Trampoty pana Humbla

Vladimír Neff

Znění tohoto textu vychází z díla Trampoty pana Humbla tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze v roce 1967.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Vladimír Neff: Trampoty pana Humbla), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte původ-Nevyužívejte komerčně-Zachovejte licenci 4.0 Mezinárodní.

Verze 1.0 z 26. 6. 2026.

Muž s Penkalou

1

Jmenuji se Karel Humbl, jsem syn dělníka a narodil jsem se v Praze ještě před první světovou válkou. Podle mínění jiných nejen zevnějškem půvabný a hezký, ale též co ducha chytrý a nadaný, zmnožoval jsem přirozené dary, jichž se mi dostalo, jednak rozumnou životosprávou, nikdy se nepřejídaje a pije toliko s mírou, jednak horlivou četbou dobrých autorů, k jejichž knihám, chráněným papírem, jsem vždy přistupoval s myslí radostně povznesenou, ruce dobře umyté, takže po přečtení vždy vypadaly jako nové.

V dobách, kdy má vlast měla zřízení kapitalistické, jsem čítal knihy provenience převážně anglo-americké, především díla Bromfieldova, jehož úspěšný román Když nastaly deště mně učaroval, dále knihy Bennettovy, Sinclaira Lewise, Mitchellové a Irvinga Stonea, z autorů německých Liona Feuchtwangera, z francouzských Maurice Dekobru. Po nastolení socialistického řádu v našich zemích jsem zaměřil svůj zájem k dílům spisovatelů sovětských, hlavně Ažajeva, jehož román Daleko od Moskvy jsem nejen s potěšením četl, ale i zhlédl v kinu zfilmovaný, dále Polevého, Jugova, Fadějeva a Fedina; v posledních letech pak, po pádu kultu osobnosti Stalinovy, jsem přesedlal na knihy Hemingwayovy, Faulknerovy, Camusovy a Kafkovy, které dobře odpovídaly mému propuklému pocitu absurdity světa.

Prospěch, jejž mi přinesl tento dlouholetý styk s nejlepšími z nejlepších, byl obrovský. Zajisté bych dnes nedovedl formulovat své myšlenky tak, jak to dovedu, a zajisté bych se pak v dnešním svém údobí krize nebyl mohl odhodlat k tomuto sepisování svých vzpomínek, v němž hodlám nalézt úlevu a zapomnění svých trampot, jež vesměs zavinil můj nepodařený adoptivní syn Daniel, zkráceně Dan, kdybych se po celý život nebyl sbližoval s těmi, již znali a znají lidskou bytost jako málokdo jiný a dovedou své znalosti na stránkách svých děl náležitě uplatňovat.

Když jsem byl dítko školou povinné, potlačoval jsem své přirozené tíhnutí po četbě knih dobrodružného rázu, dávaje přednost dílům, jež nám páni učitelé doporučovali, především nesmrtelné Babičce od Boženy Němcové a pak Starým pověstem českým od Aloise Jiráska; u tohoto skvostu naší literatury jsem oceňoval především Mistrův barvitý, osobitý sloh. Pamatuji se mimo jiné, jakým podivem a obdivem mě naplnilo zjištění, že kdykoli se Mistr zmíní o něčí smrti, poví to pokaždé jinak, vždy básnicky, vždy vzletně. Tak například smrt vojvody Čecha je opsána rčením, že se naplnili jeho dnové, kněžna Libuše se odebrala do návi, což je prý staročeské zásvětí, kníže Křesomysl odešel na věčnost, zatímco Přemysl, vysoko v letech, usnul snem smrti a duše jeho odešla k otcům, a kníže Vnislav zavřel oči navěky. Tato stylistická krása, náležitě vnímána a oceněna, zapůsobila na rozvoj mé mladé mysli co nejpříznivěji; nicméně zpronevěřil bych se zásadě upřímnosti, již jsem si, přistupuje k této samotářské práci, uložil, kdybych nedoznal, že ze všeho, co jsem za svých dětských let přečetl, na mne zapůsobila nejhlubším a nejplodnějším dojmem drobná povídečka neznámého autora, která byla otištěna v tehdejší Čítance pro 3. třídu obecné školy. Pročetl jsem tu povídečku tolikrát a s takovým napětím, porozuměním a okouzlením, že ještě dnes, po osmačtyřiceti letech, ji dovedu ocitovat možná doslova:

Nečekané setkání. Jirka a Frantík si spolu na návsi hráli v kuličky. Byli tak zabráni do své hry, že zprvu ani nepostřehli, že nad nimi stanul pan učitel a přihlížel jejich zábavě. Teprve když jej uhlídali, povstali a rozpačitě jej pozdravili. Ale pan učitel se usmál a pravil: „Jen si hrejte, hrejte, hoši. Dobrá hra na čerstvém vzduchu člověka zušlechtí, osvěží a pobaví.“ – O této příhodě si Jirka s Frantíkem vyprávěli dlouho.

Jak dobře jsem chápal, jak hluboce jsem vyciťoval radostný a rozčilující zmatek obou chlapců, vyvolaný tímto lidským dotykem s mužem nesmírně vysoko nad nimi postaveným, zastupujícím v jejich malém světě všechnu autoritu ústavy, zákona, státu, úřadů, slovem lidské společnosti, a ztělesňujícím svou dokonalou bytostí veškeré abstraktní příkazy mravnosti, dochvilnosti, píle a všech jiných ctností jim ukládaných! Situace, kterou povídečka mnou zde ocitovaná líčí, je značně tísnivá a choulostivě obojaká, neboť setkání s panem učitelem, jak titul vhodně praví, je nečekané, takže naši malí hráči neměli příležitost, aby se na ně připravili, a přitom vyšinuté ze zaběhnuté denní rutiny: s panem učitelem se setkáváme ve třídě, nikoli na návsi, a cílem těchto setkání je práce, to jest psaní, čtení a počítání, nikoli hra v kuličky. Pan učitel předpokládá, že jeho žáci nemají jiných zájmů než sebevzdělání, a shledá-li, že tomu tak není, má právo je za to kárat a trestat, opíraje se přitom o složitý systém sankčních prostředků; a oni zde, hle, byli přistiženi při horlivém konání, které nemá nic společného s jejich školními povinnostmi, takže není vyloučeno, že pan učitel bude trapně dotčen, vždyť až do této chvíle netušil, že Jirka a Frantík, jinak vzorní žáci, se nejen rádi učí, ale též si rádi hrají!

„To mám pěkné žáky,“ řekne jim možná. „Já myslil, že Jirka a Frantík jsou teď doma a horlivě píší úkoly, které jsem jim uložil, a oni tu sedí uprostřed návsi na bobku a cvrnkají kuličky!“

Oba provinilci, rudí po uši, stojí před panem učitelem, jehož postava jim zajisté připadá stejně obrovská jako jeho autorita; napětí je strašlivé. Jaká potom úleva, když on, namísto aby je pokáral, projeví vlídné a úsměvné porozumění pro kratochvíli, jíž se oddávali, a dokonce ji zahrne do rámce výtečností od školních žáčků vyžadovaných! Jaká to radost, jaká slast! Naprosto není divu, že Jirka s Frantíkem si o této příhodě vyprávěli dlouho.

I já jsem za svých útlých let býval dítko vzorné a poslušné, nosil jsem domů samé jednušky či biče a hřebíky, jak se říkalo žertem, a i jinak jsem se činil, seč jsem byl, abych působil radost svému otci, panu Františku Humblovi, který byl povoláním účetní u firmy Arnold Pick, továrna na gumové zboží; maminky jsem pozbyl ještě dříve, než jsem začal rozum bráti. (Zde musím ne opravit, ale zpřesnit tvrzení, jež jsem podle zvyku z nesčetných dotazníků, jež mi v životě bylo vyplniti, uvedl v první větě tohoto svého vyprávění, totiž že jsem syn dělníka. Můj otec vskutku byl dělník, ale toliko v posledních šesti letech svého života, za nacistické okupace. Předtím, jak pověděno, byl účetním, potom vrchním účetním a nakonec i spolumajitelem firmy Pick.)

Do té míry jsem byl vzorný a poslušný a pilný, že to mému otci, který byl povahy bodře družné a špásovné, občas šlo na nervy. Pamatuji se, kterak se mne jednou, když mně bylo asi devět let, znenadání otázal:

– Prosím tě, ty bambulo, ty tulipáne, ty blůmo, udělal jsi už někdy nějakou legraci?

Byla to otázka, která mě ťala do živého. Po pravdě až do té doby jsem co živ žádnou legraci neudělal; ne že by mně byl chyběl smysl pro žert a vtip, toho mám dost a dost, což jsem často dokázal zejména v zralých letech svého života, kdy zbaviv se svých tráplivých jinošských komplexů, které otravovaly mé mládí, a stanuv pevně oběma nohama na této zemi, zvládl jsem umění hovořit volně a nenuceně a namnoze i s velikým humorem nebo ironií. Ale tenkrát, kdy tatínek mi onu otázku položil, představa, že bych měl ztropit nějaký šprým, taškařici nebo dokonce kanadu, mně působila mrákoty. Že jsem však nicméně chtěl svému otci stůj co stůj vyhovět, zoufale jsem zalovil ve své paměti a zmohl jsem se na toto:

– Jednou jsem už udělal legraci, tatínku.

– Jakou to?

– Vyvedl jsem svého souseda v lavici aprílem. Namluvil jsem mu, že už kvetou šeříky.

A můj otec odcházel z místnosti bez dalšího slova, žertovně se drže za hlavu, a já jsem mu přitom marně vysvětloval, že ta legrace opravdu byla hrozně legrační, protože na prvního dubna neboli apríle šeříky dosud nekvetou.

2

Narodil jsem se v domě, jejž můj otec zdědil po své zámožné tetě a který stál v Karlíně v Pobřežní ulici, nedaleko říčního přístaviště, teď už zrušeného. Pobřežní ulice byla velmi ošklivá, složená na jedné své straně z oprýskaných baráků, osazených povětšině ne lidskými příbytky, ale malými dílnami a skladišti. Druhá pak strana ulice mého mládí byla vroubena širokým pruhem špinavého trávníku, na němž živořívalo něco olezlých křovisek, a za tímto trávníkem bylo rozloženo železniční nákladové seřadiště, na němž vlaky hvízdaly a řinčely rovnou nám pod nosem, s nesčetnými ohradami a skládkami a dílnami, ze kterých to hřmělo buchary a vylo cirkulárkami od božího rána do noci.

K tomuto obrazu nutno dodat, že v Pobřežní ulici samé navíc toho všeho nepřetržitě kodrcala po nedlážděné vozovce, plné výmolů a vždy rozblácené, těžká nákladní auta, kterým se motaly do cesty vozy tažené koňmi, hrubé valníky i elegantní vozy pohřební, neboť na konci ulice byly stáje a kůlny pohřebního ústavu, a že šoféři automobilů z důvodů stavovské řevnivosti vztekle na koňské potahy troubili a dělali jim naschvály, na něž kočové pohřební i civilní odpovídali klením a řízným práskáním bičů. Navíc všeho pak i mezi těmi kočími pohřebními i civilními panovala neshoda, a nazývali-li civilní kočí své pohřební kolegy černými můrami a smrtonoši, kočí pohřební jim na oplátku spílali do vozihnojů, hovniválů a Janků od volů. Tady se nemohu zdržet poznámky, že k tomu, co vědecký socialismus nazývá třídní nenávistí, sama matka příroda položila do duše člověkovy náležité základy.

Dopuštění, jež z toho vznikalo, bylo velmi veliké a prakticky nepřetržité. Je opravdu na podiv, co všechno lidé musí vyrábět, co všechno se cítí nuceni odkudsi kamsi dopravovat a přepravovat a přisunovat a přesunovat a skládat a nakládat a přidávat a předávat a ubírat, čím vším se musí plahočit, co všechno musí rozbíjet a přibíjet a odtrhovat a zavírat a otvírat a překopávat a podkopávat a rozkopávat a shazovat a hoblovat a spravovat a předělávat a spájet a rozpájet, co kraválu a smradu musí vydávat a co šerednosti musí vytvářet, aby byla udržena v chodu technická civilizace, což prakticky znamená, abych já, Karel Humbl, mohl otočením vypínače osvětlit svůj příbytek, abych si mohl z kohoutku natočit vody, abych měl co naložit do kamen a čím zakrýt svou nahotu a abych mohl být rychle dopraven na vojenské cvičení do Žatce. A je mi rovněž napodiv, jak jsem v takovém rumrajchu mohl žít, spát a pracovat, a jak jsem mohl vyrůst v normálního, lidsky hodnotného tvora, když myšlenky a sny celého mého mládí se neustále prolínaly se vší tou špínou a nemotornou obludností, jež se prostírala před našimi okny.

Jak pověděno, naše ulice nebyla dlážděná. Nicméně vedle vrat našeho domu skromně ležela, nikým nebrána na vědomí, osamělá dlažební kostka, jedna z těch drobných mramorových krychliček, z nichž na chodnících lepších ulic našeho města jsou odedávna vytvářeny vkusné mozaiky, pražská specialita a chlouba uvědomělých Pražanů. Ale kostka ležící u zdi našeho domu se minula svého přirozeného určení: byla to moje kostka, já ji našel a přisvojil si ji, abych si s ní mohl hrát; a tato hra záležela v tom, že jsem ji vždy cestou do školy před sebou posunoval špičkou boty, přesněji řečeno: kopal ji před sebou, nechával ji pak ležet před školními vraty, a ona tam na mne po celou dobu vyučování čekala, abych ji pak zase kopáním dopravil nazpět, k našemu domu.

Proč se zmiňuji o této dětské kratochvíli? Protože jsem tu kostku miloval, neboť byla moje a byla mi věrná. Říkal jsem jí Stázička, to podle hrdinky jednoho z prvních filmů, jež mi v životě bylo dáno zhlédnout, a který se nazýval Venoušek a Stázička. Ona filmová Stázička tenkrát velmi rozrušila mé smysly; představovala ji herečka, jež bezpochyby byla věku dospělého, ale ve filmu předstírala, že jí je dvanáct, byla oblečena do holčičích krátkých sukének, zpod nichž jí čouhaly krajkové kalhotky, a to na mne působilo neobyčejně dráždivě.

Jméno této filmové postavy jsem tedy přenesl na svou dlažební kostku. Kopal jsem do ní jednou zuřivě, abych ji potrestal za to, že je tupá a tvrdá, jaká je, jednou zase něžně, když jsem pozoroval, že svého provinění lituje a odhodlává se k nápravě, a bylo mi s ní dobře.

Ale paní Brávníková, která k nám chodila na posluhu, spínávala nad stavem mých střevíců ruce a předkládala je mému otci k posudku. Abych se vyvaroval takovýchto mrzutostí a ušetřil svou obuv, odcizil jsem ve spíži několik gumiček, jichž se užívá k těsnění sklenic na zavařování ovoce, a pevně jimi Stázičku ze všech stran omotal, takže špičky mých střevíců na ni pak narážely pružně a měkce; ale běda, takto upravena, Stázička nezůstala mým majetkem dlouho – někdo, zlákán jejím gumovým obložením, mi ji odcizil, takže práh školních vrat, u nichž na mne čekávala, byl jednoho dne opuštěný, sirý.

Z toho plyne poučení, že kdo miluje, musí umět něco obětovat, a že kdo nedovede odhlédnout od rozumově praktických a nízce užitkových zřetelů, neuchová si předmět své lásky, byť šlo o pouhou dlažební kostku.

3

Na boku jedné z budov, lemujících náš těsný, a jak pověděno, šerednostmi rozeklaný obzor, pněla v době mého mládí obrovská reklamní tabule, táhnoucí se od prvního patra po výši patra čtvrtého, tedy aspoň deset metrů vysoká a dobře šest metrů široká, zpodobující radostnou tvář muže s nepřirozeně zvětšeným ušním boltcem, za nímž choval zastrčenu patentní tužku značky Penkala. Dívával jsem se na tuto reklamu, dobře viditelnou z našich oken, často a s upřímným zalíbením; není na světě obrazu, byť to byla Mona Lisa nebo Výslech mistra Jana Husa před koncilem kostnickým, jejž bych byl poznal tak důvěrně a dopodrobna jako onu podobiznu ideálního ctitele tužky Penkala. Nestěžuji si na to a prohlašuji směle, že obraz muže s Penkalou, který zdobíval vyhlídku z našeho bytu, působil – podobně jako uvedený čítankový příběh o setkání Jirky a Frantíka s panem učitelem – veskrze kladně na vývoj mé mladé mysli, neboť mi dopomohl k plnění příkazu, jejž kdysi dávno vyslovil moudrý Sokrates: Poznej sebe samého.

Zalíbení, jež ve mně tvář penkalího muže budila, mi zprvu nebylo jasné; obraz se mi zamlouval, a na tom bylo dosti. Později však, v průběhu svého vnitřního zrání, jsem si počal uvědomovat, že tomu muži závidím a že bych se mu chtěl podobat. Nešlo tu zajisté o jeho ucho, nýbrž o něco vyššího, krásnějšího – o jeho neskonalou a radostnou oddanost tužce značky Penkala, o služebnost tak bezvýhradnou a horoucí, že zřejmě vyhnala z jeho hlavy všechno myšlení kromě ideje Penkaly a vyplnila tak razantně jeho dutinu lebeční, že mu odtud vhrkla do ucha a příslušně je zvětšila, aby je učinila dokonale vhodným k okázalému nošení onoho výtečného tovaru. Stalo se tu něco podobného, jako když příroda protáhla žirafě krk, aby mohla okusovat palmové listí, nebo když slonovi zvětšila chobot, aby se nemusil shýbat, když uvidí na zemi potravu. Já jsem se ovšem nezajímal o slona nebo o žirafu, nýbrž o člověka, a člověk netíhne pouze za žrádlem, ale i za idejemi, v tomto případě za ideou Penkaly.

Aby mi tu bylo rozuměno: já sám osobně jsem tužku Penkala nevlastnil a ani jsem ji vlastnit nechtěl; u nás ve škole byly předepsány obyčejné dřevěné tužky značky Národní podnik, které se ořezávaly kovovým krouhátkem. Tady neběželo tolik o hmotný předmět nadšení jako o nadšení samo, o nadšení o sobě. A v mé duši vzklíčila touha být také něčím nadšen, a protože jsem tenkrát neměl čím být nadšen, záviděl jsem muži s boltcem, který byl nadšen tužkou Penkala, a v duchu jsem se s ním ztotožňoval a jako on jsem se zářící tváří kráčel světem, hlásaje slávu té skvělé, nepřekonatelné pomůcky pro školu, úřad a dům.

Takový jsem byl, taková byla a jest má nátura. Znám se k tomu, nehanbím se za to a dokonce si troufám říci, že mezi lidmi by nebylo odcizení, nebylo by nepořádků a nespokojenosti, ba ani nebezpečí nových válek, kdyby všichni lidé byli mně podobní.

Už jako klouče zcela nepatrné jsem cítíval prudkou sympatii k bezúhonným malým konstruktérům, již bývali namalováni na víku krabic s dětskými stavebnicemi značky Mekano nebo Struktator nebo Archimedes, jež mi můj otec dával pod stromeček. Měl jsem plné porozumění pro to, jak vzorní konstruktéři na obrázcích s radostným zaujetím, čistí, dobře vzpřímení a upravení, budují mosty, jeřáby či továrny; když jsem sám pak oněch hraček používal, snažil jsem se být jako oni, radostně zaujatý, čistý, dobře vzpřímený a upravený, a toliko jsem litoval, že jsem při své hře sám a že k ní nemám radostně zaujatého, čistého, dobře vzpřímeného a upraveného druha.

Ale zaujetí pro muže s penkalím uchem bylo mou první vášní, už přesahující můj dětský obzor. A jakmile jsem jakžtakž pochopil hluboký ideový smysl jeho kladného postoje a jeho sloního boltce, počal jsem si všímat i jiných reklamních obrazů, jež zdobily kdejaké nároží a ohradu v našem městě, a vciťovat se do radostně optimistického stanoviska postav, jež na nich byly vyvedeny v zářivých barvách. Na rozdíl od mrzutých, bezcílných, životem otrávených lidí z masa a krve, bloudících ulicemi, tyto reklamní postavy byly krásné, vznešené, věrné svým myšlenkám, a to mě fascinovalo. Hle, ona nádherná žena oblé tváře pod bohatým účesem si tolik oblíbila patentky Koh-i-noor, že si jednu tuto patentku zatkla do očního důlku jako monokl a smála se tomu na celé kolo. Jiná, neméně nádherná paní se tolik zamilovala do zubní pasty Kalodont, že opatřila stříšku svého klobouku nápisem Kalodont, načež odhalila celému světu na odiv své skvostné zuby, pastou Kalodont pěstěné: bylo na ní vidět na první pohled, že by raději zemřela mučednickou smrtí, než aby užila k ošetření svého chrupu jiné pasty než Kalodontu, a to je správné, tak to má být, a já jí proto tiskl ruku a tiše jsem jí záviděl, neboť našla samu sebe. Elegantní tanečník ve fraku, svírající v náruči svou dámu, byl prodchnut ideou gumových podpatků Palma, jimiž byla opatřena jeho laková obuv, a já mu vážně přitakal, neboť našel sám sebe. A maličký Holanďánek v dřevácích křepčil radostí nad znamenitou jakostí kakaa značky Korff, a dítě v kolébce bylo růžové a šťastné a vůčihledě prospívalo, neboť se mu dostalo dudlíku Krystal, a hezká písařka se vděčně, u sladkém zasnění opírala lokty o psací stroj Urania, neboť tento stroj se výtečně osvědčoval v její práci, a čiperný poslík šibalsky přivíral oko, oživen ctí, jíž se mu dostalo, když ho obtížili nákladem nevyrovnatelných pánských košil, kravat, šlí a náprsenek značky Au derby, a šťastná rodina s jásotem vítala maminku, jež záříc pyšně přinášela hrnec polévky připravené z Gráfových kostek, a spokojená zákaznice s úsměvem přihlížela kastrolům a hrncům, jež jí předkládala prodavačka u firmy Jan Born Praha Příkopy 24, a tlustý pán s ubrouskem pod krkem s porozuměním pojídal chřest, zavařený v sklenici značky Original Weck, a svalnatý obr osvětloval celé město monumentální žárovkou Metallum; a já jsem s těmi lidmi žil a jásal nad kakaem Korff a cucal dudlík Krystal a snil nad psacím strojem Urania a prohýbal se pod nákladem prádla Au derby a tleskal polévce připravené z Gráfových kostek a byl spokojen s obsluhou u firmy Born a s chutí jedl chřest uchovaný ve sklenici Original Weck a třímal ohromnou žárovku Metallum, svítě celému lidstvu na cestu dál, dál a vpřed. Pouze s pejskem, naslouchajícím u trouby gramofonu hlasu svého pána, jsem se neztotožňoval, neboť jsem byl hrdý na to, že jsem člověk, pán přírody a tvorstva.

Ať si kdo o těchto mých samotářských prožitcích myslí, co si myslí, zajisté mi nemůže upřít, že i když mé horování bylo dětinsky naivní, samoúčelné a obrácené do prázdna, přece to bylo horování, a je lepší vzplanout pro něco hloupého než nebýt vůbec schopen jakéhokoliv vzplanutí.

4

Třebaže jsem si hrával povětšině sám, ať se Stázičkou nebo se stavebnicemi Mekano, Struktator či Archimedes, a ač jsem trávil většinu svého volného času samotářským sněním, nebyl jsem povahy nedružné, naopak: vnitřní podstatou své osobnosti jsem nebyl individualista, nerad jsem se hrabal o samotě na svém písečku a toužil s něčím splynout, s nějakým vyšším celkem, s kolektivem. Že se mi to nedařilo, toť jiná, a nebylo to mou vinou.

Školní třída je takový první kolektiv, do něhož člověk vstupuje, a já jsem ten kolektiv měl rád a dbal jsem jeho dobré pověsti. Od první třídy obecné školy jsem plnil funkci starosty třídy, přičemž hlavní mou povinností bylo mít v evidenci narozeniny a svátky pánů učitelů, vybírat jim na kytice a jménem všech jim blahopřát.

Zůstával jsem však přitom izolován, neboť ostatní kluci byli na rozdíl ode mne individualisté, skupinkáři a klikaři a mne jakožto vzorného žáka a starostu třídy nechtěli přijmout mezi sebe. Je to podivné a v průběhu svého života jsem se s tímto zjevem setkal mnohokrát, že lidé, kteří mají největší nadání k tomu, aby žili v kolektivu a podrobovali se jeho zásadám, bývají kolektivem přezíráni; smečka naopak nadbíhá individualistům, lidem svérázným a neukázněným, protože je shledává zábavnými a hodnými pozoru. Láká je do svého středu, a namísto aby je odsoudila, vyráží výkřiky obdivu a uznání nad projevy jejich svévole a rozjívenosti. To je jedna z tragických zákonitostí, jimž je odevždy podroben všechen lidský rod; na mne tento zákon doléhal s obzvláštní tvrdostí.

To všechno je pravda nesporná a osvědčená; ale právě ve světle této pravdy mně napadá, že jsem prve, na počátku svých vzpomínek, nehorázně přepínal, když jsem tvrdil, že podle názoru jiných jsem byl vždy zevnějškem přitažlivý a co do ducha chytrý. Ne že bych byl ošklivý nebo hloupý, naopak, ale v mém okolí nikdy nebyl nadbytek lidí, kteří by byli ochotni mé výborné vlastnosti ocenit a uznat.

V obecné škole v naší třídě byl jedním z oněch neukázněných individualistů, jimž kdekdo nadbíhá, žák jménem Cigánek, který měl stejnou cestu do školy jako já; bydlil na konci Pobřežní ulice, v domě pohřebního ústavu – jeho otec byl jeden z těch neurvalých, biči práskajících pohřebních kočí, o nichž jsem se už zmínil. Cigánek byl špatný žák, do školy přicházel pozdě a ze školy nemířil rovnou domů jako já, nýbrž vyrážel vždy ze školní budovy a s pustým řevem a s tlupou rošťáků jemu podobných mizel v některé z postranních ulic, zcela odchylné od směru jeho domova. Též na dvoře o přestávkách se Cigánek choval neukázněně, neprocházel se a neopakoval si učivo pro příští hodinu jako já, nýbrž čutal do hadrové meruny nebo se oddával pitomé kratochvíli zvané maso, při níž hráči plácají jednoho ze svých druhů přes zadek a on se snaží uhodnout, kým byl udeřen.

Já jsem nikdy k těmto hrám nebyl zván, naopak byl jsem zaháněn, když jsem se k nim chtěl přidružit, a měl jsem proto všechny důvody k tomu, abych Cigánkem a jeho rozpustilými kamarády pohrdal, což také jsem činil. Ale jednou přišel milý Cigánek do školy s velikou modřinou na levém oku, trochu kulhal a po vyučování kráčel přímo domů; a já navzdory svému pohrdání jsem využil této příležitosti k tomu, abych se ho otázal, jak přišel ke své modřině a svému kulhání.

Neukázněný žák Cigánek chvíli mlčel a jen tence a ostře plival mezi zuby, takže mě už jala obava, že mě neuznal za hodna odpovědi, když tu pravil:

– Táta přišel dnes k ránu vožralej domu a zmlátil nás oba dva jako koně.

Byla to hrůzná odpověď, která mě naráz strhla do končin neznámých a nadobro cizích mému světu, do sociálního močálu, kde se potácejí rudonosí opilci a vpadají se zvířecím řevem do svých páchnoucích příbytků, kde zpod špinavých přikrývek, plných štěnic a vší, na ně zírají z vychrtlých tváří oči jejich dítek, rozšířené děsem. Bylo by se slušelo, abych já, dobrý žák Karel Humbl, syn řádného a svědomitého účetního Františka Humbla, tuto rozmluvu ihned přerušil a od Cigánka se odvrátil. Ale má touha po přátelství a úniku ze samoty byla tak silná, že jsem neučinil nic podobného, a naopak nepohnul jsem ani brvou a otázal se Cigánka hlasem strojeně lhostejným:

– Jak to, oba dva? Tebe zmlátil, a koho ještě?

– Mámu a mě, pravil Cigánek. – Byl by ji asi zabil, ale já ho kopnul do kulí, a jakej byl. To máš nejlepší, když se ti táta vrátí vožralej a začne se na tebe sápat, tak ho kopni do kulí. To je tak hrozitánská bolest, že ji žádný chlap nevydrží a jen se svalí a vomdlí a ani se nehne, a když se probudí, tak o ničem neví. Já to vždycky tak dělám. Ale proč ti to povídám, ty vole? Tvůj táta se nikdy nevrátí domů vožralej.

– Jak to, že ne? řekl jsem.

– Že jo? řekl Cigánek.

– A jak! řekl jsem.

– No ne, řekl Cigánek.

– Vždyť ti to říkám, řekl jsem.

– A jak často? řekl Cigánek.

– Skoro denně, řekl jsem.

Jak vidno, několik slov, vyměněných se zpustlým chlapcem Cigánkem, synem neurvalého kočího, stačilo, abych zradil svého otce, který byl ke mně dobrý a domů chodíval střízlivý, buď přímo z kanceláře, anebo z restaurace U Přístaviště, kdež si tu a tam dopřával s přáteli sklenku dobře chlazeného ležáku a partičku taroků. Stydím se za to dodnes, ale ne upřímně, neboť můj otec později, v posledních tragických letech života, mimoděk dal mému dětinskému výmyslu za pravdu. Ostatně já ho tenkrát nemínil zradit, naopak: v oné chvíli své rozmluvy s Cigánkem jsem to cítil jako osobní příhanu, že můj otec se neopíjí, kdežto Cigánkův otec ano; byl jsem ochoten prohlásit o svém otci cokoliv, jen abych se tím Cigánkovi postavil na roveň a měl právo s ním zpívat stejnou písničku. A povýšený tón slov, jimiž vyjádřil svou pochybnost o pravdivosti mého tvrzení, mě nazlobil a urazil a vzbudil ve mně pocit, jako by bylo věcí mé cti přesvědčit ho o ožralství svého tatínka, pana Františka Humbla.

– A co dělá? zeptal se Cigánek.

– To se nedá vypovědět, jak řádí, řekl jsem. A Cigánek, jehož zájem byl probuzen naplno, naléhal:

– No co?

– No tak, řekl jsem.

– Co tak?

– Tak, pravil jsem.

Byl jsem v úzkých, neboť jsem si nedovedl vymyslit nic bližšího, co by dělal můj otec, kdyby se vracel opilý domů, ale v té chvíli jsme už zabočili do naší společné Pobřežní ulice a pohled na muže s Penkalou mě inspiroval k tomuto prohlášení:

– Tahá mě za ucho.

Zpustlý chlapec Cigánek si tence odplivl.

– To je toho, řekl.

Měl pravdu. I já jsem cítil, že má smyšlenka o otcově řádění je trapně slabá a že Cigánkova poznámka „to je toho“ je plně oprávněna, a proto jsem se pokusil nanést na své vyprávění něco tlustých barev.

– Ale on mě příšerně tahá za ucho, řekl jsem. – On chce, abych měl takové ucho jako tamhleten chlap s Penkalou. A tak se mi opře nohama o ramena, drapne mě za ucho a tahá a tahá, div mi ho neutrhne.

Žák Cigánek se svým zdravým okem pozorně zadíval na mé pravé ucho.

– Tady za to ucho? zeptal se.

– Tady za to, řekl jsem.

– Se mi zdá, že ho máš opravdu větší, řekl.

Zrudl jsem radostí.

– Opravdu? řekl jsem.

– Je větší, řekl Cigánek. – To máš z toho tahání. Tak to příště udělej jako já a rovnou ho tam kopni, a táta se svalí jako snop. To nikdo nevydrží.

A odcházel ke svému ponurému domovu – dospěli jsme totiž k vratům našeho domu – kulhaje, plivaje, máchaje taškou, motaje se do cesty povozům, všecek odřený, ošoupaný, příšerně neukázněný, neuvěřitelně nepodobný malým konstruktérům, zpodobovaným na krabicích s dětskými stavebnicemi, a já za ním hleděl s láskou, šťasten svým přátelstvím k němu, založeným na společném utrpení, na shodnosti našich osudů.

