vašich vrahů zbrotí jejich vlastní krví!“

Nazítří ráno bylo všechno připraveno na pochod; Montrose rychle postupoval proti proudu řeky Tay a jeho neukáznění vojáci vpadli do romantického údolí kolem jezera stejného jména, v němž řeka pramení. Tamější obyvatelé byli Campbellovci, kteří sice nebyli Argylovými vazaly, ale patřili k rodu Glenorchy, jenž s ním byl spřátelen a spřízněn a nyní se jmenuje Breadalbane. Montrose je překvapil, když nebyli vůbec připraveni k obraně, a proto museli jen nečinně přihlížet, jak Montrosovi vojáci pustošivě řádí mezi jejich ovcemi a dobytkem. Montrose pak postupoval do údolí jezera Dochartského a cestou proměňoval okolní kraj v poušť, až dospěl k nejobtížnějšímu přechodu na celém svém tažení.

I pro dnešní vojsko, jež může pochodovat po dobré vojenské silnici, která teď vede údolím Tyndrum k jezeru Awe, byl by přechod přes ty rozlehlé divoké hory dost obtížným úkolem. Ale v době, o níž vyprávíme, a ještě dlouho potom nevedla tamtudy žádná silnice, ba ani stezka, a přechod byl tím obtížnější, že hory byly už pod sněhem. Byl to nádherný pohled na vysoké horské hřbety, jak se tam nad sebou kupily, v popředí oslnivě bělostné, a ty, jež se zdvíhaly za nimi, zrůžovělé v záři jasného zimního západu slunce. Nejvyšší štít Ben Cruachan čněl vysoko nad nimi jako tvrz a sídlo Ducha těch hor a jeho rozeklaný vrcholek se třpytil na míle daleko.

Montrosovi vojáci se nezalekli té vznešené, ale strašné podívané, která se před nimi objevila. Mnozí z nich byli staří otužilí horalé, jimž nebylo proti mysli vyspat se ve sněhu, ba kteří by byli dokonce zavrhli jako zženštilý přepych, kdyby jim byl někdo poradil, aby si udělali ze sněhu podušku pod hlavu.

Za těmi mrazivými horami, jež spatřili, jim kynula kořist a pomsta, a proto se nedali zastrašit pomyšlením, že přechod přes hory bude velmi svízelný. Montrose jim ani nedopřál času, aby snad klesli na duchu. Dal dudákům v předních řadách rozkaz, aby spustili starodávný válečný pochod zvaný „Hoggil nam bo“ atd. (to jest: Ženeme se za kořistí sněhovými závějemi), jehož pronikavé tóny tak často šířily hrůzu v údolích Lennoxu. Vojsko se vrhlo kupředu mrštně a rychle, jak to svedou jen horalé, a brzy se octlo v nebezpečné soutěsce, jíž je vedl Ranald, který šel napřed s vybranou četou horalů a prošlapával jim stezku ve sněhu.

Lidská moc se nikdy nezdá tak nepatrná, jako když se octne tváří v tvář přírodním výjevům, které v nás budí hrůzu a uctivý obdiv. Vítězné Montrosovo vojsko, jehož hrdinských činů se děsilo celé Skotsko, teď v té soutěsce vypadalo jako nepatrná hrstka roztroušených pocestných, kteří budou co nevidět sevřeni do čelistí hor, jež jako by se nad nimi už sklápěly. Sám Montrose málem litoval, že se pustil do takového smělého podniku, když se podíval zpět z vrcholu prvního horského hřebene, na nějž vystoupil, a viděl, jak se odtamtud jeho roztroušené voje zdají nepatrné. Postup kupředu byl tak svízelný, že mezi jednotlivými pochodujícími řadami začaly vznikat značné mezery a vzdálenosti mezi předvojem, hlavním a zadním vojem každou chvíli vzrůstaly, což bylo velmi mrzuté a nebezpečné. Montrose se s velkými obavami rozhlížel kolem po místech, na nichž by si nepřítel mohl zřídit obranná postavení, neboť nevěděl, zda už nejsou obsazena; a později prý často vyslovoval přesvědčení, že kdyby byly bývaly soutěsky ve Strath Fillanu hájeny jen dvěma sty odhodlaných mužů, zabránilo by mu to nejen v dalším postupu, ale jeho vojsko by se bylo octlo v nebezpečí, že bude úplně odříznuto. Jenže Argyle pokládal ty divoké hory za nepřekonatelnou překážku pro útočného nepřítele a tato sebejistota, jež byla příčinou zhouby mnohé mocné země a mnohé pevné tvrze, i tentokrát vydala Argylovo území na pospas nepřátelům. Útočníci museli zápasit jen s přírodními překážkami, jež se jim stavěly v cestu, a se sněhem, jehož na štěstí dosud nenapadaly velké spousty. Jakmile vojsko vystoupilo na vrchol horského hřebenu, který dělí Argylské hrabství od území klanu Breadalbane, vrhlo se ihned dolů do klidných údolí se zuřivostí, jež výmluvně svědčila o pohnutkách, které vojákům pomáhaly zdolávat svízele na tom nebezpečném pochodu.

Montrose rozdělil své vojsko na tři proudy, aby vyvolal zděšení v obyvatelstvu i odlehlejších a vzdálenějších krajů hrabství; jednomu z těch tří hlavních proudů velel kapitán Clanranaldovců, druhý vedl Colkitto a nad třetím si Montrose ponechal velení sám. Takto mohl proniknout do Argylského hrabství na třech místech. Nikdo se mu nepostavil na odpor. Pastevci, kteří prchli z hor, byli první, od nichž se obyvatelstvo těch zalidněných krajů dozvědělo o vpádu silného nepřátelského vojska, a kdekoliv se začali Argylovi soukmenovci shromažďovat k obraně, byli pobiti, odzbrojeni a rozprášeni nepřítelem, který jejich pohyby předvídal. Major Dalgetty, jenž byl se slabou Montrosovou jízdou poslán napřed, aby zaútočil na Inverary, splnil svůj úkol tak dobře, že by byl překvapeného Argyla málem dostal inter pocula[49], jak se vyjádřil, a jen rychlý únik přes záliv zachránil mocného náčelníka před smrtí nebo zajetím. Ale pomsta, jíž Argyle osobně unikl, postihla krutě jeho území a klan, neboť Montrosovo vojsko ty kraje hrůzně vyplenilo; takové zpustošení nepřátelského území bylo sice pro tamější kraje a tehdejší dobu příznačné, ale často se na ně později právem poukazovalo jako na hanebnost, jíž Montrose poskvrnil své hrdinské činy a svou pověst.

Argyle zatím prchl do Edinburghu, kde přednesl stížnost před konventem stavů. Pro první chvíli bylo sebráno dosti silné vojsko pod velením generála Baillieho, schopného důstojníka oddaného presbyteriánům, jemuž byl dán k ruce jako zástupce vrchního velitele proslulý sir John Urrie, vojenský dobrodruh jako byl Dalgetty, který za občanské války už dvakrát přeběhl od jedné válčící strany k druhé a jemuž bylo souzeno, aby se přebarvil ještě po třetí, nežli válka skončí. Rozvášněný a rozhořčený Argyle začal rovněž sbírat početné vojenské síly, aby se na svém dědičném nepříteli pomstil. Zřídil si hlavní stan v Dumbartonu, kde se k němu brzy připojily dost silné oddíly příslušníků jeho klanu a jeho poddaných. Když tam pak přibyli též Baillie a Urrie s velmi početnými oddíly stálého vojska, chystal se na pochod do Argylského hrabství, aby ztrestal útočníka, který napadl jeho dědičné území.

Zatím co se tam spojovaly tyto veliké vojenské síly, musel Montrose ze zpustošeného hrabství couvnout, protože se blížilo třetí vojsko, jež se shromáždilo na severu pod velením hraběte Seafortha, který se teprve po delším zdráhání přidal ke stoupencům Úmluvy; když se pak k němu připojily i oddíly, jež byly posádkou v Invernessu, měl už dostatečný počet vojáků, aby mohl z tohoto hrabství Montrose ohrozit. A tak byl Montrose ve zpustošeném nepřátelském kraji obklíčen ze všech stran a ohrožen blížícím se nepřátelským vojskem, jež bylo proti němu v přesile; dalo se tedy předpokládat, že mu je souzena jistá zkáza. Ale právě za takových okolností se obratnému, podnikavému a velmi nadanému Montrosovi téměř vždy podařilo vzbudit v přátelích úžas a obdiv a v nepřátelích zděšení a hrůzu. Jako zázrakem shromáždil své oddíly, roztroušené na obsazeném a zpustošeném území; sotva je měl zase pohromadě, dozvěděl se Argyle se svými vojevůdci, že královi přívrženci z Argylského hrabství náhle zmizeli a ustoupili na sever do chmurných a neproniknutelných Lochaberských hor.

Vojevůdci, kteří táhli proti Montrosovi, byli natolik chytří, že ihned uhodli úmysl svého protivníka, jenž se asi chtěl utkat v rozhodné bitvě s hrabětem Seaforthem a porazit ho, bude-li to možné, dřív než budou ti ostatní schopni přispět mu na pomoc. Proto změnili svůj válečný plán. Urrie a Baillie se svými silami se oddělili od hlavního Argylova vojska a zanechali svého vrchního velitele v Dumbartonu, aby se bránil, jak bude umět; jejich oddíly se skládaly hlavně z jízdy a vojáků z nížin, a proto postupovali podél Grampianského pohoří na východ do Anguského hrabství, odkud hodlali postoupit do hrabství Aberdeenského, aby Montrose zaskočili, kdyby tam chtěl ustoupit.

Argyle se svými soukmenovci a ostatními vojenskými oddíly začal Montrose pronásledovat; měl v úmyslu napadnout ho z týlu, ať by se utkal v boji s hrabětem Seaforthem, nebo s Bailliem a Urriem, tak aby se Montrose octl v křížovém ohni mezi dvěma nepřátelskými vojsky; proto mu byl stále v patách, ale držel se v bezpečné vzdálenosti.

A takto začal Argyle znovu postupovat směrem k Inverary a na každém kroku se mu naskytla příležitost, aby truchlil nad ukrutnostmi, jež nepřátelské klany spáchaly na jeho poddaných a území. Skotští horalé měli všelijaké ušlechtilé vlastnosti, ale rozhodně k nim nepatřila shovívavost vůči obyvatelstvu nepřátelských krajů; spoušť, napáchaná nepřátelským vojskem, však přispěla k tomu, že počet Argylových přívrženců stále vzrůstal. Skotští horalé mají dodnes přísloví: Komu nepřítel spálil dům, ten se musí stát vojákem. Stovky obyvatelů těch postižených údolí teď byly zbaveny všech prostředků k živobytí, a tak se mohly na nepříteli odškodnit jen stejnými ukrutnostmi, jaké na nich napáchal on, a nezbývala jim žádná jiná naděje do budoucnosti, leda sladká pomsta. Argylovy voje se tedy rozmnožovaly tím víc, čím zpustošenější byly kraje, jimiž táhl, a brzy se octl v čele tří tisíc odhodlaných mužů, vynikajících odvahou, jimž veleli příslušníci jeho vlastního klanu, kteří si s nimi v ničem nezadali. Argyle se ujal vrchního velení a za své zástupce ustanovil sira Duncana Campbella z Ardenvohru a sira Duncana z Auchenbrecku, starého zkušeného vojáka, kterého k tomu účelu odvolal z Irska, kde se tehdy též válčilo. Chladnokrevný Argyle měl na vojenských poradách převahu nad těmito dvěma neohroženějšími vojevůdci, s nimiž se dělil o vrchní velení, takže bylo nakonec rozhodnuto, ačkoliv byli v přesile, že se od původního Argylova plánu neuchýlí a budou Montrose opatrně sledovat dál, ať potáhne kterýmkoliv směrem; dohodli se též, že se zatím budou vyhýbat bitvě s Montrosem, dokud se jim nenaskytne příležitost, aby ho mohli napadnout z týlu, až se utká v boji s vojsky, která proti němu táhla z druhé strany.

1. 49 Do kleští (lat.). Pozn. překl.

Kapitola XVIII

Piobracht an Donuil-dhu,

Piobracht an Donuil,

Piobracht agus s’breittach,

Feacht an Innerlochy.

Válečný pochod Donalda Černého,

válečný pochod Černého Donalda,

vlající prapory a píšťaly

je provázejí k Inverlochy.

Vojenská silnice, která spojuje řetěz pevnůstek, jak se to teď nazývá, a která probíhá takřka rovnoběžně s dnešním Caledonským průplavem, umožňuje dnes snadný průchod tím divokým údolím, jež se táhne téměř přes celou šířku poloostrova; kdysi tam bezpochyby místo údolí byl mořský průliv, po němž tam zbyla jezera, která se táhnou v dlouhé řadě za sebou a jejichž spojením soudobý důmysl vytvořil vodní cestu z Německého moře do Atlantického oceánu. Cestičky a stezky, po nichž se skotští horalé tímto dlouhým údolím prodírali, byly v letech 1645–1646 ve stejném stavu jako tehdy, když irský zákopnický důstojník, který tam stavěl vojenské silnice, z obdivu nad vykonaným dílem složil pochvalné verše, jež začínají (a možná i končí) takto:

Co bylo tu, než Wade ty cesty postavil,

by nikdo nevěřil; však se tím proslavil!

Právě proto, že ty stezky byly tak špatné, Montrose se jim vyhýbal a vedl své vojsko jako stádo divoké vysoké zvěře cestou necestou přes zalesněné hory, v nichž nepřátelé nemohli vystopovat jeho pohyby, kdežto on získával o jejich přípravách přesné zprávy od spřátelených klanů Cameronovců a MacDonnellovců, jejichž horskými kraji teď táhl. Udělil přesné rozkazy, aby všechny Argylovy pohyby byly bedlivě střeženy a aby všechny zprávy o nich byly ihned sdělovány přímo jemu samému.

Byla měsíčná noc a Montrose, vyčerpaný denním pochodem, ulehl k spánku v nuzné horalské chýši. Spal teprve dvě hodiny, když se někdo dotkl jeho ramene. Otevřel oči a uviděl před sebou statného muže, v němž podle hlubokého hlasu ihned poznal náčelníka klanu Cameronovců.

„Mám pro vás novinu,“ řekl náčelník, „která stojí za to, abyste vstal a vyslechl ji.“

„Nic jiného nelze od MacIlduyho ani očekávat,“ odpověděl Montrose, při čemž oslovil náčelníka jeho rodinným jménem – „je to dobrá novina nebo zlá?“

„Jak sám uznáte,“ řekl náčelník.

„A je spolehlivá?“ ptal se Montrose.

„Je,“ odpověděl MacIlduy, „jinou by můj posel ani nemohl přinést. Vězte tedy, že mě už omrzel úkol, jímž jste mě pověřil, totiž abych doprovázel toho chudáka Dalgettyho s jeho hrstkou jezdců, kteří mě na pochodu zdrželi o celé hodiny, vždyť jsem se musel šourat jako zchromlý jezevec, aby mi stačili; proto jsem je nakonec nechal vzadu a se svými šesti muži jsem se pustil o čtyři míle dál k Inverlochy, kde jsem se setkal s Ianem Glenroyem, který tam byl na výzvědách. Argyle táhne k Inverlochy s třítisícovým vojskem, jemuž velí výkvět synů Diarmidových. – To je ta má novina – je spolehlivá – a víte sám, jaký má význam.“

„Je to jistě dobrá novina,“ zaradoval se Montrose. „Hlas MacIlduyho je Montrosově sluchu vždy vítaný, zvláště když mluví o nějakém odvážném podniku, k němuž má brzy dojít. – Kolik máme vlastně mužstva?“

Dal přinést světlo a snadno zjistil, že se jeho mužstvo jako obvykle z velké části rozuteklo, aby si odneslo do bezpečí svou kořist, takže mu nezbývalo víc než dvanáct až čtrnáct set mužů.

„Mám teď jen o něco víc než třetinu Argylových vojenských sil,“ řekl Montrose po krátké úvaze, „a tentokrát budou na obou stranách bojovat proti sobě horalé. – Ale Bůh jistě požehná spravedlivé královské věci, a proto bych neváhal, kdybych měl aspoň polovinu mužstva, které má Argyle.“

„Neváhejte,“ prohlásil Cameron, „neboť jakmile dáte zatroubit k útoku na MacCalluma Mora, nezůstane ani jediný muž v těchto údolích hluchý k vaší výzvě. Glengarry – Keppoch – i já – bychom ztrestali ohněm a mečem toho ničemu, který by pod jakoukoliv záminkou zůstal doma. Zítra nebo pozítří budou v boji všichni Cameronovci i MacDonnellovci, ať to dopadne tak či tak.“

„To jsou statečná slova, šlechetný příteli,“ odpověděl Montrose a stiskl mu ruku, „a byl bych ten největší zbabělec, kdybych se na takové přátele nespolehl, neboť s jejich pomocí mám nepochybně naději na vítězství. Obrátíme se čelem vzad a napadneme MacCalluma Mora, který nás pronásleduje jako havran, aby pozřel zbytky našeho vojska, kdybychom se snad utkali s ještě chrabřejšími muži, kteří by nás mohli porazit! Dejte co nejrychleji svolat všecky náčelníky a vůdce; a vy, který jste nám první přinesl tuto radostnou novinu – neboť se nakonec ukáže, že byla radostná – vy, MacIlduy, nám přispějete, aby všecko pro nás dopadlo dobře, a povedete nás nejschůdnější a nejkratší cestou proti našemu nepříteli.“

„To rád udělám,“ řekl MacIlduy. „Ukázal jsem vám stezky, po nichž jste tady v těch chmurných a divokých horách bezpečně ustupovali, ale ještě ochotněji vám poradím, kudy máte proti svému nepříteli postupovat!“

V ležení nastal všeobecný ruch a shon a všichni vůdci byli zburcováni z tvrdých lůžek, na něž ulehli ke krátkému odpočinku.