Doma jsem pak rovnou skočil k zrcadlu, které viselo v naší předsíni na boku skříně na šaty, a opakoval tam to, co před chvílí byl učinil Cigánek – na své ucho jsem se zadíval, na své pravé ucho, jehož se po pravdě nikdo dosud ve zlém úmyslu nedotkl, ale které jsem si přál mít znetvořené surovým taháním, tak jako oko Cigánkovo bylo poznamenáno opravdovou modřinou; a ucho to vskutku bylo větší, anebo se jevilo větší mému žádostivému zraku, a já byl šťasten a měl jsem teplo u srdce a byl jsem plný touhy znovu se rozběhnout za Cigánkem a rozmlouvat s ním o surovosti našich otců, pijanů.

Cigánek se rychle sebral ze svých ublížení, nazítří už nekulhal, a třebaže měl oko stále ještě opuchlé, o přestávce zase honil merunu jakoby nic a hrál maso a po vyučování jako obvykle vystřelil ze školy a řítil se s hordou řvoucích individualistů kamsi docela jinam, než kam jsem se ubíral já, lhostejný k tichým radostem důvěrností, jichž by byl užil, kdyby se byl přidal ke mně. Bylo mi to líto, líto, a v noci jsem se tahal za ucho, až v něm lupalo. Když jsme příštího dne o malé přestávce v devět hodin šli na záchod, postavil jsem se vedle Cigánka k žlabu a zašeptal mu:

– Tak jsem to udělal, jak jsi mi radil.

– Co jsi udělal?

– Přece kopnul jsem tátu semhle, když dnes k ránu se vrátil ožralý domů.

Shledal jsem s potěšením, že Cigánkův zájem znovu procitl.

– A pomohlo to? zeptal se.

– Pomohlo, řekl jsem horlivě. – Svalil se jako snop.

Má poslední slova zaslechl žák Pícha Josef, nastávající repetent a silák třídy, který právě dlel opodál, jeden z těch darebáků, již s Cigánkem po vyučování s rykem odbíhali do neznáma, a otázal se přezíravě, neboť se asi domníval, že jde o blbost, an tvor tak bezvýznamný, jako jsem já, Karel Humbl, starosta třídy, nemůže říct nic než blbost, pokud vůbec kdy něco řekne:

– Kdože se svalil jako snop?

– Můj táta, pravil jsem.

A opakoval jsem mu to, co jsem prve řekl Cigánkovi.

Žák Pícha Josef na mne hleděl s despektem. 

– Nehoň se, ty vole, pravil, nedbale se zapínaje.

Tu zasáhl Cigánek:

– Náhodou je to pravda, řekl. – Vidíš to jeho ucho? Jeho táta ho věší za ucho ke stropu, když se vrátí domu vožralej.

Vtom už zazvonilo a všichni se vraceli do třídy, já osláblý radostí, neboť můj drahý přítel Cigánek nejen uvěřil v pravdivost mé povídačky, ale dokonce ji zlepšil a vyšperkoval – detail, že otec mě věší za ucho ke stropu, byl vskutku znamenitý – a co nejlepšího, přidal se ke mně a ochránil mě před urážlivou nedůvěrou spolužáka Píchy Josefa. Jeho autorita byla tak veliká, že Pícha Josef už neřekl nic, a když jsme vstupovali do třídy, jen se pozorně, a jak se mi zdálo, závistivě díval na mé ucho, které možná vskutku bylo po mém nočním tahání a zlostném škubání trochu odřené, trochu poškozené, ovšem jen malinko.

Od toho dne se mé postavení v třídě zlepšilo, a smečka, jež se ke mně otáčela zády, přijala mě do svého středu s šeptavě pozornou, lichotivou uctivostí.

Zpráva, že můj otec je pijan a sadista, takže já, Karel Humbl, zakouším pod jeho střechou peklo, rozšířila se po všech třídách s rychlostí hodnou podivu. Na první pohled jsem ostal stejně izolovaný a osamělý, jako jsem býval; jenže nepřipouštěli-li mě dříve mí spolužáci k svým rozpustilým hrám proto, že jsem byl starosta a premiant, jinak řečeno opovrženíhodný kolaborant, který se bez reptání podrobil řádu shůry uloženému, ani nyní, v době své čerstvě propuklé slávy, jsem s nimi nemohl kopat merunu ani hrát maso, neboť jsem byl příliš vzácný. Můj otec byl vyvrhel a zrůda, a tento fakt sám o sobě stačil, abych se stal předmětem obdivu a zájmu.

Dodnes s podivem vzpomínám na to, jak obratně jsem dovedl tuto svou slávu režírovat a udržovat. Nejen jsem si pilně mnul a vytahoval ucho, aby bylo trvale červené a naběhlé, ale též jsem svým obdivovatelům s mužným sebezapřením naznačoval, že můj otec mě mučí i jinak.

Pan učitel mě například při počtech vyvolá, abych předvedl sčítání dvou trojmístných čísel, a já, zatímco důrazně a po svém způsobu virtuózně rachotím křídou, až se tabule otřásá, několikrát se jakoby mimoděk, s tichým, hrdinsky potlačeným zasténáním, chytím levou rukou za levý bok. Pan učitel sleduje mé počínání pozorně, a nakonec se zeptá:

– Co je ti, bolí tě něco?

– Něco mě, prosím, píchlo, odpovím, a pohlédnu s vážným žalujícím pohledem k Cigánkovi.

– Něco ho píchlo, řekne pan učitel. – Ono ho něco píchlo, to se podívejme. Asi ses pral, přiznej se.

– Ne, prosím, něco mě opravdu píchlo.

– Tak to píchni taky a pokračuj, řekne pan učitel.

Kluci, vždy ochotní se smát každému žertu, jímž pan učitel vybočí z nudné rutiny školské praxe, zařvou jako paviáni a dlouho hýkají a skučí, prodlužujíce nad meze dovolenosti sladký požitek chechtotu; a já mezitím stojím na stupínku, ruku položenou na boku zřejmě pohmožděném, oči vědoucně upřené k oknu a k nebi nad střechami, ústa zakřivená bledým, hrdinským úsměvem, který znamená: Vám se to směje, to věřím, vám, kteří nevíte, co to je život, vám, na něž doma čeká láskyplná náruč maminčina, zatímco já se denně navracím do surových spárů zuřivce, který nezná slitování.

Má sláva byla vskutku veliká a měla jedinou vadu, že byla příliš veliká, takže netrvalo dlouho a pověst o mém utrpení pronikla k sluchu nepovolaných, totiž dospělých. I stalo se jednoho rána, právě když začalo vyučování, že jsem zčistajasna byl povolán do sborovny, na kobereček k panu řídícímu.

5

Nyní musím na chvíli přerušit proud svého vyprávění: onen pan řídící, který si pro mne poslal nepřívětivým vzkázáním, je postava tak důležitá, že se na ni musím podívat zblízka, zrakem osvěženým prázdnotou místa mezi koncem staré a počátkem nové kapitoly. Důležitost této postavy však není v ději, nýbrž v typu, jejž představuje.

Můj prožitek čítankového příběhu o setkání Jirky a Frantíka s panem učitelem byl asi proto tak živý, že pan učitel z čítanky byl v mé představě totožný s naším panem řídícím, který nás učil v první, druhé a třetí třídě, člověk laskavý i hrozný, něco jako Bůh Otec, vládnoucí sluníčku i bleskům. Rád vzpomínám na to, jak jsem přicházíval do školy aspoň deset minut před začátkem vyučování a jak pan řídící už býval na stupínku a kreslil pro nás na tabuli něco hezkého, vánoční stromeček nebo chaloupky s lesem a smějícím se sluníčkem, a jak jsem ho vždycky pozdravil Pochválen buď Pán Ježíš Kristus a on odpovídal Až navěky, a jak mně bylo blaze u vědomí, že jsem hodný, a jak křídy modrá a červená a zelená a bílá tiše sípěly a šustily po tabuli, zůstavujíce po sobě neskonale krásné stopy; je ovšem možné, že ony malůvky pana řídícího, jež pořizoval podle předlohy, již držel v ruce a do níž neustále nahlížel, naprosto nebyly krásné a že mi pouze tak připadaly v mém šťastném rozpoložení mysli.

Nu a při takzvané vlastivědě k nám tento pan řídící promlouval o nastávajícím neodvratném vítězství rakouskouherských vojsk a o slávě trůnu habsburského; a můj soujmenovec, mladistvý císař Karel, jehož podobizna visela na zdi vedle dveří naproti oknu, přihlížel těmto výkladům s dobrým, schvalujícím úsměvem. V neděli ráno nás pan řídící vodíval do kostela a při rakouské hymně Zachovej nám, Hospodine, pozorně sledoval, zda všichni zpíváme, jak se patří. Já jsem se při této příležitosti těšil jeho obzvláštní přízni, neboť jsem vždy úmyslně sedal v jeho blízkosti a zpívával z plných plic, takže mohl jak náleží ocenit nosnost mého horlivého hlásku.

Po bohoslužbě říkával mým spolužákům: Z Humbla si vezměte příklad, darebáci. Ten zpívá, kdežto vy jen kňouráte a kručíte a mečíte a bzučíte, dejte si všichni na mne pozor, lumpové. Myslíte si snad, že Jeho Veličenstvo císař a naše rakouská vlast nestojí za to, abyste jim zanotovali jejich velebnou hymnu?

Tak tomu bylo v mé prvé třídě, v druhé třídě a ještě na počátku třetí třídy. A pak, na konci října – podle svědectví dospělých – se stalo něco úžasného a do posledního okamžiku nečekaného, rakouská říše se z jednoho dne na druhý rozsypala, splaskla. Když jsme pak po státním převratu, to jest po založení Československé republiky, zase přišli do školy, místo, jež zdobívala podobizna císaře Karla, bylo prázdné, světlé, a pan řídící vstoupil do třídy, slovanskou trikolóru na klopě a v podpaží vkusně zarámovaný obraz Tomáše Garrigua Masaryka. Pamatuji se jasně dodnes, že ač Masarykovi v té době bylo osmašedesát let, na tomto portrétu byl zachycen perokresbou Mistra Maxe Švabinského jako muž sotva třicetiletý, černovlasý, černovousý, s plnou, svěží tváří. Úředně schválených, oficielních obrazů prvního československého presidenta tehdy ještě nebylo.

Pan řídící pověsil Masaryka na skobičku, na níž před několika dny ještě visel císař Karel; obraz byl malý, a proto světlé místo, jež po Karlově podobizně zůstalo na stěně, nebylo zakryto celé.

Potom promluvil něco v tento smysl:

– Okamžik, kdy na místo obrazu nenáviděného představitele rakouské tyranie, jež po tři sta let usilovala o nebytí našeho národa, věším obraz našeho milovaného tatíčka Masaryka, který se co nevidět navrátí do vlasti, kterou osvobodil, dobře si vryjte do paměti, drahé české děti. Teď pěkně povstaňte a na důkaz radosti a vděčnosti, našemu nastávajícímu presidentovi na počest, zanotujte naši velebnou národní hymnu Kde domov můj.

Myslí si někdo, že jsme tento projev pana řídícího kvitovali výkřikem pohoršeného úžasu a že jsme se ho otázali, jakým právem že hovoří o rakouské tyranii, když ještě před několika dny rakouskou vládu velebil, a že jsme se ho otázali, kdyže vlastně lhal, tenkrát, před pádem Rakouska, nebo nyní? Nic takového. Na rozdíl od dnešních dětí jsme tehdy všechno, co dospělí činili a říkali, samozřejmě považovali za správné. A tak jsme prostě vstali a pěli, já ze všech nejsilněji a nejhorlivěji, což pan řídící jak náleží ocenil a pochválil.

Politicky zhodnotit tento kotrmelec, jejž pan řídící před námi provedl, jsem tehdy nedovedl: z toho však, že se na tento výjev tak jasně pamatuji, nemohu nevyvodit, že na mne udělal veliký dojem, a že tedy pan řídící byl netoliko mým prvým učitelem abecedy a sčítání a odčítání, ale i těch přeskoků, jež malý a mnohdy i ne zcela malý člověk mnohdy musí činiti, nechce-li být rozdrcen obřím krokem dějin.

Vím o lidech, kteří v pohnutých dobách ze strachu, aby se nemusili otáčet a zapírat své tvrzení a přesvědčení, raději sedávají v koutku a drží jazyk za zuby. Po názoru těchto bezobratlých se náš pan řídící neměl pro umírající rakouskou monarchii tolik angažovat, aby pak jeho obrat nevypadal tak groteskně. Ale což mohl předvídat, že konec staré říše nastane tak brzy? Jsem přesvědčen, že jeho loyalita vůči Rakousku-Uhersku byla upřímná a že opravdu věřil, že Rakousko vyhraje válku, neboť noviny ho o tom denně ujišťovaly, ale potom poznal svůj omyl a podle toho jednal.

Náš národ je malý, chudý a slabý. Velká Británie, navzdory svým velikým územním ztrátám a neustálému slábnutí své měny stále ještě bohatá a mocná, může si dovolit přepych být eldorádem politické stálosti a trvalé loyality vůči zákonu a vládě. Před polovinou tisíciletí, za středověku, podobným eldorádem byla Republika benátská; proto když se tenkrát naši chudí předkové bouřili a dožadovali se svých lidských práv, jejich hradní pánové je oslovovali touto formulí: – Držte huby, chrapouni, ohněte hřbety, chomouti, a pamatujte, že nejste žádní Benátčané. – Nuže takovým rýpalům, odsuzujícím svrchu popsanou piruetu našeho pana řídícího, by bylo zdrávo připomenout, že nejsme žádní Angličané, abychom mohli stále a stále zpívat jednu a touž písničku.

Ostatně ani s tou pověstnou stálostí a politickou neuhýbavostí Angličanů to není tak svaté, jak se obecně má za to. Pamatuji se, jak na počátku roku čtyřicátého osmého jsem četl v novinách zdrcující kritiku knihy, která tehdy právě vyšla, Věčné Ambry od Kathleen Winsorové. Kritika označila ten román jako pornografii. Co ty, dělnice z tkalcovny, stálo v ní psáno mimo jiné, pozorně sledující člunek a navazující nitky, četla bys takovou měšťáckou nemravnost? A ty, zemědělkyně, přiklánějící se k vemenu kravky, četla bys takovou prasečinu? A ty, nemocniční sestro, obětavě bdící nad lůžkem umírajícího, četla bys takovou oplzlost? A ty, česká matko, tisknoucí k prsům své děťátko, četla bys takové svinstvo?

Vyrazil jsem ihned do ulic, abych si knihu takto ostře odsouzenou zakoupil, než bude rozprodána nebo zabavena, a abych se mohl jaksepatří přesvědčit, do jaké míry kritika má pravdu. Nuže z hlediska podmínek doby, kdy byla napsána, kritika pravdu měla, ale o to mi tu nejde. Hned na počátku toho tlustého, dějem nabitého románu se vypráví o pádu Cromwellova puritánského režimu a o návratu krále Karla II. z exilu do Londýna. A tehdy prý občané, kteří po dobu Cromwellova panování chodili černě oděni a tvářili se zbožně a přísně, honem odkládali své strohé oblečení, vytahovali z truhlic své nejpestřejší a nejvýstřednější obleky a dávali okázale najevo bujnost a veselí, to proto, aby nebyli podezíráni ze sympatií k puritánům a aby projevili oddanost ke králi. To se, prosím, stalo v Anglii! Ach, jak mi to připadá známé! Všichni lidé jsou v podstatě stejní, včetně Angličanů. Člověka nedělá krev, nedělá ho národ, člověka dělá situace.

Nuže tenkrát, v roce osmnáctém, se náš pan řídící přes noc stal nadšeným masarykovcem, a stejně učinil můj otec, pan František Humbl, a rovněž mé devítileté srdce pro presidenta Masaryka jenjen plálo. Mrzelo mě, že v novinách otiskovali jeho podobiznu po boku amerického presidenta Woodrowa Wilsona, a velmi jsem na Wilsona žárlil. Ze všeho nejvíce mě hnětlo, že největší pražské nádraží, dříve Františka Josefa, bylo přezváno podle presidenta Wilsona, kdežto podle presidenta Masaryka bylo přejmenováno dosavadní Státní nádraží, jež bylo menší a daleko méně významné než Františkovo. A tak jsem se jednou zeptal svého otce, kdože je vlastně lepší, zda Masaryk nebo Wilson, a on, nedoveda pochopit povahu mé dětinné zvídavosti a naivní stranickosti, odpověděl:

– Že se můžeš tak pitomě ptát!

Když se ve školách začalo sbírat na zlatý poklad republiky, otec vyhledal někde v šuplíku zlatou zubní korunku, která mu kdysi vypadla a nikdy už nebyla nasazena, protože zub, jejž měla chránit, vzal o něco později také zasvé, a svěřil mi ji, abych ji ve škole odevzdal. A když jsem to před zraky celé třídy učinil, pan řídící vyvalil na ten dar oči a zeptal se:

– Čí je to korunka?

Já na to, že mého otce.

A pan řídící pochválil vhodně volenými slovy vlastenectví mého otce, který pro lepší příští naší drahé znovuzrozené vlasti neváhal obětovat zlato ze svých vlastních úst.

Zmíněné své úctě a oddanosti vůči prvnímu presidentovi naší republiky jsme dávali, můj otec a já, vnější výraz vkusnou jeho bustou z pálené hlíny, kterou jsme chovali na výrazném místě v přijímacím pokoji ve skleníku, uprostřed jiných cenných a umělecky hodnotných předmětů z porcelánu a ze skla. Ale když se po dvaceti letech republika zhroutila a železné divize německých fašistů vtrhly do našich pohraničních krajů, nastala nutnost tuto bustu odstraniti. Abychom ji zničili a zahodili někam do střepů, jak to tehdy učinila spousta jiných lidí v naší situaci, na to jsme byli, můj otec a já, příliš slušní a věrní svým zásadám; schovali jsme ji tedy, dobře obalenou papírovými fidibusy, ukroucenými ze starých novin, do vhodné bedýnky, a já požádal pana Pěničku, skladníka výkupny papírových odřezků, která byla v přízemí našeho domu, aby tu bedýnku ve skladišti uschoval. Nejprve se zdráhal, neboť se bál, že v ní je schovaná zbraň, ale když jsem ho ujistil, že v té bedýnce není skryto nic jiného než Masarykova podobizna, podal mi ruku řka: – Věrni zůstaneme, a i já na to: – Věrni zůstaneme – a tak jsme notnou chvíli stáli v němém pohnutí, ruku v ruce, oči zaslzené.

Busta pak ležela po celou dobu války pod hromadou starých ročníků časopisu Světozor. Ovšem když mi ji po osvobození naší vlasti a po smrti mého otce pan Pěnička vrátil, já ji nemohl potřebovat, protože můj světový názor se mezitím změnil, a nebyla to busta Masaryka, nýbrž obraz maršála Stalina, který se stal ústřední okrasou mého příbytku. Ale jednou, přesněji po XX. sjezdu Komunistické strany Sovětského svazu z roku padesátého šestého, nastala nutnost tento obraz odstranit a nahraditi obrazem soudruha Chruščova. V té době jsem už šťastně žil se svou nezapomenutelnou ženou Kristou, jejíhož syna Dana, jak známo, jsem adoptoval.

Když jsem obraz sňal a opřel jej o stěnu, Dan se mne otázal, co to činím a proč to činím, a když jsem ho šetrně a vhodně, ale pravdivě poučil, že Stalin, dalek toho, aby byl dobrodincem a géniem lidstva, za nějž jsme ho považovali, byl ve skutečnosti tvrdý tyran a nelítostný uzurpátor, maličký Dan posmutněl a pravil:

– No jo, ale já jsem ho celej život miloval!

Ale tady jsem se uchýlil od niti svého vyprávění už zcela neomluvitelně. Je nejvýš načase, abych podrobně vylíčil, co bylo a co se stalo, když jsem se došoural k panu řídícímu a zastihl u něho svého otce, rudého a přísného ve své kulaté, dobrácké tváři. Ale co to? Po tolika závažných věcech, jež jsem na okraji tohoto příběhu vypověděl, mně jeho zakončení připadá nadobro bezvýznamné. Co se koneckonců stalo? Pan řídící mi vyčinil, tatínek mi vyčinil a doma mi nařezal, ale jeho vztah vůči mé osobě se nakonec zlepšil, neboť pochopil, že nejsem onen způsobný jelimánek a beznadějně hodný Fridolín, jehož nejpovedenějším kouskem až dosud bylo, že namluvil na prvního apríle svému sousedovi v lavici, že už kvetou šeříky. Že i mí spolužáci byli nuceni vzít na vědomí, že jsem chlapík, který má za ušima, a že i učitelé nadále byli nuceni mi dávat dobré známky, neboť ve své vzorné píli jsem nepolevil, smím nakonec říci, že jsem na celé té trampotě vlastně vydělal.

Splývání duší

1

Nejhezčí chvíle svého mládí jsem strávil v biografech. Tam, v kinech už povětšině neexistujících nebo podle vkusu doby přejmenovaných, tehdy nesoucích výrazně západnická jména, jako například American, Gaumont nebo Sanssouci, též Louvre, Broadway či Avion, jsem prožíval hodiny výsostného štěstí. Sedě na sklápěcí židličce v parketu E nebo D, přestával jsem býti sám, neboť jsem byl členem kolektivu, sledujícího děj na plátně, přestával jsem být nesympatický a protivný, neboť jsem byl zahalen tmou, přestával jsem být způsobný a vzorný, neboť hrdinové filmu nebývali ani způsobní, ani vzorní, přestával jsem být Karlem Humblem, přičemž současně jsem se stával Karlem Humblem na jiné, lepší rovině, což znamená, že jsem přechodně umocňoval své bytí. Je to podivné, ale bylo tomu tak, a byl bych nevděčník a pokrytec, kdybych se k tomu nepřiznal.

Už jako žáček školy obecné jsem počal v neděli odpoledne navštěvovat dětská představení v žižkovském biografu Kosmorama. Sám vstup do tohoto kina býval pro mne dosti krušný: děti bývají kruté, nedovedou a ani nechtějí zastírat své nesympatie, a proto, když jsem vcházel, korunu v dlani, do vestibulu kina, plného mně neznámých žižkovských harantů, stával jsem se předmětem jejich posměšků a ústrků, to jednak proto, že jsem jim byl cizí a že jsem nepatřil do jejich smečky, jednak asi proto, že na mně bylo znát na první pohled, že jsem z řádné rodiny a že nosím domů samé jedničky. Ale jakmile jsem se usadil a když zhaslo světlo, začala pro mne slast: na plátně se s třaslavou váhavostí objevil barevný nápis VÍTÁME VÁS, jakož i stínové obrazy ruček, jež nezbedná děcka, sedící v blízkosti promítačky, nastavovala proudu světla linoucího se z aparátu, a temperamentní publikum kvitovalo tento zajímavý úkaz nesmírným jekotem, vřískáním, pískotem, kvičením, neřkuli řevem, a já jsem se k nim přidával, přemáhaje ostych, zprvu slabounce, pak silněji a nakonec na celé kolo. Křičet s křičícími, toť jedna z největších kolektivních slastí, a já jsem byl vyprahlý touhou po kolektivních slastech, po radostech stáda, a tady se mi tohoto potěšení dostávalo v míře nejvýš vrchovaté, neboť jsme řvávali prakticky po celou dobu představení, od začátku do konce, u rostoucím vytržení, výskajíce nadšením, když některý Indián spadl z koně – předváděli nám většinou indiánky –, nelibostí, když děj nebyl zajímavý, radostí, když hrdina filmu skolil někoho nespravedlivého, hněvem, když intrikán počal uplatňovat své zrádné úmysly, a posměchem, když na plátně propukla láska a někdo někoho políbil, takže bylo stále proč hulákat, proč skučet, též proč pískat a dupat. Bylo to nádherné, a já odcházíval z takového prokřičeného představení šťasten, jako vykoupaný, prostoupen klidem, mírem a vědomím, že život je krásný.

Když jsem povyrostl a stal se reálným gymnasistou a později i žákem obchodní akademie v Karlíně, počal jsem chodit na filmy pro dospělé. Vzpomínám, že když jsem poprvé přišel na večerní představení v biografu ve středu města, bylo pro mne nemalým překvapením, že lidé se tam chovají tiše a že nikdo nenastavuje proudu světla ruce, a zprvu mně to chybělo a já se cítil ošizen a nesvůj, ale zakrátko jsem tomu přivykl a počal užívat nových, subtilnějších radostí. Mým nejoblíbenějším hercem byl Rudolf Valentino, krasavec, jaký se dnes už neobjevuje na plátnech kin, a já, když jsem ze tmy zíral na jeho tvář, ozdobenou jemným úsměvem oprávněného sebevědomí, nebyl jsem vycmrdlým terciánkem nebo kvartánkem se zpocenýma rukama, nýbrž Rudolfem Valentinem, skvostným exemplářem mužského pokolení, jemuž žádná žena neodolá.

V jednom filmu, jejž jsem zhlédl aspoň pětkrát a který se jmenoval Šejkův syn, hrál Rudolf Valentino dvojí roli, totiž sebe sama, šejkova syna, a pak svého vlastního otce, starého šejka, který se od svého syna lišil toliko tím, že měl bílý anglický knírek, stíny pod očima a vlasy na skráních prokvetlé stříbrem. Starý šejk byl despota, jeho syn svéhlavec, i jest nasnadě, že mezi oběma muži docházelo k různicím. Při jedné takové různici starý šejk prohlásil, že nestrpí, aby se někdo, byť to byl jeho vlastní syn, protivil jeho vůli, a že kdo by se o to pokusil, toho on, šejk, zkrotí takto. – A uchopil železnou tyč, jež se náhodou povalovala v jeho stanu, holýma rukama ji se zřejmou námahou ohnul a hodil ji synovi k nohám. Syn chvíli nehybně stál, pak ohnutou tyč zdvihl a bez jakékoli námahy zase narovnal.

Bylo mně možno se nepominout nad takovýmto výjevem? Neproudila-li v té chvíli v mých chlapeckých pažích síla nádherného muže, schopného narovnávat ohnuté železné tyče? A mohl-li jsem v té pětkrát opětované chvíli nezapomenout na to, že jsem syn pana Františka Humbla, účetního a bilancisty, a necítit se synem hrdinného despotického šejka? A mohl-li jsem po takovém prožitku, když jsem se vracel do svého domova, do ovzduší onemocnělého obludnými hluky, necítit smutek a sklíčenost při pohledu na řadu špinavých činžáků, na muže s penkalím uchem, který mně dávno už přestal imponovat, na páchnoucí lokomotivy a na vozy prodírající se blátem?

Jiný takový hrdina, který mně učaroval, byl Douglas Fairbanks. Ve filmu nazvaném Don Q., podobně jako Valentino v Šejkově synovi, hrál roli sebe samého a svého otce; tímto otcem nebyl nikdo jiný než proslulý Zorro-mstitel ze staršího filmu, který založil Fairbanksovu slávu, ovšem teď už – stejně jako despotický šejk – prošedivělý, se stíny pod očima, bílým anglickým knírkem pod nosem a skráněmi prokvetlými stříbrem. V bouřlivě dramatickém vyvrcholení filmu mladistvý Don Q., přepaden v rokli, brání se samojediný, kord v ruce, deseti nespravedlivým. Propíchne jednoho, propíchne druhého, ale zbývá jich stále ještě osm a jeho ocelová paže začíná umdlévat, nohy mu kolísají vyčerpáním. Ve chvíli krajního nebezpečí mu přispěje na pomoc jeho otec, starý Zorro, i bojují bok při boku, starý vedle mladého, oba skvělí, fairbanksovsky úsměvní. Syn Don Q., totiž já, Karel Humbl, který jsem se do něho vtělil, při otcově příchodu znovu nalezl svou sílu a v záchvatu bojového nadšení propíchl dva nepřátele najednou. A tu můj otec, báječný Zorro, aniž přitom přestal mistrovsky odrážet útoky zbývajících bídáků, s uznáním mi poklepal na rameno.

Je mi teď, když o tom uvažuji, trochu ku podivu, že ve svém vzpomínání na tyto své dávné prožitky a požitky jsem připadl právě na dva filmy, v nichž se opakuje motiv otce a syna. Je to možná proto, že motiv otce a syna, přesněji můj vztah k mému nevlastnímu synu Danovi, mě neustále pronásleduje a černě prostupuje všechno mé myšlení. Tak i tyto blažené a nevinné reminiscence jsou pokaženy výčitkou, která mě trápí, když si připomenu, že za svého soužití s Danem jsem se právě tady, v punktu biografů, snad dopustil jisté chyby, neboť jsem mu zakazoval právě to, co jsem sám sobě za svého mládí dopřával v plné míře, a nadto jsem své zákazy opepřoval mravokárnými přednáškami. Že já jsem chodíval na dobrodružné hollywoodské filmy, říkal jsem mu, na to nehleď. Byla to slabost, omluvitelná ovzduším buržoazní společnosti, v níž jsem žil a jež mě deptala a skličovala, a proto mně bylo nutně třeba občasného úniku do fiktivní říše filmových dobrodružství. Dnes, uprostřed košaté socialistické skutečnosti, již prožíváme a na jejímž budování se podílíme, máme mít s roztomilými hloupostmi, jimiž kapitalisté odedávna uspávají revoluční pohotovost lidu a odvádějí pozornost veřejnosti od svých dravčích cílů, už dávno skoncováno. Choď si do kina, ano, choď, ale pouze na budovatelské filmy sovětské nebo naše, tam je optimismus, tam je krása, kdežto všude jinde je hnus. Nestrpím, aby stával ve frontách před pokladnami biografů, kde se hraje americký nebo západoněmecký brak, který se u nás bohužel zase začíná objevovat, například indiánky natočené podle románů Karla Maye, který byl nejoblíbenějším autorem Adolfa Hitlera. Co bývalo dovoleno za mého mládí mně, odchovanci kapitalistické republiky, nesmí být trpěno uvědomělým dětem věku socialismu.

Byly to řeči z dnešního hlediska – musím to přiznat – nejen frázovité, ale i nepravdivé, neboť ví bůh, že jako dítě jsem chodil na Valentina a na Fairbankse, jakož i na Harryho Piela a Toma Mixe z důvodů zcela jiných než proto, že mě skličovala nespravedlnost buržoazní společnosti, ale myslil jsem to dobře a byl jsem přesvědčen, že si počínám správně a že působím na Danův vývoj blahodárně. A zatímco jsem takto hovoříval, on se díval někam mimo mne nebo skrze mne, nikdy ne na mne, a nebylo možno uhodnout, co si přitom myslí.

2

Můj otec, výborný odborník bilancista, měl slušné příjmy, neboť nejen dostával od pana Arnolda Picka dobrý plat, ale přijímal i soukromé zakázky od jiných firem. Ty mu pak vyplácely bohaté honoráře ve formě podílu z toho, co jim úpravou jejich bilancí ušetřil na daních. Proto když jsem v roce dvacátém devátém s úspěchem složil na obchodní akademii v Karlíně maturitu – byl jsem za to odměněn darem výborných švýcarských hodinek značky Doxa – mohl si to můj otec dovolit, aby mě poslal na zkušenou do severoněmeckého města Brém, jako volontéra do účtárny obchodního domu Mautner & Schweigestill. Tato firma odebírala od Picků pracovní zástěry, rukavice, gumová klekátka a jiné hygienické tovary. Měl jsem tam pobýt asi půl roku, až se zdokonalím v němčině, a nastoupit pak v účtárně firmy Pick už jako síla placená. Takový byl plán, jejž otec pro mne stanovil, a já jsem ten plán přijal za vlastní, neboť na rozdíl od dnešních mladíků jsem byl hoch poslušný a ukázněný.

Když se dnes snažím, abych si obraz Brém vybavil, shledávám, že o tomto městě už takřka nic nevím a že jeho podoba mně vymizela z paměti. Ne že by má paměť byla špatná; svými reminiscencemi na výjevy ze starých filmů jsem, doufám, dokázal opak. Ale když se řekne Brémy, vyvstane v mé hlavě prázdno. Nevím, čím to, patrně tím, že o biograf jsem se zajímal upřímně, kdežto o cizí města a kraje jsem žádný zájem neměl, takže jsem na ně hleděl nevidomýma očima.