„Nikdy bych nebyl věřil,“ bručel major Dalgetty, když vstával z hrstky drsných kořínků vřesu, „že se jednou budu s takovým tvrdým ložem tak nerad loučit; ale Jeho Excelence má ve své armádě bezpochyby jen jediného muže s vojenskými zkušenostmi, a proto uznávám, že pan markýz má právo, aby ho volal k jeho tvrdým povinnostem.“

Po těch slovech se odebral na poradu, kde Montrose, jak se zdálo, věnoval dost velkou pozornost jeho výkladům, ačkoliv byly tak puntičkářský rozvláčné; dílem proto, že major měl vskutku jakési vojenské vědomosti a zkušenosti a jeho návrhy se markýzovi často zdály užitečné, a dílem proto, že se markýz aspoň nemusel zcela podrobovat mínění horalských náčelníků, neboť se takto mohl opřít i o rady zkušeného Dalgettyho, když mu návrhy náčelníků nevyhovovaly. Dalgetty na poradě radostně schvaloval plán, podle něhož se jejich vojsko mělo obrátit na zpáteční pochod, aby napadlo Argyla; přirovnával tento plán k odvážnému rozhodnutí velkého Gustava, který se obrátil proti bavorskému vévodovi a obohatil své vojáky kořistí, jíž si v úrodném Bavorsku dobyli, ačkoliv byl od severu ohrožen velkým vojskem, s nímž proti němu Valdštýn táhl z Čech.

Náčelníci Glengarry, Keppoch a Lochiel (jejichž klany se odvahou a vojenskou slávou vyrovnaly každému jinému horalskému klanu a obývaly horská údolí poblíž místa, kde mělo dojít k bitvě) poslali ke všem svým leníkům ohnivé kříže jako výzvu, aby se každý muž schopný boje připojil ke královu zástupci a aby nastoupil pod prapor náčelníka svého klanu, až potáhne k Inverlochy. Stejně horlivě, jak byla tato výzva rozeslána, bylo jí i uposlechnuto. Horalé od narození milovali boj a byli nadšeně oddáni králi – neboť na něho pohlíželi jako na náčelníka, kterého příslušníci jeho klanu zradili – a protože pokládali za svou povinnost náčelníka svého klanu vždycky uposlechnout, přidali se k Montrosovu vojsku nejen všichni muži z okolí, schopní boje, ale i někteří, o nichž bylo možno soudit, že jim už dávno minul věk, kdy mohli vládnout zbraní. Nazítří na pochodu, jenž byl veden přímou čarou přes Lochaberské hory a o němž neměl nepřítel ani potuchy, Montrosovo vojsko všude v místech, kde se horská údolí sbíhala, vzrůstalo o hrstky mužů, kteří se řadili pod prapory svých náčelníků. To působilo velmi povzbudivě na ostatní vojsko, které do té doby, než se přiblížilo k nepříteli, vzrostlo o hodně víc než o čtvrtinu původního počtu, jak předpověděl chrabrý náčelník Cameronovců.

Zatím co Montrose táhl zpět na západ, postoupil Argyle v čele svého statečného vojska po jižním břehu jezera Eil až k řece Lochy, která toto jezero spojuje s jezerem Lochy. Starobylý hrad Inverlochy, kdysi prý královská tvrz, který dodnes, ačkoliv už není opevněn, působí dojmem velmi silné bašty, skýtal pohodlné ubytování a kolem něho v údolích, v němž leží jezera Lochy a Eil, bylo dost místa, aby se tam mohlo Argylovo vojsko utábořit. Na jezeře už kotvilo několik velkých lodic, naložených zásobami, takže o vojsko bylo v každém ohledu co nejlíp postaráno. Argyle na poradě s Auchenbreckem a Ardenvohrem vyslovil pevné přesvědčení, že Montrose je na pokraji úplné zkázy; že se jeho voje jistě na pochodu po takových hrozně neschůdných stezkách postupně ztenčí; že se musí určitě střetnout s Urriem a Bailliem, jestliže táhne k západu; a jestli táhne na sever, musí se srazit se Seaforthem; a kdyby se snad chtěl někde zastavit, vydá se tím v nebezpečí, že bude napaden současně trojím vojskem.

„Mne nemůže těšit vyhlídka, že James Graham bude rozdrcen téměř bez naší pomoci, mylorde,“ řekl Auchenbreck. „Zanechal po sobě v Argylském hrabství účty, které bych si s ním rád vyrovnal, aby ani kapka krve mých soukmenovců nezůstala nepomstěna. Nerad si takové účty vyrovnávám prostřednictvím někoho třetího.“

„Jste příliš svědomitý,“ odpověděl Argyle. „Co na tom záleží, čí ruka se zbrotí Grahamovou krví? Je na čase, aby synové Diarmidovi už jednou přestali prolévat svou krev. – A co pravíte vy, Ardenvohre?“

„Já se domnívám, mylorde,“ odpověděl sir Duncan, „že Auchenbreck dosáhne svého, neboť bude mít příležitost, aby se osobně s Montrosem vyrovnal za ukrutnosti, které jeho vojsko spáchalo. Naše přední hlídky se dozvěděly, že se Cameronovci shromažďují v plném počtu na úbočích Ben Nevisu; jistě tam čekají na Montrose, který tím směrem postupuje, a nikoliv proto, aby kryli jeho ústup.“

„Mají asi v úmyslu obtěžovat tamější obyvatele a vyplenit jejich majetek,“ řekl Argyle. „K tomu je patrně pobídl MacIlduy, který mě odjakživa stíhá nenávistí, jíž říká věrnost. Jistě nemají v úmyslu nic jiného než napadat naše přední hlídky a svádět s nimi na zítřejším pochodu malé šarvátky.“

„Rozeslal jsem na všechny strany zvědy,“ poznamenal sir Duncan, „aby si opatřili spolehlivé zprávy; a jistě už brzy uslyšíme, zda Montrose skutečně shromažďuje vojsko, kde a k jakému cíli.“

Bylo už pozdě, když ty zprávy dostali; ale jakmile vyšel měsíc, velký ruch v ležení a hned potom hlučný shon na hradě svědčil o tom, že kdosi přinesl nějakou velmi důležitou novinu. Ze zvědů, které rozeslal Ardenvohr, nemohli někteří sehnat vůbec žádné zprávy, až na nezaručené pověsti o pohybech nepřátelského vojska v kraji Cameronovců. Zdálo se, jako by tyto podivné a hrozivé zvěsti vysílala sama úbočí Ben Nevisu jako odraz vzdáleného hřmění, když se chystá k bouři. Jiní zvědové, horlivější, kteří se pustili dál, byli schytáni a pobiti nebo zajati obyvateli horských údolí, do nichž se odvážili proniknout. Posléze se Montrosovo vojsko na rychlém pochodu skutečně přiblížilo; Argylovy vysunuté stráže a Montrosovy přední hlídky se střetly a přivítaly se navzájem několika výstřely z mušket a šípy a pak se vrátily k svým hlavním vojům, aby je varovaly a vyslechly další rozkazy.

Sir Duncan Campbell a Auchenbreck ihned nasedli na koně, aby se vydali k vysunutým postavením; Argyle se zachoval, jak se slušelo na vrchního velitele, neboť dal rozkazy, jak se má jeho vojsko v širokém údolí seskupit a rozestavit, protože bylo zřejmé, že k útoku může dojít ještě v noci nebo nejpozději časně zrána. Montrose zůstával se svým vojskem opatrně v horských soutěskách, aby Auchenbreck nebo Ardenvohr, kdyby se snad přece jen odvážili svést nějaké menší šarvátky, nemohli zjistit skutečnou sílu jeho vojska. Ti však věděli, že je jistě i podle nejvyšších odhadů slabší než jejich voje, a vrátili se k Argylovi, jemuž sdělili, co všecko vyzvěděli; markýz však nechtěl uvěřit, že se blíží sám Montrose v čele svého vojska. Prohlásil: „To by bylo šílenství, jehož by domýšlivý James Graham nebyl schopen ani v nejzuřivější zaslepenosti; nepochybuji o tom, že se naše vysunuté stráže střetly jen se slabými oddíly našich dávných nepřátel Glenca, Keppocha a Glengarryho; možná, že i MacVourigh a MacPhersonovci sebrali nějaké vojsko, které je ovšem o hodně slabší než naše a které jistě snadno rozprášíme nebo přinutíme, aby se vzdalo.“

Argylovi stoupenci byli v rozjařené náladě, neboť se těšili na to, jak se pomstí za pohromy, které stihly jejich kraje; strávili noc, kojíce se dychtivou nadějí, že ráno dojde k odplatě. Přední hlídky na obou stranách konaly bedlivě svou povinnost a Argylovi vojáci spali v bitevním pořádku, v jakém měli ráno nastoupit do boje.

Sotva se v mdlém ranním rozbřesku začaly zabarvovat vrcholky vysokých hor, připravovali se už vůdci obou nepřátelských vojsk k bitvě, k níž mělo toho dne dojít. Bylo druhého února roku 1645. Příslušníci Argylova klanu stáli ve dvou řadách nedaleko úhlu, který tvoří řeka s jezerem, do něhož se vlévá, a vypadali hrozivě a odhodlaně. Auchenbreck by byl rád zahájil bitvu útokem na nepřátelské přední hlídky, ale opatrnější Argyle byl proti tomu, aby zaútočili sami, a chtěl raději vyčkat, až budou napadeni. Brzy bylo slyšet výstražná znamení, která svědčila o tom, že na útok nebudou dlouho čekat. Campbellovci tvrdili, že se z horské soutěsky ozývají válečné pochody různých klanů, které postupují do útoku. Válečný pochod Cameronovců, jenž obsahuje zlověstnou výzvu vlkům a havranům „Pojď sem, nakrmím tě masem“, se hlučně rozléhal z jejich rodných údolí. Ani bojovný hlas klanu Glengarryho nemlčel, jak se vyjadřují lidoví pěvci ze skotských hor; a za chvíli bylo možno rozeznat i zesilující se zvuky válečných písní jiných rodů, jak se postupně dávaly na pochod z horských soutěsek, z nichž měly vpadnout do roviny.

„Vidíte,“ řekl Argyle svým soukmenovcům, „je to, jak jsem říkal, máme co činit jen se svými sousedy; James Graham se neodvažuje vystrčit svůj prapor.“

V té chvíli zazněla z hluboké soutěsky rázná fanfára, zatroubená na nápěv, jímž byl ve Skotsku odedávna zdraven královský prapor.

„Slyšíte tu fanfáru, mylorde?“ otázal se sir Duncan Campbell. „Teď už snad poznáváte, že je v čele toho vojska muž, který se vydává za zástupce králova.“

„A má patrně i jízdu,“ poznamenal Auchenbreck, „což jsem nemohl očekávat. Toho se však nezalekneme, viďte, mylorde, jsou to přece naši nepřátelé, jimž se musíme pomstít za křivdy, které na nás spáchali.“

Argyle mlčel a podíval se na svou paži, kterou měl zavěšenu na šerpě, neboť před několika dny spadl na pochodu z koně.

„Pravda,“ řekl honem Ardenvohr, „zranil jste se na ruce, mylorde, a neudržíte v ní ani meč, ani bambitku; musíte se uchýlit na loď – váš život má pro nás nesmírnou cenu, jste přece náš vůdce – a jako voják nám s tou poraněnou rukou nemůžete prospět.“

„Ne,“ prohlásil Argyle, v němž bojovala pýcha s nerozhodností. „Nikdo nesmí nikdy říci, že jsem prchl před Montrosem; když nemohu bojovat, zemřu alespoň mezi svými vojáky.“

I někteří jiní význační náčelníci Campbellovců svého vrchního vojevůdce prosili a zapřísahali, aby pro ten den svěřil velení Ardenvohrovi a Auchenbreckovi a aby bitvu pozoroval z bezpečné vzdálenosti. – Netroufáme si osočovat Argyla ze zbabělosti; nevyznamenal se sice za celý život ani jediným statečným činem, ale při svém osudném závěrečném vystoupení si počínal tak sebevědomě a důstojně, že si musíme jeho chování před bitvou a v jiných podobných situacích vysvětlovat spíše nerozhodností než nedostatkem odvahy. Když se však v nitru člověka k tichému hlásku, jenž mu říká, že život je drahý, přidají ještě hlasy jiných lidí kolem, kteří ho ujišťují, že jeho život má velkou cenu i pro celek, v takovém případě známe mnoho podobných příkladů z dějin, kdy muži od přírody odvážnější než Argyle dali přednost sebezáchraně, jestliže byli vystaveni takovým mocným pokušením.

„Buďte tak laskav a doprovoďte ho na loď, sire Duncane,“ řekl Auchenbreck svému soukmenovci. „Já se musím postarat, aby se jeho malomyslnost nerozšířila v našich řadách.“

Po těch slovech se vrhl mezi vojáky a začal jim vyhrožovat, poroučet a naléhavě domlouvat, aby pamatovali na svou slavnou pověst a aby si uvědomili, že jsou ve velké přesile; aby nezapomínali na křivdy, jež pomstí, když zvítězí, a na osud, jaký by je čekal, kdyby byli přemoženi; snažil se v nitru svých vojáků rozdmýchat jiskry, jimiž sršel oheň, který plápolal v jeho hrudi. Argyle se dal zatím zřejmě nerad odvést svými horlivými soukmenovci na břeh jezera, odkud byl dopraven na loď, z jejíž paluby mohl sice v bezpečí, ale dost neslavně pozorovat výjev, k němuž došlo.

Ačkoliv nebylo času nazbyt, zůstal sir Duncan Campbell stát na břehu s očima upřenýma na loď, jež jeho náčelníka odvážela z bojiště. V jeho nitru háraly nevyslovitelné pocity, neboť náčelník klanu byl svým soukmenovcům takřka otcem, a proto nesměli ani v nejtajnějším koutku srdce posuzovat jeho nedostatky tak přísně jako u jiných lidí. Argyle byl sice vůči jiným lidem strohý a přísný, ale k svým soukmenovcům se vždy choval šlechetně a štědře, a ušlechtilému Ardenvohrovi se svíralo srdce trpkou úzkostí, když si pomyslil, jak by se mohlo nynější Argylovo chování snad vykládat.

„Možná, že je tak lépe,“ řekl si nakonec, přemáhaje své vzrušení. „Ale za celá století není ani o jednom z jeho předků známo, že by by odešel z bojiště, dokud prapor Diarmidův vlál vyzývavě vztyčený proti svým dávným nepřátelům.“

Hlučný pokřik ho přiměl, aby se otočil a v největším spěchu se vrátil na své stanoviště na pravém křídle Argylova vojska.

Argylův ústup z bojiště nezůstal nezpozorován bdělým nepřítelem, který obsadil nedalekou vyvýšeninu, odkud mu nemohlo ujít nic, co se dělo dole. Poněvadž se zpět k jezeru rozjelo několik jezdců, bylo zřejmé, že muži ustupující z bojiště patří ke vznešené společnosti.

„Chtějí odstranit koně do bezpečí,“ řekl Dalgetty, „jak se sluší na opatrné a urozené pány. Tamhle jede sir Duncan Campbell na tom hnědém valachu, kterého jsem si už vyhlédl jako Gustavova náhradníka.“

„Mýlíte se, majore,“ odpověděl mu Montrose s trpkým úsměvem. „To zachraňují svého vzácného vrchního velitele. – Dejte ihned znamení k útoku – rozešlete povely mužstvu! – Pánové, urození náčelníci, Glengarry, Keppochu, MacVourighu, hurá na ně! – Majore Dalgetty, zajeďte k MacIlduymu a řekněte mu, aby útočil, je-li mu drahý jeho Lochaberský kraj – a pak se vraťte pod můj prapor, s naší hrstkou jízdy. Ponechám ji zatím s Iry v záloze.“

Kapitola XIX

Jak skála tisíc vln, tak Inisfail Lochlina odrazil.

— Ossian

Trubky a bubny, ty lomozné předzvěsti krveprolití a smrti, zazněly náhle společně na povel k útoku a vzápětí se rozlehl křik nejméně dvou tisíc bojovníků a jeho ozvěna z horských údolí v pozadí. Horalské vojsko Montrosovo vyrazilo ve třech proudech čili kolonách ze soutěsek, v nichž se až dosud před nepřítelem skrývalo, a vrhlo se neohroženě na Campbellovce, kteří odhodlaně očekávali jeho útok. Za těmi útočícími kolonami pochodovali v řadách Irové pod vedením Colkitta, kteří měli zůstat v záloze. U nich zůstal královský prapor i Montrose a na obou jejich křídlech bylo asi padesát jezdců pod velením Dalgettyho, který je s velkým úsilím vycvičil, aby byli jakž takž schopni boje.

Pravou kolonu králových stoupenců vedl Glengarry, levou Lochiel a střední hrabě z Menteithu, který raději bojoval pěšky a v horalském kroji a nechtěl zůstat u jízdy.

Horalé útočili zuřivě, což bylo příslovečně známé o obyvatelích jejich kraje, pálili z mušket a vystřelovali šípy z malé vzdálenosti od nepřítele, který jejich náporu čelil nanejvýš neohroženě a chrabře. Argylovi stoupenci byli lépe vybaveni mušketami než jejich nepřátelé a nehýbali se z místa, takže mohli přesněji mířit, a proto svou palbou způsobili větší ztráty, než sami utrpěli. Když si to klany věrné králi uvědomily, vrhly se na nepřítele muž proti muži a na dvou místech se jim podařilo vyvolat v jeho řadách zmatek. Kdyby to byli bývali vojáci z povolání, byli by jistě snadno zvítězili; zde se však bili horalé s horaly a bojovali stejnorodými zbraněmi, jež byly v rukou mužů, kteří byli na obou stranách stejně hbití a obratní.

A tak to byl zoufalý boj; třesk mečů a seker, když se spolu srážely nebo když se odrážely od štítů, mísil se s prudkými, divokými a pronikavými výkřiky, s nimiž se skotští horalé vrhají do bitvy, do tance a vůbec do všeho, co dělají se zápalem a co vyžaduje prudké vypětí tělesných sil. Mnozí muži, kteří tam proti sobě bojovali, se osobně dobře znali, a tak si ani jeden, ani druhý nechtěli zadat, buď proto, že se navzájem nenáviděli, nebo i z ušlechtilejší pohnutky, aby ukázali, který z nich je statečnější. Ani jedna strana by nebyla ustoupila ani o píď a na místo těch, kteří padli (a padali hustě na obou stranách), ihned dychtivě nastupovali jiní, kteří se tlačili do prvních a nejohroženějších řad. Nad bojovníky stoupala do řídkého, studeného a mrazivého vzduchu pára jako z vroucího kotle, jež se nad nimi vznášela v hustých oblacích.

Tak to vypadalo na levém křídle a ve středu, kde byl boj zatím nerozhodný a bez výsledku, až na raněné a mrtvé na obou stranách.

Na pravém křídle Campbellovců dosáhl rytíř z Ardenvohru obratnou taktikou a početní přesilou určitých výhod. Posunul krajní oddíl na svém křídle polokruhem ihned kupředu, jakmile se královští vojáci chystali je obklíčit, takže ti se octli v křížové palbě zpředu i z boku, a přes největší úsilí jejich velitele nastal v jejich řadách zmatek. V tom okamžiku dal sir Duncan Campbell povel k útoku a tak je napadl zcela neočekávaně právě ve chvíli, kdy se zdálo, že se chystá, aby jejich nápor odrazil. Taková náhlá změna v bitevní situaci vždy způsobí zmatek v nepřátelských řadách a často je pro ně osudná. Bezradným vojákům však přišli na pomoc Irové ze zálohy, jejichž těžká a vytrvalá palba znemožnila rytíři z Ardenvohru využít této výhodné situace a přiměla ho, aby se omezil na odrážení nepřítele. Markýz Montrose zatím vyčkával opodál v řídkém březovém háji, kde jeho pohyby kryl i dým z mušket irské zálohy, která z nich zblízka pálila do nepřítele; zavolal na Dalgettyho, aby se s jízdou pustil za ním, honem se obrátil tak, aby mohl napadnout pravé křídlo i týl nepřátelského vojska, a dal svým šesti trubačům povel, aby zatroubili k útoku. Vřesk trubek a dusot cválajících koní měl na Argylovo pravé křídlo takový účinek, jakým by na ně nebyl mohl zapůsobit žádný jiný povyk. V tehdejších dobách měli horalé pověrčivou hrůzu z válečných koní, málem jako peruánští indiáni, a zároveň měli i všelijaké podivné představy o tom, jak byli ti koně cvičeni k boji. Proto když viděli, že jsou jejich řady prolomeny a že koně, jichž se tak strašně báli, se najednou octli mezi nimi, zmocnilo se jich všeobecné zděšení, ač se sir Duncan snažil, seč byl, aby tomu zabránil. Byl by možná už stačil zjev majora Dalgettyho v neproniknutelném pancíři a na koni, který se pod ním točil sem a tam a vzpínal, tak aby rány mečem, jež major rozdával, byly co nejpádnější – už jen jeho zjev, pro skotské horaly zcela nevídaný, by byl postačil, aby se ho zděsili muži, kteří podobného jezdce jakživi nespatřili a nanejvýš snad někde uviděli tu a tam svého krajana, jak se kolébal na malém šetlandském koníku, daleko menším než horal, který na něm seděl. Odražení královští vojáci zaútočili znovu a Irové, stále pěkně seřazení, pálili vytrvale zblízka a účinně do nepřátelského vojska, které té palbě nemohlo už déle odolávat. Argylovi stoupenci začínali ve zmatku couvat a nakonec se obrátili na útěk, většinou k jezeru, a ostatní se rozprchli na všechny strany. Porážka na pravém křídle už sama o sobě rozhodla o výsledku bitvy; když však ještě padl Auchenbreck, který se snažil zjednat pořádek, byla bitva úplně ztracena.

Rytíř z Ardenvohru přibližně s třemi sty mužů urozeného původu, kteří bojovali velmi statečně – Campbellovci prý měli ve svých řadách víc urozených pánů než kterýkoliv jiný horalský klan – teď se hrdinsky, avšak marně snažili krýt zmatený ústup prostých vojáků. Toto jejich odhodlání jim však nakonec bylo osudné, neboť na ně znovu a znovu útočili další a další nepřátelé, takže byli donuceni, aby se rozprchli, a zdálo se, že už jim nezbývá jiný cíl, než aby se bránili až do konce a tak aspoň padli se ctí.

„Dobrou noc, sire Duncane,“ zvolal major Dalgetty, když uviděl svého bývalého hostitele ještě s několika muži, jak se brání proti hloučku horalů; a aby svá slova zdůraznil, rozjel se k němu s napřaženým mečem. Sir Duncan ho přivítal ranou z bambitky, kterou si schovával až na konec; nezasáhla však jezdce, jenom jeho statečného koně, jemuž prostřelila srdce, takže kůň pod Dalgettym padl mrtev k zemi. Ranald MacEagh byl v tom hloučku, jenž tak prudce dorážel na sira Duncana, a když se sir Duncan obrátil, aby na Dalgettyho střelil, Ranald využil té příležitosti a ťal ho svým těžkým mečem.

V té chvíli se přiblížil Allan MacAulay. Kromě Ranalda bojovali proti pravému křídlu Argylova vojska jen příslušníci Angusova klanu. „Lotři!“ vykřikl Allan. „Který z vás se to opovážil udělat? Vždyť jsem dal výslovný rozkaz, že rytíř z Ardenvohru musí zůstat na živu a že ho máte zajmout!“

Půl tuctu všetečných rukou se jako o závod vrhlo na padlého rytíře, aby ho oloupily, neboť měl skvělou výzbroj a výstroj, jak se slušelo pro šlechtice; po přísných Allanových slovech všetečné ruce ihned zanechaly své činnosti a čtvrt tuctu hlasů se začalo ospravedlňovat a svalovat vinu na toho muže ze Skye, jak říkali Ranaldu MacEaghovi.

„Zatracený pse,“ křikl na něj Allan, který v hněvu zapomněl, že Ranald též patří k věšteckému cechu, „pusť se za nepřítelem a tady toho nech na pokoji, jestli nechceš padnout mou rukou!“ V té chvíli už byli téměř docela sami, neboť výhružná Allanova slova rychle rozptýlila příslušníky jeho klanu a všichni ostatní horalé kolem dokola se hnali dál k jezeru, šíříce před sebou vřavu, hrůzu a zmatek, a za nimi zůstávali jen mrtví a ranění. Pomstychtivý MacEagh neodolal pokušení. – „Že bys mě usmrtil svou vlastní rukou, která je už zbrocena krví mých příbuzných,“ odpověděl na Allanovu pohrůžku stejně výhružným hlasem, „to není ani tak pravděpodobné, jako že ty padneš mojí rukou!“ Při tom napadl Allana mečem tak neočekávaně a obratně, že MacAulay jen tak tak jeho ránu odrazil svým štítem.

„Lotře!“ zvolal užaslý Allan. „Co to má znamenat?“

„Jsem Ranald, Syn mlhy!“ odpověděl MacEagh a znovu se po něm rozehnal, načež se spolu pustili do zuřivého zápasu. Zdálo se, že je Allanovi souzeno, aby se na tom divokém rodě pomstil za ukrutenství spáchaná na jeho matce, jak se už ukázalo nejen v této, ale i v jejich dřívějších srážkách. Když se chvíli bili, padl Ranald MacEagh s hlubokou ranou na hlavě; MacAulay ho přišlápl k zemi a chystal se bodnout ho mečem do prsou, když špičku jeho meče odrazil někdo třetí, kdo se do toho náhle vložil. Nebyl to nikdo jiný než major Dalgetty, který byl omráčen, když jeho kůň padl a on zůstal ležet pod ním, teď už byl však zase na nohou a úplně se vzpamatoval. „Zadržte ten meč,“ křikl na Allana, „a přestaňte tomuhle člověku ubližovat vzhledem k tomu, že je pod mou ochranou a ve službách Jeho Excelence; a také vzhledem k tomu, že se žádný čestný a urozený voják podle zákonů války nesmí mstít za to, jestli mu někdo osobně ukřivdil, flagrante bello, multo majus flagrante proelio.[50]“

„Blázne!“ okřikl ho Allan. „Ruce pryč, neopovažuj se bránit tygru, když se vrhá na svou kořist!“

Dalgettyho však ani nenapadlo, aby ustoupil; překročil MacEagha, který tam ležel v bezvědomí, a dal Allanovi na srozuměnou, že pokládá-li se za tygra, bude mít tentokrát pravděpodobně co dělat se lvem. Jeho vyzývavý pohyb a tón stačil, aby si ten voják a věštec zchladil všechen svůj zuřivý vztek na člověku, který mu bránil v ukojení jeho pomstychtivosti, a ihned se začal bít s Dalgettym.

Srážky mezi Allanem a MacEaghem si vojáci roztroušení kolem nepovšimli, neboť Ranalda znalo jen málo Montrosových stoupenců; ale souboj mezi Dalgettym a Allanem, kteří byli oba hodně známí, ihned přilákal pozornost všech, kdo se jim octli nablízku; na štěstí byl mezi nimi i sám Montrose, který se snažil opět shromáždit svou nečetnou jízdu, aby mohl nepřítele pronásledovat podél jezera Eil. Věděl dobře, že by nesváry v jeho už tak dost slabém vojsku mohly mít osudné následky; přihnal se tam na koni, a když viděl MacEagha na zemi a Dalgettyho, jak ho brání proti MacAulaymu, pochopil ihned bystře příčinu jejich sporu a honem zakročil, aby se přestali bít. „Styďte se, urození pánové,“ řekl, „takhle se rvát na bojišti, kde jste dobyli takového slavného vítězství! Zbláznili jste se? Nebo jste opojeni slávou, již jste si dnes oba zasloužili?“

„Já za to nemohu, račte vědět, Vaše Excelence,“ odpověděl Dalgetty. „Ve všech evropských armádách mě každý zná jako bonum socium[51], jako bon camarado; ale kdo se jen dotkne člověka, který je pod mou ochranou –“

„A ten,“ prohlásil současně Allan, „kdo se opováží mi bránit, když chci vykonat spravedlivou pomstu –“

„Styďte se, pánové!“ opakoval Montrose. „Mám pro vás oba jiné zaměstnání – mnohem důležitější, než jsou takové osobní hádky, které si přece můžete vyřídit v příhodnější době, a jistě se vám k tomu naskytne příležitost. Klekněte si, majore Dalgetty!“

„Kleknout!“ zvolal Dalgetty. „Nejsem zvyklý poslouchat takový povel, leda když jej udělí kněz z kazatelny. Podle švédského vojenského řádu sice klekají vojáci v první řadě, ale jen když je celý pluk seřazen v šesti řadách.“

„Na tom nezáleží,“ odvětil Montrose. „Klekněte si, ve jménu krále Karla a jeho zástupce!“

Když Dalgetty neochotně uposlechl, dotkl se ho Montrose lehce čepelí svého meče na krku a řekl: „V odměnu za dnešní chrabré služby a ve jménu a v zastoupení našeho panovníka, krále Karla, pasuji tě na rytíře; buď udatný, věrný a nechť ti štěstěna přeje! A teď, sire Dugalde Dalgetty, konejte svou povinnost! Shromážděte mou jízdu a pusťte se za nepřáteli, kteří prchají po břehu jezera. Nerozptylujte své mužstvo a nepouštějte se příliš daleko; ale dejte pozor, aby se rozprášení nepřátelé zase neshromáždili, což by se jim mohlo dost snadno podařit. Na koně, sire Dugalde, a konejte svou povinnost!“

„Na koně? Vždyť žádného nemám!“ zvolal čerstvě pasovaný rytíř. „Chudák Gustav padl na poli cti a slávy tak jako jeho nesmrtený jmenovec! A já jsem teď najednou rytíř, to jest Ritter, jak říkají Němci, zrovna když nemám na čem jezdit!“

„Tohle nesmí nikdo říci,“ odpověděl Montrose a sesedl z koně. „Daruji vám svého vlastního koně, který je prý dobrý. Ale teď vás prosím, ujměte se znovu své povinnosti, kterou jste až dosud plnil tak čestně!“

S mnohými výrazy vděčnosti a uznání nasedl sir Dugald na koně, jenž mu byl tak štědře darován, a požádal Jeho Excelenci jen o to, aby nezapomínal, že MacEagh je pod jeho ochranou, a pak ihned začal velmi horlivě a čile provádět rozkazy, jež mu byly uděleny.

„A vy, Allane MacAulay,“ řekl Montrose, obraceje se k horalovi, který opřel špičku svého meče o zem a posměšně, zamračeně a vzdorně přihlížel obřadu, jímž byl jeho odpůrce pasován na rytíře, „vy se přece nemůžete rovnat k takovým lidem, kteří se dají vést jen nízkými pohnutkami a nadějí na kořist, dobrý žold a osobní vyznamenání – máte hluboké vědomosti, a proto jsou vaše rady neocenitelné – jak je to možné, že se pouštíte do křížku s takovým člověkem jako Dalgetty proto, abyste udupal k smrti nepřítele, hodného jen opovržení, který tady leží v posledním tažení? Příteli, já mám pro vás jiný úkol. Jestliže tohoto vítězství obratně využijeme, můžeme získat na svou stranu Seafortha. K tomu, aby se postavil do zbraně proti nám, ho nedohnal ani tak úmysl zradit krále jako spíše zoufalé postavení, v jakém se octla naše spravedlivá věc. A v této chvíli, kdy nám kynou lepší naděje, ho možná získáme, aby se připojil se svými vojáky k nám. Ihned odtud z bojiště k němu pošlu svého statečného přítele plukovníka Haye; musíme s ním však poslat ještě některého urozeného horala, který se vznešeným původem Seaforthovi vyrovná a který by svou výmluvností a svým vlivem na něho dovedl zapůsobit. Vy se v každém ohledu pro toto poslání hodíte nejlíp a mimo to nejste osobně pověřen velením nad žádným oddílem, takže vás můžeme snáze postrádat než některého náčelníka, který vede své soukmenovce. Znáte tady v horách každou soutěsku a každé údolí, právě tak jako zvyky a obyčeje všech zdejších klanů. A proto se připojte k Hayovi, je na pravém křídle; má už pokyny a očekává vás. Velí Glenmorrisonovým oddílům; buďte mu průvodcem, tlumočníkem a přítelem.“

Allan MacAulay upřel na markýze pronikavý pohled svých tmavých očí, jako by chtěl zjistit, zda mu toto náhlé poslání nebylo svěřeno s nějakým tajným postranním úmyslem. Montrose, který dovedl bystře uhádnout pohnutky druhých, uměl stejně obratně zastírat své vlastní. Pokládal za nesmírně důležité, aby v té chvíli vzkypělého nadšení a vybičovaných vášní odstranil Allana na několik dní ze svého ležení, protože se chtěl postarat, jak byl zavázán svou ctí, o bezpečí těch, kteří mu prokázali službu jako průvodci v horách, zvlášť když byl přesvědčen, že nebude nikterak obtížné spor mezi MacAaulaym a Dalgettym urovnat. Když se Allan s markýzem loučil, žádal ho jen o to, aby se postaral o sira Duncana Campbella, jehož dal Montrose pak ihned dopravit do bezpečí. Stejně se zachoval i vůči MacEaghovi, kterého však svěřil několika Irům, jimž dal pokyny, aby o něho pečovali a dali pozor, aby se k němu nedostal žádný horal, ať by příslušel ke kterémukoliv klanu.