To jediné, nač si vzpomínám, jest množství kovových střech a stříšek, pokrytých měděnkou, jež městu dodávaly ráz těžké měšťanské zámožnosti. Brémy jsou město přístavní, a řeka Vesera, jež jím protéká, byla vždy plná kotvících korábů, ale veliké zámořské parolodi do města nepronikaly, neboť hloubka řečiště nestačila jejich ponoru. Proto ostávaly v samostatném, severněji položeném přístavišti, zvaném Bremerhaven, přímo na mořském pobřeží. Nemohu dnes pochopit, proč jsem za celou dobu svého pobytu v Brémách ani jednou do toho Bremerhavenu nezajel, abych v životě poprvé uviděl moře.

Ubytoval jsem se v podnájmu v pěkném pokojíku se zvláštním vchodem. Velmi jsem stál o to, aby můj pokoj měl zvláštní vchod, neboť jsem doufal, že nyní, kdy budu žít na vlastní noze, zbavím se svého panictví, které mě skličovalo tím víc, čím starší jsem byl, a budilo ve mně pocit méněcennosti. Vzdálen dohledu svého otce, chtěl jsem svádět ženské a vodit si je k sobě; podnájemníci, kteří se mnou bydlili u téže kvartýrské, syn italského továrníka Angelo Petrone první mezi nimi, to vesměs činili.

Obchodní dům Mautner & Schweigestill, kde jsem nastoupil jako volontér, ležel ve středu Starého města na pravém břehu řeky, nedaleko radnice. Nebyl to obchodní dům v pravém slova smyslu, neboť se v něm neprodávala konfekce, ale i tak jeho prodejní místnosti zabíraly tři rozsáhlá patra staré kamenné budovy na rohu dvou úzkých, ale rušných ulic, jejichž jména jsem už zapomněl. Cítil jsem se tam zpočátku velmi nešťasten, neboť Němci od severu jsou lidé velmi odměření a chladní, a když jsem nastoupil, nikdo mi neřekl, co mám činiti, a já bloudil z poschodí do poschodí zbytečný a bídný, z oddělení brašnářského do oddělení obrazů a odtud do parfumérie a oddělení ptačích klecí a hudebních nástrojů, a srdce mi usedalo steskem, když jsem v oddělení potřeb pro domácnost objevil výtečné výrobky firmy Arnold Pick, klekátka a zástěry a rukavice. Teprve po několika dnech mě potkal majitel firmy, který se kupodivu nejmenoval ani Mautner, ani Schweigestill, nýbrž Ziesenitz, a obořil se na mne, proč nic nedělám. Na mou odpověď, že mně nikdo žádnou práci nepřidělil, replikoval hněvivou řečí, v níž jsem pochytil jediné slovo, Maul, to jest huba – patrně mně vyčetl, proč neklápnu hubou, a konečně mě zavedl do mého vlastního působiště, do písárny ve vedlejším traktu budovy, kdež pracovalo asi dvacet lidí, pilně píšících do tlustých knih a mlátících do psacích strojů. I ti mě přijali mrazivě, ale aspoň se mi dostalo práce, jež záležela v tom, že jsem měl třídit, zařazovat a kopírovat dopisy. U firmy Mautner & Schweigestill se totiž dopisy nerozmnožovaly prostě pomocí kopíráků, nýbrž zvláštním velikým strojem, v němž písmo se otiskovalo na vlhkou průsvitnou blánu, navinutou na válec namočený do vody. U tohoto stroje tedy jsem se přičiňoval, otáčeje klikou a rozstřihuje hotové kopie a suše je na šňůře, k níž jsem je připevňoval pomocí obyčejných kolíčků na prádlo.

Cítil jsem se tak sám, že jsem nezřídka myslil na sebevraždu. Zachránil mě od ní mladý muž jménem Kurt Müller, učedník, od něhož jsem převzal práci u kopírovacího stroje a který po mém příchodu byl pověřen prací odpovědnější, kontrolou součtů položek na účtech dodavatelů firmy. Jak mně Kurt později řekl, práce u kopírovacího stroje ho otravovala, a byl tedy mému příchodu rád; proto se na mne díval méně odmítavě než ostatní členové personálu, a když jednou při svačině se mnou navázal rozhovor a shledal, že mluvím německy zcela obstojně, vyzval mě, abych s ním po fajruntě zašel na něco dobrého.

Tím začalo mé nádherné milostné dobrodružství s Natašou.

3

Nuže po zavření obchodu mě Kurt zavedl do nedaleké pivnice, která se jmenovala Zum weissen Rössel a byla v Knochenhauerstrasse. Není to prý obyčejná Bierstube, nýbrž eine Bierbar, pivní bar, a já tam zažiju věci, jaké jsem dosud nezažil; toto mi Kurt řekl, když jsme se tam ubírali, a velmi významně na mne přitom mrkal. Byl jsem z toho všecek napjat a vzrušen, protože v mém podvědomí slovo bar splývalo s pojmem bordelu; též z Kurtova chytráckého mrkání jsem vyvozoval naději, že v baru Zum weissen Rössel konečně dosáhnu toho, po čem jsem z té duše toužil, totiž stát se pravým mužem.

Byl to vskutku bar, neboť před vchodem stál veliký, tlustý portýr v červené a zlaté livreji, který nás nechtěl vpustit, protože je prý obsazeno, až jsem mu na Kurtův pokyn vsunul do dlaně vhodný peníz; a uvnitř pak kromě dvou nebo tří obyčejných stolečků se sedělo u barového pultu na vysokých šamrlích. Stěny byly ozdobeny vybledlými fotkami cyklistů, řeckořímských zápasníků a jiných svalovců, vesměs obtížených metály; místnost byla zaplněna mladými lidmi pomačkaného a zanedbaného vzezření, asi prodavači z obchodů a písaři z kanceláří, jako byl Kurt. Mluvili nesrozumitelným plattdeutsch a hulili mraky kouře, jež větrníček u stropu nedokázal rozptýlit. Zklamán, nesvůj, s bídou jsem se s Kurtem vtlačil k jednomu ze stolečků, pokrytých špinavými ubrusy. Kurt byl velmi světácký, sebejistý, znal se s kdekým a cosi pokřikoval tam a onam a hodně se smál, ale mně bylo špatně, kouř mě pálil do očí, bylo mi vedro a cítil jsem se levý, takže jsem se ihned počal protivně potit bohatými krůpějemi.

Kurt pro nás pro oba objednal pivo, jehož jsme se nedočkali, a bylo mu dobře a veselo, kdežto já jen tiše a trpce uvažoval, proč jsem sem lezl a proč jsem raději nešel do chladného a dobře vyvětraného biografu na dobrodružný německý film První žena na měsíci s Gerdou Maurusovou a Willi Fritschem v hlavních rolích, jejž hráli už tři neděle v kinu Atlantic. Ale najednou se situace změnila: u baru se uvolnila dvě sedátka, Kurt vyskočil a strhl mě s sebou, a když jsem se vydrápal nahoru, spatřil jsem za pultem ženu tak krásnou, jakou jsem dosud vídal jen v biografu. Byla to místní bardáma a jmenovala se Nataša.

Když si dnes tuto příhodu rozumem rekonstruuji, shledávám, že Nataša asi nemohla být tak krásná, jak se jevila mému hladovému chlapectví, neboť není pravděpodobné, že by v laciné brémské pivnici zaměstnávali dvojnici Gréty Garbo nebo Glorie Swansonové, ale na tom nezáleží. Když jsem se s Kurtem u pultu objevil, Nataša, ač měla plné ruce práce, bavíc se s deseti hosty najednou a nalévajíc a inkasujíc, čilá a rozmilá, uspěla mně věnovat pohled zájmu a uznání, čímž podráždila mou ješitnost a dodala mi sebevědomí a sama v mých očích nabyla půvabu, kterým asi ve skutečnosti v plné míře nevynikala.

– To je naše Nataša, pravil Kurt, zřejmě nic netuše o bleskovém spojení, které právě nastalo mezi mnou a tou přenádhernou ženou s nahými pažemi. Zapomněl jsem poznamenat, že její paže byly nahé, ba více než nahé – byly tak ukrutně a nevýslovně nahé, že budily naléhavé myšlenky na ostatní její nahotu.

– Jak to, naše? otázal jsem se.

– No, naše, řekl Kurt, a objednal u Nataši dvakrát cosi, co se jmenovalo Kutscherschnaps.

Byla to příšerná tekutina, jež chutnala jako vitriol, a mně se po prvním nepatrném doušku zamotala hlava, ale zahnala všechny mé zábrany a výhodně vynesla na světlo mé německé slovní bohatství, takže než jsem se nadál, uspěl jsem Nataše plynně odpovědět na její dotaz, odkud jsem a kdo jsem, a představil se jí jako syn prokuristy velikého průmyslového podniku z Prahy. Alkohol tolik umocnil mé schopnosti, že když jsem se později chtěl zbavit Kurtova sousedství, které mně překáželo v mém výboji, nepožádal jsem ho, aby odešel, jak bych se byl za normální jazykové dispozice asi vyjádřil, nýbrž aby odprejsknul. Du, hau’ab, řekl jsem mu, tohoto smělého slangového idiomu jsem se odvážil užít, a on mně vyhověl a odtáhl, ovšem s podmínkou, že za něho zatáhnu útratu.

A když jsem pak později Natašu požádal, aby ke mně šla se mnou spát, dovedl jsem jí svůj kvartýr doporučit jako sturmfrei, kterýžto nízký výraz ulice, nepřístupný cizincům, znamená, že si do svého pokoje smím vodit koho chci a co chci s ním tropit.

O půl deváté nával v pivním baru opadl, neboť špičková hodina byla po sedmé, když se zavírají krámy, ale Nataša byla za svým pultem stále v jednom tanci. Nicméně nalézala přitom dosti času, aby mně zahrnovala svou přízní, zastavujíc se u mne a podávajíc mi přes pult obě své skvostné, sametové ženské paže, což činila v rozmanitých sličných obměnách, svědčících o její důvtipné vynalézavosti ve věcech milování. Tu je křehce kladla před sebe křížem, tu dlaněmi vzhůru, jako by si žádala milodaru, tu dlaněmi a lokty od sebe, anebo s dlaněmi semknutými, jako by se hroužila do vody, pokaždé jinak, symetricky i nesymetricky, a s hlavou přitom rovněž prováděla půvabnou a svůdnou hru, přiklánějíc ji k rameni pravému nebo levému anebo nazad, a daříc mě lichotnými přezdívkami, jako mein Bubi, mein Schatz a podobně. Zeptala se mne rovněž, jak se po česku řekne Liebling, a když jsem jí to řekl, velmi se tomu smála a říkala mi pak už jen milatschek; a já hořel a hořel.

Připadá mi teď podivné, kterak to, že ostatní hosté u pultu, všichni ti šlachovití, podnikavě hledící Severoněmci, neměli nic proti tomu, aby Nataša mne, cizince, tak bezuzdně vyznamenávala: je známo, že Němci bývají v těchto věcech nedůtkliví. Asi je dovedla uchlácholit poukazem na to, že jsem křen, a oni že přece nebudou takoví hajzlíci, aby kazili kšeft jí, poctivé brémské kurvě. Ostatně když jsme už byli smluveni, že ona po zavření podniku půjde ke mně, do mého strumfrei pokoje, Nataša mě odklidila od pultu, u něhož jsem byl jejím podnapilým hostům příliš na očích, k malému stolku v rohu, aby mě tam při umělém šampusu značky Hans und Grete důkladně a nemilosrdně oškubala.

Tak to tedy se mnou dopadlo: věděl jsem dobře, na čem jsem, a o povaze dívky Nataši jsem si nedělal žádné iluze. Proč tedy, táže se snad někdo, označuji tuto potupnou příhodu jako milostné dobrodružství, ba co víc, jako nádherné milostné dobrodružství? Inu ať byla Nataša kdokoliv a ať se živila, jak se živila, byla to žena, která se mi jevila překrásnou, a ať byly motivy jejího počínání jakékoliv, byla ke mně vlídná a zajímala se o mne, což se mi do té doby dosud nikdy nepřihodilo, a stala se planoucí součástí mého života a cele vyplnila můj obzor. Já pak v těch skvostných hodinách jsem byl nadšeným hrdinou a horoucím principem lásky, a to je krásnější a jemnější a důležitější než samo tělesné splynutí, jehož jsem se dožadoval a k němuž tehdy ani nedošlo a dojít nemohlo, neboť než bych byl mohl cokoli podniknout, byl jsem pod obraz.

Když červenozlatý portýr o dvanácté hodině zavřel hlavní vchod a počal zbylé hosty propouštět zadními dveřmi, nebyl jsem už schopen jiné myšlenky, než že Nataša se mnou má jít spát, a vyjadřoval jsem asi tuto ideu jazykem ztvrdlým a blábolivým. Ona mi neodporovala, a ježto měla dobré srdce a chtěla, abych si za své peníze přece jen trochu přišel na své, jednou dvakrát si přede mnou povyhrnula sukně a ukázala mi lem svého růžového dessous, ale já namísto abych strnul milostným úžasem, přijímal jsem její projevy dobré vůle netečně a jen a jen jsem opakoval to jediné, co mi v té chvíli leželo na mysli. Když lokál byl prázdný, Nataša si navlékla plášť a nasadila si klobouk a dovlekla mě do taxíku, ale udala šoférovi jakousi neznámou adresu. Musí si prý, vysvětlila mi, ač jsem se jí ve své zpitomělosti na nic neptal, zajeti domů pro své pyžama.

Octli jsme se pak, zdá se mi, v nějakém tmavém, prázdném lokále, v němž hromotlucký muž ve vestě, rukávy od košile vyhrnuté, siláckými pohyby šťouchal s číšníkem kulečník. Nataša mu hodila několik slov v nesrozumitelném žargonu, načež poručila číšníkovi, aby nám přinesl šampaňské značky Hans und Grete. To samo o sobě stačilo, aby se mi zachvěly vnitřnosti, i byl jsem nucen, co nejrychleji jsem dovedl, odběhnout na toaletu, a tam jsem bez konce zvracel a zvracel. Potom už byl lokál prázdný, Nataša pryč, hráč kulečníku pryč, jen číšník u malé lampičky cosi účtoval a vyzval mě, abych mu zaplatil tři láhve šampaňského, které si dáma, již jsem sem přivedl, odnesla. Je pozoruhodné, jak přesně Nataša odhadla či ohledala obsah mé tobolky: když jsem ty tři flaše zaplatil, byl jsem holý, očesaný tak přesně, že mi zbylo jen několik feniků na tramvaj. Tento detail zde uvádím, protože si koneckonců vážím každé dokonalé profesionality.

Mým posledním vědomým prožitkem toho večera jsou věže dómu svatého Petra, před nimiž jsem stál o něco později, a ty věže se kymácely zprava vlevo, zleva vpravo, nesmyslně a příšerně. Poručil jsem jim, aby se zastavily, a ony to vskutku učinily, ale rozkýval jsem se já sám a už jsem ležel na dlažbě bezduchý, máčen slabou přeprškou nočního deště.

Tak to tedy dopadlo. Přiznávám, že původně jsem tuto příhodu chtěl vyprávět podstatně jinak a pozměnit zejména její závěr, a to tak, že jsem s Natašou nakonec přece jen došel svého vítězného mužského cíle. Připravoval jsem tuto smyšlenku z jistých osobitých, možno říci filosofických důvodů. Není sporu o tom, že naše přítomná chvíle je bohatá a cenná tím, co si pamatujeme ze své minulosti. Je-li to pravda, nic nám snad nemůže bránit v tom, abychom obsah své paměti upravovali a obohacovali příjemnými výmysly, vždyť to, co bylo, už není, a proto málo záleží na tom, zdali se naše vzpomínka opírá o skutečný prožitek nebo o pouhou fikci. Nataša už není, bůhvíkde jí konec. Kdyby se mi podařilo sama sebe naplno přesvědčit, že dobrodružství s tímto stínem ženy, která už asi žije pouze v mé paměti, tenkrát proběhlo tak, jak jsem si přál, bylo by to totéž, jako kdybych opravdu byl s úspěchem ji zavedl do svého sturmfrei pokoje. Tato úvaha je správná až na to, že je nesmyslná, protože to nejde. Člověk může lhát a falšovat dějiny, a vskutku to činí, ale sám před sebou a pro sebe nemůže falšovat svou vlastní minulost. Skutečnost je tak skutečná, že něco z její skutečnosti zůstává, i když se jinak plně propadla do nicoty.

Z těchto úvah vyplývá, že člověk je ve svém niterném životě daleko slušnější, než jaký je ve svém vztahu k ostatním lidem. Je vskutku hodno podivu, že celá naše prolhaná lidská společnost se skládá z jedinců soukromě pravdivých a vůči sobě samému dětinně upřímných.

4

Když jsem před několika málo léty, už statný padesátník, navštívil město Vídeň jako člen československé delegace, pověřené důležitým politickoekonomickým posláním, soudruzi spoludelegáti mě večer opustili. Jeden předstíral, že ho bolí hlava a že se potřebuje jít projít na čerstvém vzduchu, jiný zase, že musí navštívit svou starou tetu ve Vídni usedlou, ale já jsem ovšem věděl, že všichni lžou a že mají namířeno do některého z nočních lokálů, v nichž se provozuje takzvaný striptýz, ohavná prostopášnost, ponižující jak diváka, tak svlékající se ženu, tuto oběť kapitalistického zlořádu, a že mě nechtějí vzít s sebou, protože se bojí, abych to doma v Praze na ně neprozradil a nepoškodil jejich kádrový profil. Nu budiž, každému jeho nebe; ostatně jaká už ten striptýz může být zábava, když člověk nemá – jako že nikdo z nás neměl – dost peněz a je nucen sedět celý večer při jedné sklenici nejlacinějšího vína? Já jsem v kapitalistické cizině nikdy nedělal nic podobného a raději jsem se vždy spokojil zábavou kulturně hodnotnou. Nuže tenkrát jsem zavítal do Burgtheatru na představení Posledních dní lidstva od Karla Krause, kdysi proslulého vídeňského satirika. Poslední dnové lidstva je chmurné drama, odehrávající se za první světové války, v němž Karel Kraus, nepoučený o světové úloze mezinárodního proletariátu, pranýřuje lidskou hloupost a krutost, podle jeho jednostranně pesimistického názoru tak obludnou, že nakonec sám Bůh si nad lidskou cháskou odplivne a distancuje se od ní.

Proč o tom zde vyprávím? Protože hned na začátku dramatu je scéna, nad níž jsem vykulil oči, neboť mi připadala známá, jakoby vyloupnutá z mého vlastního života. Odehrává se těsně po sarajevském atentátu a po vyhlášení války Srbsku: skupinka povykujících výrostků, opatřených štaflemi, lepidlem a papírem, vytrhne do vídeňských ulic, aby prý očistila město od cizích, neněmeckých nápisů, od všelijakých těch Modes-Robes a Café a English Tailor a podobně. Autor se snaží dodat tomuto výjevu komického účinu tím, že zatímco výrostci přelepují cizojazyčné nápisy, sami mezi sebou hovoří hatmatilkou, téměř výlučně složenou z cizích slov.

Je to pravda, je to tak, toto se vskutku stává. Kdykoliv se s národem začne dít něco povážlivého, vytrhnou do ulic fanatičtí výrostci a začnou přelepovat cizojazyčné nápisy; tehdy slovo přestane být slovem, pozbude svého nevinného významu a stane se symbolem, přitahujícím blesky pošetilé zloby zástupů. Totéž, co se podle svědectví Karla Krause stalo ve Vídni po vypuknutí světové války, přihodilo se u nás v Praze v roce třicátém osmém, po Mnichovu, kdy český národ byl opuštěn a zmrzačen. Tenkrát vzal zasvé název biografu Alfa, neboť alfa je cizí, a proto nepřátelské písmeno, a biograf Fénix byl přejmenován na Blaník, vždyť fénix je pták cizokrajný, a protože cizácké je i slovo kolonie, byly přelepeny štíty obchodů se zbožím koloniálním. A když na sklonku dvacátých let v Německu začalo kvasit hitlerovské hnutí, byli tu jako vždy fanatičtí mladíci s lepidlem a papírem, kteří se vyhrnuli do ulic jako zvěstovatelé nadcházejících hrozných událostí. Mám právo o tom hovořit, neboť já, Karel Humbl, jsem tenkrát za svého pobytu v Brémách byl jedním z nich.

Jak jsem k tomu přišel? Inu byl jsem mlád, nebyl jsem choulostivý ve výběru svých přátel, a hlavně nevěděl jsem, co činím. Četl jsem tenkrát romány francouzského spisovatele Maurice Dekobry Mé srdce znavené a Madona spacích vagónů, jejichž dobrodružný hrdina je agentem mezinárodní fašistické organizace, a ač jsem byl doma vychováván v duchu masarykovské demokracie, měl jsem tohoto hrdinu rád a byl bych si přál se jemu podobat, tak jako jsem se svého času chtěl podobat Rudolfu Valentinovi. Jiný člověk, který mně imponoval, byl můj spolubydlící Angelo Petrone. Jeho otec, bohatý římský výrobce hedvábných podšívek a pentlí, poslal ho do Brém, aby se naučil německy, a on se ubytoval u téže shovívavé kvartýrské jako já, obsadiv její nejlepší sturmfrei pokoj v patře, s balkónem a vlastní koupelnou. Nosil skvělé kravaty, ponožky a hedvábné košile s přiléhavými manžetami: znal se k fašismu a zbožňoval Mussoliniho, jehož zarámovanou podobiznu si pověsil nad postel a zdobíval ji čerstvými květy. Když jsem se ho jednou zeptal, co mu ten Mussolini udělal dobrého, že ho tolik miluje, odpověděl mi něco v tento smysl:

– Než se Duce ujal moci, byla v naší zemi nezaměstnanost, vlaky jezdily, jak chtěly, silnice byly rozbité a desetileté holky stály na ulicích a nabízely se cizincům. Ale jakmile zasáhl Duce, nezaměstnanost zmizela přes noc, vlaky jezdily podle jízdního řádu, narostly krásné autostrády a děvčata se vrátila ke svým matkám.

Můj elegantní spolubydlící tedy byl fašista a můj přítel a kolega z účtárny Kurt se hlásil k nacismu. Kurt byl mladík lidovější než Angelo, a proto jsem měl za to, že nacismus je jakási lidová odrůda fašismu. I Kurt měl své důvody, proč přilnul k tomuto vznikajícímu hnutí a proč jméno Adolfa Hitlera vyslovoval s láskou. Jeho otec, povoláním lodní strojník, prý před časem prodal svůj rodinný dům, a sotva to učinil, nastala inflace, a peníze, jež za dům stržil, proměnily se v smetí. Až Adolf Hitler, podobně jako Mussolini v Itálii, prosadí svou a vypráská z vlády všechny zaprodance západních plutokratů, bolševiků a vůbec židů, učiní Německo opět bohatým a silným a navrátí penězům Kurtova otce jejich původní kupní sílu. Proto je nutno ho následovat, důvěřovat mu a podporovat jeho hnutí.

To všechno je jasné: jenže co mně, Pražákovi z Pobřežní ulice, bylo do toho? Nebylo mi do toho nic, ale Kurt stál o mou společnost a rád si ode mne dával zaplatit sklenku šnapsu nebo dvě a já ho potřeboval, neboť jsem považoval za nutné mít přítele, jemuž bych rozuměl a sdílel jeho názory. Protože jsem nebyl Němec, vytvořil jsem si teorii, že jsou-li cíle Adolfa Hitlera spravedlivé, i my Češi z nich budeme profitovat, neboť je lépe míti souseda bohatého a silného než chudého a zoufalého svou bezmocí. Toto jsem si ustanovil ve své dvacetileté hlavě, a na podkladě tohoto výmyslu jsem se s Kurtem sešel na jedné platformě. Byl jsem šťasten tímto přátelstvím, jímž jsem vzal zavděk, a ještě šťastnější jsem byl, když jsem se seznámil s Kurtovými kumpány Petrem a Brunem a byl od nich přijat do party.

Být přijat do party! Ještě nikdy se mi nic podobného nepřihodilo, a proto jsem k této své první partě tolik přilnul, až se hoši sami tomu divili. Byli všichni tři velmi mladí, nevynikali ničím a ničím se jeden od druhého nelišili. Bruno, který byl veliký a silný, byl zván Porthos, Kurt byl Aramis a Petr, málomluvný, Athos; to ovšem nic neznamená, protože v každé trojici přátel jeden bývá omezený a silný, jeden při dobré vůli se může zdát přemýšlivý a vážný a jeden mívá víceméně vlastnosti podšitého Aramise. Protože jsem mezi nimi byl nový a čtvrtý, bylo nasnadě, že mi začali říkat d’Artagnan, a mně velmi lichotilo, že smím nést jméno slavného románového hrdiny, jehož postavu svého času nezapomenutelným způsobem představil na plátně můj milovaný Douglas Fairbanks senior.

Žel tato hra na mušketýry, která mě blažila, netrvala dlouho, neboť hoši si vbrzku uvědomili, že mušketýři jsou Francouzi, a oni jakožto roduvěrní Němci jsou povinni nenávidět všechno, co pochází z Francie, která před jedenácti léty vrazila neporaženému Německu dýku do zad zrádným diktátem versailleské smlouvy. Mí přátelé proto zavrhli své mušketýrské přezdívky, a dokonce počali sami sebe trestat dobrovolnou pokutou, již házeli do společné pokladničky, když někomu ze zvyku a setrvačnosti některá z nich uklouzla z úst. Obsah této pokladničky, až jednou bude plná, měl být společně prohýřen; později však rozhodnuto, že nebude prohýřen, nýbrž bude odevzdán sekretariátu strany Adolfa Hitlera.

Z této podrobnosti je jasně patrno, jak v mých přátelích, kteří v podstatě byli hoši prostí a obyčejní, bujela a upevňovala se nacistická ideologie. Každá ideologie se vyznačuje jistým zjednodušováním myšlenek a faktů, a právě toto zjednodušování myšlenek a faktů mně vyhovovalo, neboť mě sbližovalo s těmi, již se stali mými duchovními vůdci a umožňovali mně, abych si s nimi rozuměl. V mé hlavě nastávalo blažené prázdno, jež jsem ve svém ošálení zaměňoval s jasnem, a cítil jsem přitom v srdci radost a štěstí, neboť jsem našel sám sebe. Našel jsem sám sebe, právě tak jako svého času našla samu sebe reklamní dáma, jež si oblíbila stiskací knoflíky patentky Koh-i-noor a strkala si je do oka jako monokl, nebo jako onen tanečník ve fraku, který zasvětil svůj život chvále výborné kvality podpatků Palma, nebo jako rodina jásající nad polévkou připravenou z Gráfových kostek…

Ale teď nastává důležitá otázka, co to vlastně znamená, najít sám sebe. Dovedu si dnes představit, že jsem byl dosti žalostný a trapný, když jsem sedal s Brunem a Petrem a Kurtem v pivnici, kde číšníci nosili starogermánské kroje, a hostil své přátele řízným černým pivem domácí výroby, které se tam čepovalo, a neumělou němčinou přitakal jejich siláckým projevům a zpíval s nimi vlastenecké německé písničky, které si dodnes pamatuji, protože se mi tehdy velmi zamlouvaly. Přijal jsem tvářnost, která nebyla mou vlastní tváří, ideologii, do níž mi nic nebylo a jíž jsem nerozuměl; přestal jsem být svébytnou osobností a stal jsem se věcí, jak tomu pojmu rozuměl Karel Marx, když mluvil o zvěcnění člověka jako o typické chorobě lidí nového věku. Člověk se stává věcí, protože se nechce dostat do konfliktu s ostatními lidmi, kteří se také stali věcmi, a naopak přeje si být od nich přijat za vlastního; a to právě bylo mým nejhoroucnějším přáním, a dosáhnout tohoto cíle pro mne znamenalo najít sám sebe. Ať mi nikdo neříká, že jsem zrůda nebo blbec, a ať raději nahlédne sám do sebe stejně upřímně, jak to tady činím já. Tvrdím, že civilizace nového věku by vůbec nebyla možná, kdyby se lidé nestávali věcmi a kdyby nechtěli se jimi stát. Našel jsem tedy sám sebe tak, že jsem zavrhl sám sebe a stal se tím, čím byl Bruno, čím byl Petr, čím byl Kurt.

Naštěstí pro mne vzalo toto mé bloudění velmi krátký konec. Že mí přátelé zavrhovali všechno, co pocházelo ze zrádné Francie nebo z neméně zrádného Albionu, došlo k tomu, k čemu, jak jsem pravil, zpravidla docházívá, když se v národech začne dít něco chorobného a povážlivého. V celém Německu nastalo tažení proti cizím neněmeckým slovům a nápisům, a tak my čtyři, Kurt, Petr, Bruno a já, jsme jednoho dne vyrazili do ulic se štaflemi, lepidlem a balicím papírem, abychom očistili město Brémy od týchž Modes-Robes, proti nimž, jak známo, už v čtrnáctém roce se výrostci nám podobní pustili v boj. Já, upocený horlivostí a hněvem na Parfumérie a Modes-Robes, jsem vlekl štafle, Bruno na ně lezl, Petr mu podával papír a nastavoval tyglík s lepidlem a Kurt dělal zeď, totiž dával pozor na strážníky. Byl večer, vlhké chodníky byly plné lidí, ale nikdo si nás nevšímal a každý jen odvracel hlavu a dělal, že nevidí. Také strážníci, na něž Kurt měl dávat pozor, se nám vyhýbali obloukem, neboť si s tím nechtěli pálit prsty. Naše očistná akce tedy probíhala tak hladce, až to začínalo být nudné, a my, abychom se udrželi ve varu, jsme neustále hlasitě zdůrazňovali své spravedlivé rozhořčení a nadávali na židy, kteří nesou hlavní vinu na tom, že Brémy vypadají spíš jako francouzské nebo anglické než jako poctivé německé město.

Dospěli jsme přitom k velikému a zřejmě drahému módnímu závodu pro pány, nad nímž byl elegantní nápis, provedený zlatými písmeny na černém skle: ENGLISH TAILOR.

– Gott strafe England! zvolal Kurt, já postavil před krám štafle, a zatímco jsem je přidržoval, Bruno na ně vylezl a sehnul se pro mokrou štětku, kterou mu podal Petr, ale ať dělal co dělal, ať vylezl na nejvyšší šprušli a ještě stoupal na špičky, nemohl na nápis dosáhnout – inu závod byl přepychový, výkladní skříň měl jako vrata od stodoly a ještě nad ní byly jakési ozdoby. A zdivočelý Kurt podupával a křičel hergot, natáhni se, ty troubo, ten židovský tailor musí zmizet. Myslím, že v té chvíli měl pěnu u huby – aspoň to, co provedl, nasvědčovalo tomu, že se octl v stavu, kdy lidé mívají pěnu u huby. Štafle se zakymácely, Bruno ztratil rovnováhu a chytil se jedné z ozdůbek, jakéhosi kamenného lvíčka. Já přidržoval štafle ze všech sil a i Petr přiskočil na pomoc, takže Bruno se dostal dolů bez úhony, ale lvíček se poroučel, spadl dolů a rozbil se na deset kusů; a Kurt, jak pravím bezpochyby zpěněný, drapl jeden z těch kusů, pořádně se rozmáchl a bác, sklo třesklo a černozlatá tabule se sesypala na chodník.

To bylo příliš. Zalepovat cizí slova papírem, který se v případě potřeby dá odlepit, to šlo, ale zničit kamennou plastickou ozdobu a rozbít krásný skleněný štít, to jsme neměli v úmyslu a to přesahovalo meze dovolenosti. Však také kluci ihned odhadli situaci a vzali nohy na ramena a já, sklapnuv štafle, chtěl jsem se vydat za nimi, ale nemohl jsem, protože velmi veliký brunátný pán v kožichu s bohatým límcem mě držel za klopu zimníku a něco na mne po německu řval. Publikum, až do té doby nevšímavé, nevidoucí, se kolem nás začalo kupit a reptat něco nepřívětivého. Zdá se, že nacističtí výrostci, tropící neplechu na ulicích, se tenkrát dosud netěšili obecné oblíbenosti. Lidé se jich báli, dělali, že je nevidí, ale rádi je neměli.