Markýz potom nasedl na koně, jehož mu přivedl jeden z jeho sluhů, a jel si obhlédnout bojiště, na němž si dobyl tak rozhodného vítězství, že překonalo i nejsmělejší naděje. Argylovo chrabré vojsko čítalo tři tisíce mužů a polovina z nich padla v bitvě nebo na útěku. Byli většinou zatlačeni zpět k jezeru v místech, kde se do něho řeka vlévá v ostrém úhlu, takže neměli, kam by unikli a kde by se zachránili. Několik set mužů bylo zahnáno do jezera, kde se utopili. Ti, kteří zůstali na živu, se z poloviny zachránili tím, že přeplavali řeku nebo že se včas obrátili na útěk po levém břehu jezera. Zbylí utekli na starobylý hrad Inverlochy; neměli však zásoby a vůbec žádnou naději, že by mohli dostat nějaké posily, a proto se museli vzdát pod podmínkou, že jim bude dovoleno, aby se v pokoji navrátili domů. Zbraně, střelivo, válečné prapory a vojenská zavazadla, to vše se stalo kořistí vítězů.

Byla to největší pohroma, jaká kdy stihla pokolení Diarmidovo, jak byli ve skotských horách Campbellovci nazýváni; všeobecně se totiž o nich říkalo, že mají vždycky štěstí ve všem, co podnikají, neboť to dovedou chytře vymyslit a odvážně provést. Mezi zabitými bylo téměř pět set pánů, kteří si osobovali nároky na to, že pocházejí z proslulých a vážených rodin. Podle mínění mnohých příslušníků klanu však ještě horší pohroma než ty těžké ztráty byla hanba, kterou jim udělal tím neslavným útěkem jejich náčelník, neboť jakmile byla bitva prohrána, jeho loď zdvihla kotvu a s napjatými plachtami a ze všech sil poháněna vesly odplula na druhý konec jezera.

1. 50 Dokud trvá válka, tím spíš dokud zuří bitva (lat.). Pozn. překl.

2. 51 Dobrého kamaráda, druha (lat.). Pozn. překl.

Kapitola XX

Boje vřavu slyšet z dáli

ve skučícím větru stěží;

vpředu bledý děs se valí,

vzadu mrtví polem leží.

— Penrose

Montrose nedosáhl skvělého vítězství nad svým mocným soupeřem bez vlastních ztrát, ty však nebyly ani z desetiny tak těžké jako ztráty, jež utrpěl nepřítel. Urputní a stateční Campbellovci připravili o život mnoho chrabrých mužů z Montrosových řad; ještě víc jich bylo zraněno, mezi nimi především statečný mladý hrabě Menteith, který velel oddílům, jež tvořily střed Montrosových vojsk. Byl však raněn jen lehce, takže neskýtal hroznou, ale spíše půvabnou podívanou, když svému vrchnímu veliteli podával Argylův prapor, který osobně vzal z ruky praporečníkovi, jehož zabil v boji muže proti muži. Montrose velmi litoval svého vznešeného příbuzného, který měl ve své povaze zřejmě záblesk ušlechtilé, romantické a obětavé rytířskosti z dávných hrdinských časů, čímž se nápadně lišil od sprostých a vypočítavých sobců, jaké z mužů udělal ten zlořád, že se začalo užívat placených žoldnéřů téměř ve všech evropských zemích; tento nemrav měl obzvlášť zlé následky ve Skotsku, neboť odtamtud pocházela většina vojenských dobrodruhů, kteří se dali najímat do služeb téměř všech států. Montrose sice měl podobné povahové vlastnosti jako Menteith, ale zároveň i velké zkušenosti s lidmi, a proto uměl využívat jejich sobeckých pohnutek; když se po boji setkal s Menteithem, nevychvaloval ho a nic mu nesliboval, ale přivinul si ho na prsa a zvolal: „Můj statečný bratranče!“ Ten projev upřímného uznání Menteitha hřál a těšil víc, než kdyby ho byl vrchní velitel vychválil do nebes ve zprávě o bitvě, kterou ihned po skončeném boji poslal panovníkovi.

„Mylorde,“ řekl Menteith, „zdá se, že vám už teď nemohu být nijak prospěšný, a proto mi dovolte, abych vykonal svou lidskou povinnost – slyšel jsem, že rytíř z Ardenvohru je naším zajatcem a že je vážně zraněn.“

„Však si to taky zaslouží,“ prohlásil sir Dugald Dalgetty, který se v té chvíli k nim přiblížil a tvářil se nesmírně důležitě, mnohem důležitěji než jindy. „Vždyť mi zastřelil mého hodného koně, zrovna když jsem mu přál dobrou noc, jak se sluší a patří; musím říct, že se v tom ohledu zachoval jako nějaký sprostý horalský zbojník a nevědomec, který nemá ani tolik rozumu, aby si na kopci zřídil baštu na obranu té své staré barabizny, které říká hrad, a ne jako čestný a urozený voják.“

„Měli bychom vám tedy vyjádřit soustrast,“ tázal se lord Menteith, „nad ztrátou vašeho slavného Gustava?“

„Bohužel,“ odpověděl s hlubokým povzdechem voják. „Diem clausit supremum[52], jak jsme říkali na Mareschalově koleji v Aberdeenu. Je mu tak líp, než kdyby zašel jako nějaká kramářská herka někde v rašeliništi nebo ve sněhové vánici, což by ho bylo pravděpodobně asi čekalo, kdyby se tohle zimní válečné tažení protáhlo. Jeho Excelence však ráčil být tak laskav“ (při tom udělal Montrosovi poklonu) „a daroval mi místo něho jako odměnu za mou věrnost ušlechtilého oře, jehož jsem si dovolil pojmenovat Vítěz na památku na tuto slavnou bitvu.“

„Přesvědčíte se, doufám,“ řekl markýz, „že ten kůň, kterému jste dal jméno Vítěz, je dobře vycvičen pro službu v poli – musím vás však upozornit, že v dnešní době bývá ve Skotsku věrnost častěji odměněna oprátkou než koněm.“

„Haha, Vaše Excelence ráčí žertovat! Vítěz je zrovna tak dokonalý kůň, jako byl Gustav, je zrovna tak dobře vycvičený a zjevem je ještě mnohem krásnější. Bohužel nemá tak vypěstované společenské způsoby, vzhledem k tomu, že se až dosud pohyboval v nižší společnosti.“

„Doufám, že tím nemíníte Jeho Excelenci vrchního velitele?“ otázal se ho lord Menteith. „Styďte se, sire Dugalde!“

„Mylorde,“ odpověděl vážně rytíř, „já nejsem vůbec schopen takového naprosto nepatřičného mínění. Jsem přesvědčen, že Jeho Excelence dovede svého koně vycvičit zrovna tak dobře jako své vojáky, aby ve válce dovedli konat nejhrdinštější činy, ať už je Jeho Excelence ráčí požadovat na svém koni nebo na svých vojácích, a proto tvrdím, že ten ušlechtilý válečný kůň má báječný výcvik. Jenže společenské způsoby se vypěstují jen důvěrným osobním stykem, a jako se nedá očekávat, že by prostý voják získal obzvlášť vybroušené společenské způsoby, když se stýká jen s kaprálem a seržantem, stejně tak se nedá čekat, že by se společenské chování Vítězovo bylo mohlo zjemnit a vybrousit ve společnosti podkoních Jeho Excelence, kteří ta zvířata svěřená jejich péči jistě mnohem víc častují nadávkami, kopanci a herdami než vlídným slovem a pohlazením; tak se z mnohého ušlechtilého čtyřnožce nakonec stane mrzout, který až do smrti lidi nenávidí a projevuje sklon svého pána spíš kopnout a kousnout než ho milovat a ctít.“

„Mluvíte jako kniha,“ prohlásil Montrose. „Kdyby měla jednou být při Mareschalově koleji v Aberdeenu založena akademie pro výcvik koní, jistě by ji nemohl nikdo řídit líp než sir Dugald Dalgetty.“

„A protože to je osel,“ pošeptal mu Menteith, „byli by pak aspoň studenti a profesor tak trochu vzdálení příbuzní.“

„A teď, když Vaše Excelence dovolí,“ řekl čerstvě pasovaný rytíř, „musím vzdát úctu ostatkům svého starého kamaráda ve zbrani.“

„Doufám, že mu nechcete vypravit slavný pohřeb?“ otázal se markýz, neboť se obával, aby sir Dugald ve svém nadšeném obdivu ke Gustavovi nezašel příliš daleko. „Uvažte, že i naši chrabří vojáci budou mít jen velmi jednoduchý pohřeb.“

„S prominutím, Vaše Excelence,“ odpověděl Dalgetty, „ale já věru nemám takové romantické úmysly. Chci se jen podělit o dědictví po chudáku Gustavovi s ptactvem nebeským, kterému nechám jeho maso, a sám si vezmu jeho kůži; chci si totiž na důkaz, jak jsem ho měl rád, dát z ní na památku ušít kabátec a kalhoty podle tatarských obyčejů; budu je nosit pod pancířem, vzhledem k tomu, že mám svůj spodní oděv až hanba obnošený. – Chudáku Gustave, škoda, žes nezůstal na živu ještě aspoň hodinu, byl by ses dožil té velké cti, že bys byl nosil na hřbetě rytíře!“

Chtěl odejít, ale markýz ho zavolal zpět. „Jak se zdá, sire Dugalde, v téhle poslední službě, kterou chcete laskavě prokázat svému starému příteli a spolubojovníku, vás patrně nikdo nepředběhne, a proto vás zvu, abyste se mnou a s několika našimi přáteli napřed ochutnal všelijakých dobrých věcí, kterých nám po Argylovi zbyly na hradě velké zásoby.“

„S největší ochotou, Vaše Excelence,“ odpověděl sir Dugald, „protože to nemůže nikdy škodit, když se člověk před prací pořádně nabaští. Nemusím se obávat, že by se vlci a orli hned dnes večer vrhli na Gustava, vzhledem k tomu, že se tady všude povalují mnohem lepší sousta.“ A dodal: „Ale když se mám dnes večer setkat s dvěma váženými rytíři z Anglie a ještě s jinými pány z rytířského stavu, kteří jsou ve vojsku Vašeho Lordstva, prosím, aby se jim laskavě vysvětlilo, že si činím jak pro přítomnou, tak i pro budoucí dobu nárok na to, aby mi byla před nimi všemi a vždy dávána přednost, vzhledem k tomu, že jsem byl pasován na rytíře na bojišti.“

„Čert ho vem!“ ulevil si tiše Montrose, obraceje se k Menteithovi. „Sotva jsem oheň uhasil, už by jej chtěl zase rozdmýchat!“ A potom řekl vážně Dalgettymu: „To je věc, sire Dugalde, o které může rozhodnout jen Jeho Veličenstvo. V mém ležení si musí být všichni rovni jako rytíři Kulatého stolu, a pokud jde o přednostní místo, tato otázka se u nás řeší čistě po vojensku podle zásady: kdo dřív přijde, ten dřív mele.“

„Dám si tedy pozor,“ pošeptal Menteith markýzovi, „aby dnes sir Dugald nezaujal první místo u stolu. – Sire Dugalde,“ dodal nahlas, „říkal jste, že máte trochu v nepořádku garderobu, neměl byste se podívat tamhle na ta zavazadla našich nepřátel, u nichž stojí stráž? Viděl jsem, jak z nich vytáhli velmi pěkný kožený kabátec, vpředu vyšívaný hedvábím a stříbrem.“

„Voto a Dios!, jak říkají Španělé,“ zvolal major. „Musím si pospíšit! Mohl by si jej odnést nějaký žebrácký horal, a já tady stojím a žvaním!“

Poněvadž se mu při vyhlídce na kořist okamžitě vypařil z hlavy Gustav i proviant, pobídl Vítěze ostruhami a rozjel se po bojišti.

„Vidíte toho surovce,“ řekl Menteith, „jak se žene přes mrtvoly a drtí pod kopyty tváře tolika mužů, kterým se zdaleka nevyrovná. Vizte, jak se chtivě vrhá na mrzkou kořist jako sup, když se snáší na zdechlinu. A takovýmhle lidem se říká vojáci – a vy, mylorde, ho dokonce vyznamenáte rytířskými poctami, můžeme-li to ještě dnes tak nazývat. Jak jste mohl ozdobit rytířskou stuhou takového krvelačného psa, který by si spíš zasloužil obojek?“

„Co jsem měl dělat?“ odpověděl Montrose. „Hodil bych mu kosti, které zbyly od hostiny, kdybych tu nějaké měl – musím ho přece něčím podplatit, nemohu se zatím bez něho obejít. A mimo to má ten pes některé dobré vlastnosti.“

„Možná, že ho příroda nějakými obdařila,“ namítl Menteith, „ale při tom způsobu života, na jaký si zvykl, se zvrhly v nízké a sobecké pudy. Možná, že puntičkářsky dbá na své dobré jméno a statečně koná svou povinnost, ale jen proto, že by jinak nedosáhl povýšení ve vojenské službě; vždyť i jeho blahovůle je jen sprosté sobectví; bránil by snad svého druha, dokud by se udržel na nohou, ale jakmile padne, dopomůže si sir Dugald pohotově k jeho měšci, tak jako se honem stará o to, aby si dal z Gustavovy kůže ušít kazajku.“

„I kdyby to všecko bylo pravda, bratranče,“ odpověděl Montrose, „je to velká výhoda, když velitel má takového vojáka, s jehož pohnutkami a popudy, kterými se řídí, lze počítat s matematickou přesností. Takoví ušlechtilí muži, jako jste vy, bratranče, podléhají nejrůznějším duševním hnutím, proti nimž je tenhle člověk odolný jako jeho pancíř – s takovými citlivými lidmi musí našinec jednat velmi opatrně a jemně, když jim dává rady.“ Potom se náhle Menteitha s účastí zeptal, kdy naposled viděl Annotu.

Mladý hrabě se prudce zarděl a odvětil: „Včera večer – a pak,“ dodal rozpačitě, „jen na chvíli, asi půl hodiny před začátkem bitvy.“

„Můj milý Menteithe,“ řekl velmi vlídně Montrose, „kdybyste patřil k těm lehkomyslným kavalírům, kteří se pořád jen točí kolem královského dvora a jsou svým způsobem právě tak chtiví osobního prospěchu jako náš přítel Dalgetty, myslíte, že bych vás obtěžoval vyptáváním na vaše milostné spády? Považoval bych je za obyčejné pletky, kterým bych se jen smál. Ale tady jsme v kraji kouzel a čárů, kde dámy dovedou mladého muže omotat pletenci svých vlasů jako ocelovou sítí, a vy jste právě takový rytíř, jemuž je souzeno, aby se dal takto spoutat. Ta ubohá dívka je nesmírně krásná a má všechny vlastnosti, které by mohly zlákat vaši romantickou povahu. Jistě vás ani nenapadne, abyste jí ublížil – ale což kdyby vás napadlo, že byste se s ní mohl oženit?“

„Mylorde,“ odpověděl Menteith, „už několikrát jste si takto zažertoval, neboť doufám, že to je míněno jako žert, jenže trochu nemístný. Annota Lyle je dívka neznámého původu – Allan si ji přivedl z trestné výpravy proti nepřátelům – je patrně dcera nějakého neznámého psance a je zcela závislá na pohostinství MacAulayů.“

„Nezlobte se, Menteithe,“ přerušil ho markýz. „Máte přece rád klasickou literaturu, ačkoliv jste nestudoval na Mareschalově koleji; možná, že se pamatujete, kolik statečných srdcí si už takové krásné zajatkyně podrobily:

Movit Ajacem, Telamone natum,

Forma captivae dominum Tecmessae.[53]

Zkrátka a dobře, působí mi to vážné starosti. – Jistě bych vás neobtěžoval takovýmhle kázáním,“ dodal velmi vážně, „kdyby se tahle milostná záležitost týkala jen vás a Annoty; máte však nebezpečného soka v Allanovi MacAulaym, a člověk nemůže vědět, kam by to mohlo dospět, kdybyste v něm vzbudil zášť. Je mou povinností, abych vás upozornil, že by to mohlo být velmi ke škodě královské věci, kdybyste se vy dva znesvářili.“

„Mylorde,“ odvětil Menteith, „já vím, že se mnou smýšlíte přátelsky a laskavě; budete, doufám, spokojen, když vás ujistím, že jsem o této věci s Allanem MacAulaym už mluvil; vysvětlil jsem mu, že by se to příčilo mé povaze, abych vůči té opuštěné dívce choval nečestné úmysly; a že z téhož důvodu mi její neznámý původ brání, abych pomýšlel na sňatek s ní. Nebudu před vámi, mylorde, skrývat, co jsem neskrýval ani před MacAulaym – že kdyby byla Annota Lyle dáma ze vznešeného rodu, jistě bych usiloval o to, aby sdílela mé jméno a společenské postavení; ale takto je to nemožné. Doufám, mylorde, že vás toto mé vysvětlení upokojí, stejně jako upokojilo muže, který není tak rozumný jako Vaše Lordstvo.“

Montrose pokrčil rameny. „A jako praví rytíři ze středověkých románů,“ řekl, „jste se tedy dohodli, že budete oba zbožňovat touž dámu, tak jako se modloslužebníci klaní stejné modle, a že žádný z vás si na ni nebude činit jiné nároky.“

„Tak daleko to nešlo, mylorde,“ odpověděl Menteith. „Řekl jsem jen, že za přítomného stavu věcí – a není naděje, že by se mohl v budoucnu změnit – bych nemohl s ohledem na své postavení a svou rodinu být Annotě ničím než přítelem a bratrem. – Musím však Vaše Lordstvo poprosit o prominutí,“ dodal a podíval se na svou paži, kterou měl obvázánu jen kapesníkem, „mám trochu poraněnou ruku a musím si ji dát ošetřit.“

„Jste raněn?“ otázal se Montrose s úzkostí. „Ukažte! – Obávám se, že bych se o tom ani nebyl dozvěděl, kdybych se nebyl opovážil hledat a zkoumat jiné vaše zranění, skrytější a zjitřenější. Menteithe, je mi vás líto – také jsem to zažil – ale nač probouzet bolest, která se už dávno utišila?“

Po těch slovech podal svému vznešenému příbuznému ruku a odjel na hrad.

Annota Lyle měla jakési lékařské vědomosti a dokonce i ranhojičské zkušenosti, což je dost obvyklé u žen ze skotských hor. Čtenář jistě snadno uvěří, že ranhojičství a lékařství bylo v tehdejších dobách jako samostatný obor ještě neznámé; několik zcela všeobecných pouček, podle nichž se tehdy léčilo, znaly jen ženy a staří lidé, kteří měli až příliš často příležitost získávat v tom oboru zkušenosti, neboť v ustavičných bojích měli horalé vždy dost raněných. Annota, její služebnictvo a ostatní, kdo pracovali pod jejím pečlivým dozorem, byli vojsku na tom válečném tažení v divokých skotských horách nesmírně užiteční. Annota ošetřovala stejně obětavě přátele i nepřátele. Teď byla v jedné hradní komnatě, kde starostlivě dozírala na přípravu odvarů léčivých bylin, jež pak byly přikládány na rány; přijímala od různých žen zprávy o tom, jak se vede raněným, kteří jim byli svěřeni, a rozdílela jim prostředky k utišení bolestí, pokud vůbec nějaké měla, když do komnaty náhle vstoupil Allan MacAulay. To ji překvapilo a polekalo, neboť slyšela, že opustil Montrosovo ležení a odjel kamsi daleko s jakýmsi posláním; byla sice zvyklá, že býval často zachmuřený, ale teď se zdálo, že se mračí ještě víc než jindy. Stál před ní úplně mlčky a ona vycítila, že je nutno, aby promluvila první.

„Domnívala jsem se,“ řekla poněkud s přemáháním, „že jste se už vydal na cestu.“

„Můj společník mě očekává,“ odpověděl Allan. „Odjedu ihned.“

Ale zůstal před ní stát a stiskl jí prudce paži; nebolelo to sice, ale když jí jeho ruka svírala paži jako železné pouto, pocítila, jakou má velkou tělesnou sílu.

„Mám si přinést harfu?“ otázala se ho ostýchavě a bojácně. „Zase se na vás snáší stín?“

Místo odpovědi ji odvedl k oknu komnaty, z něhož byla vyhlídka na hrůzné bojiště. Bylo hustě poseto mrtvými a raněnými a plenící vojáci zuřivě strhávali části oděvů z obětí války a feudální řevnivosti; tvářili se při tom lhostejně, jako by sami nepatřili mezi lidské tvory a jako by je možná už zítra nečekal stejný osud.

„Líbí se ti ta podívaná?“ ptal se MacAulay.

„Je to ohavné!“ zvolala Annota a zakryla si rukama oči. „Jak můžete chtít, abych se na to dívala?“

„Musíš si na to zvykat,“ odpověděl, „když chceš zůstat u těch, jimž je souzena zkáza. Brzy budeš musit na bojišti hledat mrtvolu mého bratra – Menteithovu – a mou – ale to už nebude tak bolestný úkol – protože mě nemiluješ!“

„Je to po prvé, co mi vytýkáte, že snad na vás nejsem hodná,“ řekla s pláčem Annota. „Jste můj bratr – můj zachránce – můj ochránce – což bych vás mohla nemilovat? – Ale blíží se vaše temná hodina, dovolte, abych si došla pro harfu –“

„Není třeba,“ odpověděl Allan a stále jí pevně svíral paži. „Ať jsou mé vidiny z nebe či z pekla nebo z toho středního pásma, kde dlí duše bez těla – či ať jsou to jen přeludy vydrážděné obraznosti, jak říkají Sasíci – v této chvíli nejsem pod jejich vlivem. Mluvím řečí přirozeného, viditelného světa. – Ty mě nemiluješ, Annoto – miluješ Menteitha – on tě též miluje – a Allan pro tebe neznamená nic víc než jedna z těch mrtvol, které se válejí tamhle na tom vřesovišti.“

Nelze se domýšlet, že si při těch podivných slovech uvědomila něco nového ta, k níž Allan takto mluvil. Každá žena na světě by za stejných okolností byla už dávno věděla, co se děje v duši muže, který ji miluje. Když však Allan náhle strhl závoj, byť i tak průhledný, jímž své city až dosud zakrýval, musela se připravit, že by jeho prudké vzrušení, úměrné jeho vášnivé povaze, mohlo mít zlé následky. Proto se snažila jeho obvinění vyvrátit.

„Zapomínáte na svou důstojnost a ušlechtilost,“ řekla, „když urážíte takové bezbranné stvoření, jež osud vydal zcela do vaší moci. Víte, kdo jsem, a že je nemožné, abyste mi vy nebo Menteith projevovali náklonnost jinou řečí než tou, jíž hovoří přátelství. Víte přece, z jakého nešťastného rodu pravděpodobně pocházím.“

„Nechci tomu věřit,“ odpověděl prudce Allan. „Ze znečištěného pramene nemůže nikdy proudit křišťálová voda.“

„Můj původ je však přesto pochybný,“ trvala na svém Annota, „a proto byste se mnou neměl takto mluvit.“

„Já vím, že tvůj neznámý původ tvoří překážku mezi námi – ale vím též, že to není tak nepřekonatelná překážka mezi tebou a Menteithem. – Poslyš, milovaná Annoto! – Opusť tato místa, kde tě čekají jen hrůzy a nebezpečí – odejdi se mnou do Kintailu – odvedu tě tam do domu vznešené lady Seaforthové – nebo tě v bezpečí doprovodím do Icolmkillu, kde dosud dlí několik žen, jež zasvětily život modlitbám k Bohu, jak bývalo zvykem u našich předků.“

„Jen uvažte, oč mě žádáte,“ odpověděla Annota. „Vydat se na takovou cestu pouze ve vašem doprovodu by znamenalo, že bych dost nedbala pravidel slušnosti a nezachovala se tak, jak se patří. Já zůstanu tady, Allane – pod ochranou šlechetného Montrose – a až se na svém tažení přiblíží k nížinám, doufám, že se mi podaří, abych vás nějakým způsobem zbavila té, která se vám znelíbila, ačkoliv neví jak a proč.“

Allan tam stál jakoby v rozpacích, zda by ji měl v jejím zármutku politovat, či zda by ho měl její odpor rozezlít.

„Annoto,“ řekl, „víš dobře, že tvá slova nevystihují správně to, co k tobě cítím –, ale využíváš své moci nade mnou a raduješ se z toho, že odcházím, protože už aspoň nebudu svědkem toho, jak se stýkáš s Menteithem. Ale dejte si oba dobrý pozor!“ dodal přísně. „Nikdy nikdo neslyšel, že by Allan nebyl desateronásobně pomstil křivdu, kterou na něm někdo spáchal!“

Při těch slovech jí znovu prudce stiskl paži, stáhl si čapku do čela a rázně odešel z komnaty.

1. 52 Nadešel jeho poslední den (lat.). Pozn. překl.

2. 53 Zajatá též Tecmessa jala krásou pána svého Ajanta. (Citát z Horatia, II. knihy „Ód“, kap. IV., verš 5–6, překlad O. Jiráni.) Pozn. překl.

Kapitola XXI

Když tys mi odešla,

mne pojal stesk; já pátral v srdci svém,

co jeho příčina; – a hle, to láska byla,

to nebyl chtíč; já chtěl bych s tebou být,

neb vím, že v životě pak bych měl cíl.

— Philaster

Annota Lyle teď viděla před sebou strašnou propast, jež se před ní rozevřela, když se jí Allan MacAulay vyznal ze své lásky a žárlivosti. Zdálo se jí, jako by se potácela na pokraji zkázy a jako by byla náhle připravena o jakékoliv útočiště a nemohla vůbec doufat v lidskou pomoc. Dlouho si byla vědoma toho, že miluje Menteitha víc než bratra; jak by tomu také bylo mohlo být jinak, když se uváží, že už od útlého mládí velmi důvěrně znala toho mladého šlechtice, který měl skvělé vlastnosti a tak vytrvale jí projevoval vlídný zájem, a že měl mnohem jemnější povahu a půvabnější chování než ti dva drsní válečníci, u nichž žila? Její láska však byla tichá, ostýchavá a rozjímavá; Annota by se byla spokojila pocitem, že je její milovaný šťasten, a ani se neodvažovala dělat si na něj náročnější a smělejší naděje. Jako ohlas svých citů si zazpívala starou gaelskou písničku, kterou přeložil nadaný a nešťastný Andrew MacDonald a kterou zde rádi v jeho podání uvedeme:

Kdybys jak já žil v samotě strastné,

všude já v světě bych osud tvůj sdílela;

jak byly by pro mne pak všecky dni šťastné,

i v bouři na moři bych blaho své viděla!

Ale teď krutě jsme odloučeni,

nás každého čeká sudba jiná.

Tys šťasten; tvá milá v osamění

k modlitbě za tebe ruce spíná.

O ztracené naději smutně si zpívám,

když duši mi svírá teskná tíž;

já bolest svou hluboko v nitru svém skrývám –

o ní se nikdy nedovíš.

Jak truchlivý, bledý žalu stín

já nechci se životem krušným plížit;

nebudu tajně lkát, neboť vím,

že slzy mé mohly by v srdci tě tížit.

Prudké Allanovo vyznání zničilo její romantické představy, jak si bude tajně jen v duchu pěstovat svou něžnou náklonnost bez nároků, že bude opětována. Už dlouho se Allana bála, ačkoliv přitom vůči němu pociťovala opravdovou vděčnost a uvědomovala si, jak pánovitý a prudký Allan v její přítomnosti vždy zjihne; teď však z něho měla jen strach, nijak nemírněný citem, neboť až příliš dobře znala jeho povahu a jeho dřívější životní osudy. Byl to ušlechtilý muž; ale každý, kdo ho znal, věděl, že vůbec neumí držet svou vášnivou a umíněnou povahu na uzdě; v domě a v kraji jeho předků se ho báli jako zkroceného lva, jemuž se nikdo neodvažoval odporovat, aby se v něm snad neprobudila jeho vrozená prudkost a zuřivost. Uplynulo už tolik let od té doby, co se mu někdo postavil na odpor nebo co by ho byl někdo pokáral, a protože měl jinak rozum zcela v pořádku, až na občasné záchvaty mystického blouznění, zvykl si pravděpodobně krotit svou vrozenou povahu natolik, že nebyl na obtíž svému okolí a nebudil v něm hrůzu. Annota se však nemohla dlouho oddávat svým obavám, neboť do komnaty vstoupil sir Dugald Dalgetty.

Jistě si každý snadno představí, že prostředí, v němž ten člověk dříve trávil život, nepřispělo nijak zvlášť k tomu, aby se dovedl zaskvít v ženské společnosti. Byl si sám jaksi vědom toho, že se nehodí, aby bavil dámy řečmi, jimž přivykl v kasárnách, ve vojenské strážnici a u raportů. Jediná léta jeho života prožitá v míru byla ta, která strávil na Mareschalově koleji v Aberdeenu; a to málo, čemu se tam naučil, už dávno zase zapomněl, až na umění, jak si zalátat punčochy a bleskurychle do sebe naházet jídlo, v čemž se stále zdokonaloval, neboť k tomu měl velmi často příležitost. Ale přesto dosud čerpal látku k rozhovoru, když se octl v ženské společnosti, z mlhavých vzpomínek na to, čemu se v mládí naučil; jakmile tedy přestal mluvit o vojenských věcech, stával se z něho dvorný puntičkář.

„Panno Annoto,“ oslovil teď dívku, „přicházím k vám jako poloviční píka nebo krátká halapartna, kterou bojoval Achilles a která mohla jedním koncem zranit a druhým zhojit – kteroužto vlastnost nemá ani španělské kopí, ani dnešní halapartna, bradatice, píka, lochaberská sekera ani žádná jiná dnešní bodná a sečná zbraň.“

Tento zdvořilý úvod opakoval dvakrát, ale protože ho po prvé zamyšlená Annota ani neslyšela a po druhé mu vůbec neporozuměla, musel jí to vysvětlit.

„Chci říct, panno Annoto,“ pokračoval, „že jsem vlastní rukou v dnešní srážce těžce zranil váženého rytíře – protože zastřelil z bambitky, ačkoliv se to poněkud příčilo zákonům války, mého koně, kterého jsem pojmenoval po nesmrtelném švédském králi – a teď bych mu rád opatřil úlevu a útěchu, jakou mu můžete, panno, poskytnout jen vy, neboť jako ten pohanský bůh Aeskulap“ (patrně měl na mysli Apollóna) „ovládáte nejen umění zpěvu a hudby, ale i ještě ušlechtilejší umění ranhojičské – opiferque per orbem dicor[54].“

„Buďte, prosím, tak laskav a vyjádřete se srozumitelněji,“ odpověděla Annota, jíž bylo příliš těžko u srdce, aby ji mohl pobavit puntičkářský dvorný proslov majora Dalgettyho.

„To možná nebude tak snadné, panno,“ prohlásil rytíř, „protože jsem si už odvykl překládat latinské verše – ale zkusím to. Dicor, k tomu slovu si doplňte ego – znamená: nazývají mě. – Opifer? Opifer? – pamatuji se ještě, co znamená signifer a furcifer[55] – ale myslím, že slovo opifer tady asi znamená: doktor lékařství.“

„Dnes nemáme času nazbyt,“ řekla Annota. „Buďte tak hodný a povězte mi rovnou, co ode mne žádáte.“

„Jen to,“ odpověděl sir Dugald, „abyste laskavě navštívila mého kolegu rytíře z Ardenvohru a nařídila své služebné, aby mu donesla nějaké léky na jeho ránu, která je nebezpečná a mohla by pro něho být, jak to nazývají učení lidé, damnum fatale[56].“

Annota nikdy neváhala, když šlo o to, aby někomu přispěla na pomoc. Honem se Dalgettyho vyptala, o jaké zranění běží; měla sama velký zájem o ctihodného starého náčelníka, s kterým se seznámila na hradě Darnlinvarachu a který ji svým chováním tolik překvapil, a proto hned zapomněla na své starosti a utrpení, když si uvědomila, že by mohla být někomu užitečná.

Sir Dugald uvedl Annotu velmi obřadně do komnaty raněného, u něhož k velkému překvapení nalezla lorda Menteitha. Při tom setkání se mimovolně prudce zarděla, aby však své rozpaky skryla, začala honem zkoumat zranění rytíře z Ardenvohru a brzy se přesvědčila, že není vůbec v její moci, aby je vyléčila. Sir Dugald se zatím vrátil do velké stodoly, kde byl na holé zemi mezi ostatními raněnými uložen i Ranald, Syn mlhy.

„Můj starý příteli,“ oslovil ho rytíř, „jak jsem ti už říkal, udělal bych ti rád něco pro potěchu, abych aspoň nějak odčinil to, že jsi byl zraněn, ačkoliv jsi byl pod mou ochranou. Proto jsem na tvou naléhavou žádost poprosil pannu Annotu, aby ošetřila raněného rytíře z Ardenvohru, ačkoliv si vůbec nedovedu představit, jak by to mohlo přispět, aby se ti ulevilo. – Vyprávěls mi, myslím, kdysi o tom, že jsou spolu pokrevně spřízněni; jenže voják, který má takové důležité velení a povinnosti jako já, má vážnější starosti, než aby si obtěžoval mozek rodokmeny všelijakých vznešených horalských rodin.“

A vskutku, řečeno po právu, ctihodný major se nikdy nevyptával na věci, jež se týkaly druhých lidí, ba ani je neposlouchal a vůbec si je nepamatoval, jestliže nějak nesouvisely s vojenským uměním nebo nemohl-li sám z nich mít nějaký prospěch; v obou těchto případech měl ovšem velmi dobrou paměť.