A tu já v nouzi jsem užil lidového výrazu, jehož znalost mi před časem přišla vhod, když jsem se v baru Zum weissen Rössel chtěl zbavit Kurta. – Hau’ab! zvolal jsem na muže v kožichu. Tohoto rčení, odpovídajícího našemu odprejskni nebo odmázni, jsem užil, neboť jsem chtěl být považován za pravého Němce.

Ale výraz, na jehož znalost jsem byl hrdý, tentokrát nezabral, správněji řečeno zabral, ale ne tak, jak bych si byl přál. Pána v kožichu to slovo nesmírně rozlítilo, a namísto aby odprejskl, přidržel mě za klopy zimníku ještě pevněji než dříve, oběma pěstmi, a užívaje vší síly svých hlasivek, chrlil na mne proud plynné, mně nelichotivé řeči. A repotem davu, který se shromažďoval kolem mne, pána v kožichu a mých štaflí v kruhu stále houstnoucím, počalo pronikat slovo Polizei, Polizei, což neznamenalo nic jiného než: Jaképak řeči, odveďte ho, smrada, za katr.

A já prožíval v té chvíli opak toho, co se mně přihodilo u Nataši, když první doušek šnapsu uvolnil všechny mé latentní znalosti němčiny: vyděšen, ponížen ve svém lidství a ohrožen na zdraví i na svobodě, jsem najednou německy zapomněl. Chtělo se mi křičet a prosit o smilování, ale slova, která se mi k tomu účelu drala na jazyk, byla výhradně jen slova mé mateřštiny.

– Pomoc! zařval jsem po česku, když kruh nás svírající dolehl těsně ke mně a k mým štaflím a když se k pěstem pána v kožichu, držícím mě za klopy zimníku, přidaly další cloumající ruce, jež mě uchopily, kde se dalo, za ramena a v podpaží. A české zvolání o pomoc, které mně uniklo, vyvolalo ihned nepopsatelný brajgl, stupňovitě rostoucí jekot, ryk: zpráva o tom, že jakýsi cizinec, bezpochyby agent provokatér, byl právě přistižen při roztloukání firemních štítů, rozšířila se bleskem po celé ulici, cestou nabývajíc na objemu a senzačnosti.

Napadá mě dodatečně, že ta ulice se jmenovala Hansastrasse.

Na mou hlavu začaly pršet rány, vedené dlaněmi a pěstmi, a já přestával vědět, co se se mnou děje, ale ve chvíli největší nouze mě z rukou rozlícených vyrvali rázní a mnoho řečí nevedoucí muži od Schutzpolizei a odvezli mě v krytém voze na direkci. Tam jsem si poseděl v separaci, a při výsleších, kterým jsem byl podroben, jsem si počínal tak hanebně, že mě dodnes polévá horko, když si na to vzpomenu: dotázán na jména svých kompliců, pokoušel jsem se předstírat, že si na ně nevzpomínám, ale stačila jediná vyhrůžka, že mě nechají sedět v šatlavě tak dlouho, až si vzpomenu, abych jim pověděl všechno.

Můj šéf pan Ziesenitz, zavolán na policii, aby potvrdil mou totožnost, vyslovil se o mně nepříznivě v ten smysl, že se nediví, že jsem se přidal k té nacistické pakáži, protože od první chvíle jsem na něho působil dojmem slabomyslnosti, a on lituje, že mne přijal do svých služeb, i když jsem u něho pracoval zadarmo. Takto promluvil, a tu mě dodatečně napadá: pán v kožichu, který mě zadržel, byl nepříznivě nakloněn nacistům, lid na ulici, který mě málem lynčoval, bezpochyby také, muži od Schutzpolizei se nechovali vlídně ani ke mně, ani k mým komplicům – kdo tedy tenkrát kromě mne a mých tří přátel sympatizoval s nacisty a odkud se o tři roky později vzaly ty povykující davy, provolávající slávu vůdci a myšlence hákového kříže?

Věc skončila tím, že si pro mne přijel můj otec. Nikdy nezapomenu na ten výjev, když doveden bachařem bůhví pokolikáté do místnosti výslechů, spatřil jsem svého otce, zabraného v živý rozhovor s panem komisařem.

– Tak tady ho máte, zlosyna, pravil pan komisař, ale tatínek mně věnoval jen lhostejný pohled, mávl rukou a odpověděl něco žertovného, v čem jsem ho svým příchodem vyrušil; působilo to dojmem, že přijel do Brém ne proto, aby zlikvidoval provinění svého nezletilého syna a zaplatil za něho pokutu, ale aby využil příležitosti seznámit se s panem komisařem, který vyšetřoval můj případ, a pobavit ho novými pražskými anekdotami. Pomalu pak vstal, srdečně si s panem komisařem potřásl rukou a odcházel, aniž o mne zavadil očima. Odvezl mě pak v autodrožce k bytné pro má zavazadla a pak na nádraží, to vše mlčky, pronášeje jen obvyklá cestovní slova, jako: – Počkej, koupím si tady noviny, nebo: – Necpi se, místa je dost, nebo: – Už by to mělo jet, a podobně.

Cestou ve vlaku se zřejmým potěšením četl noviny, zakoupené v Brémách na nádraží, a já polykal slzy a přál si nebýt. Teprve když jsme se přiblížili k Drážďanům, můj otec pomalu a pořádně noviny složil, uschoval je v kapse převlečníku, rozhlédl se, jsme-li sami a nepozoruje-li nás někdo z chodbičky, a pak se znenadání a bez úvodu dal do pláče, a když si chvíli poplakal, vysolil mi pár facek. Pokračovali jsme pak v cestě, plačíce oba dva. Byl to pláč příjemný, protože společný, a já, Karel Humbl, jsem v něm opět přechodně nalezl sám sebe.

Cesta k výšinám

1

Zpráva, že jakožto člen teroristické nacistické bandy, která roztloukala štíty židovských obchodů, jsem byl v Brémách uvězněn a poslán šupem domů, dospěla od firmy Mautner & Schweigestill do Prahy k panu Pickovi, který byl s panem Ziesenitzem v obchodním spojení. A jestliže nacistickému hnutí nebyl nakloněn ani brunátný pán v kožichu, ani brémský lid, ani policejní komisař, ani pan Ziesenitz, tím méně mu byl nakloněn pan Arnold Pick z Prahy. Abych nastoupil placené místo v účtárně jeho závodu, jak původně bylo proponováno, o tom zajisté nemohlo být řeči.

Můj otec zprvu dokonce se obával, že pan Pick zanevře i na něho a že ho jakožto otce zvrhlého nacisty vyhodí na dlažbu, a několik nocí proto nespal a těžce se převaloval a tolik vzdychal, až mi srdce usedalo, ale nestalo se nic, a on díky svým vynikajícím odborným znalostem své postavení podržel. Já pak po několika měsících nezaměstnanosti jsem narukoval, co nejdříve to bylo možno, na vojnu, k osmadvacátému pěšímu pluku do kasáren Jana Roháče z Dubé ve Vršovicích, abych si v tomto prázdném a zmařeném úseku svého života aspoň odbyl svých osmnáct měsíců povinné prezenční služby.

Vzpomínám na své vojančení rád, neboť ač jsem fyzicky i po duševní stránce vše jiné než bojovník, osvědčil jsem se na vojně tak skvěle, že jsem se vrátil do civilu s třemi stříbrnými páskami a třemi cvočky na náramenících, to jest s hodností četaře aspiranta. Důstojníci si vážili mé poslušnosti a pořádkumilovnosti, a i své spoluvojíny jsem se snažil si naklonit tím, že jsem jim, seč jsem byl, pomáhal při čištění pušek nebo leštění řemenů. Na vojně je všechno stanoveno předem, na vše je pamatováno: vojín v každé chvíli ví, jak se má zachovat a co se smí a co se nesmí, a to mně vyhovovalo, to se mi líbilo.

Jako jsem před léty cítíval sympatie k radostným malým konstruktérům na krabicích dětských stavebnic, i nyní jsem se s potěšením vciťoval do bezvadného postoje ideálních vojínů, nakreslených v instrukční příručce pro poddůstojníky, jak vzdávají poctu zbraní, nesou pušku na rameni, zdraví vlevo, zdraví vpravo, nasazují bodák a podobně; a nad těmito obrázky jsem snil velkolepý, i když snad nesmyslný sen. Viděl jsem planinu rozrytou a nadále rozrývanou vybuchujícími granáty, po níž se, klouzajíce v krvi a blátu, strašidelně posunovala nemotorná tělesa tanků, následovaná klusajícími stíny vyčerpaných vojáků. Hoří les, z něhož beztak zbyly už jen pahýly, odrané vichrem železa, lidé padají a vstávají a opět padají v mukách a křečích, na obzoru nepřetržitě vyšlehují výbuchy zběsilé kanonády a země duní a praská a zdvihá se k nebi černými víry kamení a mokré hlíny. A uprostřed této bitevní vřavy, asi takové, jak jsem ji poznal z filmů, vzorný voják Karel Humbl se hotoví vystřelit granát z ručního granátometu. Boty má čistě vycíděné, kamaše dovedně omotané, takže dávají vyniknout sošnému tvaru jeho lýtek, štítek na jeho dobře utaženém opasku je vyleštěný a čapka mu sedí správně uprostřed temene, tedy ne tak, jak ji nosívají vojíni neukáznění, kteří si ji z frajeřiny posunují k pravému uchu. Bezvadně vztyčen v stoji spatném, Karel Humbl postaví svou pušku šikmo před sebe, vyjme válec granátometu z koženého, dobře vykartáčovaného pouzdra, které mu visí na opasku, a nasadí jej na hlaveň. A zcela nevšímavý k tomu, že opodál na rozbité drátěné překážce právě uvislo tělo muže sraženého úlomkem šrapnelu, vojín Karel Humbl vykoná malý půlobrat vlevo, bystře poklekne na pravé koleno, pušku s nasazeným granátometem opře dle předpisu o levé stehno a nakloní ji opatrně tak, aby odjištěný granát hladce a zvolna sklouzl do své jímky, a pak, pozorně a se zájmem nahlížeje do zrcátkového hledáčku, střílí, klidný, se služebně soustředěným výrazem na dokonale oholené tváři.

Bral jsem tak vážně a horlivě své povinnosti na cvičišti a v kasárnách, při službě polní i strážní, že nebýt jistých projevů tělesné slabosti a nešikovnosti, které mně vadily, byl bych to, kdož ví, už za své prezenční služby dotáhl na podporučíka, tak jako někteří mí obratnější a tělesně zdatnější kolegové z důstojnické školy. Žel vojna není jen salutování a srážení podpatků a čištění bot a vzorné nasazování granátometu, na vojně je též třeba konat dlouhé pochody a běhat a orientovat se v krajině a střílet do terče, a v těchto praktických disciplínách jsem byl slabý, neboť od dětství jsem žil ve městě a sportům jsem nikdy neholdoval. A že jsem odmalička míval za sebou pečlivou hospodyni paní Brávníkovou, která se starala o mé šatstvo, na vojně jsem si často nevěděl rady s úpravou svého stejnokroje, nikdy jsem si nebyl jist, zda mně někde nepovolí některá ženglička nebo tkanička nebo přezka, a stával jsem se předmětem posměchu svých kamarádů, jimž nepůsobilo potíže přišít si knoflík nebo jmenovku nebo sbalit si plášť do ďábelsky tenkého závitu, zvaného bandalírem, který jsme připevňovali k teleti pomocí řemínků. Jak jsem už pravil, chtěl jsem se vetřít v jejich přízeň tím, že jsem jim pomáhal, když jsem měl čas, ale oni mně sami nikdy nepomohli a zlomyslně se těšili z mých slabostí a lidsky omluvitelných nedostatků.

Opakovalo se tu tedy to, co jsem zakoušel ve škole. Bylo to nepochopitelné: vždycky jsem snaživě a co nejlépe konal vše, co společnost ode mne žádala, a sklízel jsem za to pochvaly svých nadřízených, ale kromě toho za tytéž výkony a za tatáž přičinění jsem býval znevažován a tupen výsměchem. Jak je to možné? Kdo mne oceňoval po právu? Představení, nebo kolegové mně rovní? A čím to, že ideál vzornosti, který mně je tak milý, ideál, řekněme, vojína Karla Humbla, který za bitevní vřavy přesně podle předpisu nasazuje na pušku ruční granátomet, není všem lidem společný?

Shledával jsem, že rozpor mezi teoretickými normami a modely, jež nám jsou kladeny před oči, abychom je následovali, na vojně je daleko hlubší, než jak tomu je v životě civilistů, snad proto, že vojenská forma dokonalosti je poněkud strnulá, nepřirozená a nadobro neúsměvná. Byl jsem proto nakonec rád, když jsem mohl odložit uniformu a nastoupit své první placené místo, jež mi s bídou sehnal můj otec v Pražském záložním ústavu pro obchod a průmysl. Doufal jsem, že teď konečně budu moci klidně a spokojeně žít v souladu se svým svědomím a se svým bezprostředním lidským okolím, ale chyba lávky. Hořkostem a křivdám, jimiž jsem trpěl dříve, jsem neunikl ani tam.

Já, absolvent obchodní akademie, jsem byl nejprve posazen do podatelny a tam jsem několik měsíců lepil známky a rozmnožoval na stroji oběžníky; potom jsem v burzovním oddělení pořizoval výtahy ze Sbírky zákonů a nařízení, a nakonec, když jsem v ústavu byl zaměstnán už přes rok, mě přeložili do oddělení eskomptního. Pracovalo nás tam třináct úředníků ve veliké kanceláři se skleněným stropem, pod dohledem disponenta pana Souhrady, který shůry pódia, na němž stál jeho stůl, sledoval každý náš pohyb, každé naše vrtnutí. Naše práce byla prostá a jednotvárná, ale svou vnějškovou tvářností náročná, neboť jsme od svých ošoupaných psacích podložek udržovali spojení s celým světem, s mocnými firmami londýnskými, amsterodamskými, pařížskými i tokijskými, a vedli v patrnosti nominále a dospělost a místo splatnosti všelijakých směnek, znějících na zajímavé částky v librách, markách a dolarech a jak už se jmenují všechny ty potištěné papíry, jimiž se na zeměkouli platí. A zatímco jsme podle předepsaných formulářů psali Dear Sirs a Messieurs a Sehr geehrte Herren, někdy některý z mých kolegů v kanceláři skromně pozvedl ruku, a dotázán panem disponentem, co si přeje, požádal ho o dovolení jít na záchod. A tu pan disponent vytáhl z kartotéky svých podřízených osobní žadatelův list, zaznamenal hodinu a minutu jeho odchodu a pak hodinu a minutu návratu. Takto měl přesně v evidenci, kolik času bylo v jeho oddělení promarněno dlením na záchodě, a když někdo odcházel za svou potřebou příliš často, předhazoval mu to a dával mu za vzor mne, Karla Humbla. Já totiž jsem nikdy ruku nepozvedl a raději jsem se podroboval tvrdému sebezapření, než abych pana disponenta Souhradu zklamal a vydal se posměchu těch, kdo mně záviděli, že pan disponent mne nad nimi vyvyšuje a že u něho mám dobré oko.

Duch, který mezi námi vládl, byl zcela prostoupen závistí, jeden nevražil na druhého a řevnil na jeho plat a na kvalitu svěřené práce a vůbec na vše, co ubožák ubožákovi může závidět, včetně té uvedené přednosti, kterou jsem nad nimi vynikal já, Karel Humbl.

Nuže tehdy se mi stalo jasným, že chci-li takovým nechutnostem a patáliím uniknout, musím své okolí vysoko a vysoko přerůst, namísto abych se snažil se s ním sblížit, a nedovedu-li budit sympatie, musím budit strach a hrůzu; ovšem na to, abych vyrostl a dosáhl postavení, v němž bych mohl budit strach a hrůzu, mám věru nejvyšší čas, protože mně už je, hrome, dvaadvacet pryč.

Za takových myšlenek jsem jednou, když jsem pod panem Souhradou sloužil už půldruhého roku, namátkou vstoupil do chrámu svatého Jindřicha, abych si všechno v klidu o samotě rozvážil, a tu se mi stalo něco nečekaného a podivného; podmaňující ticho, chráněné tlustými zdmi starobylé gotické budovy, a navíc všeho vůně vystydlého kadidla a lahodné mírné světlo, pronikající úzkými barevnými okny, to vše mě zaplavilo nepopsatelně libým vzrušením, a já jsem z ničeho nic upadl ve vroucí modlitbu, při níž má bytost splynula s ideou svatosti a míru, po staletí se nesoucí touto prostorou. Bylo to tak nádherné, že jsem potom, když se kostel zavíral, vyšel na ulici s týmiž pocity uvolnění, s jakými jsem se před lety navracel z filmů svého nezapomenutelného Rudolfa Valentina, především ze Šejkova syna.

Toto niterné dobrodružství mě tolik uchvátilo, že jsem se pak do chrámu svatého Jindřicha uchyloval znovu a znovu a počal žít životem vzorného věřícího křesťana. A stejně jako jsem se před léty, ještě malý chlapec, vciťoval do podoby muže s Penkalou, nyní, muž dospělý, jsem se duševně hroužil do obrazů a soch Ukřižovaného. Toto pravím, a nikdo si nemysli, že se míním rouhati; vím přesně, vždyť sám sebe dobře znám, že hluboké zanícení, s nímž jsem patříval na hubené polonahé tělo, rozpjaté na dřevu kříže, u mne pramenilo z téže potřeby oddanosti vyššímu, mou osobu přesahujícímu principu, a není divu, cítil-li jsem horoucí sympatie k hmotnému, viditelnému zpodobení tohoto principu. Vciťoval jsem se do Ježíšových muk, ale cítil jsem ta muka sladce, a děkoval jsem za tuto sladkost nebesům, přičemž jsem obracel k chrámové klenbě zrak stejně svatě, jako to činil On, který vykoupil svět svou krví. Co to vlastně znamenalo, že Ježíš vykoupil svět svou krví, to mi nebylo zcela jasné, ale uznával jsem, že můj rozoumek na pochopení této pravdy nestačí, kterážto nepochopitelnost, provanutá tajemstvím, dodávala mým mystickým prožitkům tím většího půvabu.

Nemusím zajisté ani podotýkat, že za těchto nálad, jež byly mým štěstím a mou hrdostí, jsem v neděli a ve svátek nikdy nevynechal ranní mši a pravidelně jednou týdně jsem chodil k zpovědi a svatému přijímání; nakonec pak jako vrchol všeho jsem se stal členem a funkcionářem, to jest výběrčím příspěvků, politické strany lidové, této vůdčí katolické strany československé, jejíž program a ideologii jsem přijal za vlastní.

Uspokojení, jež mně přinášelo toto pobožné počínání, bylo tím větší, že jsem se při něm blíže seznámil s osobností nadobyčej významnou a váženou, presidentem správní rady našeho peněžního ústavu panem Hejtumem. Tento nesmírně učený a skvělé mezinárodní pověsti se těšící národohospodář a finančník, dosti podivno, byl stejně nábožný jako já a stejně jako já horlivě navštěvoval chrám svatého Jindřicha, a byl také členem klerikální lidové strany československé. Dlít na modlitbách pod laskavým a schvalujícím dohledem svého nejvyššího představeného a klečet při jeho boku a přijímat tělo Páně, to bylo tak povznášející, že jsem si v těch nádherných chvílích vskutku bez nadsázky rovnou připadal jako v nebi.

Ovšem hrubí a k vyšším vznětům nepřístupní kolegové z eskomptního oddělení, kteří si zanedlouho povšimli přízně, jíž mě pan president Hejtum počal vyznamenávat, vysvětlili si mou náhle propuklou náboženskou horlivost svým vlastním neomaleným způsobem, totiž tak, že chodím do kostela pouze proto, abych se zalíbil panu presidentovi. Když o tom dnes spravedlivě a s odstupem uvažuji, musím uznat, že na jejich pomluvě snad do jisté míry bylo něco pravdy. Není zcela vyloučeno, že má první návštěva chrámu svatého Jindřicha nebyla tak veskrze náhodná a že mě k tomuto činu snad do jisté skromné míry pohnulo i jisté dojemně plaché přání setkat se s panem presidentem Hejtumem, o němž jsem bezpochyby kdesi namátkou zaslechl, že rád a často tento chrám navštěvuje. Ale ať to bylo jak to bylo, je jisto, že mé modlitby byly vroucí a upřímné a že mé rozhovory, které jsem vedl s panem presidentem, když někdy přivolil, abych se k němu přidal, zvučely ryzím kovem přesvědčení.

Pan president obýval se svou rodinou velikou přepychovou vilu v Italské ulici naproti Riegrovým sadům, asi dvacet minut pomalé chůze od chrámu svatého Jindřicha, a mně se mnohokrát dostalo té cti, abych ho po skončení služeb božích doprovodil domů.

Pamatuji se velmi přesně na první z těchto procházek, na procházku tak říkajíc úvodní, a na svá slova, jimiž jsem přitom zaútočil na páně presidentovu obraznost a cit. Byl jsem na ně náležitě připraven, neboť podle rostoucí přívětivosti, s níž pan president opětoval mé pozdravy, jsem si mohl snadno vypočíst, že na této němé výměně zdvořilostí nezůstane. A vskutku, když jsem jednou v neděli dopoledne vycházel z chrámu a když jsem byl jakoby nechtě přistrčen proudícím davem do jeho blízkosti, pan president se mě otázal:

– Vy chodíte rád do kostela, pane Humble?

Pocítil jsem, že se červenám, a po krátkém zaváhání jsem odpověděl takto:

– Ano, pane presidente, chodím rád do kostela, protože tam hledám útěchu.

To ho pohnulo k dobráckému úsměvu. Položil mi pak druhou otázku, kterou vyjádřil formou žertovně starodávnou:

– A co medle vás tak trápí, že vám třeba útěchy?

V té chvíli mé plachty už byly plné větru a já počal hovořiti, namáhavě vraště čelo, jako bych tyto své myšlenky teprve formuloval, že pokud jde o mou osobu, mohl bych být spokojen, protože práce v eskomptním oddělení mě baví a těší, ale o mne tu nejde. Jde o celý svět, kde lidé v důsledku toho, že přestali věřit v Boha, se stali jeden druhému vlkem; a já se takového světa lekám. Stačí obrátit svůj pohled k Rusku, kde vládne teror a násilí a kde boží chrámy byly proměněny v peleše lotrovské a kde svaté náboženství bylo nahrazeno obludnou ideologií lidí, kteří se nazývají soudruhy, ale zdraví se pěstí a příkazy lásky k bližnímu nahradili učením o nenávisti tříd, a kteří se ohánějí svým vědeckým světovým názorem, což znamená, že by vědecky chtěli obrátit zeměkouli v poušť. Anebo obraťme své zraky na Německo, kde já sám, když mě tam tatínek poslal, abych tam dokončil své vzdělání, jsem s hrůzou a odporem přihlížel řádění nacistických výrostků. A je to u nás lepší? Není to o nic lepší. Když kráčím po ulici, mám dojem, jako bych odevšad slyšel zvuk nožů, jež lidé brousí, aby si navzájem podřezali chřtány.

Když jsem pronášel tato slova, trochu jsem zvolnil chůzi a pozdvihl prst a naklonil hlavu, jako bych nastavoval sluch tomu pomyslnému strašidelnému zvuku.

– Pouze v kostele nic takového neslyším, pokračoval jsem, – a obřady, které sleduji, a blízkost lidí, kteří tam chodí se pomodlit, budí ve mně naději, že všechno není ztraceno a že lidé se nakonec přece vzpamatují a vrátí se k náboženství a k církvi, bez které není mravnosti a štěstí.

Takto jsem hovořil, vzrušen, uchvácen sebou samým, ale i při svém vzrušení a uchvácení jsem dobře pozoroval, že pan president Hejtum se zálibně usmívá pod svým mrožím knírem a že má slova se mu zamlouvají jak náleží. Však také když jsme došli k zahradě jeho vily, podal mi ruku a řekl mi to nejkrásnější, co mně o mé osobě kdy bylo dáno uslyšeti:

– Jste přemýšlivý a vzdělaný člověk, pane Humble.

Pan president Hejtum byl pečlivý a starostlivý otec tří dcerušek; a protože se z toho dalo soudit, že mu problém otcovství není lhostejný, vymyslil jsem si podivuhodnou teorii, kterou jsem mu při jedné z pozdějších procházek vypověděl. Nejprve jsem ho upozornil na zajímavý fakt, že v desateru božích přikázání je sice pamatováno na to, aby děti ctily své rodiče, ale není tam ani zmínečky o tom, že rodiče mají pečovat o své děti. Proč je tomu tak? Hospodin ve svém desateru věnoval mimořádnou, možno říci zbytečnou péči punktu smilstva. Deváté přikázání, které zakazuje požádat manželku bližního svého, neříká v podstatě nic jiného, než co už bylo obsaženo v přikázání šestém: Nesesmilníš. A se soukromým majetkem je to také tak. Desáté přikázání, které zakazuje sáhnout na cizí majetek, je zase jen přemílání toho, co říká sedmé přikázání: Nepokradeš. Proč se Hospodin tak opakuje? Asi mu hrozně záleželo na tom, aby desatero bylo desatero, totiž aby těch jeho přikázání bylo deset a právě deset, ne víc, ne míň. Měl k tomu asi nějaké mystické důvody, na které náš pozemský rozum nestačí. No dobrá; ale pak se nemůžeme domnívat, že zmínka o povinné péči o vlastní děti, kterou logicky očekáváme, byla z desatera vypuštěna proto, že Hospodinovi na ni nevybylo místo. Stačilo by, aby jednoduše škrtl deváté nebo desáté přikázání, a měl hned místa dost a desatero bylo pod střechou a v suchu. Ale věc se má jinak. Přikázání o povinnostech rodičů vůči dětem není v desateru obsaženo z toho prostého důvodu, že ho není zapotřebí. Bůh totiž vložil do srdce člověkova přirozenou lásku k vlastním dětem, a proto nepovažoval za nutné, aby tuto lásku ještě extra výslovně přikazoval.

Odmlčel jsem se a očekával jsem s napětím, jak pan president bude reagovat na tento můj výborně připravený projev a ocení-li jeho chytrost a ideové bohatství. Také on mlčel a jen se laskavě usmíval pod svým mrožím knírem a skláněl při chůzi svou velikou lysou hlavu, na níž nosil patentní klobouk s hygienickým dírkováním, a já jsem už začal trnout, že má slova nezabrala a že se panu presidentovi jeví jako dětinský žvást, když tu se otázal:

– Co z toho vyvozujete?

A já spustil nedočkavě a výbušně, jako přetopená lokomotiva:

– Nic jiného než to, že lidé můžou zahodit všechny příkazy svatého náboženství, ale opustit své děti a předhodit je sviním, to může jen zrůdný jedinec, ale ne lidstvo. Proto i za nejhorší mravní zkázy budou lidé krmit a šatit své děti a radovat se z jejich úspěchů, a plnění tohoto příkazu, i když není obsažen v desateru, je mně důkazem, že i když jsme propadli hříšnému materialismu, Bůh přece přebývá v našem srdci a nic není ztraceno.

– Zdá se, že máte pravdu, pravil pan president.

Ach, jak mně bylo, když tento slovutný, úctou zahrnovaný kmet vážně přisvědčoval mým slovům! Cítil jsem, že rostu a pozbývám tělesné váhy, a celá má bytost se proměnila v jediné obrovské srdce, tlukoucí radostí a láskou k němu, k panu presidentu Hejtumovi.

Za čtyři měsíce po této rozmluvě jsem byl povýšen na disponenta a přeložen do hypotečního oddělení.

2

Jedinou snad vážnější chybou mé povahy je jistá má ustálená, ne-li vrozená tendence podceňovat své bližní a přičítat jejich slovům a skutkům pohnutky co nejnižší. Říkávám si, a když si to snad výslovně neříkám, přece považuji ve svém nitru za samozřejmé, že i když někomu snad křivdím a jeho skutečné myšlenky jsou lepší a čistší, než jak jsem měl za to, přece mu nakonec nekřivdím, protože svým podceňováním jsem vystihl to mizerné, co se chvěje a svíjí pod těmi myšlenkami, na dně jeho dušičky. Takový jsem, a nic se za to nestydím, protože vím, že ostatní lidé jsou také takoví.

Tak například můj otec nikdy neuvěřil v čistotu a nezištnost vznětů, které mě náhodou uvedly v přízeň pana presidenta Hejtuma. Přesvědčen, že bystrost a skvělost mého postupu je výsledek chladného výpočtu chytrého kariéristy, se smíchem bodrého uspokojení mě plácal po ramenou a vyslovoval radostný podiv, kdože by to byl do mne řekl. A já jsem se přitom jen usmíval a pýřil, a jeho chvála, ač nespravedlivá, mi působila takovou rozkoš sebeuspokojení, že mi mráz běhal po zádech a slzy se mi draly do očí.

Ovšem já sám na svou pěst jsem podceňoval svého dobrodince, pana presidenta Hejtuma. Jak jsem už pověděl, pan president byl otec tří dcer. A protože tyto dcery prý byly nepříliš půvabné, pokud neřeknu ošklivé, domníval jsem se, že svou pomocnou ruku mně podal ne pouze proto, že si dobře rozumíme ve věcech náboženství a že pan Souhrada mu jistě poskytl o mé práci dobrozdání co nejpříznivější, ale proto, že by chtěl mne uvést do svého domu a oženit mě s jednou z těch dcer, pravděpodobně s tou nejstarší a nejošklivější. Proti tomuto předpokládanému záměru jsem nic neměl, naopak byl bych si tuze přál stát se členem rodiny tak vážené a bohabojné, a proto jsem netrpělivě čekal na to, až mě pozve do své vily na číšku čaje a představí mě svým dámám. Ale on se k tomu neměl a neměl, až jsem se jednou k svému lítostnému překvapení dozvěděl, že jeho nejstarší dcera se zasnoubila s jedním z četných ředitelů Škodových závodů; a toto zasnoubení bylo zanedlouho následováno zasnoubením druhé dcery s jiným z ředitelů Škodových závodů. Tu teprve jsem, bláhový, pochopil, že muž tak veliký, bohatý a mocný, jako je pan president Hejtum, nepotřebuje provdávat své dcery, i když jsou sebeošklivější, způsobem tak nouzovým, jak jsem si to naivně ve své hlavě zosnoval. A přece ani tehdy jsem naplno neuvěřil v čistotu charakteru pana presidenta, což se mně nakonec zle nevyplatilo.

3

V době mého úspěšného působení u Pražského úvěrního ústavu, která spadá v jedno se sklonkem první, tak řečené předmnichovské republiky, nastala mi náhle a nečekaně starost, kterou mi působil můj otec, pan František Humbl, když po více než dvaceti letech bezúhonného vdovství navázal milostný poměr s ženou, která se mému bezmocnému a nenávistnému pohledu jevila jako osoba nevalného charakteru, hamižná a sobecká, nevzdělaná a sprostá, nešetřící žádných prostředků k dosažení svých cílů. K tomu všemu navíc byla nájemnicí v našem domě, což tatínkovu vztahu k ní dodalo obzvláště skandální podoby.

Jmenovala se Hermína Smolová, byla majitelkou soukromé živnosti pletařské a vytahovatelny puštěných oček na dámských punčochách, a nastěhovala se k nám do malého pavlačového bytu v roce třicátém šestém, když mému otci bylo dvaapadesát let, na něž opravdu vypadal; nezdál se ani mladší, ani starší než právě těch dvaapadesát. Ani paní Smolová, vdova po malíři pokojů, nebyla už nejmladší, ale byla dosud náramně chutná, lákavá a výrazná, tváří podobná oné několikrát zmíněné smějící se dámě s patentkou Koh-i-noor v oku. Byla to žena, která když šla, pak mužští vejřili a větřili za jejími rozkývanými boky a rázně rázujícími lýtky, a když si sedla na židli, pak ta židle o tom něco zvěděla.

Není třeba se divit, že žena tak starodávně švarná vzala zavděk suchým účetnickým retem mého otce. Pan František Humbl byl muž zachovalý, zaujímal dobré postavení u firmy evropské pověsti, a paní Smolová kromě malé penze po svém nebožtíkovi neměla nic než ty své jehlice a strojek na vytahování oček.

Dovedu si dobře představit, jak snadno si ho omotala kolem prstu, když jednou, svědomitý pan domácí a nadto člověk přívětivý, snažící se s každým dobře vyjít, ji potkal na chodbě a zeptal se jí, jak je spokojena v našem domě, a ona vyslovila stížnost na rozeschlá, špatně přiléhající okna a vyzvala ho, aby se o tom přesvědčil na vlastní oči; a můj otec, bezbranný, možná trochu popletený pohledem na bujnost jejích ňader, ji následoval do jejího bytu, uznal oprávněnost její stížnosti, a věren bodrosti své povahy, pochválil také vkus, s jakým vyzdobila svůj pokojík. Když od ní nakonec přijal pozvání na číšku čaje, byl ztracen, lapen, a byl konec s jeho vysedáváním nad účetními knihami, jež si nosíval domů, a namísto toho se za večerů vytrácel, zbytečně předstíraje, že jde na schůzi nebo na taroky do hostince U Přístaviště.

Srdce se mi svíralo něžnou lítostí, když jsem pozoroval, jak můj otec v důsledku svého podzimního vzplanutí mění své zvyky. On, tak vážný, tak důstojný, tak konzervativní, počal usilovat o zkrášlení a omlazení svého zevnějšku, vyhazoval peníze za nevhodně pestré kravaty od firmy Ascot, jako by jeho hamižné milence mohlo záležet na tom, co má uvázáno pod krkem, mastil si tvář vaječným krémem a masíroval si prořídlé temeno strašlivě páchnoucím sírovým prostředkem pro růst vlasů značky Acetosulfol Huerre. Zašel ve své pomatenosti tak daleko, že si koupil a přinesl domů gumový váleček na masírování, opatřený přísavnými důlečky, podobnými oněm škaredým bradavkám, jimiž byla poseta chapadla chobotnice na obálce Hugova románu Dělníci moře; každého večera pak před ulehnutím si v koupelně tímto aparátem hnětl svůj břich, zbytnělý celoživotním vysedáváním u účetnického stolu, a vydával přitom nevýslovné protivné, živočišné mlaskavé zvuky. Protože věděl, že jeho počínání chladně pozoruji a vážím, snažil se omluvit svou pošetilost tím, že mi tu vážně, tu žertovně doporučoval, abych následoval jeho příkladu. Na to nehleď, říkal mi, že máš vlasů dost a břicho že máš jako lavór. Člověk má pečovat o své vlasy, ještě než mu začnou vypadávat, a o svou postavu, ještě než počne tloustnout. Prevence, jak praví básník, je lepší než léčba.

Co jsem k tomu všemu podotýkal? Ovšemže nic, neboť tenkrát ještě nebyly časy, kdy děti tak jako dnes se odvažují kritizovat jednání svých rodičů. Jakožto věřící křesťan a člen bohabojné politické strany jsem zajisté měl a mohl svého otce odvracet od cesty nepravosti a nabádat ho k tomu, aby svůj volný poměr k paní Smolové legalizoval a aby ji řádně pojal za manželku, ale to právě jsem nechtěl, neboť jsem si nedovedl představit bez zachvění, jak by žena tak temperamentní zatočila s naším životem, kdyby se stala paní Humblovou, a zejména jsem se strachoval o otcovy spořitelní knížky. Nemohl jsem pochybovat o tom, že hotovosti, jež otec po celý život rozmnožoval svou pílí, důvtipem a šetrností, by byly ztraceny, kdyby padly do drápů plavovlasé šelmy, o níž jsem si myslil to nejhorší, ač jsem ještě nemohl tušit, do jaké míry se na ni hodí okřídlený pojem ženy osudové, fatální.

Plná oprávněnost mých obav se mi stala zřejmou tehdy, když otec za hovoru se mnou tu a tam začínal nesměle poukazovat na mé pokročilé mládenectví a naznačovat, že možná by bylo nejvýš načase, abych se ohlédl po slušné dívence, hodné mého nadání a postavení, neboť nemůžeme přece, otec a syn, věčně ostávat pospolu v společné domácnosti.

K takovýmto invektivám by se otec bez nátlaku paní Smolové nikdy nebyl odhodlal; svým vnitřním okem jsem viděl stín její majestátní postavy, jak pronikla do našeho příbytku, dříve ještě než mohla s konečnou platností dosáhnout svého. A zatímco otec mi s rozpaky tlumočil její vůli, ona ke mně promlouvala jasně a bez obalu: Kliď se mi z cesty, mládenečku, překážíš mi, ty jediný mraku na mém nebi, ty jediná závado v mých plánech!

A tu já jednou, jat nenávistným vztekem, jsem vyhodil svou nejvyšší kartu a ujistil jsem otce, že se stará zbytečně, neboť mám všechno dobře promyšleno, dobře připraveno, dobře nastraženo: mou vyvolenou je nejmladší dcera presidenta dozorčí rady našeho ústavu Hejtuma, s níž jsem vlastně už tolik co zasnouben, neboť pan president mi několikrát srozumitelně naznačil, že ji nemíní provdat za nikoho jiného než za mne, což bude co nevidět, neboť jí je už jedenadvacet.

Byla to lež? Do jisté míry ano, neboť pan president Hejtum se mnou nikdy o žádné ze svých dcer nepromluvil a nikdy mi nic nenaznačil; naproti tomu to lež nebyla, neboť jsem po pravdě nepřestal věřit a doufat, že se do páně presidentovy rodiny nakonec přece dostanu, a neměl jsem pochopitelně náladu ani důvod k tomu, abych se kvůli intrikám paní Smolové vzdal svých plánů a narychlo a naslepo se oženil s jakousi bezbarvou slušnou dívkou podle otcovy chuti. Poučen svými předchozími zkušenostmi, uvědomoval jsem si ovšem až příliš dobře, že ač ani třetí, dosud svobodná dcera pana presidenta prý nevyniká krásou, jemu by nebylo zatěžko pro ni najít ženicha z vyšších společenských kruhů. Nicméně počítal jsem s tím, že pan president u ní učiní výjimku a sváže ji, nejútlejší kvítek svého života, manželským poutem ne, řekněme, s některým ze zbývajících ředitelů Škodovky, jak tomu bylo u jejích starších sester, ale s mladíkem prostým a poctivým, slušným a zdravým, a co nejlepšího, věřícím a kultivovaným křesťanem, s nímž mu, panu presidentu Hejtumovi, bylo vždy příjemno rozmlouvati, zkrátka a dobře se mnou, Karlem Humblem.

Tomu tedy jsem věřil a ve smyslu své víry jsem promluvil, a byla to zpráva tak nesmírná, že otec zprvu ani nebyl s to ji pochopit.

– O kom to mluvíš? zeptal se zmaten.

– O nejmladší dceři pana presidenta Hejtuma.

– Ale to přece není možné.

– Proč ne?

– Protože nic nemáš a nic nejsi.

– Mám tady, řekl jsem a položil jsem si ruku na čelo, – a jsem přednosta hypotečního oddělení Pražského úvěrního ústavu s titulem disponenta a s oprávněnou nadějí stát se prokuristou.

On se na mne chvíli díval mrkaje, a pak mne beze slova objal.

– Můj syn, můj syn, zašeptal.

Toto se odehrálo na počátku roku třicátého osmého. Bůh ví, co by se všechno mohlo přihodit, bůh ví, zda bych se vskutku nebyl stal ženichem slečny Hejtumové – navzdory všem svým životním zkušenostem věřím, že člověk může dosáhnout všeho, za čím záměrně kráčí a co si vytrvale přeje – kdyby se do našich životů nebyl vloudil nový činitel, politika, před jejíž ohavnou písní si v té době už nikdo nemohl ucpávat uši.

4

Refrén této politické písně je každému dobře znám: osmatřicátý rok byl dobou nejnapjatějšího ohrožení naší vlasti, neboť Hitler si po obsazení Rakouska jako druhý bod svého dalekosáhlého programu činil nároky na pohraniční oblasti Čech a Moravy, osídlené Němci. Pan president Hejtum docházel do chrámu svatého Jindřicha stále řidčeji a vypadal den ode dne ustaranější a tělesně se ztrácel, patrně proto, že u svém vysokém postavení dostával přesnější a hojnější informace než kdo jiný, a byly to informace nutně neradostné. Na jeho šednoucí a hubnoucí tváři si mohl každý přečíst lépe než v novinách, jak zlé jsou naše vyhlídky.

Mé styky s ním v té době ustaly prakticky nadobro; mou jedinou útěchou bylo pomyšlení, že nemá-li čas pro mne, nemá čas ani na to, aby sháněl jiné ženichy pro svou šerednou dceru, a mohu tedy tyto marně prožité měsíce považovat nikoli za dobu ztracenou, ale prostě za prázdné intermezzo v budování své kariéry, jehož jako by ani nebylo.

V květnu toho roku proskočila zpráva, že Němci hrozivě soustřeďují černo vojsk u našich hranic, a já byl narychlo povolán k svému útvaru a odeslán v čele čety do Sušice, k šumavským hvozdům. Pochodoval jsem usilovně a se srdcem sevřeným; přemýšlel jsem o tom, že teď se mi možná dostane příležitosti k tomu, abych uskutečnil svůj sen o vzorném vojínu Humblovi, který uprostřed bitevní vřavy přesně podle předpisů nabíjí ruční granátomet; ale na rozdíl od jiných představ, například erotických, které jsou toliko bědnou a nemohoucí náhražkou skutečnosti, tato představa zajisté je neskonale příjemnější a žádoucnější než skutečnost, jíž pochoduji vstříc po chodidlech tak bolavých a tak plných puchýřů, že by mi bylo zatěžko postát v dokonalém stoji spatném a hbitě učinit přesný čtvrtobrat vlevo, jak si to přála knížka pro poddůstojníky. Takto jsem přemýšlel, takto jsem dovedl uvažovat, zatímco stín utrpení a smrti houstl nad mou hlavou; ale naštěstí, sotva jsem se svými muži dospěl k místu určení, Hitler – jak se později tradovalo –, polekán pohotovostí našich branných sil, stáhl svou armádu nazpět, a my, praskajíce pýchou a vítězoslávou, jsme se směli vrátit domů.

Když jsem po své demobilizaci poprvé zase přišel do zaměstnání, potkal jsem pana presidenta na chodbě, a on mě s nelíčeným pohnutím přivítal a stiskl mi pravici. Na jeho zrůžovělé tváři bylo znát, že naše věci se obrátily k lepšímu, a že zejména já to zase u něho mám v plné míře dobré. A tu jsem pocítil ve svém nitru, plném dojetí a nadšení, že z věřícího křesťana se měním ve fanatického nacionalistu.

Tomuto rodícímu se vlasteneckému citu se vzápětí nato dostalo mohutné podpory, takže vzplál nádherným plamenem, jako když skromný ohníček zaleješ benzínem: v létě téhož roku se totiž v Praze odbýval veliký všesokolský slet. Až do té doby jsem ke všemu počínání tělocvičného spolku Sokol býval nadobro lhostejný; ale tenkrát, v předvečer nové světové války, pocit napětí a ohrožení, stále ovládající všechnu českou veřejnost, dodal veřejnému vystoupení sokolů zvláštní vzrušující příchuti, takže jsem se dal strhnout všeobecným sletovým nadšením.

K jednomu z vystoupení sokolů na strahovské pláni jsme si zakoupili, můj otec a já, dobrá místa k sezení, šikmo naproti vládní a presidentské lóži. A když jsme tam vstoupili, dobře oblečeni a slavnostně naladěni, a spatřili černé moře lidí, hustě vyplňující ochozy a tribuny, pocítil jsem, jak umdlévám svatým vlasteneckým vzrušením. A můj otec, rozhlédnuv se, pravil dojatě:

– Tolik českých hlav pohromadě, a každou něco táhne!

Nebyl to postřeh hluboký a snad ani nebyl pravdivý, neboť není vyloučeno, že žádnou z těch přítomných českých hlav netáhlo nic, co by stálo za řeč, ale mně připadal v té chvíli jako zvěstování nejhlubší a nejspanilejší moudrosti. A pak hudba spustila a muži v modrých kalhotách a bílých tílcích s červeným lemováním počali ukázněně proudit nástupními branami, a vytvářejíce překvapivě proměnlivé obrazce, plnili ohromnou plochu cvičiště, a už tu stáli, patnáct tisíc jich, v bezvadných zákrytech a řadách.

Tatínek k tomu poznamenal:

– Kdyby sem teď Hitler poslal letadlo a hodil na ně bombu, tak výkvět našeho národa je v hajzlu.

Ano, kdyby poslal, pomyslil jsem si, kdyby hodil. Jenže on, zdrcen touto další manifestací naší národní síly, si netroufá. Pocit pýchy, plynoucí z této myšlenky, vybavil pak to, co následovalo, úchvatným podtextem. Když všichni muži na jeden ráz mohutně rozpažili, bylo to, jako když jim narostou křídla, a mně narostla křídla s nimi, a když všichni na jeden ráz vzpažili, bylo to, jako by popolétli k nebesům, a já popolétl s nimi, a když všichni najednou připažili, byla z toho rána jako z děla, taková, že každému naráz bylo zřejmé, že když se Čech plácne do stehen, zatřese se celý svět. A já polykal slzy a hynul při pohledu na tu krásu, neboť je-li každý člověk šeredný po svém, ta šerednost zmizí a promění se ve skvoucí dokonalost, když se sejdou tisíce lidí stejně oblečených a stejně se pohybujících. Tehdy platónská idea Člověka dojde svého naplnění.

Přitom mě napadá, že bývá-li člověk definován jako živočich vyrábějící nástroje, tento výměr není správný. Jaképak nástroje jsem kdy vyrobil například já, Karel Humbl? Ani hřebík nedovedu kloudně zarazit do stěny, a přece nikdo, doufám, nepochybuje o tom, že jsem člověk, co lepšího hodnotný a dobrý člověk. Mnohem správnější by bylo definovat člověka jako jediného živočicha, schopného vytvářet instituce prodchnuté ideami, například státy, církve, politické partaje nebo tělocvičné jednoty, a pak tyto instituce oslavovat, zbožňovat a kořit se jim.

Všesokolský slet minul a válka nenastávala, ale osud našeho národa se plnil, což se svérázně obráželo i na našich osudech nejsoukromějších.

Jednoho večera přišel můj otec domů a byl v tváři červený a celkově rozpálený a oči mu plovaly, pročež jsem měl za to, že pil. V ruce měl naplněnou aktovku jako za dobrých starých časů, kdy si nosíval práci domů, namísto aby chodil za paní Smolovou. Beze slova pak aktovku otevřel a namísto účetnických knih vytáhl z ní litrovou láhev slivovice, což posílilo mé podezření, že přebral. Ale nebylo tomu tak: i když se snad při návratu z kanceláře někde stavěl, nebyl dosud opilý, pouze měl v úmyslu se opít, protože byl zmožen, roztřesen, rozvrácen přemírou šílené radosti.

Na mé synovsky uctivé dotazy po příčině svého rozrušení dlouho neodpovídal, jen vzdychal nebo se tiše sám pro sebe smál, jednou též si sedl ke stolu a chvíli seděl, drže se oběma dlaněmi za hlavu, pak vstal, upřel na mne své vodnaté oči, protkané drobounkými žilkami, a otevřel ústa, chtěje mi něco povědět, ale zase nic neřekl a mávl rukou a jal se shánět vývrtku.

– Počkej, až si nalejeme a až si připijeme, pravil konečně.

Nalili jsme si, připili jsme si, a tu teprve počal mluvit s nesmírnou rozvláčností, slze a stále se přerušuje přihlouplým uchechtáváním, že teď konečně svět uvidí, kdo jsou Humblové a co dovedou, když se rozjedou: nejen prý já, jeho syn, ženich dcery pana presidenta Hejtuma, kráčím plným krokem k velké a zasloužené kariéře, nejenom pan Karel Humbl je někdo, ale někdo je i pan Humbl senior, ano, i pan František Humbl je pašák, který má za ušima a dovede jít za svým cílem! Ne nadarmo se po celý život dřel a vylézal z kůže, aby svému šéfovi udělal pomyšlení. Teď konečně se dočkal ovoce svého přičinění: pan Arnold Pick ho dnes odpoledne pozval do své kanceláře a nabídl mu, že ho učiní svým společníkem a spolumajitelem firmy.

Jsem člověk od přirozenosti chytrý a ani tentokrát jsem navzdory svému mládí nebyl natolik nezkušený, abych se ihned nedovtípil, oč běží. Kdekdo věděl a i mně bylo známo, že u nás bohatí židé, bankéři a uhlobaroni, z obavy před Hitlerem horempádem prodávají své majetky a opouštějí Československo. Nuže pan Arnold Pick nebyl uhlobaron, nebyl bankéř, byl pouze malý židovský fabrikant, stárnoucí otec jediné dcery, provdané do Švýcar, zámožný, ale nepříliš významný výrobce gumových klekátek a rukavic; a namísto aby situaci řešil radikálně, jako třeba takový multimilionář Petschek, který chytil vítr a práskl do bot, snad dříve než Hitler na naši republiku zaútočil jediným nepřívětivým slovem, odhodlal se ke kompromisu, přizvav do firmy zaručeného árijce, aby ho svým čistým křesťanským štítem ochránil před antisemitskými sklony doby: nemůže být pochyby o tom, že než mého otce povolal k sobě, dobře se informoval o jeho babičkách a dědečcích. Šlo tedy o formalitu, šlo vlastně v jádře uváženo o podfuk, nikoli o spravedlivé ocenění otcových zásluh; já jsem si však pomyslil ihned, že podfuk nepodfuk, formalita neformalita, byli bychom blázni, kdybychom nevyužili toho, že poměry nám přejí a panu Pickovi nikoliv. Jakmile můj otec bude pravoplatným spolumajitelem továrny, bude mít možnost, pokud by nebyl nadobro na hlavu padlý, aby pana Picka přimáčkl ke zdi. Ne že bych byl antisemita – takového nízkého a reakcionářského smýšlení jsem nebyl schopen, neb mi bylo cizí – ale nenáviděl jsem pana Picka a paní Pickovou už od dětských let, a měl jsem tedy všechny důvody k tomu, abych jim přál to nejhorší.

Došlo k tomu takto.

Když jsem ještě byl klouče, vodíval mě můj otec každoročně, vždy třetího března, blahopřát paní Pickové k narozeninám. Pickovi měli krásný byt o mnoha – nevím už kolika – pokojích v ulici Lützowově, naproti Městskému parku před Wilsonovým nádražím. Protože i my bydlíme naproti nádraží, vroubenému pruhem trávníku a křovisek, tedy něčím, co by se při dobré vůli mohlo nazvat parčíkem, a protože Lützowova, dnešní Opletalova ulice je stejně jako naše Pobřežní utvořena pouze jednou řadou domů, napadalo mě tehdy, že náš příbytek je jakousi chatrnou obdobou, neřkuli karikaturou bytu otcova zaměstnavatele; jak každý uzná, tento postřeh sám o sobě by mohl postačit k tomu, abych panu Pickovi záviděl a nenáviděl ho. Ale vlastní příčina mé nevraživosti byla jiná, vážnější a hlubší.

Paní Picková byla malá, tlustá, měla kulaté oči a ráda se smála, a též pan Pick byl malý, tlustý, měl kulaté oči a rád se smál. Sedávali spolu vedle sebe na starodávném kanapátku, on jako přívětivý židovský Buddha, vymytý a navoněný kolínskou vodičkou, ruce s krátkými prsty složené na oblém životě, ona pak jako načepýřená kulatá sůvička. Když jsme jí pogratulovali a políbili jí masité prsty a byli za to napojeni čajem se smetanou, pan Pick vždy požádal mého otce, aby předvedl svůj parádní kousek, a můj otec se ihned bez zdráhání jal provozovat to, v čem se znal vskutku virtuózně, totiž mečet a kokrhat a štěkat a chrochtat a hýkat a krákat a kdákat a vrkat a cvrlikat a bučet.

Kontrast mezi jeho dobromyslným obličejem, zrudlým úsilnou snahou vyhovět a pobavit, a zvířecími zvuky, deroucími se z jeho hrdla, byl vskutku neodolatelný, a paní Picková se tomu smála, až jí slzy tekly po lících, a též pan Pick se smál a s nimi se smála celá jejich shromážděná mišpóche, maminka a tatínek a jacísi bratranci a sestřenice, a i já jsem se smál a byl jsem bezmezně hrdý na svého otce, jak se dovede uplatnit ve společnosti tak jemné a bohaté. Teprve později jsem přišel na to, že se vlastně zahazoval a že bych se za něho měl stydět a že v důsledku toho mám a musím pana Picka nenávidět, neboť hanobil a zadupával otcovu lidskou důstojnost. Ale teď, myslil jsem si, se karta obrátila, a je na panu Pickovi, aby skučel a bučel, a na nás, abychom se smáli.

Stiskl jsem svému otci ruku a dal najevo srdečné, ale jinak dosti odměřené potěšení z jeho úspěchu, to aby viděl, že jsem sice dobrý syn, ale naproti tomu jsem člověk natolik světa znalý a protřelý, že hned tak nad něčím neztratím hlavu a naráz vidím i stinnou stránku věcí, jež někomu jinému se na první pohled jeví jako dokonalé a beze skvrnky růžové. A protože jsem věděl, že je dobře kout železo, dokud je žhavé, rozhovořil jsem se nad štamprlí slivovice, kterou mi otec horlivě doléval, asi v tento smysl: Je sice pravda, že nyní oba dva, můj otec a já, kráčíme vstříc veliké budoucnosti, a mé nastávající manželství se slečnou Hejtumovou bude jistě uspíšeno tím, že můj otec už není pouhým malým zaměstnancem, ale majitelem vyhlášené firmy, neboť panu presidentovi nemohou být lhostejné majetkové poměry člověka, za něhož provdá svou dceru; ale čím skvělejší jsou naše vyhlídky, tím bedlivěji musíme chránit bezúhonnost své pověsti a svého společenského postavení; tatínek jistě ví, co tím myslím.

Začervenal se a jeho pohled tolik znejistěl, že mi bylo zřejmo, že vskutku ví, co tím myslím.

– Co blbneš, ty pitomo pitomá? pravil.

Rozkurážen, odpověděl jsem zpříma a naplno, že mluvím o jisté paní, s níž se tatínek už po delší dobu stýká. Dokud s ní udržuje jen poměr, je všechno dobré, každý máme své hříšky. Ale kdyby se stalo to, čeho se obávám, a on se s ní oženil, byla by to katastrofa. Co se snad jakžtakž hodilo pro pana účetního, je nadobro nevhodné pro pana továrníka Humbla, a rovněž i rodičům slečny Hejtumové by nepochybně bylo proti mysli, aby jejich dcera dostala tak ordinérní tchyni.

Nadál jsem se, že můj otec, podnapilý, teď vybuchne a přinejmenším mě rázně okřikne, abych si hleděl svého, ale nic takového se nestalo. K mému příjemnému překvapení se dal do pláče; byl ovšem od přírody plačtivý, ale zpravidla dovedl tento svůj sklon mužně ovládat, takže jsem ho neviděl plakat už mnoho let, snad naposledy když jsme se vraceli z Brém, po mém dobrodružství s třemi mušketýry.

– O to právě jde, a o tom jsem se s tebou chtěl poradit! volal, a bylo na něm vidět, že je vskutku zoufalý. – Ta potvora mně saje krev, už dávno jsem ji chtěl kopnout a pustit k vodě, ale cožpak to jde? Ty nevíš, co to je za pijavici, ta když něco chramstne, tak nepovolí, dokud to neschramstne, kdepak, ta mě nepustí! Já vím, synáčku, že ti dělám ostudu, ale cožpak za to můžu, že jsem se dostal do drápů takové machny? Prosím tě, ty jsi přece hlavička, poraď mi, pomoz mi, já opravdu nevím, jak se jí zbavit!

Takto hovořil můj otec, zatímco venku jakýsi nesmyslný amplión řval: Dvě stě šestnáct až do tratě volno! Dvě stě šestnáct až do tratě volno! – Toto provolával, pronikaje do našeho nejsoukromějšího soukromí, ale já jej nebral na vědomí a myslil pouze na to, co mi právě sdělil můj otec; a to bylo sdělení nesmírné a nebývalé, neboť od této chvíle jsem v našem malém společenství byl tím silnějším a zkušenějším. Ve své chytrosti jsem ihned zvážil situaci tak, že paní Smolová asi není a ani nemůže být tak strašlivá, jak ji otec líčí, ale potíž je v tom, že tatíček se neodváží ji kopnout, jak se poněkud neurvale vyjádřil. Bylo mi jasné, že až zítra vystřízliví, vrátí se k paní Smolové hodný a krotký jako beránek, a vše půjde po starém. Proto je nutno řešit situaci ihned, a sice dopisem.

Zaradoval se a bez okolků přistoupil na můj návrh, neboť vyhnout se trapné rozmluvě a domluvě mezi čtyřma očima a nahradit ji neosobní formou dopisu, to nejlépe vyhovovalo jeho zbabělosti. A bez meškání sáhl do kapsy pro své brýle, a protože je nenašel, poručil mi, abych si sedl k psacímu stroji sám. Posilnil se pak další sklenkou, již vypil na jeden hlt, a počal mi diktovat, chodě po pokoji, rozpálen, praskaje bojovností:

– Vážená paní Smolová, mezi námi je konec, já se s takovou šusparádou zahazovat nebudu, protože já jsem ode dneška někdo a vy jste hovno a hovno zůstanete, ano, právě tak to napiš a ničeho se neboj, to by se vám tak hodilo, to si dovedu představit, ale teď je všechno jinačí a vy si můžete trhnout nohou, vy drchno jedna zatracená!

Toto mi předříkával, směje se svým vlastním hrubým slovům, rozpálen kuráží, již mu propůjčila slivovice, ale urazil by mě každý, kdo by se domníval, že jsem z toho všeho vyťukal na stroji více než tři slova, totiž oslovení Vážená paní Smolová. Ostatek jsem nastylizoval po svém a podle svého rozumu, neboť jsem věděl, že kdyby adresátka poznala, že otec jednal v opilosti, nevzala by jeho dopis vážně.

– Vážená paní Smolová, psal jsem do otcova burácení, – po pečlivé úvaze a dlouhých mukách duše jsem se rozhodl svěřiti papíru to, co by mi bylo zatěžko sděliti Vám ústně, že totiž s ohledem na své postavení v zaměstnání a na svou důstojnost otce dospívajícího syna vidím se nucena Vám oznámiti, že počínajíc dneškem Vás považuji za nájemnici ve svém domě a za nic jiného a žádám Vás, abyste všechna jiná slova, která kdy mezi námi byla vyměněna, považovala za nevyřčená.

Takto obratně a opatrně jsem se vyjadřoval, brusle mezi vejci, neboť popravdě jsem nevěděl, jak byl můj otec s paní Smolovou daleko. Do toho tatínek, stále rozvázanější, hulákal:

– Tohle Vám dávám na vědomí a žádám Vás, abyste držela tlamajznu, Vy krákoro jedna nevymáchaná, nebo Vás přes ni majznu, že to svět neviděl, a honem mi koukejte vrátit ty dary, které jsi ze mě vymámila, to rádio a ten servis a ten kobereček před postel a tu brožku s tím pavoučkem, jen ty punčochy od Bati mi vracet nemusíš, protože já tytéž nosit nebudu a ty si je můžeš strčit někam.

A já:

– Zapomněl jsem na pokročilost svého věku, jež mne zavazuje, jakož i na lidské řeči, jichž nyní musím obzvláště dbáti, neboť jako nastávající spolumajitel firmy Pick jsem vystaven dohledu veřejnosti více než kdy jindy a nesmím dopustit, abych se učinil kompromitovaným.

Otec do toho řičel stále rychleji, takže bych nebyl stačil zachytit jeho slova, i kdybych byl chtěl:

– Líhej si pro mne za mne, s kým chceš, ty doroto metráková, ale já to nebudu, pro mne už takové avantgardy nejsou, pro mne takhle knedlo vepřo zelo a vyžahnout jednu tvrdou navrch, to je moje potěšení, kdežto ty s těma tvejma stehnama a s tím vším, z tebe se mi tak nanejvýš akorát chce blít!

– Osmělil jsem se pozvednout své zraky, opravoval jsem otcův diktát, – vstříc čárné zahradě, plné omamných květů, a drže Vás za ruku stál jsem na samém jejím okraji, leč zapomněl jsem, že tento ráj je vyhrazen pouze mládí. Dozněla píseň, větrem odváta melodie, neb pohádce je konec.

Nepůsobilo mi obtíže psát do otcova řečnění, vždyť jsem byl odmalička zvyklý poslouchat kravál mašin, a i v kanceláři jsem pracoval za rachotu psacích strojů a šoupání a vrzání a bouchání dveří a hovoru svých kolegů. Tvořil jsem lehce, bez obtíží, myšlenky se mi jenjen hrnuly a zdály se mi tak krásné, že jsem jimi sám byl tak dojat, až se mi slzy tlačily do očí.

Otec mezitím dospěl k tomuto silnému závěru:

– Jdi se klouzat a hoď se rybám, neboť já na Tebe vrhám mocný sranec, což Vám sděluji a poroučím se Vám s veškerou úctou oddaný.

Já však psaní zakončil takto:

– Prosím, abyste na mne nemyslila ve zlém, a abyste si naopak zachovala dobrou vzpomínku na muže, který zapomenuv na své stáří přál si být ještě jednou v životě šťasten. Přeji Vám mnoho štěstí do nastávajícího zbytku Vašeho života…

– a poroučím se Vám s veškerou úctou oddaný, předříkával jsem si závěr dopisu, to aby otec viděl, že jsem se přesně držel jeho diktátu.

– Teď to dej honem sem a já to podepíšu, než mě to přejde, pravil otec.

A já vytáhl list ze stroje a podal mu jej s připraveným perem, omočeným do inkoustu. Chvíli váhal a tiše krkaje hladil si zátylek, což byla pro mne chvíle nadobyčej napínavá, neboť jsem se obával, že se mu vrací rozvaha, ale nakonec mávl rukou a podepsal se s energickým rozmachem.

Honem jsem písmo osušil pijavým papírem a vložil do obálky, nadepsané Paní pí Hermína Smolová, zde.

Otřásal jsem se radostí a vnitřním smíchem, když jsem potom, chráněn pláštíkem tmy, tiše jako duch odnášel svůj výtvor na pavlač, k paní Smolové. Bylo vlaho, na dvůr padal tichý noční déšť, a já jsem si myslil, jak je krásné být na světě, když člověk má hlavu na správném místě a dovede v pravou chvíli popadnout býka za rohy.

Paní Smolová dosud svítila, za záclonou okna, vedoucího do dvora, bylo jasně vidět její mocnou šíj plavovlasé lvice, skloněnou nad ruční prací. Podlezl jsem pod tímto oknem po čtyřech, aby mne nemohla spatřiti; pak setrvávaje na kolenou jsem vsunul dopis do škvíry pod jejími dveřmi a vrátil jsem se po čtyřech co nejrychleji a stejně neslyšně, jako jsem byl přišel.

Když jsem zaklepal na dveře našeho příbytku, ozval se zevnitř otcův hlas, jak mi ihned připadlo, podivně změněný, zrůzněný:

– Kdo je?

– Ale přece já, tatínku, odpověděl jsem překvapen.

– Jsi sám?

– Ovšemže jsem sám.

– Nikdo není s tebou?

– Kdo by se mnou měl být?

Pak teprve se zevnitř ozvalo šoupání těžkého nábytku a dveře se maličko pootevřely. Vklouzl jsem do nich a otec, zpocený ve své rozepnuté vestě, funící, se ihned jal k nim přišupovat šifonér, v němž jsme chovali svou zásobu ložního prádla.