„Můj milý příteli, Synu mlhy,“ pokračoval, „mohl bys mi snad říct, kam se poděl tvůj nadějný vnuk? Neviděl jsem ho už od té chvíle, co mi pomáhal, když jsem si po bitvě svlékal pancíř. To je nedbalost ve službě, za kterou by si zasloužil výprask.“

„Není odtud daleko,“ odpověděl raněný psanec. „Neopovažuj se na něj vztáhnout ruku, neboť je už natolik muž, že by ti za každé šlehnutí karabáčem oplatil bodnutím kalenou ocelí.“

„Tohle je velmi nemístné holedbání,“ pokáral ho sir Dugald. „Ale jsem ti povinován vděčností, Ranalde, a proto ti je promíjím.“

„Jestli si myslíš, žes mi něčím povinován,“ odpověděl psanec, „je v tvé moci, aby ses mi odvděčil dobrým skutkem.“

„Příteli Ranalde,“ řekl Dalgetty, „o takových dobrých skutcích jsem čítal v ledajakých hloupých povídačkách, v kterých se prostoduší rytíři často zavázali různými sliby a tím se dostali do všelijakých nesnází; proto jsou, Ranalde, dnešní rytíři opatrnější a nikdy nic neslibují, dokud nevědí, že budou moci dostát svému slovu, co se dotýče zmíněných slibů, aby se při tom neoctli v nějaké nepříjemné bryndě. Možná, že bys chtěl, abych ti sem přivedl tu ranhojičku, aby se podívala na tvé zranění; měl bys však uvážit, Ranalde, že je tady všude plno špíny a že by si tu mohla trochu poskvrnit své nádherné a drahocenné roucho; snad jsi už pozoroval, že v tom ohledu bývají dámy někdy přemrštěně úzkostlivé. Já sám jsem se jednou v Amsterodamu připravil o přízeň manželky prvního holandského ministra, když jsem se jen dotkl podešví vlečky jejích černých sametových šatů, kterou jsem si spletl s kobercem, protože ležela přes půl sálu daleko od zmíněné dámy.“

„Nechci, abys mi sem Annotu přivedl,“ odpověděl MacEagh, „ale abys mě dal odnést do té komnaty, kde ošetřuje rytíře z Ardenvohru. Musím jim něco říci, co je pro oba nesmírně důležité.“

„To se trochu nesrovnává s předpisy o povinné úctě k vojenským hodnostem,“ prohlásil Dalgetty. „Raněný psanec, jako jsi ty, nepatří do společnosti rytíře, který byl odjakživa a do jisté míry je i dnes nejvyšší vojenský pán; rytíř je něco docela jiného než důstojníci z povolání, kteří jsou roztříděni podle svých vojenských hodností; ale když mě žádáš o takový dobrý skutek, jak to nazýváš, který je pro mne maličkostí, nemohu ti to odmítnout a tvé přání vyplním.“ Po těch slovech nařídil šesti vojákům, aby MacEagha odnesli na ramenou do komnaty sira Duncana Campbella, a sám si tam pospíšil napřed, aby siru Duncanovi oznámil, proč k němu dal Ranalda dopravit. Vojáci však byli tak hbití, že vstoupili do komnaty v patách za ním a položili tam na podlahu Ranalda, který vypadal příšerně. Jeho od přírody divoký obličej byl teď ještě znetvořen bolestí; ruce a skrovný oděv měl zbrocené svou vlastní krví i krví jiných, kterou mu nesetřela vlídná ruka, ačkoliv měl ránu v boku obvázánu.

S námahou pozdvihl hlavu a obrátil ji směrem k loži, na němž ležel jeho nedávný nepřítel. „Jsi ten, jehož lidé nazývají rytíř z Ardenvohru?“ otázal se.

„Jsem,“ odpověděl sir Duncan. „Co žádáš od člověka, jehož hodiny jsou sečteny?“

„Mé hodiny jsou zkráceny na minuty,“ řekl psanec. „Tím víc bys mi měl děkovat, že je věnuji tomu, abych prokázal službu muži, jehož ruka byla vždy nepřátelsky napřažena proti mně, jenže má ruka ho nakonec zdolala.“

„Tvá ruka! – Ty bídný rozdrcený červe!“ zvolal rytíř a s opovržením se podíval na svého ubohého protivníka.

„Ano,“ odpověděl psanec pevným hlasem, „má ruka tě zdolala. V zápase na život a na smrt jsem ti já zasadil nejtěžší rány, ačkoliv ani rány, které jsi mi zasadil ty, nejsou lehké a bezbolestné. – Jsem Ranald MacEagh – jsem Ranald, Syn mlhy. – Jedné noci jsem rozmetal tvůj hrad do povětří v jediném obrovském vzplanutí požáru a dnes přišel den, kdy jsi padl mečem mých předků. – Vzpomeň si na křivdy, které jsi spáchal na mém rodě – takových se nikdy nikdo kromě tebe nedopustil, až na jednoho muže. Říká se o něm, že ho chrání osud a naše pomsta ho nemůže zasáhnout – ale to se brzy ukáže.“

„Mylorde,“ oslovil sir Duncan lorda Menteitha a pozdvihl se na loži, „tohle je známý lotr, nepřítel krále i parlamentu, Boha i lidí – je to psanec, jeden z těch lupičů, kteří si říkají Synové mlhy; a zároveň je to i nepřítel vašeho rodu, rodu MacAulayů a mého. Doufám, že nedovolíte, aby mi ty chvíle, jež jsou snad mé poslední, ztrpčoval surovým vítězným vychloubáním.“

„Bude se s ním jednat tak, jak si zaslouží,“ řekl Menteith. „Dejte ho ihned odnést.“

V té chvíli zakročil sir Dugald; vyprávěl o tom, jaké služby jim Ranald prokázal jako průvodce v horách a jak se on sám zaručil za jeho bezpečí; jeho slova však přerušil pronikavý a drsný hlas psancův.

„Ne,“ řekl, „ať mě pošlou na skřipec a na šibenici! Ať tam visím mezi nebem a zemí a ať mě rozsápou luňáci a orli, kteří krouží kolem Ben Nevisu; ale pak se tento pyšný rytíř a tenhle vítězný šlechtic nikdy nedozvědí tajemství, které jim mohu prozradit jen já – které by rozradovalo srdce Ardenvohrovo, i kdyby byl na smrtelném loži, a za které by lord Menteith ochotně dal celé své rozsáhlé hrabství. – Pojď sem, Annoto Lyle,“ řekl a pozdvihl se s překvapující silou, „neboj se pohledět na toho, k němuž jsi v dětství lnula. Řekni těmhle pyšným mužům, kteří tebou opovrhují jako ratolestí mého starobylého rodu, že nejsi z naší krve – že nejsi dcera z rodu Synů mlhy, ale že ses narodila v nejvznešenějším sídle a žes byla hýčkána v nejměkčí kolébce, v jaké byly kdy konejšeny děti v jejich nejpyšnějších palácích.“

„Ve jménu Božím!“ zvolal Menteith, který se chvěl vzrušením. „Víš-li něco o původu této dámy, ulev svému svědomí a svěř se s tím tajemstvím, než odejdeš z tohoto světa!“

„A požehnej svým nepřátelům, než vydechneš naposled?“ řekl MacEagh a škodolibě se na něho podíval. „Tohle vám kážou vaši kněží – ale kdo z vás je kdy poslechne? Nejdřív musím zvědět, jakou cenu to tajemství pro vás má, než vám je prozradím. – Co byste dal, rytíři z Ardenvohru, za to, kdybyste se dozvěděl, že jste se marně z pověrčivosti postil a že je dosud na živu potomek vašeho rodu? – Rozmyslete si to, než mi odpovíte – a neodpovíte-li mi, nepromluvím už ani slovo.“

„Rád bych,“ zasténal sir Duncan hlasem, v němž zápasila pochybovačnost, nenávist a dychtivá zvědavost, „rád bych – jenže vím, že všichni z tvého rodu jsou jako náš největší Nepřítel, že jste odjakživa lháři a vrazi, – ale kdyby mohlo být pravda to, co pravíš, mohl bych ti dokonce i odpustit ukrutnosti, které jsi spáchal na mém rodě.“

„Slyšíte?“ zvolal Ranald. „To je až neslýchané, co mi ten syn Diarmidův slibuje! – A vy, vážený šlechtici – v ležení se říká, že byste zaplatil svými statky i životem zprávu, že Annota Lyle není dcerou psance, ale že pochází z rodu, který je podle vašich názorů ještě vznešenější než váš. – Tedy slyšte: neříkám to tady z lásky k vám – byly doby, kdy bych byl tímto tajemstvím rád vykoupil svou svobodu; ale teď v odplatu za ně žádám něco, co mi je dražší než svoboda a život. – Annota Lyle je nejmladší dítě, jediné dítě rytíře z Ardenvohru, které zůstalo na živu; ji jedinou jsme zachránili, když všechno ostatní na jeho hradě zhynulo v krveprolití a lehlo popelem.“

„Je to možné, že tenhle muž mluví pravdu?“ ozvala se Annota, která téměř ani nevěděla, co mluví. „Nebo je to všecko nějaký podivný přelud?“

„Děvče,“ odpověděl Ranald, „kdybys byla u nás prodlela delší čas, byla by ses líp naučila rozeznat, kdy mluvíme pravdu. Tomuhle vznešenému Sasíkovi a rytíři z Ardenvohru podám takové důkazy, které jistě jejich nedůvěru zvrátí a přesvědčí je, že mluvím pravdu. Ale zatím odejdi – miloval jsem tě jako dítě a necítím k tobě nenávist teď, když jsi dospěla v dívku – nikdo nemůže pohlížet nenávistně na rozkvetlou růži, ačkoliv vyrůstá na trnité haluzi, a jen kvůli tobě lituji něčeho, co se brzy stane. Ale ten, kdo se chce na svém nepříteli pomstít, nesmí váhat, i když jeho zkáza postihne i nevinné.“

„Má pravdu, Annoto,“ řekl lord Menteith. „Odejděte odtud, ve jménu Božím! Jestli je něco na tom, co tvrdí, je třeba, aby bylo vaše shledání se sirem Duncanem jako s otcem v zájmu vás obou lépe připraveno.“

„Já neodejdu od svého otce, jestliže jsem ho konečně nalezla!“ zvolala Annota. „Neopustím ho, když tak hrozně trpí!“

„Slibuji ti, že ve mně vždycky nalezneš otce,“ zašeptal sir Duncan.

„Dám tedy MacEagha odnést do sousední komnaty,“ řekl Menteith, „ať mi tam dokáže, že je jeho tvrzení pravdivé. Sir Dugald Dalgetty mě tam laskavě doprovodí.“

„S radostí, mylorde,“ odpověděl sir Dugald. „Ochotně vám posloužím jako zpovědník nebo jako svědek – buď jako jedno z toho, nebo třeba i obojí. Nikdo se k tomu nehodí líp než já, protože jsem jeho vyprávění slyšel už před měsícem na hradě Inverary – ale při takových útocích, jaký na mne podnikl Ardenvohr, vždycky se mi v paměti všecko poplete, a mimo to mám plnou hlavu mnohem vážnějších starostí.“

Po tomto upřímném doznání, jež Dalgetty učinil, když vycházeli z komnaty za odnášeným raněným, vrhl na něho Menteith nesmírně rozezlený a opovržlivý pohled, z něhož si však sebevědomý rytíř docela nic nedělal.

1. 54 Celý svět o mně ví, že ochotně pomáhám (lat.). Pozn. překl.

2. 55 Ten, kdo nosí prapor a ten, kdo drží v ruce trojzubec (lat.). Pozn. překl.

3. 56 Osudná rána (lat.). Pozn. překl.

Kapitola XXII

Jsem svobodný, jak první člověk byl

od stvoření, než svět ho zotročil,

kdy jako divoch volně v lesích žil.

— Dobytí Granady

Hrabě Menteith se ujal bedlivého přezkoumání příběhu, jejž mu Ranald, Syn mlhy, vyprávěl, a přesvědčil se o jeho pravdivosti výslechem dvou Ranaldových soukmenovců, kteří mu byli nápomocni jako průvodci v horách. Jejich prohlášení pečlivě porovnal se sdělením sira Duncana Campbella o okolnostech, za jakých došlo ke zničení jeho hradu a povraždění jeho dětí, pokud mu sir Duncan o této věci mohl podat přesnější údaje; každý si může představit, že hrabě Menteith jistě neopomněl nic, co se vztahovalo k události, jež pro něho měla tak nesmírný význam. Musel mít důkazy, že si to všecko psanec jen nevymyslil proto, aby Annotu podvodně nastrčil jako dceru a dědičku pána z Ardenvohru.

Menteith, který měl tak veliký zájem na tom, aby mohl Ranaldovu vyprávění uvěřit, nebyl možná nejvhodnější osoba, jíž mělo být svěřeno zkoumání, zda je to vyprávění pravdivé; avšak výpovědi Synů mlhy byly prosté a přesné a ve všech podrobnostech se navzájem shodovaly. Zmínili se též o tom, že děcko sira Duncana mělo na rameni mateřské znaménko, a stejné měla na rameni i Annota Lyle. Všichni se též dobře pamatovali, že když byly nalezeny ubohé ostatky ostatních dětí sira Duncana, nebylo možno vypátrat pozůstatky jeho nejmladšího děcka. I jiná svědectví, jež zde nemusíme podávat, plně přesvědčila nejen Menteitha, ale i nezaujatého Montrose, že v skromné Annotě, jež byla odkázána na dobrodiní MacAulayů a nevyznačovala se ničím jiným než krásou a hudebním nadáním, bude nutno v budoucnu ctít dědičku pána z Ardenvohru.

Když Menteith, dychtiv, aby sdělil výsledky svého zkoumání osobám, jež na nich měly největší zájem, odcházel z komnaty, žádal ho psanec, zda by mohl mluvit se svým vnukem, jehož obyčejně nazýval svým synem. Řekl, že ho naleznou ve stodole, kam uložili i jeho, když ho přinesli z bojiště.

Po pečlivém hledání mladého divocha skutečně nalezli; schovával se v koutě, kde ležel stočený do klubka na shnilé slámě; ihned ho odvedli k jeho dědovi.

„Kennethe,“ řekl starý psanec, „vyslechni poslední slova otce svého otce. Jeden voják, Sasík, a Allan Krvavá ruka před několika hodinami opustili ležení a vydali se do kraje Caberfae. Sleduj je, tak jako honicí pes stopuje zraněnou zvěř – přeplav řeku – pusť se do hor – prohledej lesy – a nepolev, dokud je nevypátráš.“ Při dědových slovech se výrostkova tvář zachmuřila a Kenneth položil ruku na nůž, který měl zastrčený za řemenem, jímž měl přepásán nuzný pléd. „Ne!“ zvolal stařec. „On nesmí padnout tvou rukou. Budou se tě ptát, co je nového v ležení – řekni jim, že se ukázalo, že Annota Lyle je dcera Duncana z Ardenvohru; že ji kněz brzo oddá s pánem z Menteithu a že tě za nimi poslali, abys je pozval na svatbu. Nečekej na jejich odpověď, ale zmiz jako blesk, když jej pohltí černá mračna. – A teď jdi, milovaný synu mého nejmilovanější ho! Víckrát už nespatřím tvou tvář a neuslyším tvůj lehký krok –, ale vyčkej ještě chvíli a vyslechni můj poslední odkaz. Nezapomínej na osudy našeho rodu a nevzdávej se dávných mravů Synů mlhy. Zbyla nás už jen roztroušená hrstka, kterou s mečem v ruce štvou z údolí do údolí všechny ty klany, jež vládnou na území, kde jejich otcové poráželi stromy a nosili od pramene vodu pro naše předky. Ale v divokých houštinách a v zamlžených horách musíš ty, Kennethe, synu Erachtův, uchovat vždy neposkvrněnou svobodu, kterou ti odkazuji jako pravoplatnému dědici. Nesmíš ji zaměnit ani za nádherné roucho, ani za dům z kamene, ani za bohatě prostřený stůl, ani za prachové lože – ať budeš žít vysoko ve skalách nebo v údolí, v nadbytku nebo o hladu – v létě pod listnatými stromy nebo v železných spárech kruté zimy – buď, Synu mlhy, vždy svobodný jako tví předkové! Neuznávej nad sebou žádného pána – necti žádné zákony – nikdy nikomu nesluž za mzdu a nedej si nikdy sloužit – nestav si nikdy chýši – neohrazuj pastviny – nezasévej zrno; ať jsou jen horští srnci a jeleni tvými stády ovcí a dobytka – a když nebudeš mít ani ty, hledej si kořist na majetku našich utlačovatelů – Sasíků a těch Gaelů, kteří jsou v svém nitru Sasíky, neboť si cení svá stáda dobytka a ovcí víc nežli čest a svobodu! A je to pro nás dobře – máme tak aspoň víc možností, jak se jim mstít. Pamatuj na ty, kdo našemu rodu prokázali laskavé služby, a odplať jim je vlastní krví, kdyby bylo zapotřebí. Když k tobě přijde muž z klanu Maclanů s hlavou králova syna v ruce, poskytni mu úkryt, i kdyby mu byla v patách trestná výprava královských vojáků, neboť jsme v posledních letech pobývali v míru na jejich území v Glencoe a Ardnamurchanu. A pokud jde o syny Diarmidovy – rod MacAulayů z Darnlinvarachu – a Menteithovu jízdu – musel bych tě proklít, Synu mlhy, kdybys ušetřil i jediného z nich, až přijde čas, abys nás na nich pomstil! A přijde brzo, protože se navzájem povraždí svými vlastními meči a ti, kdo z nich zůstanou na živu, uprchnou do našich zamlžených hor, kde zhynou rukou Synů mlhy! A teď jdi – oklepej prach ze svých nohou o práh lidských obydlí, ať se v nich lidé spolčují v míru nebo k válce. Sbohem, milovaný! Kéž zemřeš jako tví předkové, dřív než v tobě zlomí odvahu tělesná slabost, nemoc nebo stáří. – Jdi! – Žij svobodně – oplácej laskavost – a msti ukrutenství, spáchaná na tvém rodě!“

Mladý divoch se sklonil a políbil umírajícího děda na čelo; byl však od dětství zvyklý potlačovat každou vnější známku dojetí, a proto odešel bez pláče a bez rozžehnání a brzy už byl daleko od Montrosova ležení.