Na mou otázku, k čemu toto opatření, odpověděl otec spiklenecky, tvář přepadlou strachem:

– Vzpomněl jsem si, že ta ženská má klíč od našeho bytu, chodila sem někdy čmuchat, když jsi nebyl doma. Ona sem určitě vtrhne, až si přečte ten dopis, ale já ji sem nepustím, já ji nepustím, radši tady všechno zapálím a skočím z okna!

Usmál jsem se, neboť jsem zde viděl znovu příležitost k tomu, abych otci dokázal svou duševní převahu. Řekl jsem mu, že proto, aby paní Smolová nemohla vniknout do našeho bytu, není třeba barikádovat dveře; stačí zamknout a nechat klíč trčet v dírce.

Otec mě objal v mocném náporu úlevy a radosti z mých rozumových vloh a znovu mně nalil, což mne, nezvyklého lihovinám, počalo pomalu přemáhat, takže zbytek tohoto pohnutého večera je v mých vzpomínkách poněkud zahalen mlhou. Vím pouze to, že jsme se hodně objímali a odprošovali se a vzájemně si odpouštěli, nevím už přesně co, a že otec nakonec udělal něco nadobro neslýchaného a nevídaného, otevřel skřínku, kterou choval na dně spodní zásuvky zmíněného šifonéru, a pochlubil se mi svou zásobou spořitelních knížek.

Pokud jsem dovedl odhadnout ve své zmátožené hlavě, nebylo v nich uloženo o nic méně než na tři sta tisíc. Páni, tři sta tisíc dobrých, tvrdých, předválečných drachem, to přece bylo jměníčko, které něco vážilo a které zvonilo, to byl majeteček, za který se něco dalo pořídit, to už byla opora do života! Teď teprve jsem náležitě pochopil, jak geniální jsem byl, že jsem paní Smolové překazil její spády.

Takový tedy byl průběh nejkrásnějších hodin, které jsme spolu, otec a syn, strávili. On, osvobozený od paní Smolové, kráčel vstříc nečekaným výšinám, i já kráčel vstříc výšinám, a nadto jsme měli doma úspory, jež by nám kdekdo mohl závidět. Můj otec dal této světlé stránce naší situace temperamentní výraz tím, že když jsme dopíjeli láhev, otevřel okno a vykloniv se volal, seč měl plic:

– A my máme peníze a celá Pobřežní ulice nám může políbit prdel!

Dále už nevím nic.

5

Když nyní v samotě svého pokoje hledím na tyto stránky své zpovědi, vyplněné mým hezkým písmem, vkusně hrotitým a mírně našikmělým, nemohu si nevzpomenout na svého syna Dana, který se nikdy nenaučil úhledně psát, protože ve škole ho neměli ke krasopisu a už od první třídy ho nutili škrábat plnicím perem, rychle, zběžně, bez stínování; proto jeho písmo bylo vždy ohavné, odpuzující napohled, a stejně ohavné a odpuzující je písmo příslušníků jeho generace, hochů i děvčat, věrný to obraz jejich rozháraného a neukázněného charakteru. Co se nás naproháněl učitel kaligrafie na obchodní akademii, než jsme si osvojili lehký a elegantní způsob psaní a než jsme se naučili kroužit a kličkovat po papíře špičkou dokonalého anglického pera značky Claps, bez ohledu na to, že už za mého mládí se v obchodním světě psalo výhradně jen na stroji!

Tak pěkný, tak osobitý je můj rukopis a svědčí o takové míře kultury a inteligence pisatelovy, že když prohlížím své písemné výtvory, kladu si mimoděk trpkou otázku, kterak to, že já, který dovedu tak krásně a oduševněle psát, jsem svůj život tak šeredně a pitomě zpackal. Omluvou a vysvětlením mých životních neúspěchů může být pouze těžká doba, za níž se odehrála největší část mé dosavadní existence, svízelné zejména pro muže mé pevné a čisté povahy – doba, kdy ovzduším burácely zlé a protikladné větry, jež se počaly zdvihat už v druhé půli osmatřicátého roku, před druhou světovou válkou, a které každý, kdo nechtěl jimi být smeten, byl nucen chytati; a to je úkol nadobyčej těžký, neboť chytíš-li jeden z těchto větrů a zalíbíš-li se panu A, současně si tím znepřátelíš pana B, a naopak.

První z lidí našeho blízkého okolí, kdo chytil do svých plachet jeden z těchto nových větrů, byla adresátka našeho nočního dopisu, paní Smolová; a potměšilý osud chtěl tomu, že první, kdo po odeslání toho dopisu padl do spárů té dramatické persony, nebyl můj otec, nýbrž já.

Když jsem se jindy vracíval z kanceláře, býval můj otec už doma, neboť končil svou práci o hodinu dříve než já. Ale tentokrát ho zdrželo v továrně něco důležitého, dovedu si dobře představit co, neboť postoupit z místa vrchního účetního na místo spolumajitele firmy, to přece dá nějakého vyjednávání a projednávání; to věru není záležitost, jež se odbude plácnutím u piva.

A tak se stalo, co se stalo.

Označuji-li paní Smolovou za osobu dramatickou, dobře vím, co pravím. Dramatické bylo samo naše setkání. Když jsem totiž nic netuše vkročil do hlavního obývacího pokoje, v němž se včera odbyla naše pitka, otevřely se znenadání dveře do kuchyně a pomalým, vážným krokem z nich vyšla ona, paní Smolová, nádherná, vzpřímená vším vznosem své impozantní postavy, s tváří trochu zakloněnou, jako by jí váha plavých pletenců stahovala hlavu nazad, a s rozevřeným dopisem, jejž jsem jí včera všoupl pod dveře, v pravé ruce.

Je arci pravděpodobné, že jí nešlo o dramatický účin, nýbrž o to, aby předešla otcově opatrnosti. Věděla, že jakmile otec přijde domů, zabezpečí své dveře a ona se už k němu nedostane: proto použila jeho klíče a vnikla do našeho příbytku, dokud byl prázdný, aby si na něho počkala. Ale to je vedlejší; ať zamýšlela co zamýšlela, její náhlé zjevení bylo efektní – tolik efektní, že mě div neranila mrtvice, neboť jsem se lekl tak hrozně, až se mi zastavilo srdce a nohy mi změkly a břicho mě rozbolelo. Nešlo tu pouze o to, že jsem se zde zničehožnic octl tváří v tvář principu rozběsněného ženství, ale i o moment čistě fyzický. Já nejsem žádný silák, a dostat od takové valkýry přes hubu, toho jsem si věru neždál.

– Aá, to jste vy, pravila ledově, s nemístným a zcela bezdůvodným pohrdáním, když jsem se neměl k tomu, abych cokoli pronesl, a jen jsem na ni poulil oči a tlačil se zadnicí ke dveřím.

– Dobrý večer, paní Smolová, pravil jsem.

Na můj zdvořilý pozdrav neodpověděla, a namísto toho, jdouc rovnou k věci, se otázala, poukazujíc na dopis, jejž držela v ruce:

– Znáte tohle?

– Ano, odpověděl jsem pošetile, leč po pravdě.

– Kdo to psal?

– Můj otec, prosím, odpověděl jsem.

– Nekecejte, pravila paní Smolová. – Ten pazneht by se přece na něco takového nezmoh, i kdyby se třikrát za sebou potrhal.

Jestliže uhodla, že autorem dopisu není můj otec, nemohla neuhodnout, že jsem jej napsal já. Počátek rozmluvy tedy byl pro mého otce velmi nelichotivý, ale protože byl naopak lichotivý pro mne, znovunabyl jsem své společenské jistoty a rovnováhy.

– Posaďte se, paní Smolová, abyste nám neodnesla spaní, pravil jsem, a nedbaje toho, že neposlechla mé výzvy, pokračoval jsem obratně: – Je možná pravda, že jsem svému otci trochu vypomohl několika básnickými obraty, ale za smysl a poslání tohoto dopisu je odpovědný on.

– Jste stejná svině jako on, pravila paní Smolová, – a k tomu trouba, že by ho člověk pohledal. Přeji vám mnoho štěstí do nastávajícího zbytku vašeho života – tohle se odvážíte napsat mně, ženě sotva třicetileté, a čekáte, že vám to spapám a že nepoznám, že takhle se může vyjádřit jen smrad, kterému ještě teče mlíko po bradě a který si myslí, že když je člověku něco přes třicet, tak je nejvyšší čas, aby sklapnul paraple! Ale jestli si někdo myslí, že nejsem pro jemnostpána Humbla dost dobrá, tak teda je vedle jak ta jedle, protože naopak on není dost dobrý pro mne a já jsem si už dávno povídala, že bych se neměla zahazovat s takovým, jenže on se mě držel jako veš strupu.

Výraz překvapení a skepse, jejž jsem nedovedl potlačit, ji popudil, i postoupila ke mně o krok a pokračovala zvýšeným hlasem:

– Ano, je to tak, mládenečku, dnes jsou jiné časy, než bývaly, dnes člověk na sebe musí hledět a váš fotr na sebe nehledí, to je to celé, nebo vám to snad není známo, že se živí tím, že falšuje židákům bilance?

– On nic nefalšuje, on jen upravuje bilance ve smyslu zákonných předpisů! vykřikl jsem.

– Židákům, pravila paní Smolová. – A co je tady to, co jste mi napsal? Nastávající spolumajitel firmy Pick? No to je mi pěkná historie, jen co je pravda, to se mi líbí, zachraňovat židákovi jeho majetek, k tomu se snížil váš tatínek, a takovému darebákovi mám já dát svou ruku? Já jsem chudá, ale nezapomínám na to, že jsem árijka a že v mých žilách proudí německá krev, milý zlatý, kdežto váš tatínek má v těle jen zasmrádlou syrovátku, takový bachor by mně chtěl dát kvinde? Ten si myslí, že já bůhvíjak stojím o to, aby vedle mne do konce mých dní krkal a prděl? Ať se někdo podívá na mne a pak ať se podívá na něho a ať řekne, kdo z nás dvou stojí za to, aby se o něho ucházeli, jestli já, nebo ten špekoun bez kouska cti v těle, árijské cti, mládenečku, víte, co to znamená?

– Vy jste Němka? otázal jsem se vyjeven, neboť její výrazivo nenasvědčovalo tomu, že by byla cizinka.

– Mezi mými příbuznými jsou Němci a já smýšlím árijsky, pravila paní Smolová a přistoupila ke mně o další krůček, takže její dmoucí se ňadra se téměř dotýkala mé hrudi. – A vám to taky radím, abyste se krapet porozhlédl, co se kde ve světě děje, než bude pozdě, a abych vám oběma v tom svém zbytku života, co jste mi ho ráčili připsat k dobru, nezaválela, až byste oba nestačili mrkat! Dejte si oba dva dobrý pozor, protože jdou věci, jdou věci, to vám povídám já!

To znělo nebezpečně, a proto jsem odpověděl takto:

– Já jsem také dobrý árijec, a jestliže můj otec padl židům do tenat, pak to jen potvrzuje správnost toho, co se o nich píše a jak se proti nim v Německu a v Rakousku postupuje!

Byl bych pokračoval, ale paní Smolová mně bleskurychle položila prst na ústa, neboť ve dveřích do bytu právě zarachotil klíč. Stáli jsme pak mlčky, zatímco můj ubohý, nic netušící otec procházel předsíní vstříc svému osudu. Když vkročil do pokoje a spatřil paní Smolovou, polekal se možná ještě hůř, než jak jsem se prve polekal já, neboť zesinal jako prostěradlo a i oči mu, jak se zdálo, vybledly, ale protože byl muž světa znalý a ostřílený, ihned se ovládl a pravil s výrazem potěšení:

– Ale ale, to jsou k nám hosti, to jsou k nám hosti!

Toto vlídné oslovení popudilo paní Smolovou na míru nejvyšší.

– Jakýpak hosti? vykřikla. – Co já jsem tady za hosta? To si pamatujte, pane Humbl, že já k bílým židům nechodím na návštěvu, já pro vás nejsem žádný host a vy jste u mne hajzl, s kterým já mluvím nanejvýš takhle!

A plivla mu do obličeje a už odcházela, hrozivá, jistá správností svého jednání, skvělá, boky rozkývané, sukně v jednom pohybu.

Když za ní zapadly dveře, můj otec pravil se zřejmou úlevou, utíraje si slinu:

– Tak to by bylo zase jednou něco hotového.

Pak se mu za jeho zneuctěným čelem kmitla myšlenka, i dodal znepokojeně:

– Ale co to mělo znamenat, že nechodí k bílým židům? Co je to bílý žid?

Tehdy pojem bílého žida, to jest árijce, který straní a pomáhá židům, byl dosud nový a bujnému oři naší mluvy málo známý. Ale podle toho, co jsem před otcovým příchodem od paní Smolové vyslechl, nebylo mi nesnadno uhodnout, co tímto výrazem chtěla říci.

Když jsem otci vše vypověděl, zesmutněl a spustil se na židli.

– Safra, safra, to jsou věci, to jsme se ve škole neučili, pravil. – Jen aby z toho nebyly nějaké komplikace.

– Jaké komplikace? odpověděl jsem.

Ale věděl jsem, že komplikace budou.

Komplikace

1

Nastávaly mi zlé doby, neboť byly to doby plné událostí.

Nemám rád události, ať jsou takové či onaké, neboť člověka vyrušují z klidu, maří jeho předsevzaté plány a nutí ho, aby stále, znovu a znovu, nalézal sám sebe; a najít sám sebe, jak jsem řekl už dříve, není tak jednoduché. Události pak, které se nám hrnuly na hlavu, byly nejen události, což je samo o sobě špatné, ale co horšího, byly to neblahé události.

Jak každý ví, začalo to tak, že v září osmatřicátého roku se zástupci západních velmocí rozjeli za Hitlerem, aby s ním pojednali o konečném osudu Československa, a naše vláda mezitím svévolně a na vlastní pěst, v jakémsi zoufalém vzdoru, vyhlásila všeobecnou mobilizaci.

Pokud se pamatuji správně, právě když zpráva o mobilizaci byla obyvatelstvu dávána na vědomí rádiem a zvláštními vydáními novin, já seděl v biografu na večerním představení dobrodružného amerického filmu Gunga-Din s Douglasem Fairbanksem juniorem v hlavní roli, a plně pohřížen v zábavu mně z nejmilejších, netušil jsem nic zlého. Když jsem pak po představení vyšel ven, bylo už vidět první záložníky s vojenskými kufříky, tváře napjaté a důležité, upalující na nádraží nebo do kasáren, i na chodnících, již nepodléhali vojenské službě, zdravili je s láskou a sympatiemi, a oni odpovídali sebejistými úsměvy: Jen se spolehněte, říkaly ty úsměvy, však my už to Herrn Hitlerovi naklepeme.

Kameloti rozdávali noviny s mobilizační vyhláškou zadarmo. Vzal jsem si jeden výtisk a přečetl jej se sevřeným srdcem; ano, jak by ne, i můj ročník byl v tom, beznadějně v tom.

Potkal jsem jednoho známého ze spořitelny, také už vlekoucího kufřík, a otázal se ho, kdože s námi jde. Hodil mi na půl huby: – Všichni, a pádil, jako by hořelo.

Byl vlahý večer, ulice byly plné šťastných, smějících se a objímajících se lidí, kteří – na rozdíl ode mne – v ošálení měli za to, že tento krok, totiž mobilizace, znamená řešení napjaté a trýznivé situace posledních měsíců, a dětinsky se radovali z toho, čemu se říkalo „mužný a neohrožený čin naší vlády“, jakož i z toho, že konečně prý – tak zněla parola onoho večera – se nám dostalo příležitosti dokázat, že jsme potomci husitů, nebo přinejmenším svobodný a hrdý národ, který nikoho neobtěžuje, nikomu nevnucuje svou vůli, ale když je zle, dovede sáhnout po zbrani.

Ale já, prozíravější než všichni ti naivkové, kteří se usmívali, jako by byli vyhráli v loterii, byl jsem dalek toho, abych se z něčeho těšil, neboť jsem nevěřil tomu „všichni“ svého kolegy. Kdo je to, všichni? Patří k těm „všichni“ také Francie, jež nám po celou dobu našeho ohrožení Hitlerovým Německem ukazovala nepřívětivou a odmítavou tvář, patří k nim Anglie, jež se k nám nechovala o nic přátelštěji? Lze věřit tomu, že zatímco jsem já, Karel Humbl, dnes večer seděl v biografu a sledoval film Gunga-Din, tyto dvě velmoci z ničeho nic změnily své stanovisko a přidaly se k nám, takže s námi opravdu jdou všichni? Nelze tomu věřit, a bez pomoci Anglie a Francie se nemůžeme s Hitlerem rozumně pustit v boj.

Mobilizace, páni, to je něco vážnějšího a povážlivějšího než onen pochod k šumavským hranicím, jejž jsem byl nucen podniknout letos v květnu a z něhož jsem se vrátil jako vítěz, aniž jsem si jedinkrát vystřelil z pušky. Mobilizace je skoro totéž co válka, je to fatální předstupeň války, a je vskutku těžko pochopit, z čeho se lidé radují a proč ti pitomci s kufříky tak usilovně pádí do kasáren, jako by nevěděli, že když se tam nahrnou všichni najednou, nastane zmatek a Hitlerovi stačí letadlo s deseti bombami, aby nás vyřídil už během této noci.

Že i já se musím odebrat k svému útvaru, bylo mi ovšem jasné a nepochybné, neboť neuposlechnout mobilizační výzvy je rovno dezerci, a dezerce za války se tresce smrtí. Ale nechtělo se mi skočit do studené vody rovnou po hlavě, a proto jsem nejprve zamířil své kroky na Karlovo náměstí k noční vinárně U Toreadora, kterou jsem v posledních letech často navštěvoval; chtěl jsem se před nastoupením své strašné povinnosti rozloučit s tamními kráskami, zvanými Dodo, Fifi, Zuzu a Nana, což byly slečny milé a povolné, s nimiž si člověk mohl plně a hodnotně užít za levný peníz, žádné démonické Nataši, jež člověka nejdříve uhranou upířími zraky a pak ho vysají a odhodí, ale přívětivé, vždy a ke všemu ochotné dívenky, zaručeně pod lékařským dozorem.

Ale běda, vinárna byla temná, opuštěná, a na železném roló, jímž byl zabezpečen vchod, byla nalepena malá cedulka s textem, jejž kdosi provedl neuměle pečlivým, pracným rukopisem:

ZA ÚČELEM MOBILISACE ZAVŘENO.

Až mi srdce zatrnulo, když jsem si představil Dodo nebo Fifi nebo maličkou plavou Zuzu, jak pod dohledem madame Zemánkové, majitelky vinárny, povystrkujíc špičičku jazyka smolí tento nápis, jehož vnitřní smysl byl asi ten, že když vlast volá, vinárna U Toreadora se zavírá, neboť Dodo, Fifi, Zuzu a Nana nechtějí pány zdržovat od jejich povinností: ač to nebylo úředně nařízeno, položily možný výdělek tohoto večera na oltář republiky.

Vida je, doroty, přemýšlel jsem, když jsem se s nepořízenou vracel k domovu; i ony berou naši mobilizaci vážně, i ony podlehly obecné nákaze nadšení, kdežto já, Karel Humbl, jsem zůstal skrznaskrz chladný. Jak už to vypadá, všichni ti blázni s kufříky opravdu chtějí bojovat. Naše republika nestojí za nic, nedovedla zabránit krizi a nezaměstnanosti, ale jim přece stojí za to, aby za ni obětovali životy. Přednedávnem napsaly Lidové noviny, že budeme bojovat proti Hitlerovi do posledního muže, budeme bojovat na polích i v lesích, budeme bojovat o každou vesnici, o každou ulici, o každý dům, protože je lepší bojovat a padnout než podrobit se jako děvka, jako slouha. Tak nějak se vyjádřily Lidové noviny, a tak nějak si to představují ti, kteří se cpou do tramvají, aby co nejdříve byli na místě a aby se co nejdříve mohli chopit zbraně. Zdá se, že to, čemu se říká mužská čest, loyalita vůči státu a vlasti, rytířství, statečnost, opravdu existuje. Ovšem, aby člověk těmto iracionálním pocitům podlehl, musí zavřít svůj střízlivý a zdravý rozum na petlici, a to já, Karel Humbl, nedovedu.

Bylo mi divně a hanba. Teď se mi konečně dostalo příležitosti k tomu, abych splynul s množstvím a radoval se s radujícími se a pádil s pádícími a hrnul se s hrnoucími se, ale nemohl jsem to učinit, protože jsem neuměl potlačit vědomí, že to všechno nemá žádný smysl.

Když jsem si pak ve svém pokojíku, zatímco venku posunovací lokomotiva trkala do vagónů jako beran, počal pomalu a s nechutí skládat své svršky do starého odřeného kufříku, který se mnou prodělal celou prezenční službu, přišel domů můj otec, který bezpochyby oslavoval mobilizaci ve své hospodě U Přístaviště, neboť páchl rumem, leskl se potem a měl spoustu zbytečných řečí, nazývaje mě hrdinou a osvoboditelem vlasti.

Musím bohužel říci, že v poslední době po svém povýšení na spolumajitele firmy Pick nemálo polevil od svých zásad střídmosti a občanské spořádanosti a přihýbal si častěji, než mu mohlo být zdrávo, snad proto, aby zaplašil starosti, jež mu svými kletbami a hrozbami nahnala jeho zhrzená milenka. Byl, chudák, všecek rozpolcen ve svém nitru, neboť si jednak přál, aby Československo zůstalo samostatné a v masarykovském duchu demokratické, tak aby paní Smolová nemohla proti němu nic podniknouti, ale rovněž mu záleželo na tom, aby situace se neobrátila ve prospěch pana Picka, což by nutně mělo za následek, že by panu Pickovi znovu narostl hřebínek a otcova čerstvě dobytá pozice spolumajitele a spolušéfa firmy by byla otřesena. Byl z toho dilematu všecek tumpachový a uchyloval se k láhvi stále častěji; nesouhlasil jsem s tím a odsuzoval jsem jeho slabošství co nejostřeji, ale když tentokrát vytáhl z příborníku láhev pravé anglické brandy, kterou jsme tam chovali pro případ, že by se někomu z nás dvou udělalo nevolno, a když naplniv dvě číšky mě vyzval, abychom si připili na vítězství československé armády, jejímž jsem statečným příslušníkem, vyhověl jsem mu rád; bylo mi vskutku nevolno, takže brandy takto měla dojít svého zamýšleného určení.

Připili jsme na vítězství našich zbraní a naší svaté věci připili jsme ještě na zdraví naší drahé, milované vlasti, a potom v optimismu, jejž nám propůjčil žár skvostného nápitku, počali jsme se vzájemně ujišťovat, že válka nebude dlouhá, neboť Hitler se poleká naší odhodlanosti, právě tak jako se jí polekal prve v květnu; ale pro všechny případy mám prý hledět, abych byl vyreklamován od vojska jako nepostradatelný a vrátil se do civilu, k čemuž by mi prý mohl dopomoci můj nastávající tchán, pan president Hejtum.

Brandy byla tak opojně řízná, že jsem v té chvíli opravdu věřil tomu, že pan president Hejtum je můj nastávající tchán, třebaže jsem s ním dobře už půl roku nemluvil a třebaže se mi dosud nepodařilo jeho dceru spatřit třeba jen mžikem oka a přesvědčit se o tom, zda vskutku je taková, jak se o ní povídá, hubená jako lunt a nosatá a bůhvíco ještě. Za tohoto rozhovoru, při němž jsme se hojně dojímali a vysmívali se Hitlerovi a prozpěvovali písně, v nichž se tvrdilo, že Prahu nedáme a radši ji zbouráme, nebo v nichž se připomínaly nálady minulé války, jako když mluvčí písně mašíroval ke hranici a měl bílý kvítek za čepicí, doba pokročila valně přes půlnoc; když pak láhev byla dopita, otec mě objal a mokře poceloval a udělil mi poslední rady, abych na sebe dával pozor a nikam se zbytečně nehlásil a nedělal blbosti, a podobně.

Odešel pak do svého pokoje snít klidný spánek civilisty, který s oprávněnou důvěrou čeká, že za něho budou bojovat jiní, kdežto já jsem se navrátil k svému odřenému kufříku, abych se přidal k těm, již výzvy vlády uposlechli už před řadou hodin.

Když jsem přitom spatřil své pohodlné, čisté lože, které mně zvečera svýma zlatýma, pečlivýma rukama rozestlala paní Brávníková, spadl ze mne všechen optimismus a já jsem si pomyslil, že v této posteli možná dlouho nespočinu, neboť budu strádat někde v zákopech nebo v bunkru, ba dost možná nespočinu v ní nikdy více, neboť kdo ví, není-li už ulita kulka určená k tomu, aby zastavila tep mého mladého srdce. Rozteskněn touto myšlenkou, usedl jsem na okraj postele a opatrně se dotýkal tváří peřiny, abych naposled, ach, naposled zakusil její hladkou, chladivou měkkost, jíž jsem si až dosud nedovedl jaksepatří vážiti; a sotva jsem tak učinil, tvrdě jsem usnul a spal jsem jako zabitý až do bílého rána.

Když jsem se probudil a když pohled na připravený kufřík mě přesvědčil o tom, že se mi o mobilizaci jen nezdálo, mou první myšlenkou bylo: To je konec. V koupelně, do níž jsem vtrhl, můj otec se právě holil, a když mě uviděl, připadl na touž myšlenku jako já, neboť zvolal:

– Ježíšmarjá, co tu ještě děláš, jak to, že čučíš doma, ty blbče, prokristapána, vždyť tě zastřelej!

Ale zatímco jsem se v horečném spěchu oblékal, mé myšlenky se počaly srovnávat a uklidňovat. Což někdo mohl předvídat, že bude vyhlášena mobilizace? uvažoval jsem. Co když jsem měl chřipku a ležel doma v posteli, takže zpráva o mobilizaci pronikla k mému sluchu teprve nyní, ráno? A vskutku, když jsem se svým kufříkem vyběhl do ulice, nezdálo se, že by se někdo za mnou ohlížel s úžasem a pohrdáním, proč rukuji tak pozdě, když všichni muži už nastoupili. Také v tramvaji konduktér, spatřiv můj kufřík, usmál se jako jezule a odmítnuv korunu dvacet, kterou jsem mu podával, pravil:

– Vojáčky teď vozíme zadarmo, vojáčku.

Nicméně schoulil jsem se do kouta, vyhrazeného pro tělesně vadné, a předstíral jsem, že klímám, aby se zdálo, že přijíždím zdaleka, třeba z Užhorodu, a že jsem protloukl noc v přeplněném vlaku.

A pak se začalo ukazovat a krutě projevovat, jakou jsem měl včera pravdu, že jsem si zachoval jasnou hlavu a odmítl se dát strhnout všeobecným vlasteneckým třeštěním.

Když jsem kráčel uličkou Na Mičánce, jež se táhne po délce kasáren Roháče z Dubé, zastavila mě vojenská hlídka. Velitele této hlídky jsem znal, neboť jsem s ním byl před lety na podzimních manévrech.

– Co tu děláš, ty vole? zeptal se mne.

– To je ale blbá otázka, odpověděl jsem.

Ale zanedlouho jsem shledal, že ta otázka nebyla tak blbá a že byla zcela případná.

Veliký kasárenský dvůr byl do posledního místečka vyplněn civilisty s kufříky, kteří tu čekali už řadu hodin, někteří od včerejšího večera, až se jich někdo ujme a něco s nimi podnikne, ale nikdo se jich neujímal, aniž kdo s nimi co podnikal. Zatímco já jsem v noci blaženě spal, zmožen anglickou brandy, oni tu postávali a posedávali na kufřících a válečnické nadšení se jim pomalu vypařovalo z chladnoucích hlav. To, co se tu dělo, to nebyla blesková mobilizace, nýbrž ouřadování a sabotáž, což v tomto případě znamenalo jedno a totéž. Očekával jsem, jako všichni zprvu očekávali, že po mém příchodu mi bude do rukou bleskurychle vtisknuta zbraň, ale namísto toho jsem byl nucen se postavit do fronty před stolkem, u něhož dva staří mazáci s frajersky nasazenými vycházkovými čapkami s červeným lemováním zapisovali nově příchozí do zvláštních archů nebo snad knih, už se nepamatuji do čeho, a v této frontě jsem probil velkou část dopoledne. Potom jsem se postavil do fronty pro menáž, a po menáži mi bylo se postavit do fronty před marodkou, a tam jsem čekal do večera na to, aby se mne sanitní poddůstojník otázal, cítím-li se zdráv; mou odpověď, že se cítím zdráv, pečlivě zaznamenal do kartotéčního lístku, jejž pracně vyhledal v jednom ze šuplíků, jimiž byl obložen.

Byl už unaven a otráven opakováním věty „já jsem si to nevymyslil“ na neustále opakovanou otázku, proč postupuje takto složitě a blbě a proč se ptá každého zvlášť, když by přece stačilo vyzvat hromadně všechny přítomné, aby se přihlásili ti, již se cítí nemocni, a odvést je na prohlídku. Vskutku nevymyslil si to a byl jen kolečkem jedné jediné obrovité všivárny. Nefungovalo nic, nikdo nevěděl, kam pro mundúr, kam pro zbraně; nebylo kde se ubytovat, protože větší část aktivně sloužícího pluku dosud neopustila kasárna. První noc svého mobilizačního nasazení, stále ještě v civilních šatech, jsem strávil vsedě na kufříku někde na chodbě, vedle záchodů. Davem zklamaných a otrávených válečníků prolétla jiskra naděje a kratičkého recidivního nadšení, když nazítří konečně první čerstvě ošacená a ozbrojená jednotka záložníků, strašlivě naditá telata na zádech, vypochodovala z brány a vydala se do šíra, na obranu vlasti. Žel ukázalo se později, že tito vojíni nedospěli ani za obvod Prahy, neboť byli obuti do nových bagančat, které jim po několika kilometrech chůze zmrzačily nohy, takže zchromli a poroučeli se jeden po druhém.

Po několika dnech zničujícího flákání a polehávání na slámě jsme se konečně dočetli v novinách, že bojovat se nebude, protože československá vláda se podrobila diktátu velmocí, sjednanému v Mnichově, že musíme vydat Hitlerovi pohraniční kraje, obydlené Němci, a neučiníme-li to, zakročí proti nám nejen Hitler, ale i Francie.

Bylo kupodivu, že kluci, ještě před týdnem tak nadšení a bojovní, přijali tuto zprávu klidně a apaticky. Pochopili, že nejsme žádní Benátčané, kterým je dovoleno hájit svou svobodu a čest. Chodili po ulicích jako mátohy, opíjeli se a dělali cynické vtipy. Když mne, už oblečeného do uniformy, potkávali, nikoho nenapadlo, aby vzdal čest mým třem cvočkům a stříbrným prýmkům čekatele důstojnické hodnosti. Ne snad že by znevažovali mou šarži nebo mé odznaky inteligence – pohrdali celou armádou, jež nešla bojovat, když bylo zle, odmítali se podrobovat jejím reglementům, a proto mě neviděli a nezdravili.

Bylo ticho. Zatímco Hitlerovy armády vstupovaly na naše pohraniční území, lidé počali odlepovat z oken pruhy papíru, které je měly chránit před bombardováním, a nadávali, že si pro nic za nic zasvinili sklo. Tramvajáci nás přestali vozit zadarmo. Pamatuji-li se správně, v týdeníku Přítomnost otiskli obrázek košatého dubu s utěšivou poznámkou, že žádný strom neroste do nebe, což se patrně vztahovalo na Hitlera, a český překlad Kiplingovy básně Když, vyzývající k mužnému snášení ústrků a křivd.