Sir Dugald, který byl svědkem posledních MacEaghových slov, nebyl s jeho chováním moc spokojen. „Věř mi, Ranalde,“ řekl, „že jako umírající nejsi na té nejlepší cestě k spasení. Útoky, výpady, vraždění a pálení vesnic je sice každodenní práce vojáků, která se dá v nutných případech ospravedlnit, neboť ji konají z povinnosti; zvláště to platí o pálení vesnic, neboť se o nich dá říct, že číhají jako zrádci a hrdlořezi v týlu všech opevněných měst. Je tedy jasné, že vojenské povolání se těší zvláštní přízni nebes, proto můžeme doufat ve spasení, ačkoliv denně pášeme takové ukrutnosti. Ale u žádného vojska v celé Evropě není zvykem, Ranalde, aby se umírající voják takovými surovostmi vychloubal a aby je svým druhům ve zbrani doporučoval; naopak, je tam všude zvykem, že se z nich voják před smrtí kaje a že si pro útěchu odříká nebo dá si odříkat nějakou modlitbu; jestliže si přeješ, mohl bych ti u kaplana Jeho Excelence zařídit, aby se též za tebe pomodlil. Nepatří sice k mým povinnostem, abych ti tyhle věci připomínal; domnívám se jen, že by se tvému svědomí ulehčilo, kdybys odešel z tohoto světa jako křesťan, neboť se obávám, že jsi na nejlepší cestě, abys svou pozemskou pouť skončil jako Turek.“

Jedinou odpovědí umírajícího (neboť za takového musíme teď Ranalda MacEagha pokládat) byla žádost, aby ho trochu pozdvihli, protože by se rád potěšil vyhlídkou z hradního okna. Hustá mrazivá mlha, která už dlouho zastírala vrcholky hor, teď se valila dolů příkrými úžlabinami a roklemi a vystupovaly z ní jen rozeklané obrysy skalních hřebenů, jež se rýsovaly jako pusté ostrovy nad mořem par. „Duchu mlhy!“ zvolal Ranald MacEagh. „Jehož náš rod nazývá svým otcem a ochráncem – přijmi do své oblačné svatyně, až mé vezdejší utrpení skončí, toho, jemuž jsi za jeho života tak často poskytl útočiště!“ Po těch slovech padl naznak do náručí mužů, kteří ho podpírali, a nepromluvil už ani slovo, ale obrátil se na chvíli obličejem ke zdi.

„Zdá se,“ poznamenal Dalgetty, „že můj přítel Ranald konec konců není v hloubi duše o nic lepší než pohan.“

Pak mu znovu nabídl, že k němu zavolá doktora Wishearta, Montrosova vojenského kaplana, a dodal: „Vyzná se velmi dobře ve svém povolání a zbaví tě tvých hříchů dřív, než bych si vykouřil dýmku.“

„Sasíku,“ napomenul ho umírající, „přestaň už mluvit o tom knězi – umírám klidně a spokojeně. Měls už někdy nepřítele, proti němuž zbraně nic nezmohly – kterého koule z muškety nemohla zasáhnout a jehož se bál i šíp, namířený proti němu? Jehož holou kůži neprorazily meč ani dýka, neboť jim odolávala tak jako tvůj ocelový pancíř? – Slyšels už někdy o takovém nepříteli?“

„Dost často, když jsem ještě sloužil v Německu,“ odpověděl sir Dugald. „Slyšel jsem o takovém chlapíkovi v Ingolstadtu; nemohlo ho zranit nic, ani olovo, ani ocel. Vojáci prý ho museli ubít pažbami mušket.“

„Ten nezranitelný nepřítel,“ pokračoval Ranald, nedbaje majorovy odpovědi, „má ruce poskvrněné krví mých nejdražších – a proto na něj teď přivolávám duševní útrapy, muka žárlivosti, zoufalství a náhlou smrt – nebo život, který bude horší než smrt. Takový bude úděl Allana Krvavé ruky, až se dozví, že se Annota provdá za Menteitha; nežádám nic víc než jistotu, že ho takový osud stihne, a pak mi bude sladká i smrt, jíž skončím po té osudné ráně, kterou mi zasadil svou rukou.“

„Je-li tomu tak,“ prohlásil major, „nemám s tebou už co mluvit; ale postarám se, aby tě vidělo co nejmíň lidí, protože myslím, že tvůj odchod z tohoto světa vůbec nedělá čest křesťanu a vojákovi a mohl by působit jako špatný příklad.“ Po těch slovech odešel z komnaty a za chvíli Syn mlhy vydechl naposled.

Menteith zatím nechal otce a dceru o samotě, když se tak znenadání opět shledali, aby se mohli oddávat radostnému dojetí, a hovořil s Montrosem o tom, jaké by ten nový objev mohl mít následky. „Teď vidím,“ řekl markýz, „i kdybych to nebyl viděl už dřív, milý Menteithe, že tento objev, o nějž jste projevil takový velký zájem, má zřejmě velmi blízký vztah k vašemu osobnímu štěstí. Vy tu dívku, z které se vyklubala dáma vznešeného původu, přece milujete – a vaše láska je opětována. Pokud jde o její rodinný původ, nedá se jí nic vytýkat; má i mnoho jiných předností, jež se vašim zcela vyrovnají –, ale přesto vám radím, abyste si tu věc rozvážil. Sir Duncan je fanatik – vždyť je presbyterián – a vzbouřil se proti králi; je u nás jen jako zajatec a obávám se, že jsme teprve na počátku dlouhé občanské války. Myslíte, Menteithe, že je vhodná doba, abyste ho teď požádal o ruku jeho dcery? Mohl byste mít naději, že vás vyslyší?“

Vášnivá láska, ta vynalézavá a výmluvná přítelkyně, poskytla mladému šlechtici tisícero odpovědí na Montrosovy námitky. Ujišťoval ho, že rytíř z Ardenvohru není ani nábožensky, ani politicky zaslepený. Připomínal Montrosovi, že je o něm samém dobře známo, jak horlivě je oddán královské věci, a že se jako takový též osvědčil, a poznamenal, že by mohl mít na Ardenvohra mnohem větší vliv, kdyby pojal za manželku jeho dceru. Upozornil Montrose, jak těžce je sir Duncan zraněn a jaké by té dívce hrozilo nebezpečí, kdyby měla svého otce doprovodit do kraje Campbellovců, kde by její otec mohl po případě zemřít nebo zůstat dlouho upoután na lože; pak by byla mladá dáma jistě svěřena do ochrany Argylovi, což by bylo pro něho (Menteitha) osudné, neboť by se musel vzdát všech nadějí na ni, ledaže by se natolik snížil a odpadl od krále, aby si získal Argylovu přízeň.

Montrose se dal těmito důvody přesvědčit a připustil, že Menteithův sňatek bude sice spojen s nesnázemi, ale jak se zdá, není nikterak neslučitelný s tím, aby Menteith dále věrně sloužil svému králi; a prohlásil, že by v tom případě bylo nejlíp, kdyby byl sňatek uzavřen co nejdříve.

„Přál bych si,“ pokračoval Montrose, „aby se všechno rychle skoncovalo, ať tak, či onak, a aby ta krásná Briseovna z mého ležení zmizela, než se vrátí náš Achilles ze skotských hor, totiž Allan MacAulay. – Bojím se, že vás pak bude smrtelně nenávidět, Menteithe – a myslím, že by bylo nejlíp, kdybych sira Duncana propustil na čestné slovo ze zajetí a kdybyste ho i s jeho dcerou doprovodil domů. Můžete tu cestu vykonat z největší části po vodě, tak to bude pro raněného snad nejpohodlnější – a vy, příteli, budete mít aspoň čestnou záminku, abyste se mohl na čas vzdálit z mého ležení.“

„Nikdy!“ prohlásil Menteith. „I kdybych měl ztratit naději, jež mě teprve od nedávna tak blaží, nikdy neopustím ležení Vaší Excelence, dokud nad ním vlaje královský prapor. Zasloužil bych si, aby mé nepatrné škrábnutí zachvátila sněť, která by mě připravila o ruku, v níž třímám meč, kdybych vás mohl pod takovouto záminkou opustit v době, kdy je královská věc tak nebezpečně ohrožena.“

„To je tedy vaše pevné rozhodnutí?“ tázal se ho Montrose.

„Tak neochvějné jako tamhle Ben Nevis,“ odpověděl mladý šlechtic.

„Pak se musíte bez prodlení dohodnout s rytířem z Ardenvohru,“ prohlásil Montrose. „Jestliže se vám to podaří, promluvím sám se starším MacAulaym a nalezneme snad spolu nějaký způsob, jak bych mohl zaměstnat jeho bratra nějakým posláním daleko od našeho ležení, dokud se nesmíří se zklamáním, jež ho čeká. Dej Bůh, aby jeho obraznost zaujala nějaká vidina, která by byla tak krásná, že by v jeho paměti zahladila všechny stopy po Annotě! Myslíte snad, že to je nemožné, Menteithe? – Nu, teď se musíme oba pustit do díla: vy se věnujte Cupidovi a já zase Martovi.“

Rozešli se a podle smluveného plánu poprosil Menteith nazítří časně ráno o soukromou rozmluvu s raněným rytířem z Ardenvohru a obřadně ho požádal o ruku jeho dcery. Sir Duncan věděl, že je navzájem pojí milostné city, nebyl však připraven, že mu je Menteith tak brzy vyjeví. Zprvu řekl, že se snad už příliš oddával myšlenkám na štěstí, jež ho potkalo, v době, kdy jeho klan utrpěl tak velké ztráty a pokoření, a že proto zatím nechce pomýšlet na takovou čest, jež má být jeho rodině prokázána, sotvaže jeho klan stihla tak těžká pohroma. Protože však na něho vznešený nápadník naléhal dál, vyžádal si od něho několikahodinovou lhůtu, aby mohl vše dobře rozvážit a aby se též mohl o tak nesmírně důležité věci poradit se svou dcerou.

Výsledek jeho úvah a rozmluvy s dcerou byl pro Menteitha příznivý. Sir Duncan se zcela přesvědčil, že štěstí jeho nedávno nalezené dcery je závislé na sňatku s mužem, kterého milovala; věděl dobře, že kdyby se nedali oddat ihned, učinil by Argyle vše, co by bylo v jeho moci, aby zabránil sňatku, který byl pro sira Duncana v každém ohledu žádoucí. Osobní povahové vlastnosti Menteithovy byly výtečné a jeho společenské postavení a bohatství i jeho rodinný původ budily v siru Duncanovi takovou úctu, že podle jeho přesvědčení zcela převážily nad jejich protichůdnými politickými názory. I kdyby na ten sňatek nebyl pohlížel tak příznivě, nebyl by snad ani býval opačného rozhodnutí schopen, když se mu naskytla příležitost, aby obšťastnil své dítě, jež tak znenadání nalezl a do něhož skládal tak velké naděje. Jistě i pýcha rytíře z Ardenvohru přiměla, aby dal k sňatku svolení. Uvést dceru do vznešené společnosti jako bývalou chudou schovanku MacAulayů, která je na jejich hradě oblažovala za prokazované dobrodiní hudbou, bylo pro sira Duncana dost ponižující. Ale představit ji jako zaslíbenou nevěstu nebo dokonce jako manželku hraběte z Menteithu, který se do ní zamiloval, když ještě žila v skrytu a neznámá, to by bylo pro vznešenou společnost pádným důkazem, že dcera sira Duncana byla odjakživa hodna společenského postavení, do něhož byla sňatkem s Menteithem povýšena.

Pod vlivem těchto úvah oznámil sir Duncan Campbell milencům, že souhlasí s tím, aby je v hradní kapli oddal Montrosův kaplan, ale přál si, aby obřady byly provedeny v největší tajnosti. Kdyby se měl Montrose vydat z hradu Inverlochy na další tažení, k němuž se očekávaly rozkazy v několika nejbližších dnech, bylo ustanoveno, že mladá hraběnka odjede se svým otcem na jeho hrad a zůstane tam tak dlouho, dokud poměry v zemi nebudou natolik uspořádány, aby Menteith mohl se ctí vystoupit z vojenských služeb. Když sir Duncan Campbell dal k jejich sňatku svolení, nedovolil, aby dívčí vrtochy jeho dcery oddálily uskutečnění jeho záměrů; proto bylo rozhodnuto, že Menteith a Annota budou oddáni ještě téhož večera, to jest hned nazítří po bitvě.

Kapitola XXIII

Mou děvu – modrookou děvu unesl,

mou kořist z těžkých bojů mnohých dnů.

— Ilias

Z mnohých příčin bylo zapotřebí, aby se Angus MacAulay, který byl tak dlouho Annotiným laskavým ochráncem, dozvěděl o změně, jež nastala v životních osudech jeho chráněnky; proto mu Montrose ty překvapující události sdělil, jak se k tomu zavázal. Svým osobitým nedbalým a lhostejně veselým tónem projevil Angus nad šťastným obratem Annotina osudu upřímnou radost a ani se tomu nedivil; prohlásil, že nepochybuje, že si to Annota zaslouží, a poněvadž byla vychována v rodině věrných stoupenců krále, projevil naději, že se provdá za čestného muže, oddaného králi, který se tak jednou stane vlastníkem celého Annotina dědictví po jejím zatvrzelém a fanatickém otci. „Neměl bych docela nic proti tomu,“ dodal, „kdyby u ní zkusil své štěstí můj bratr Allan, ačkoliv byl sir Duncan Campbell jediný muž, který se opovážil obvinit pány na Darnlinvarachu z nepohostinnosti. Annota vždycky uměla jako kouzlem vymanit Allana z jeho chmurné nálady a kdo ví, zda by se jí v manželství nepodařilo udělat z něho rozumného pozemšťana.“

Markýz mu ty bláhové naděje honem rozptýlil a řekl, že o Annotinu ruku požádal už někdo jiný, že ji též získal a že se má Annota s otcovým souhlasem ještě téhož dne provdat za Montrosova příbuzného, hraběte Menteitha; při té příležitosti Angusovi oznámil, že na důkaz toho, jak si ho snoubenci váží jako Annotina dávného ochránce, žádají ho Montrosovým prostřednictvím, aby se zúčastnil svatebních obřadů. MacAulay to sdělení přijal s velmi vážnou tváří a dal Montrosovi najevo, jak se ho to dotklo, že se s ním v té věci nikdo neporadil.

„Domnívám se,“ řekl, „že jsem se k té mladé dámě choval vždy laskavě po ta dlouhá léta, co žila v mém domě, a proto soudím, že bych si byl při této příležitosti zasloužil něco víc než jen zdvořilé pozvání na svatbu. Odpusťte, jestliže jsem snad příliš náročný, ale byl bych očekával, že se Annota o tomto kroku se mnou poradí. Přeji svému příbuznému Menteithovi štěstí, neboť nikdo by s ním nemohl smýšlet líp než já; ale soudím, že se v téhle věci velmi ukvapil. Annota jistě dobře ví, jaké city k ní chová můj bratr Allan, a měla by si též uvědomit, že mu je povinována vděčností; nedovedu pochopit, jak na to mohla zapomenout a proč si o této věci se mnou aspoň předem nepohovořila.“

Montrose dobře viděl, kam tím vším Angus míří; začal mu důtklivě domlouvat, aby měl rozum a uvážil, jak málo je pravděpodobné, že by se rytíř z Ardenvohru dal přimět, aby zaslíbil svou jedinou dceru a dědičku Allanovi, který má sice některé nepopiratelně výtečné vlastnosti, ale mimo to i jiné, které je tak zastiňují, že se Allana bojí všichni, kdo mu musí žít nablízku.

„Mylorde,“ odpověděl Angus MacAulay, „můj bratr Allan má jako všichni smrtelníci přednosti i vady; ale je to nejlepší a nejodvážnější muž ve vašem vojsku, ať ho porovnáte s kýmkoliv jiným, a proto si nezaslouží, aby Vaší Excelenci – a Menteithovi, jeho blízkému příbuznému – i té dívce, která jemu a jeho rodině za tolik vděčí – tak málo záleželo na tom, zda bude v životě šťasten.“

Montrose se marně snažil ukázat mu tu věc v jiném světle; Angus na ni nechtěl pohlížet jinak než ze svého osobního hlediska, neboť to byl umíněnec, který se nikdy nedal přesvědčit a zatvrzele setrvával na tom, co si jednou vzal do hlavy. Proto Montrose Anguse přísnějším tónem upozornil, aby měl rozum a neživil v sobě vášně, jež by mohly být na škodu věci Jeho Veličenstva. Důtklivě Angusovi připomenul, že mu velmi záleží na tom, aby Allan dovedl k příznivému konci poslání, jež mu bylo svěřeno. „Je to velmi čestné poslání,“ dodal, „a skončí-li zdárně, mohlo by to královské věci prospět. Doufám, že svého bratra teď nebudete znepokojovat zprávami o tom, co se děje v mém ležení, a že si dáte pozor, abyste v něm nerozdmýchal nic, co by mohlo vést k nějakým svárům a co by mohlo jeho myšlenky odvrátit od toho nesmírně důležitého úkolu.“

Angus odpověděl trochu rozmrzele, že on přece není žádný kazimír, který vyvolává hádky, že se naopak vždy snaží o to, jak by zjednal mír. Prohlásil, že jeho bratr dovede stejně dobře jako jiní odsunout své osobní spory stranou, když jde o důležitější věci. „A jestliže se snad Allan o této nejnovější události dozví,“ dodal Angus, „každý přece ví, že můj bratr má ještě jiné zdroje zpráv, než jsou obvyklí poslové. Proto by mě vůbec nepřekvapilo, kdyby se zde Allan objevil dřív, než bychom čekali.“

Montrosovi se nepodařilo vymoci na Angusovi víc než slib, že se nepokusí sňatek zmařit, neboť Angus byl jinak dobromyslný a mírný, když nešlo o jeho uraženou pýchu, zájmy nebo předsudky. Markýz byl nucen, aby se prozatím spokojil aspoň tímto slibem.

Dalo se čekat, že sir Dugald Dalgetty ochotněji slíbí svou účast při svatebních obřadech a ještě ochotněji zasedne k svatební hostině; Montrose se rozhodl, že ho pozve též, když byl takovým důvěrným svědkem všech okolností, jež k tomu sňatku vedly. Sir Dugald se však také zdráhal, než pozvání přijal; podíval se na lokty svého kabátce a na kolena svých kožených kalhot a blahosklonně zabručel, že ho to pozvání sice těší, že však neví, zda je bude moci přijmout, protože se musí napřed poradit se vznešeným ženichem. Montrose to trochu překvapilo, nechtěl však svou nelibost dát najevo, a proto siru Dugaldovi ponechal na vůli, aby se rozhodl, jak bude chtít.

Sir Dugald pak ihned navštívil ženicha, jenž právě mezi svou skrovnou vojenskou výstrojí hledal kusy oděvu, které by se nejlíp hodily pro nastávající slavnostní příležitost. Sir Dugald vstoupil do komnaty a s velmi vážnou tváří mu blahopřál k svatbě, která jistě povede k šťastnému manželství, zároveň však prohlásil, že je mu velmi líto, že se jí nemůže zúčastnit.

„Abych řekl pravdu,“ pokračoval, „dělal bych tam jenom ostudu, protože nemám svatební úbor. Roztrhaný oblek svatebních hostí, rozpárané švy a rukávy na loktech rozdrbané by mohly být předzvěstí, že by to s manželským štěstím ženicha a nevěsty mohlo nakonec dopadnout podobně – a věru, mylorde, tohle byste si částečně zavinil sám, vzhledem k tomu, že jste si ze mne udělal blázny a že jste mě poslal pro ten kožený kabátec, který, jak jste tvrdil, byl nalezen mezi šatstvem ukořistěným na Cameronovcích; stejně tak byste mi byl mohl poradit, abych vyrval psu ze chřtánu libru čerstvého másla. Jsem přesvědčen, že tihle horalé nejsou o nic lepší než úplní pohani, neboť mě velice pohoršil způsob, jakým se před chvílí můj známý Ranald MacEagh ráčil dát na ústup z tohoto světa.“

Menteith byl v nejšťastnější náladě, v níž ho mohlo všecko jen potěšit, a vážná stížnost sira Dugalda ho proto jen pobavila. Požádal ho, aby přijal velmi pěkný kožený oblek, který se válel na podlaze. „Chtěl jsem si jej sám obléci na svatbu,“ řekl, „protože nenahání takovou hrůzu jako má ostatní válečná výstroj a nemám tady s sebou oděv, který jsem zvyklý nosit v dobách míru.“

Sir Dugald se začal zdráhat, neboť to pokládal za nutné – nechtěl za žádnou cenu mylorda obtěžovat – a tak dále, až mu naštěstí napadlo, že bude mnohem víc vyhovovat vojenským předpisům, když se dá hrabě oddat v ocelových plátech vpředu i vzadu, neboť sir Dugald byl svědkem, že je měl na sobě i princ Leo z Wittelsbachu, když ho oddávali s nejmladší dcerou Bedřicha Saského pod záštitou Gustava Adolfa, Lva severu a tak dále. Mladý hrabě se tomu dobromyslně zasmál a souhlasil; a když si takto zajistil alespoň jednoho účastníka svatby, který se bude tvářit vesele, navlekl si lehký ozdobný pancíř a přes něj sametový kabátec, přepásaný modrou hedvábnou šerpou, kterou si též uvázal přes rameno, jak to vyhovovalo nejen předpisům pro jeho vysokou hodnost, ale i tehdejší módě.

Všechno už bylo připraveno a podle místních obyčejů bylo ustanoveno, že se ženich s nevěstou mají setkat až u oltáře. Nadešla hodina, kdy měl ženich vstoupit do kaple, a čekal už v malé předsíni na markýze, který se ráčil uvolit, že půjde ženichovi za svědka. Jakési vojenské záležitosti však markýze nečekaně zdržely, a proto si snad každý dovede představit, že ho Menteith očekával dost netrpělivě; a když slyšel, jak se otvírají dveře předsíně, řekl s úsměvem: „Opozdil jste se na přehlídku.“

„Však ještě uvidíte, že jsem přišel až příliš brzo,“ odpověděl mu Allan MacAulay, který se v té chvíli vřítil do předsíně. „Taste, Menteithe, a braňte se jako muž, jinak zemřete jako pes!“

„Vy jste se zbláznil, Allane!“ zvolal Menteith, užaslý nad jeho nečekaným příchodem i nad jeho rozzuřeným a šíleným zjevem. Allan byl bledý jako smrt – oči mu div nevylezly z důlků – na rtech měl pěnu a ďábelsky se šklebil.

„To je lež, zrádce!“ vykřikl Allan jako nepříčetný. „To je lež, jako je lež všecko, co jste mi kdy řekl. Celý váš život je lež!“

„Kdybych o tom nebyl býval přesvědčen, když jsem vám řekl, že jste se zbláznil,“ odpověděl rozhořčeně Menteith, „nebyl byste teď už na živu. V čem jsem vás vlastně oklamal?“

„Vždyť jste mi řekl,“ prohlásil MacAulay, „že se s Annotou nikdy neoženíte! – Proradný zrádce! – Vím, že vás Annota očekává u oltáře!“

„To vy jste proradný,“ odpověděl Menteith. „Já jsem vám řekl, že jedinou překážkou v našem sňatku je její neznámý původ – a ta je teď odstraněna; za koho se vlastně považujete, že bych se měl kvůli vám Annoty vzdát?“

„Taste,“ odsekl MacAulay, „a nechte těch zbytečných řečí!“

„Teď ne,“ řekl Menteith, „a rozhodně ne tady. Allane, vy mě přece dobře znáte – počkejte do zítřka, pak se s vámi budu bít, jak budete chtít.“

„V téhle chvíli, ihned – nebo nikdy!“ odpověděl MacAulay. „Vaše vítězství nade mnou nepřetrvá hodinu, která teď právě odbila. Menteithe, vyzývám vás ve jménu našeho příbuzenství – našich společných strázní v bojích – taste a braňte svůj život!“ A při těch slovech chytil hraběte za ruku a tak zuřivě a vážně mu ji stiskl, až mu zpod nehtů vytryskla z Menteithovy ruky krev. Hrabě ho prudce odstrčil a zvolal: „Kliď se, blázne!“

„Ať se tedy mé vidění vyplní!“ vykřikl Allan; vytasil dýku a s obrovskou silou ji vrazil ženichovi do prsou. Její špička se odrazila o ocelový pancíř, ale bodla Menteitha hluboko mezi krk a rameno a prudký a mocný náraz ho srazil k zemi. V té chvíli vstoupil do předsíně Montrose. Přiběhli tam rovněž ostatní svatebčané, vylekaní tím hlukem a stejně zděšení a překvapení jako markýz; ještě než se mohl Montrose dozvědět, co se vlastně stalo, vyrazil Allan MacAulay z předsíně a řítil se po schodech dolů jako blesk. „Stráže, zavřete bránu!“ zvolal Montrose. „Chyťte ho – zabte ho, když se bude bránit! – Musí zemřít, i kdyby byl můj vlastní bratr!“

Allan však ranou své dýky srazil k zemi vojáka, který stál na stráži – proběhl ležením jako horský jelen, ačkoliv ho pronásledovali všichni, kdo zaslechli Montrosův povel k poplachu – vrhl se do řeky, přeplaval ji a zmizel v lese. Ještě toho večera opustil Angus se svými stoupenci Montrosovo ležení a vydali se na cestu k domovu, ale už ho nedohonili.

O Allanovi se vypráví, že neuvěřitelně brzy po tom, co spáchal svůj čin, vrazil do komnaty na hradě Inverary, kde Argyle předsedal shromáždění svých vojenských rádců, a hodil na stůl svou zkrvavenou dýku.

„Je to krev Jamese Grahama?“ otázal se ho Argyle, v jehož tváři se objevil příšerný výraz, zároveň naděje i hrůzy, kterou v něm vzbudil nenadálý Allanův zjev.

„Je to krev jeho milce,“ odpověděl MacAulay. „Je to krev, kterou jsem musil prolít, jak mi bylo souzeno, ačkoliv bych byl radši prolil svou vlastní!“

Po těch slovech se obrátil a odešel z hradu a od té chvíle není o jeho osudu nic určitého známo. Protože brzy potom lidé viděli Kennetha s třemi Syny mlhy, jak se plaví přes záliv Fyne, soudí se, že ho pronásledovali a že zhynul jejich rukou v pustých horách, neznámo kde. Podle jiného tvrzení Allan MacAulay uprchl ze země a zemřel jako mnich kartuziánského řádu. Žádné z těchto tvrzení však nikdy nebylo podepřeno ničím jiným než pouhými domněnkami.

Jeho msta nebyla zcela dovršena, jak si snad představoval; Menteith byl sice vážně raněn, takže si dlouho pobyl na loži s velmi nebezpečným zraněním, ale protože si navlekl k svatebním obřadům pancíř, jak mu to na štěstí doporučil major Dalgetty, zachránil se před nejhoršími následky té bodné rány. Jeho služby však nebyly Montrosovi pak už nic platné, a proto se soudilo, že bude nejlíp, když doprovodí svou urozenou snoubenku, která teď těžce nesla úděl truchlící nevěsty, a svého raněného tchána na hrad sira Duncana z Ardenvohru. Dalgetty je vyprovodil až na břeh jezera a ještě v poslední chvíli připomněl Menteithovi, že by měl zřídit baštu na pahorku zvaném Drumsnab na obranu hradu, který se teď stal dědictvím jeho choti.

Vykonali cestu v bezpečí a Menteith byl v několika týdnech natolik zdráv, že mohl s Annotou slavit svatbu na hradě jejího otce.

Mezi skotskými horaly to vyvolalo určitý zmatek, neboť si nedovedli Menteithovo uzdravení srovnat s Allanovým viděním, a zkušenější věštci se nemohli smířit s tím, že nezemřel. Jiní se však domnívali, že správnost Allanova vidění byla dostatečně potvrzena ranou, kterou Menteithovi zasadila táž ruka a zbraň, jak mu bylo souzeno, a všichni se shodovali v mínění, že se předpověď, jež se vztahovala k prstenu s umrlčí lebkou, týkala vlastně smrti nevěstina otce, který přežil svatbu jen o několik měsíců. Nevěřící soudili, že to všecko jsou jen bláhové představy a že to, co druzí považovali za Allanovo vidění, byl jen výplod jeho vydrážděné obraznosti, neboť už dávno viděl v Menteithovi svého soka, kterého Annota milovala víc, a proto v jeho mozku jaksi mimovolně vznikla představa, že toho soka jednou skolí.

Menteith se neuzdravil natolik, aby mohl Montrose znovu provázet na jeho krátké a slavné vojenské dráze; když ten hrdinný velitel své vojsko rozpustil a uprchl ze Skotska, rozhodl se Menteith, že se věnuje životu v soukromí, v němž setrval až do obnovení královského zřízení. Potom zaujal v zemi postavení, jež se slušelo pro jeho vznešený stav, užíval dlouho a šťastně jak veřejného života, tak i rodinného blaha a zemřel ve vysokém věku.

V našem příběhu vystupoval tak malý počet osob, že postačí, když se mimo o Montrosovi, jehož výboje a osudy jsou zaznamenány v dějinách, zmíníme jen o tom, jak to nakonec dopadlo se sirem Dugaldem Dalgettym. Ten pán plnil dál velmi přesně a puntičkářsky své vojenské povinnosti a dostával za to také žold, dokud neupadl s jinými pány do zajetí na bojišti u Philiphaughu. Očekával ho týž osud jako ostatní důstojníky, kteří byli odsouzeni k smrti nikoliv občanským nebo vojenským soudem, ale veřejnými obžalobami, hlásanými z kazatelen; soudilo se, že by svou krvavou obětí mohli smýt hřích, jímž se provinila celá země, a proto je proti všem příkazům zbožnosti na základě zvláštního rozhřešení potkal krutý osud, jaký kdysi stihl Kananejské.

Za Dalgettyho se však tehdy přimlouvalo mnoho důstojníků z nížin, kteří sloužili ve vojsku stoupenců Úmluvy a prohlašovali ho za člověka, jehož vojenské zkušenosti by jim mohly prospět a který by se dal snadno přimět, aby vstoupil do jejich služeb. Ukázalo se však, že v této věci byl sir Dugald nečekaně umíněný. Dal se na určitou dobu do služeb krále, a dokud ta lhůta nevypršela, nechtěl ani slyšet o tom, že by měl zběhnout k nepříteli. Stoupenci Úmluvy však nechtěli takovým divným vrtochům rozumět a Dalgettymu teď opravdu hrozilo nebezpečí, že zemře jako mučedník, nikoliv za to či ono politické přesvědčení, ale za své přísné názory o povinnostech k vojenskému praporu, pod který se na čas přihlásil. Na štěstí jeho přátelé složitými výpočty zjistili, že do konce lhůty, po kterou se zavázal sloužit králi, chybí už jen čtrnáct dní; přesvědčili se však také, že ačkoliv Dalgetty tento svůj závazek nikdy neobnoví, žádná moc na světě ho nepřiměje, aby se mu zpronevěřil. S určitými nesnázemi se jim podařilo dosáhnout, aby byl výkon rozsudku o tuto krátkou lhůtu odložen, a pak zjistili, že je Dalgetty ochoten přijmout všechny podmínky, jaké by se jim zlíbilo mu vnutit. A tak vstoupil do služeb skotských stavů a později byl za své zásluhy povýšen na majora v oddílu Gilberta Kerra, jenž byl obvykle zván církevní jízdní pluk. O jeho dalších osudech není známo nic až do té doby, kdy se znovu usadil na svém dědičném statku Drumthwacketu, jehož si dobyl nikoliv mečem, ale pokojným manželským svazkem s Hannah Strachanovou, paní dosti pokročilého věku, vdovou po jednom stoupenci Úmluvy z Aberdeenského hrabství.

Sir Dugald Dalgetty bezpochyby přežil revoluci, neboť pověsti, jež o něm kolovaly ještě v nepříliš dávných dobách, vypravují, že se po tamějším kraji potloukal velmi starý a úplně hluchý a že kdekomu obšírně a rozvláčně vykládal o nesmrtelném Gustavu Adolfovi, Lvu severu a záštitě protestantské víry.

Ediční poznámka

Tato e-kniha přejímá text díla Pověst o Montrosovi tak, jak bylo vydáno Státním nakladatelstvím krásné literatury, hudby a umění v Praze v roce 1954. Při převodu díla do elektronické podoby jsme v textu provedli opravy zjevných tiskových chyb a drobné aktualizace pravopisu podle současné normy. Součástí tištěné předlohy je také rozsáhlý aparát vysvětlivek, z kterého přejímáme pouze část, zejména překlady cizojazyčných výrazů. Pro snadnější orientaci je připojujeme ve formě poznámek pod čarou.

Redakce MKP

Walter Scott

Pověst o Montrosovi

Překlad Jarmila Fastrová

Ilustrace na obálce Yevheniia Lytvynovych / Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 5. 6. 2026

ISBN 978-80-274-5040-4 (epub)

ISBN 978-80-274-5041-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-5042-8 (prc)

Obsah

1. Úvod

2. Kapitola I

3. Kapitola II

4. Kapitola III

5. Kapitola IV

6. Kapitola V

7. Kapitola VI

8. Kapitola VII

9. Kapitola VIII

10. Kapitola IX

11. Kapitola X

12. Kapitola XI

13. Kapitola XII

14. Kapitola XIII

15. Kapitola XIV

16. Kapitola XV

17. Kapitola XVI

18. Kapitola XVII

19. Kapitola XVIII

20. Kapitola XIX

21. Kapitola XX

22. Kapitola XXI

23. Kapitola XXII

24. Kapitola XXIII

25. Ediční poznámka

Table of Contents

Úvod

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III

Kapitola IV

Kapitola V

Kapitola VI

Kapitola VII

Kapitola VIII

Kapitola IX

Kapitola X

Kapitola XI

Kapitola XII

Kapitola XIII

Kapitola XIV

Kapitola XV

Kapitola XVI

Kapitola XVII

Kapitola XVIII

Kapitola XIX

Kapitola XX

Kapitola XXI

Kapitola XXII

Kapitola XXIII

Ediční poznámka