Mohl jsem věru být hrdý na svou prozíravost, na svůj rozum, na svůj rozhled. Já jsem to věděl, já jsem si to myslel hned, že z toho všeho nic nebude. Pokusili jsme se hrát si na rytíře, ale byli jsme zavčas vykázáni do patřičných mezí a dostali jsme přes držku: tak je tomu, taková je pravda bez veškerých frází a floskulí. Navenek jsem ovšem zachovával vážnou tvář zhrzeného a poplvaného, k čemuž jsem měl plné právo, protože jsem vskutku byl zhrzen a poplván. Co je komu do toho a co záleží na tom, s jakými pocity jsem přivítal mobilizaci, zda jsem byl nadšen nebo skeptický? Nastoupil jsem, splnil jsem svou povinnost občana a četaře aspiranta, a měl jsem teď plné právo k tomu, abych se cítil zneužit a ponížen. Ovšem tento pocit zneužití a ponížení mě nyní sbližoval s ostatními zneužitými a poníženými vojíny, takže jsem splynul s kolektivem zklamané armády a konečně jsem se stal jedním z nich, a bylo mi přitom dobře.

Mapa okudlaného Československa, kterou počali otiskovat v novinách, byla vskutku zdrcující; ale což, myslil jsem si, to, co nám zbylo, je opravdu naše, neboť velmoci nám garantovaly nedotknutelnost našich nových hranic, a zaplať bůh bude klid!

Ještě ve vojenském mundúru jsem dohonil to, oč jsem přišel v den mobilizace, a navštívil své milé přítelkyně ve vinárně U Toreadora, svou Dodo, Fifi, Nanu a Zuzu. I ony se už vyléčily ze svého vlasteneckého bláznění a vinárna opět došla svého přirozeného určení. Večer, jejž jsem u nich strávil, byl velmi příjemný.

V první polovině října byla nařízena demobilizace, a já jsem se vrátil k své práci v záložně. Pan president správní rady mě tentokrát nepřivítal a ruku mi nestiskl.

2

Jak to správně a s trefnou stručností vyjádřila paní Smolová: šly věci, šly věci, a byly to věci tak nové a složité, že člověku z toho přecházela hlava. Změnily se nejen hranice republiky, ale změnili se také lidé žijící v těchto hranicích, a třebaže se v novinách neustále mluvilo o nastávajících dobách radostného sjednocení celého národa a o potlačení dřívějších řevnivostí, mezi lidmi a skupinami lidí vyvstávaly nenávisti, o jejichž možnosti jsme dříve neměli ani tušení.

Považoval jsem za nejrozumnější, budu-li se řídit tím, co píše náš stranický tisk, totiž tisk katolické, tak řečené lidové strany. Význam této strany, jak se mi jevilo, po mnichovských událostech velmi poklesl, protože vítr z plachet jí sebrala strana agrární. Třebaže naším předsedou byl vysoký církevní hodnostář s titulem monsignora a jeho zástupcem byl rovněž monsignore, nedovedli jsme držet krok se sesterskou katolickou stranou na Slovensku, která přes to, že v jejím čele stál prostý páter, strhla na sebe v poslední době všechnu moc; v našem hlavním orgánu, Lidových listech, jejž jsem denně pozorně čítal, abych neztratil orientaci, bylo na tyto úspěchy slovenské katolické strany co chvíli žárlivě poukazováno. Protože mé náboženské horlení už dávno polevilo, byl bych mohl snadno a bez výčitek svědomí řady lidovců opustiti, ale nemohl a nechtěl jsem to učinit, protože pan president Hejtum zůstal lidovcům věren, a já jsem si ve své lásce k němu myslil, že co je dobré pro pana presidenta Hejtuma, musí být dobré i pro mne, Karla Humbla, a namlouval jsem si, že takto nejsnáze najdu opět sám sebe a nejbezpečněji propluji po rozbouřeném moři.

Jak šeredně jsem se zmýlil, o tom svědčí tragická příhoda, kterou teď musím vyprávět.

Po dlouhé době odcizení, kdy jsem věru už nevěděl, jak se s ním znovu sblížit, neboť do kostela přestal chodit dříve než já, potkal mě pan president Hejtum zase jednou na chodbě našeho ústavu, a když jsem uctivě přistoupil ke stěně, abych mu ponechal průchod co nejvolnější, on se u mne zastavil na chvilenku a vlídně mě oslovil řka:

– Přijdete dnes večer na schůzi?

– Zajisté, že přijdu, pane presidente, odvětil jsem opět blažen, prostoupen růžovými nadějemi do budoucna.

– Tak se tam uvidíme, pravil.

– Bude mi nesmírnou ctí, pane presidente, řekl jsem zalykaje se, zatímco on už odcházel, schýlen pod vahou svých starostí, svých vědomostí, své odpovědnosti, svého věku, svého otcovství.

Šlo o velikou schůzi naší strany, jež se měla odbývat od osmé hodiny večerní ve Velkém sále Reprezentačního domu. Čekal jsem od půl osmé před vchodem, abych nezmeškal příchod pana presidenta a abych se dostal do jeho blízkosti. Přišel ve společnosti dvou starších, elegantních pánů, což mě zklamalo, protože jsem mohl předpokládat, že po schůzi odejde rovněž v jejich společnosti a mně se pak nedostane příležitosti, abych se k němu na ulici přidružil a doprovodil ho k jeho domovu. Potěšilo mě však, že když mě spatřil, přátelsky mi pokynul – tak přátelsky, že jsem se, bláhovec, už viděl v přijímacím pokoji jeho přepychové vily v Italské ulici, jak popíjím čaj s rumem a dvořím se jeho škaredé dcerunce. Teď, nebo nikdy, řekl jsem si, teď musím s konečnou platností dovršit všechnu svou námahu a sklidit ovoce svého sebeobětování a dlouholetého nadbíhání panu presidentovi, v poslední době tolik neúspěšného, teď musím rozhodným a energickým činem přemoci nepřízeň těchto nejistých časů. Protože se mi dnes asi nedostane příležitosti k tomu, abych s ním hovořil soukromě, promluvím k němu veřejně, v rámci schůze.

Za tímto účelem jsem napsal své jméno na jeden z lístečků, připravených pro ty řadové členy, kteří se na schůzi chtěli dát slyšet; jako předmět svého zamýšleného projevu jsem udal neutrální téma O některých aspektech našeho současného života. Lístek jsem odevzdal pořadateli s páskou na rukávu a posadil se pak strategicky tak, aby mě pan president neustále viděl a nezapomněl na mou přítomnost, ale nikoliv v jeho bezprostřední blízkosti, což by mohl shledat neslušně vtíravým. Tak jsem to dělával v kostele svatého Jindřicha, dokud on tam chodíval, a tak jsem to učinil i teď.

Veliká schůze začala.

Protože jsem na této schůzi, jak naznačeno, seděl pouze proto, že tu byl přítomen pan president Hejtum, jest pochopitelné, že jsem se nezajímal o referáty, jež zde byly pronášeny, a pouze jsem si sumíroval v hlavě svou řeč, k níž jsem se písemně přihlásil a jíž jsem chtěl pana presidenta uchvátit tak, aby mi stiskl ruku a řekl: Ty a nikdo jiný budeš manželem mé nejmladší dcery.

Byl to veliký a nesnadný úkol, jehož jsem se tu podjal, tak veliký a nesnadný, že mi z toho chladly nohy a žaludek se mi obracel. O čem budu mluvit? Vnímal jsem pouze okrajem svého úzkostného vědomí, že referenti ztrácejí spousty slov na témata omšelá a otřelá, jako že do nového života svého nového státu musíme vejít bez starých chyb, nebo že míti menší stát neznamená být menším národem, naopak; všude je prý cítit svěží, někdy prudký dech nového života našeho lidu, který po bolestné operaci, jíž byl podroben, se rozpřahuje do své světlé budoucnosti omlazen a posílen, a tak dále a tak dále. Pozoroval jsem, že panu presidentovi se tyto fráze nelíbí, neboť na jeho tváři se zračila únava a nechuť; bodejť, myslil jsem si, takovému národohospodáři budete, pitomci, vykládat něco o tom, že ztráta našich nejbohatších krajů znamená pro náš národ omlazení a posílení. Ale co já, co já? Rozhodl jsem se, že nejlépe bude, když pozvednu svůj hlas proti komunistům, přičemž mohu připomenout zahanbeným přítomným to, na co zřejmě zapomněli, že jsme strana katolická, strana věřících příslušníků církve, zbožných sester a bratří v Kristu. To je téma vážné a ušlechtilé, v němž nemohu narazit, a jímž naopak panu presidentovi ozřejmím neúchylnost a neotřesitelnost svých zásad.

A má hlava ihned začala pracovat:

– Shledávám vskutku žalostným, řeknu, – že mezi projevy vedoucích mužů tohoto státu v poslední době neslyším zaznívat slova odsudku a odporu proti lidem, kteří tvrdí, že náboženství je opiem lidu, a kteří popírají existenci Boha, nesmrtelné duše a života posmrtného. Víte zajisté, bratři a sestry, koho tím míním: komunisty tím míním, kteří vyhlásili nelítostný boj proti všemu svatému, krásnému a ušlechtilému, co činí lidský život důstojným a lepším, kteří se zdraví ne žehnáním, ale pěstmi, a neuznávají nic než hrubou, bezduchou hmotu, stvořenou nikoli Bohem, ale vzniklou z ničeho a zmítanou slepou souhrou protikladů, tak řečenou dialektikou. Oni rozvrátili tento stát, takže v tragických dnech, kdy se rozhodovalo o našich budoucích osudech, naše republika nebyla schopna odporu: dobře tak, neboť tehdy Bůh, pobouřen naší shovívavostí k bolševikům, od nás odvrátil svou tvář a nechal na nás padnout stín svého svatého hněvu. Bylo-li tomu tak, dobře tak, neboť On je nejvýš spravedlivý a dobře ví, proč koho odměňuje a proč koho tresce. Ale tím pádnější máme nyní důvod k tomu, abychom napravili to, co jsme pokazili, a vytáhli do boje proti bezbožnému bolševickému moru.

Takto a podobně jsem si komponoval svou řeč, která měla rozhodnout o mých dalších osudech. Byla to řeč dobrá a působivá; žel neměla být nikdy vyslovena, správněji neměla být vyslovena mými ústy, neboť když jsem byl v nejlepším přemýšlení, k svému zděšení jsem zaslechl od řečnického pultu:

– Je vskutku skličující, že mezi projevy vedoucích mužů tohoto státu v poslední době nikdy není slyšet slova odsudku proti komunistům, lidem, kteří se zdraví pěstmi, kteří prohlašují, že náboženství je opium lidu. Oni vytáhli do boje proti pojmu Boha a postulátu nesmrtelné duše, oni popírají všechno krásné, ušlechtilé a vpravdě lidské, co činí život důstojným.

Tak, a teď jsem v prdeli, řekl jsem si, a na čele mi vyvstal chladný pot. Co teď, co si vymyslím, když mi ten hejhula u mikrofonu sebral od huby má připravená slova? Přepadla mě panika; užuž jsem se hotovil prchnout nebo schovat se na záchodě, ale vtom nábožný diskutér u mikrofonu skončil a předseda schůze dal zaznít svému hlasu řka:

– Dále se přihlásil bratr Karel Humbl. Promluví na námět O některých aspektech našeho současného života.

I ve svém zmatku jsem dobře zpozoroval, že pan president Hejtum ke mně otáčí svou vzdělanou, ušlechtilou tvář a hledí na mne s uznáním a důvěrou. A já, puzen silou jeho zraku, jsem vstal a poslušně jako loutka vedená na špagátku jsem přešel k řečnickému pulpitu a v hlavě jsem cítil bezměrné, bezbřehé prázdno.

– Teda, aspekty, začal jsem, a můj vlastní hlas, zesílený tlampači, na mne duněl a valil se ke mně zpátky jako kompaktní slizká hmota ze všech koutů Velikého sálu.

– Ano, aspekty, bratři a sestry. Aspektů je mnoho, ale o některých tu už bylo promluveno, a já vás nechci zdržovat a nechci vás unavovat, ani vás nechci… zkrátka nebudu je opakovat, ty aspekty. – Zatímco jsem takto blábolil, bleskla mi hlavou vzpomínka na mé dobrodružství v Brémách, a naráz jsem pocítil pevnou půdu pod nohama. – Ale o jednom z těchto aspektů se zde dosud nemluvilo, totiž o aspektu ulic našeho hlavního města. Praha pořád ještě vypadá jako Paříž nebo Londýn, a to my nechceme, my chceme, aby to byla naše slovanská, naše česká Praha, tak abychom se v ní cítili zase jednou doma. A proto pryč se všemi těmi Chic parisien a Chapeaux, jež hyzdí vzhled naší krásné stověžaté matičky! Když jsem v roce dvacátém devátém byl v Německu, nebyl Hitler ještě dávno u moci, a přece tam už tenkrát energicky začali s odstraňováním cizojazyčných nápisů. Na co čekáme my? Ať chceme nebo nechceme, naše situace je dnes taková, že si musíme všímat zásad Hitlerovy třetí říše a nesmíme se tvářit, jako by se nic nebylo stalo. Rovněž pití vína cizích značek bychom se měli vyvarovat: což nemáme své světoznámé plzeňské pivo? A proč jíst všelijaké uherské salámy, když naše domácí uzeniny jsou tak chutné, proč kupovat švýcarské, holandské a já nevím jaké sýry, když máme své výtečné, řízné olomoucké tvarůžky, které tak báječně šmakují k tomu našemu pivečku?

Sakra, to je slabé, pomyslil jsem si, zatímco jsem takto hovořil. Připadalo mi, že výraz znechucení, jejž jsem prve uznamenal na páně presidentově tváři, nejen nezmizel, zaplašen spádem a zajímavostí mých vývodů, ale naopak se ještě prohloubil. Proto jsem se rozhodl, že přejdu na závažnější problémy.

– A pak ještě něco, o čem se tu dosud nemluvilo, bratři sestry. Připomínám předem, že my Češi jsme nikdy nebyli rasovými fanatiky, vždycky jsme byli v rasových otázkách mírní a snášenliví. Jistě nikdo z nás nechce, aby naši židovští občané byli pronásledováni nebo hubeni. Jenže co je moc, to je moc, bratři sestry. Oni se v naší vlasti usadili jako smetana na sebraném mléce anebo, chcete-li, jako vši v kožichu.

Odmlčel jsem se na chvilečku, očekávaje, že v sále zazní zašumění smíchu, vzbuzené mými žertovnými příměry, ale neozvalo se nic, a obecenstvo zůstalo tupé, netečné, ne-li nepřátelské.

– S tím by se mělo něco podniknout, bratři a sestry. Jen se rozhlédněte, mezi nezaměstnanými nenajdete jediného žida, ale je jich plno mezi bankéři, obchodníky, advokáty, fabrikanty, lékaři, filmaři, a i v těchto oborech zaujímají výhodnější místa než naši lidé. To nelze trpět. Žádné koncentráky, to by odporovalo našim národním tradicím, žádné deportace, ale revizi, to ano. Musíme provést přísnou a důkladnou revizi míst ve všech povoláních, aby se dostali kupředu především křesťané. Tohle musí židé pochopit ve vlastním zájmu.

Dovolil jsem si takto promluvit, protože to bylo v linii naší lidové strany. Ne pronásledování židů, ale revize – tak znělo heslo dne a v tomto rozumu se o židovské otázce psalo v klerikálních novinách. Při ukázněnosti své povahy jsem si tehdy ani nedovedl představit, že by někdo mohl být členem strany, aniž souhlasil se všemi zásadami starými i nově přijatými. Mluvil jsem tedy, jak jsem mluvil, a byl jsem přesvědčen, že dobře činím. Chtěl jsem ještě pokračovat asi v ten smysl, že by bylo třeba zatočit především s těmi židy, kteří k nám přivandrovali teprve v poslední době, po světové válce, ale pohled na pana presidenta zadržel proud mé řeči. Tvářil se, jako by byl spolkl švába, a co horšího, vstával a odcházel – ano, vstával a odcházel, zatímco jsem ještě mluvil, jako by se mu z mého projevu udělalo špatně.

Hlavou mi blesklo strašlivé poznání: on není antisemita, on je naopak židomil, pan president Hejtum je bílý žid! Připadalo mi, že sál s obecenstvem přede mnou se proměnil v rybník, plný leklých kaprů. Všichni měli tváře mrtvolně šedé, a oči, jež na mne upírali, byly bez lesku a bez výrazu a bez slitování.

– To je vše, co jsem chtěl poznamenat, dodal jsem, a už jsem se hnal k východu, za panem presidentem. Nevěděl jsem, co mu řeknu a jak napravím svůj přehmat. Jen to mi bylo nepochybné, že musím něco podniknout a ospravedlnit se před ním.

Pozdržel jsem se chvíli u šatny, a než jsem vyrazil z Reprezentačního domu, pan president byl už na druhé straně náměstí u Hybernského kláštera. Vrhl jsem se do víru tramvají a aut, a za ním.

– Pane presidente! zvolal jsem, když jsem ho dostihl. Obrátil ke mně svou unavenou tvář plesnivého dědka.

– Přejete si? zeptal se.

– Pane presidente, vás urazil můj projev? začal jsem úpěnlivě. – To že jste nezůstal až do konce a že jste nevyslechl pointu! Vždyť já to všechno chtěl odvolat! Chtěl jsem říct: takhle se u nás píše, tohle se denně dočítáme v novinách, ale já se stavím proti tomu, já nestrpím, aby u nás jedinému židovi byl zkřiven vlásek na hlavě, protože by to nebylo humánní a bylo by to v rozporu se zásadami našeho svatého náboženství.

Vrypů mezi obloučky jeho obočí, vyjadřujících nevoli, přibylo. Řekl:

– Prosím vás, dejte mi pokoj, vy trapný svatoušku.

Zůstal jsem stát na okraji chodníku a díval jsem se na českého lva, zdobícího vrchol průčelí Živnostenské banky. Pak jsem se dlouho procházel a měl jsem pocit, že jsem mrtev a že srdce mi přestalo tlouci. Vzpomínal jsem přitom na různé vrcholné okamžiky svého života, zejména na to, jak skvostná Nataša, hynouc láskou, mi podávala své nahé, sametové ženské paže a jak se potom se mnou odebrala do mého sturmfrei mládeneckého pokojíku; též na to jsem vzpomínal, jak jsem byl d’Artagnanem, nebo jak celá třída mne uctívala jako mučedníka a hrdinu, týraného surovým otcem. Nakonec jsem zabloudil myšlenkami ještě dále nazad, do dětských let, kdy jsem miloval svůj hranatý kamínek, svou Stázičku. Jak to tenkrát dopadlo se Stázičkou, kde je jí konec? Možná, že se nakonec přece dobrala svého přirozeného osudu. Ten, kdo mi ji odcizil, ji bezpochyby někde odhodil, když ji byl zbavil jejího gumového obložení, a je pravděpodobné, že se jí pak ujal někdo povolaný, kdo je pověřen dohledem na úpravnost a čistotu města. Pokud vím, věci sebrané na ulici se kdesi třídí, neužitečné se spalují, užitečné se spotřebují, a tak i má Stázička se nakonec přece a navzdory všemu dostala do rukou dlaždiče, který ji zasadil do některého z ornamentů na chodnících. Její barva byla světlá, byla tedy vložena do světlé části těchto ornamentů. Snad po ní denně šlapu, možná, že právě tento pěkný světlý kamínek je má Stázička, nebo tady ten, tady ten, tady ten. Je-li tomu tak, je dobře tak. Blažená Stázička. Není většího štěstí než být věcí, být věcí, být věcí, ano, být věcí, a jakožto věc být vřazen na patřičné místo.

Takto jsem chodil a meditoval dlouho.

3

Trapným svatouškem mě tedy nazval velectěný pan president Hejtum – prosím vás, řekl mi doslova, dejte mi pokoj, vy trapný svatoušku. Navzdory svému dobrému vychování a vzdělání užil těchto hrubých slov; ale možná, že jich užil právě proto, že byl tak dobře vychován a vzdělán, neboť nebýt toho, byl by se vyjádřil ještě příkřeji.

Ještě dnes, po tolika desetiletích, mě přepadá vztek a žluč se mi dere do hrdla, když si na to vzpomenu. Jak jsem si zasloužil takový odsudek, takový výraz pohrdání? Čím jsem se provinil proti příkazům mravnosti a slušnosti? Čemu jsem měl věřit, podle čeho jsem se měl řídit, a hlavně jakým právem ode mne pan president Hejtum vyžadoval, abych se choval jinak, než jak se chovali všichni, a abych si počínal jinak, než jak si počínala naše vláda, náš tisk, naše vedoucí politické strany, naši spojenci, naše armáda, můj otec? Jakých příkladů jsem měl následovat, abych si vysloužil pochvalu a uznání svého nejvyššího představeného? Příkladu presidenta republiky Edvarda Beneše, který v kritickém okamžiku práskl do bot a ztratil se z parády, přičemž neopomněl vyvézt z naší země zlatý poklad Československé republiky včetně zubní zlaté korunky, kterou můj dobrý otec před mnoha lety onomu zlatému pokladu věnoval? Jakým ideám jsem měl zůstat věrný? Snad ideám zesnulého presidenta Masaryka? Pamatuji se jasně, jak po jeho smrti v roce třicátém sedmém noviny plných čtrnáct dní a snad i déle vycházely v černém orámování a bez konce a do omrzení přinášely srdceryvné články o katastrofě, jíž jsme byli postiženi odchodem tohoto největšího syna českého lidu, Osvoboditele, tatíčka, zosobnitele demokratických tradic našeho národa, největšího myslitele, státníka, zachránce a budovatele státu, ideálního Čecha a tak dále a tak dále, bez konce a do omrzení, až se nám samo jméno zesnulého tenkrát zprotivilo; a hle, půldruhého roku po této události tytéž noviny a možná titíž novináři počali památku Masarykovu zatracovat a prohlašovat o něm, že nás zaprodal jednak bolševikům, jednak západním plutokratům a židům, a že tedy on to byl, kdo zavinil neštěstí, jež na nás dolehlo. Jenže, jak známo, toto neštěstí podle tvrzení týchž novinářů přes noc přestalo být neštěstím a stalo se omlazující operací, den Mnichova dnem svítání a nástupu do lepší, světlejší budoucnosti. Kolik jsem zažil takových svítání a nástupů do lepší budoucnosti! Od samého dětství jsem toužil po tom, abych byl veden a řízen ideou, přijímanou množstvím; kde byla taková idea, kde jsem ji měl hledat jinde než tam, kde se mi oficielně nabízela? V těch dobách jsem nenašel příležitost k tomu, abych se setkal a sblížil s komunisty, kteří zavrhovali všechno, co nevzešlo z jejich iniciativy, a neuznávali nikoho, kdo nebyl z jejich řad, ať to byl Masaryk nebo Hitler, Churchill nebo Beneš, a mohli si tedy dovolit luxus stálosti a věrnosti cílům jednou stanoveným; já však jsem se z nedostatku jiné možnosti přichýlil k Bohu, a veden vaším příkladem, pane presidente Hejtume, jsem se opět od něho odchýlil, a nevěda jak dál, jsem se přizpůsobil novým poměrům. Učinil jsem to, protože mi nebylo dovoleno bojovat za svobodu a celistvost našeho státu a že jsem marně a pro nic za nic oblékl vojenský šat, touže položit život za svou i vaši vlast; a vy, který jste si hověl ve své teplé kanceláři, zatímco já jsem v kasárnách hnil na slámě, po této zkušenosti se ode mne dožadujete činů a slov, jež by byly v souladu s vaším osobním, mně neznámým pojetím cti! V tom, co jsem tenkrát pronesl na Veliké schůzi, nebyla jediná větička, jediná myšlenka, kterou bych byl měl ze sebe a již by nebylo bývalo možno najít v tisku strany, do níž jsem vstoupil, protože jejím členem jste byl i vy. Byl jsem v linii; a kdo už nechce být v linii? Byli by svatí mrzačili svá těla, kdyby to nebylo bývalo v linii církve? Zůstal jsem věrný naší straně, pane presidente, a za to se mi od vás dostane urážky a odmítnutí. Že mě jistí nezbední a individualističtí živlové někdy znevažovali pro mou přirozenou poslušnost a ukázněnost, tomu jsem přivykl už od prvních dětských let. Nové a drtivě bolestné na této zkušenosti jest to, že k individualistům mně nepřátelským jste se přidružil vy, pane presidente, do té doby můj idol a vzor, muž, kterého jsem si tolik vážil, že bych si byl přál stát se jeho zetěm.

Takto ostře a sarkasticky jsem v duchu promlouval k panu presidentu Hejtumovi, ale nebyl jsem s to tím zahlušit svůj strach z nejbližší budoucnosti. Ano, strach. Já, který jsem si před lety vzal do hlavy, že se domůžu postavení, v němž budu moci budit u svých podřízených hrůzu, jsem se nyní třásl před tím, že mi bude doručeno psaní, v němž mně pan president stručně poděkuje za mé dosavadní služby Pražskému záložnímu ústavu. Že mě pan president po našem nahoře vylíčeném nedorozumění bez milosti vyhodí, o tom jsem neměl nejmenší pochybnosti, neboť být já na jeho místě, samozřejmě bych to byl učinil – přinejmenším proto, abych se zbavil blízkosti člověka, který mě dohnal k ukvapenému výroku.

Týdny míjely, a výpověď nepřicházela, ale mé napětí nepovolovalo. V zásadě uváženo, mohlo mi být lhostejné, budu-li propuštěn či nikoliv, neboť jsem byl syn bohatého fabrikanta, ale nic naplat, já jsem tomu tatínkovu novopečenému fabrikantství nevěřil.

Ukázalo se totiž, že této situaci není rostlý a neví si s ní rady. Hudroval na židy všeobecně a na pana Picka zvlášť a naparoval se, jak s ním zatočí a zbaví továrnu jeho špinavé židovské přítomnosti a stane se samojediným pánem podniku, ale zůstávalo na slovech. Přitom pil a stával se stále nepodobnějším dřívějšímu spořádanému, bodrému panu Františku Humblovi; a já, ježto jsem znal jako nikdo jiný na světě obsah jeho malé dušičky, věděl jsem velmi dobře, že ho uvnitř užírá strach před pomstou strašné paní Smolové.

Když jsem se jednoho večera vracel domů, spatřil jsem v průjezdu našeho domu na černé tabuli, na niž se vyvěšují úřední tiskoviny a všeobecná sdělení nájemníkům, čtvrtku laciného čtverečkovaného papíru s tímto psaným textem: Kdo v tomto domě nemá rádio, může si přijít poslechnout zítřejší řeč Vůdce a Kancléře pana Adolfa Hitlera k bytu paní Hermíny Smolové, vynesu svý rádio na pavlač, aby to každý mohl slyšet! A pamatujte, že dobře vím, kdo v baráku má rádio a kdo nemá! Hermína Smolová v. r.

Byl to podivný elaborát, tak ostře poznamenaný vůní doby, až to čpělo. Toto ovšem shledávám a poznamenávám dnes, po dlouhém časovém odstupu. Ale tenkrát mi naprosto nepřipadal podivný a žádnou vůni doby jsem z něho necítil. Připadalo mi naopak samozřejmé, že paní Smolová v důsledku toho, že se plně a bez výhrady přidala k novým proudům, osobuje si právo tyranizovat lidi, kteří dosud nenásledovali jejího příkladu.

Můj otec už byl doma. I on si zřejmě povšiml veřejného sdělení své zhrzené milenky, neboť byl všecek přepadlý, a zatímco chodil po naší hlavní místnosti, sem a tam z koutu do koutu, chytal se občas za hlavu.

– Čet’s? zeptal se, upíraje na mne úpěnlivě své žalostné, vodnaté oči.

Chmurně jsem přikývl.

– Moje rádio, které jsem jí dal prezentem! naříkal tatínek. – Můj dar, který mi měla vrátit, když jsem se s ní rozešel, ale ona nejenže mi ho nevrátila, ale ještě nás s ním bude buzerovat.

To byl postřeh velmi správný a trefný, neboť my sami jsme doma rádio neměli, a patřili jsme tedy k těm, jež paní Smolová pozvala k poslechu vůdcova projevu. Nicméně chtěl jsem si zachovat svou pozici chytřejšího a uvážlivějšího, a proto jsem namítl, že nechápu, proč se tatínek rozčiluje kvůli tomu, že jedna z jeho nájemnic bude pouštět z pavlače Hitlerovu řeč, ať už k tomu účelu použije jakého chce rádiového přijímače.

To tatínka rozhněvalo.

– Nechápeš, ty vole, že osoba, která si takhle počíná, musí být ultrafašounka?

Odpověděl jsem s převahou, že to mi bylo jasné od první chvíle, kdy nás oblažila svou návštěvou, že paní Smolová se dala na Hitlerovu víru.

Tatínek si sevřel spánky dlaněmi.

– Ale pak je pravda to, co se o ní povídá, že má techtle mechtle s těmi vlajkaři! Ona mě práskne vlajkařům, na to můžu vzít jed, ona je na mne poštve, ona jim o mně napovídá, co ji jen napadne, a víš, co to je, padnout vlajkařům do spárů? Ona ví, že nejsem docela bez krejcaru, a oni mě budou dřít a dřít a budou mi pouštět žilou, až ze mě vydřou duši!

Vlajkaři, je snad nutno připomenout, byla divoce útočná skupina českých fašistů. Vydávali časopis nepokrytě denunciantského a vyděračského charakteru, a bylo také o nich známo, že mají čilé styky s německým velvyslanectvím v Praze. Tatínkovy strachy tedy nepostrádaly jistého opodstatnění, ale já jakožto dobrý syn jsem se snažil ho utěšit. Ať tatínek udělá to, o čem až dosud dovedl jen hovořit, a ať dupne panu Pickovi na břicho, ať s ním vyrazí dveře a vyběhne s ním na ulici, a bude všechno v pořádku, jeho árijský štít bude čistý, jeho čest zachráněna, a paní Smolová i se svými vlajkaři bude vůči němu bezmocná, neboť není možno nic vytýkat člověku, který se chová a jedná v duchu nových idejí. Na co tatínek čeká, čeho se bojí? Židáček pan Pick stojí mimo zákon a nedovolá se žádné pomoci. Za dnešních okolností se ho neujme žádný advokát, nezastane se ho žádný soudce a žádný úřad, všechny trumfy jsou v našich rukou; proč je sušit, proč je nevyhodit? Ať je pan Pick rád, že u nás dosud nemáme žádné koncentráky a že naše vláda neukládá židům pokuty, jak se to stalo v Německu, kde židé museli zaplatit několik miliard marek jako náhradu za škody, způsobené při posledním demolování jejich vlastních krámů a bytů. Dám ruku do ohně na to, že pan Pick má schováno v kešeni víc, než se tatínkovi podařilo uschránět a uskrblit za celý život práce v židovských službách. Nemá-li dost kuráže k tomu, aby s panem Pickem zatočil, ať se natrunčí, jako se natrunčil před svým rozchodem s paní Smolovou, a všechno půjde jako po másle. Ovšem nezmůže-li se na to a bude-li se s panem Pickem mazlit a neukáže-li mu, zač toho loket, je jeho situace zlá, protože pak nepřestane platit to, co mu vyčetla paní Smolová, že chrání majetek žida, kterému padělal bilance. Zapomněl už tatínek, jak musel před celou Pickovou mišpóche štěkat a bučet a chrochtat?

Otec se začervenal.

– Což o to, já to dělal rád, já mám rád legraci, pravil. – Já to dávám k lepšímu v naší hospodě, proč jsem to neměl dávat k lepšímu u Picků?

Přísně jsem stáhl tvář, abych dal otci najevo, že ho pro tuto nejapnou repliku odsuzuji, a tu se rozhněval.

– Jsi, mně se zdá, moc chytrej, ty blbče pitomej, a o mně si myslíš, že jsem docela padlej na hlavu, jenže ty jsi nesežral všechnu moudrost světa, a já taky vím, co dělat a jak hájit svou árijskou čest. Já mám své metody a vím, jak na to, abych panu Pickovi znepříjemnil život, i když nejsem zrovna tak hr hr, jak by se to tobě líbilo, drapnout pana Picka za flígr a vystřelit s ním na ulici. Já na to jdu pomalu a s fortelem.

Když shledal, že jsem zpozorněl, uklidnil se a chytrácky se usmívaje pokračoval polohlasem:

– Například okno. Když přijdu ráno do našeho privátu a pan Pick už tam dřepí, co udělám? Takhle zaňufám a jdu otevřít okno. Zpočátku nechápal, proč pořád ňufám a otvírám okno, ale když jsem to dělal denně, i když venku mrzlo, konečně mu dopadlo, že nechci sedět v jeho židovském smradu. On byl vždycky ve fabrice první na místě, aby si všechno pohlídal, ale ten můj fígl s oknem mu začal tolik jít na nervy, že teď už vstupuje do kanceláře až po mně. Ale není mu to nic platné, protože já každou chvíli, když tam spolu sedíme, zaňufám směrem ke stolu – takhle, jako králík – a jdu otevřít okno. A to pořád. Důslednost, chlapče, důslednost se vyplácí a nese ovoce. Já být na místě pana Picka, tak to nevydržím a uteču od toho, jenže on má tu tvrdou židovskou náturu a pořád ještě dělá, že se ho to netýká, ale já dobře vidím, že už má nervy nadranc. Co ty na to?

Co já na to? Mně se za tohoto otcova vyprávění stalo něco podivného – jako bych se na chviličku byl probudil z těžkého snu, takže se mi na krátkou dobu několika vteřin vrátil normální lidský úsudek, neovlivněný idejemi a událostmi současné doby, a tu jsem si pomyslil, jaký je to hrozný a zvrácený čas, kdy člověk se k člověku může takto chovat, a ještě je na to hrdý a chlubí se tím; a vybavil jsem si čisťounkou a pěstěnou podobu pana Picka, který se bezpochyby denně koupal a převlékal se, kdežto můj otec po svém rozchodu s paní Smolovou přestal o sebe dbát, a nebýt dohledu paní Brávníkové, byl by se utopil v špíně. Pocítil jsem také, že to všechno je tak úžasně smutné, že u nás už snad nikdy nebude veselo. Ale toto prozření trvalo jen maličko, a já jsem se opět vhroužil do prostředí zfašizované a zmrzačené Československé republiky z roku devatenáctistého třicátého osmého, takže jediné, co jsem svému otci dovedl odpovědět, bylo to, že jeho počínání sice je správné, ale zdá se mi pomalé a na dlouhé lokty.

Potom jsem se počal strojit k sobotní návštěvě biografu a svých veselých, levných přítelek ve vinárně U Toreadora.

4

Nemýlí-li mě paměť, Hitlerova nedělní řeč byla stanovena na třetí hodinu odpolední a měla být vysílána i pražskou stanicí. Toho dne mrzlo, ale nebe bylo čisté a sluníčko svítilo. Paní Smolová, jak jsme s otcem viděli ze zavřeného okna chodby, svírající s její pavlačí pravý úhel, vynesla už čtvrt hodiny před třetí ze svého bytu tatínkův dar, laciné rádio značky Soprán, a připravila je na připravený malý proutěný stolek. Myslil jsem si, jaká by to byla legrace, kdyby se ukázalo, že šňůra aparátu nedosáhne k nejbližší elektrické zásuvce, ale šňůra byla buď sdostatek dlouhá, buď nastavená, takže stačila, a paní Smolová, ač ženská, s úspěchem přijímač zapojila a dala zaznít řízným vojenským písničkám, jež vůdcovu projevu vhodně předcházely.

Měla na sobě krátký hnědý kožíšek a na hlavě černou sametovou čapku, jež výhodně zdůrazňovala zlatitou barvu jejích vlasů, a já, když jsem ji pozoroval, jak stojí, opřena kyprým bokem o zábradlí pavlače, paže složené na prsou, a bystře hledí modrýma očima do okolních oken, pomyslil jsem si, jaká to je škoda, že ženská tak chutná a půvabná, statná a křtaltovná, jež i při svých letech by strčila do kapsy všechny mé přítelkyně od Toreadora, Dodo i s Fifi a Zuzou a Nanou dohromady, se dala na politiku.

Tatínek, zachumlaný do svého starého zimníku, klobouk stažený až k očím, zašeptal:

– Otevřeme okno?

– Ovšemže otevřeme, já to chci slyšet, když sami rádio nevlastníme, odpověděl jsem s obvyklou převahou.

Otevřel jsem, a paní Smolová, jež citlivým sluchem uznamenala vrznutí pantů, otočila ke mně hlavu a hezky se na mne usmála.

– Ona se na tebe usmála, zašeptal otec, který stál v stínu, přihrben u protilehlé stěny chodby.

Pokrčil jsem rameny, jako by mi na úsměvu jakési paní Smolové nezáleželo, a vyklonil jsem se z okna. Tatínek, rudý v tváři, se ke mně přišoural a postavil se k mému boku tak, aby ho bylo vidět, a současně aby ho nebylo vidět.

Potom se z rádia ozvaly intrády a jásotný řev zástupů, a Hitlerova řeč začala. Paní Smolová přitom zaujala postoj, který jsem u ní znal z nedávné její návštěvy v našem příbytku, prsa ven, bradu vzhůru, jako by jí tíže jejích pletenců stahovala hlavu nazad, a světlá pleť její tváře počala růžovět a růžověla a růžověla až do ruda. Oči měla přivřené a ústa se jí chvěla jako při tělesné rozkoši.

– Der deutsche mönge mende embefüde Interessen, burácel Hitler, – takto aspoň jsem vnímal jeho slova, zkomolená špatnou reprodukcí aparátu Soprán a akustikou pavlače a dvorku, – stattfinde mochn Erfahrungsberdeschwürücksitterbelö, Einstellung fü gü pück mück viele Generationen.

Aparát Soprán se zachvěl výbuchem desítek tisíců hrdel, vykřikujících podivné, nic neznamenající a přece, jak se zdálo, nesmírně významné slůvko: Heil! Heil!

Též paní Smolová otevřela ústa dokořán, zdvihla pravici a dala zaznít svému ostrému ženskému hlasu:

– Heil! Heil!

– Ona hajluje, ta svině, zašeptal otec zděšen.

– Proč ne? řekl jsem.

Pomyslil jsem si, že tatínek věru není a není s to se zbavit starých předsudků; jak potom mohu doufat, že se odhodlá zakroutit krk panu Pickovi?

Hitler:

– Jüdische Demokratie wird ö dö grundü vermehrungsbastaschram fruchtanssewow ölliknochen der Menschen im Völkerleben Fink zu Fink, oberflächvergeweitebinsenwahrheiten was doch ö… krü… Abgeschlossenheit.

Paní Smolová:

– Heil! Heil!

Hitler:

– Der Unterschied der erwähnten entlü… sü zweckjewellörsenen Stellungvormangekmasstabergasgarantenkanapö, mindergrobumriss Tripperlazarettsfetzenorientalisch, endlichermüsfütz, das nie, nie!

Paní Smolová:

– Heil! Heil!

Hitler:

– Staatsverordneterlosesentschmögijämmerlich der Juden, dann nicht einmal bö durch die Sü ä ausgemessenweisemzunehmermelodierende nelendenverweitführen, wie nöse, Unsinn!

Paní Smolová:

– Heil! Heil! Heil!

A já, když jsem hleděl na tu ženu, v extázi přizvukující ryku davů, reprodukovanému přijímačem Soprán, jsem si pomyslil, že jsem svého času paní Smolové velmi a velmi křivdil, když jsem ji bral za osobu nízkou, hamižnou a vulgární, neboť ona je naopak má duchovní sestra. A všechno mi na jeden ráz bylo jasné, jako by mi z očí byly spadly šupiny a veškeré epizody mého minulého života nabyly společného významu a smyslu. Člověk chce být samostatnou, od ostatních lidí oddělenou bytostí a střeží a hýčká nezávislost svého já, ale současně pociťuje toto své já jako břemeno a snaží se je setřepat a zbavit se ho ať v náručí Natašině, ať v barevném šeru chrámu, ať ve společnosti přátel prodchnutých společnou ideou, ať v davu řvoucích bezejmenných, hypnotizovaných osobností svého pohlavára. Jde tu vždy o jedno a totéž, o přechodnou ztrátu vlastního já, a v této ztrátě vlastního já je kouzlo lásky a přátelství i sokolských sletů i velikých politických schůzí i fotbalových zápasů. Utopit se v množství jako věc mezi věcmi, přidat se svým hlasem ke křiku miliónů, svým názorem k názoru cizímu, svým smíchem k smíchu ostatních, přitakat a přizpůsobit se, souhlasit se souhlasícími, odporovat s odporujícími, výt s vyjícími, toť zbavit se svého obtížného profilu, nastoupit cestu od vlastního já k pramenům existence, k mohutné vlně prvotného nedílného života.

– Heil! Heil! vřískala paní Smolová, a mně se zachtělo křičet s ní a splynout s ní jako v milostné křeči.

Hitler:

– Der Vorgang der demütenden Jemini derjenigen wachsen, das Spül heldenhafttrockschössen Hohlköpfe, der Hauptgrundentehrenbüle sondern die Majorität der Feigheit!

Paní Smolová:

– Heil! Heil!

A já:

– Heil! Heil!

Začal jsem tichounce a bázlivě jako tenkrát na dětských představeních v kinu Kosmorama, kdež jsem se musil pozvolna osmělovat, než jsem se naplno přidal k jeku ostatních dětí, ale už po třech čtyřech Hitlerových větách se můj mužný hlas snoubil s ženským vřeskem paní Smolové v nádherném souzvuku. – Heil! vykřikoval jsem, heil!, zatímco můj otec mě tahal za kabát a šeptal:

– Co blbneš, ježíšmarjá?

– Heil! Heil! volal jsem a vpíjel se zrakem do modře planoucích očí paní Smolové.

Hitler:

– Emporklimmernbrauchitz der Vergangenheit der Eigenschaften der Juden verständniserrungenschaft wahr Grabvorkenntnisse, ei mü… Mittel Kriegerveteranvereine präsentiere!

– Heil! Heil! volala paní Smolová.

– Heil! Heil! volal jsem já.

A otec, bradu pohřbenou ve fialové šále, klobouk stažený, zasípal vyprahlými, speklými ústy:

– Heil! Heil!

Když řeč skončila, tatínek se beze slova schlíple odšoural do našeho příbytku, a já nevěděl, je-li tak schlíplý proto, že se osmělil hajlovat toliko tak malinko, a nikdy jsem se to nedověděl.

5

Svou duchovní sestrou tedy jsem nazval paní Smolovou v náhlém okamžiku prozření, a trvám na plném významu tohoto výrazu: i když jsem, jak naznačeno, nebyl slepý k jejím fyzickým půvabům, myslil jsem na ni povětšině pouze v kategoriích niterných a přál si sblížit se s ní myšlenkově v jedinou bytost, oddanou ideálům nové doby, například a především očistě naší země od židovských, židomilských, bolševických, jakož i masarykovsko-benešovských živlů, a sjednocení všeho lidu za cílem rasové čistoty a ryzího češství, nezkorumpovaného semitsko-internacionálními, naší národní povaze cizími vlivy. Takový byl v oné omezené a historicky přesně určitelné době můj světový názor, a já v duchu otevřenosti, kterou jsem si uložil, se k tomu přiznávám a nic se za své tehdejší poblouzení nestydím, neboť jsem tyto myšlenky netoliko hlásal a vyznával, ale také jsem věřil v jejich správnost. A je dobře známo, že upřímnost víry vše ospravedlňuje a omlouvá, i když se třeba později ukáže, že předmětem té víry bylo něco zločinného nebo šíleného.

Téže pamětihodné neděle, kdy paní Smolová vysílala z pavlače Hitlerovu řeč, navečer po setmění jsem učinil to, co přednedávnem dělával můj otec, a obléknuv se do zimníku jako k vycházce, prohlásil jsem, ač se mne tatínek na nic neptal, že jdu do biografu na barevný kreslený film Sněhurka a sedm trpaslíků, a tichounce po špičkách, kryt pláštěm noci, jsem se přišoural k příbytku paní Smolové.

Přijala mě nevlídně.

– Kdo je? otázala se za zavřenými dveřmi, když jsem lehce a opatrně zazvonil.

– A co chcete? zeptala se, když jsem jí oznámil své jméno a generační příslušenství, totiž „mladší“, to aby mě nezaměnila s mým otcem.

– Jen na slovíčko, pravil jsem, a tu teprve zarachotil v zámku klíč a dveře se otevřely.

Stále ještě stoje před prahem, začal jsem něco o úspěchu a záslužnosti jejího dnešního vysílání vůdcovy řeči.

– Ale prdlajs, vždyť to nikdo neposlouchal, odpověděla mrzutě, leč ustoupila z výplně dveří, abych mohl vkročit do jejího příbytku. Měla na sobě velmi čistý květovaný župan a na nohou hezké bačkory s bambulkami.

– Co? Já jsem nikdo? opáčil jsem čtverácky. – A můj otec je nikdo?

– Váš otec mi může být krajcvajs ukradenej. Ale jen když mladý pán přišel k rozumu.

– Ano, přišel jsem k rozumu a pochopil jsem nové myšlenky, a díky tomu přijdu o místo a budu vyhozen na dlažbu, odpověděl jsem s tichým úsměvem mužné rezignace a sebezapření.

Čekal jsem, že paní Smolová na to odpoví výbuchem sesterského zájmu nebo aspoň pohoršení, ale nic takového se nestalo.

– No ne, pravila lhostejně a převzala ode mne zimník, z něhož jsem se svlékl, aby jej pověsila, pořádná hospodyně, na dřevěné ramínko.

Já pak, když jsem byl usazen u prostého krejčířského stolu, který zabíral dobrou čtvrtinu místnosti, jal jsem se vyprávět široce a dopodrobna o svém vystoupení na Veliké schůzi lidové strany, o tom, jak jsem považoval za svou čestnou povinnost árijce a věrného občana této omlazené republiky pozdvihnout svůj hlas proti moru, který nepřestal ochromovat naše národní síly, totiž proti židům, ač jsem věděl, že mezi účastníky sedí můj nejvyšší představený, pan president Hejtum, známý semitofil anebo, jak se říká, bílý žid. Neměl jsem pochybnosti o tom, že z toho budu mít mrzutosti, ale co naplat, když se člověk dá na vojnu, musí bojovat. A opravdu, zatímco jsem mluvil z plna srdce a jak nejlépe jsem dovedl, pan president vstal a ostentativně odešel.

Tu paní Smolová zpozorněla.

– Ale, ale, řekla. – Jakže se jmenuje ten intresantní pán?

Opakoval jsem jí páně presidentovo jméno a ona si je zapsala do notýsku spolu s firemním názvem našeho ústavu.

– Ale to není všechno, řekl jsem. A pokračoval jsem, že po skončení své řeči jsem za panem presidentem odkvapil a dokročil na něho energickým dotazem, cože se mu na mém projevu nelíbilo.

– A co on na to? zeptala se paní Smolová.

– To se nedá opakovat, co mi na to řekl, odpověděl jsem.

– Jen se přede mnou nežinýrujte, já už slyšela věci, pravila paní Smolová. – A ještě uslyším.

– Řekl mi, že zakroutí krk každému, kdo proti židům špitne slůvko.

Paní Smolová se dala do smíchu a pleskla mě dvěma prstíky, ukazováčkem a prostředníkem, po tváři. Cítil jsem, že mi po tomto doteku naskočily na kůži dva červené flíčky.

– To vám nesežeru, myslíte, že jsem spadla z višně a že nevím, jak se mluví? řekla. – Já tuhle sleju trochu kafe, snad si mezitím vzpomenete, co vám řek doopravdy.

Chvíli se pak otáčela před plynovým sporákem, a já, zatímco jsem pozoroval její bystré a energické pohyby, přemýšlel jsem poněkud zaražen, jak je to těžké být otevřený a podílet se s někým o nové myšlenky, a sám si přitom nezadat.

– Tak už jste si vzpomněl, co vám řekl ten váš pan president? zeptala se paní Smolová, když mi nalévala kávu.

– Vím jen, že to bylo něco nevýslovně surového, odpověděl jsem.

– Bylo, na to paní Smolová. – Já vám teda povím, co vám doopravdy řekl, pokud vám vůbec mám věřit, že jste za ním vyběh na ulici. Vy jste za ním nevyběh, abyste na něj dokročil, jak mě tuhle valíte, vy jste za ním vyběh akorát jen, abyste se mu omluvil, a on vám řek, abyste šel do hajzlu, nebo jak už to říkají takoví nóbl páni, když chtějí říct, aby někdo šel do hajzlu. A vy jste na něj dostal vztek a teď byste ho chtěl prásknout, nic mi nepovídejte, já znám naše Papnhajmské. Ale to nevadí, ten váš pan president se mi stejně líbí a my si na něj posvítíme.

– Kdo je to, my? zeptal jsem se.

Paní Smolová si sedla vedle mne a naložila si do svého hrnečku ohřívané kávy pět kostek cukru.

– Přece vlajkaři, nepovídejte mi, že nevíte, že pracuju pro vlajkaře, pravila. – Já jsem kukátkářka.

Vlajka jakožto časopis denunciantský a vyděračský zaměstnávala množství externích donašečů ze všech vrstev národa, kterým se proto, že nakukovali do soukromí svých sousedů a jiných spoluobčanů, říkalo kukátkáři. Neshledával jsem na tom nic špatného, neboť jsem věřil tomu, že mají-li poměry v naší omlazené republice ozdravět a má-li být u nás s konečnou platností zaveden pořádek, je nutné vést v přísné patrnosti záškodnické živly, k nimž nade vši pochybnost patřil i můj šéf, pan president Hejtum.

Vzal jsem tedy prostě na vědomí, že paní Smolová je kukátkářka, a ponechávaje pana presidenta Hejtuma jeho osudu, ať se s ním stane co se stane, promluvil jsem chytře, tónem jemně smutným a ublíženým, že paní Smolová mě zřejmě podceňuje, neboť se asi domnívá, že k novým ideám, jež nyní vanou Evropou a naší omlazenou republikou jako očistný orgán, jsem se přidal teprve nyní, za pět minut dvanáct. Nepovšimla si paní Smolová, jak upřímně jsem dnes přizvukoval jejímu heil!

– Všimla jsem si, že jste otvíral hubu jako vrata od stodoly, ale aby z té huby taky bylo něco slyšet, to teda jsem neslyšela.

Byla to pravda, svědčící o její mimořádné bystrosti, a já zde musím poopravit své líčení odpoledního vysílání Hitlerovy řeči v ten smysl, že mé hajlování, jímž jsem se přidal k hajlování paní Smolové, bylo sice vroucí a procítěné, ale spíše myšlené než skutečné, a že šíře, do níž jsem otvíral ústa, neodpovídala síle hlasu, který z těch úst vycházel. Řekl jsem kdesi na jiném místě, že jednou z největších rozkoší je řvát s řvoucími; je však věru těžko řvát, když nejsi mezi řvoucími, nýbrž stojíš na chodbě sám vedle svého ustrašeného otce. Proto jsem hajloval převážně jen opticky, aby paní Smolová viděla, že hajluji, a zvukový efekt tohoto hajlování jsem tlumil tak, aby mě neslyšeli nájemníci. Doufal jsem, že paní Smolová, ohlušena rykem aparátu Soprán, jejž obsluhovala, se dá touto mou malou a omluvitelnou šalbou oklamat, ale ona, jak vidno, se nedala oklamat.

– Jste nespravedlivá, řekl jsem. – Kdyby se čistota charakteru dala posuzovat podle toho, jak silně kdo křičí, to by bylo snadné být charakterní. Já jsem člověk spíš tichý a nesmělý, ale tady v prsou chovám zlato. To říkám já, a ať si někdo troufá mně to vyvrátit. A jaký jsem dnes, takový jsem byl už před léty, a na svém smýšlení jsem nikdy nezměnil ani puntík. S ideologií fašismu a nacismu jsem se seznámil už před deseti roky, když jsem žil v Brémách, a aktivně jsem pracoval v tamní nacistické organizaci, protože už tenkrát jsem pochopil, že jediná záchrana Evropy před hlízou židovského bolševismu je v tomto skvostném učení; a že Adolf Hitler, který byl tenkrát teprve na začátku své vítězné cesty, je osobnost tak obrovsky významná, že naši potomci budou tesat do mramoru nový letopočet data jeho narození a jeho kniha Mein Kampf se stane biblí všech dalších, šťastnějších pokolení.

– Vám ale jede, pravila paní Smolová s upřímným podivem.

Není pro mne větší radosti, než když mě někdo pochválí a ocení mé duševní přednosti, zvláště když tu pochvalu vysloví někdo tak chutný a půvabný, jako byla paní Smolová. Začervenal jsem se a oči se mi zamžily.

– To nic, pravil jsem skromně.

– Jede vám, opakovala paní Smolová. – A to je v politice dobře, když člověk umí mluvit. Já umím mluvit, ale jen tak po sprostu. Abych dovedla říkat hlíza komunismu nebo tesat do mramoru, to nedovedu, a to je chyba. Protože politika je fajn, já nestojím o chlapy, mně stačí politika, člověk se při ní vydovádí a přitom zůstane slušnej.

Zatímco takto hovořila, vybírala lžičkou sedlinu ze svého hrnečku, a já snaže se využít příhodného okamžiku, položil jsem jí dlaň na kulaté koleno, které jí teple povykukovalo z polorozevřeného županu.

– Dovolte mi, abych vás zasvětil do tajů řečnického umění, pravil jsem tak vzrušen, že mi přeskakoval hlas.

Ale ona mě plácla přes ruku, až mně zdřevěnělo zápěstí, takže jsem pochopil, proč se jí můj tatínek, ač větší a silnější než já, tolik bál.

– Hele, mladej, pravila, – todle jsme si nevyjednali, myslíte, že jsem zvědavá na šmajchle každýho zpocenýho mezulána?

Svěsil jsem hlavu předstíraje, že jsem zdrcen.

– Ale já vás miluji, pravil jsem. – Jste krásná jako germánská bohyně, a okolnost, že vaše srdce bije pro stejné ideály, pro něž jsem vzplanul i já, umocňuje v mých očích váš půvab.

Má výmluvnost, žel, na ni tentokrát nezapůsobila příznivě; ještě když jsem hovořil, dala se do strašného smíchu, a pak pravila:

– Ale chlapečku, nehoň se, jak si to představuješ? Vždyť by to bylo, jako když prcek leze na vrbu! Pal domů, než mě omrzíš, a až budeš zase něco mít pro naše kukátko, tak se přival, ale jinak ne.

Vstala, aby mi podala zimník, a vystrčila mě na pavlač tak rychle, že jsem ani nestačil pořádně se obléknout a zapnout si všechny knoflíky.

Za krátký čas po této příhodě vyšel ve Vlajce článek asi tohoto znění:

Rozčilený pan president. Jeden z našich kukátkářů nás upozornil, že když klerikální strana nedávno pořádala v Reprezentačním domě Velikou členskou schůzi, jistý pan Hejtum, toho času president Pražského záložního ústavu, seděl tam jako na trní, protože se mu nelíbily nové myšlenky, které se na schůzi probíraly, a když jeden z řečníků promluvil o židovské otázce, pan president se rozhněval a uprostřed řeči odešel. Díky za informaci! Rádi věříme, že je založena na pravdě, protože pan president Hejtum je známý židomil, který za „požehnaných“ časů první republiky nikdy nevynechal ani jeden z plesů českožidovského spolku Kapper, na něž vodil své dcerunky, aby se dostaly do „dobrých“ rukou, a vskutku je jednu po druhé provdával za bohaté židáky. Židovské peníze nesmrdí!

Byl jsem rád, že v článku není uvedeno mé jméno, protože to by bylo opravdu znamenalo definitivní konec mé spolupráce s Pražským záložním ústavem; nicméně byl jsem zdrcen poznáním, jaký jsem to byl neomluvitelný hňup, když jsem tenkrát na Veliké schůzi tváří v tvář panu presidentu Hejtumovi promluvil o židovské otázce! On je tchánem dvou židovských ředitelů, a já, pouhý červ pod jeho nohou, se před ním začnu dožadovat revize vysokých postavení, obsazených židy! Ach, kdyby bylo možno obrátit čas nazad a napravit to, co bylo zpackáno! Představoval jsem si, jak znovu vcházím s panem presidentem do síně, v níž se měla odbývat naše Veliká schůze, a jak s vědoucím úsměvem odmítám přijmout jeden z těch lístků, jež u vchodu rozdávali těm, kdo mínili se zúčastnit diskuse. To tak, já a mluvit, já a pálit si prsty! Budu pouze poslouchat a dobře si budu pamatovat, co kdo říká; možná, že se mi to jednou bude hodit. A pak, v průběhu schůze, stejně jako pan president, bych přijal výraz tiché nevůle a odporu. Po skončení schůze bych se k panu presidentovi přidružil a řekl bych mu:

– Kdo by to ještě před půlrokem byl tušil, že naše národní povaha se tak rychle zkazí a že tak nakvap opustíme všechny ideály demokracie, svobody a spravedlnosti.

– Je to strašlivé, odpověděl by pan president. – A kde vidíte toho příčiny, pane Humble?

– Zoufalství, zklamání a bezmocnost, to jsou ty příčiny, odpověděl bych. – Slušní lidé, jako jste vy, pane presidente, a já, mlčí, a do popředí se tlačí kariéristé, kteří vidí, že nadešla jejich chvíle. Stydím se za to, že jsem mlčel. Měl jsem vstát a ve jménu zdravého rozumu okřiknout všechny ty laciné žvanily, kteří se nestydí tvrdit, že naše národní neštěstí bylo zaviněno Masarykem, Benešem a židy. Ale já nevstal, neokřikl je. Tlak doby je drtivý, a já jsem se bál. Stydím se a je mi hořko, pane presidente.

A on by mi podal ruku.

– Slušní lidé dnes mlčí, ale jsou tu, pane Humble; a je důležité, aby jeden o druhém věděli a aby při sobě stáli. Jen nepropadat malomyslnosti. Pravda zvítězí!

Takto jsem si vymýšlel rozmluvu, k níž by bylo mohlo dojít, kdybych se byl zachoval o něco málo opatrněji, a která by byla změnila celý další průběh mého života. Ale co naplat, nedošlo k ní, a mně nezbývalo než ubírat se dál po cestě, na níž jsem už urazil několik podstatných kroků.

Jednoho večera jsem na schodišti potkal paní Smolovou. Byla ke mně vlídná, jako by má návštěva u ní nebyla dopadla tak, jak dopadla.

– Jak se vám líbilo, jak jsme nakopli toho vašeho presidenta? zeptala se, a aniž čekala na odpověď, pokračovala: – Přivedl jste naše kluky na dobrou stopu, protože ten váš president Hejtum je opravdu náramně divný pán. Zdá se, že udržuje styky se Sdružením pro obrodu, a že ho dokonce financuje.

Otázal jsem se, co to je to Sdružení pro obrodu, a ona odpověděla, že to je spiklenecká zrádcovská organizace, která by chtěla obnovit poměry první republiky a podle všeho si dopisuje s Benešem a vůbec s ilegální československou vládou v Londýně. A zda jsem si prý nevšiml, že by za Hejtumem chodil takový starší plešatý pán se zlatými brejlemi.

V té chvíli mě ovládla chtivost pomsty, a proto jsem paní Smolové odpověděl bez váhání, že za Hejtumem vskutku nápadně často chodí takový starší plešatý pán se zlatými brejlemi.

Bylo to pravda, neboť po chodbách našeho ústavu chodilo mnoho lidí, na něž se hodil tento popis.

– Tak je to jistý, pravila paní Smolová.

– Co podniknete? zeptal jsem se.

– Zatím nic, odpověděla. – To jsou věci, na které se šlápne, teprve až přijde Hitler.

– Jak to, až přijde Hitler? podivil jsem se. – Kam má přijít?

– Přece k nám, pravila paní Smolová.

– Ale vždyť nám západní velmoci garantovaly nedotknutelnost našich nových hranic, namítl jsem.

– Západní velmoci se na nás vyflajznou, jako se na nás vyflajzly už jednou, pravila paní Smolová. – Vůdce nás zabere, to mi můžete věřit, on nás spolkne po obědě, jako že se jmenuji Smolová, ale nic si z toho nedělejte, aspoň bude konečně pokoj. Ale já už musím jít, nebo mi vyhasne v kamnech.

Byl jsem příliš dobrý syn svého národa, než abych mohl bez zachvění vzít na vědomí informaci, kterou si paní Smolová přinesla z vlajkařských kruhů, že Hitler má v úmyslu nás připravit o poslední zbytek samostatnosti. A když jsem, pohřížen v trapné myšlenky, vkročil do našeho obývacího pokoje, ve tmě, ještě než jsem se dotkl vypínače, jsem uviděl zeleně světélkující kanapátko, a na tom kanapátku pana Picka a paní Pickovou, také zeleně světélkující. On, ruce složené na oblém životě, vypadal jako přívětivý židovský Buddha, ona jako načepýřená sůvička, a oba se na mne dívali a smáli se a smáli, až jim slzy tekly po tvářích.

Tato vidina, vyvolaná bezpochyby nepříjemným stavem mé mysli, trvala jen chvíli a zmizela ihned, jakmile jsem rozsvítil, ale byla tak hrůzná a působivá, že jsem ještě dlouho potom trčel uprostřed místnosti jako praštěný, husí kůži po celém těle, a neodvažoval jsem se ani chodit ani si sednout, ba ani stát jsem si netroufal, ale protože nějakou pozici jsem přece musel zaujímat, tedy jsem stál.

Mezitím se vrátil můj otec. Byl podnapilý a zdál se rozrušený. Vytáhl z kredence láhev slivovice, a když si naléval, ruce se mu třásly tolik, že nebyl s to se trefit do kalíšku, jen ubryndával na stůl. Proto jsem mu posloužil sám, a on se na mne díval kalnýma a bezvýraznýma očima, jak plním jeho sklenku. Páchl potem a kořalkou, a byl velmi zanedbaný a nechutný.

– Oni se oddělali, řekl tak tiše, že jsem ho musil požádat, aby to řekl ještě jednou.

– Pickovi? zeptal jsem se.

– Odkud to víš?

Neřekl jsem, odkud to vím. Po pravdě nevěděl jsem to odnikud, protože halucinace, kterou člověk může mít ve tmě, za nevlídného únorového večera, neznamená pranic, i když se náhodou přiblížila skutečnosti. V říši, v Rakousku i v našem okudlaném Československu tou dobou tisíce pánů Picků a paní Pickových zmíraly sebevraždou, kdesi v blízku v dáli ten či onen pan Kohn nebo paní Kohnová, pan Abeles nebo paní Abelesová vyskakovali z oken nebo se věšeli nebo se vrhali pod vlak nebo polykali jed nebo si otvírali žíly nebo se podřezávali nebo se stříleli, takže skutečnost kterékoli z těchto dobrovolných smrtí neustále ležela na dosah ruky.

Napil jsem se slivovice a rozhodl se, že budu tvrdý, nelítostně tvrdý. Všichni ke mně byli tvrdí, a nebylo důvodů, proč bych měl být jiný.

– Pustili si plyn, řekl otec a zavzlykal.

– Ty je oplakáváš? řekl jsem s úsměvem.

Měl jsem právo se smát, protože i oni, Pickovi, se mi smáli, když se byli stali věcmi, to jest, když se byli odebrali na onen svět. Tato nepěkná myšlenka mě napadla, právě když jsem se usmíval, což svědčí o tom, že navzdory vší mé tvrdosti můj mozek v té chvíli nefungoval zcela normálně.

Můj otec nic nevěděl o příšerném pozadí mého úsměvu, a proto se rozhněval a praštil do stolu.

– Ty se směješ, ty smrade, jako bys nevěděl, kdo to zavinil!! Ano, tys to zavinil, tys mě pořád hecoval, abych Picka chytil za krágl a vyběh s ním na ulici, a teď to máš! Jestli je někdo zabil, tak jsi to byl ty, bestie jedna neslušná, nikdo jiný než ty!

– Pokud vím, tys Picka za krágl nechytil a nevyběh jsi s ním, a jen jsi před ním otvíral okno, namítl jsem.

Tatínek, který se po způsobu všech slabochů a zbabělců snažil svalit váhu svého činu na někoho jiného, se rozpaloval do většího a většího hněvu.

– Ano, otvíral jsem okno, abych aspoň něco udělal, když už nedovedu udělat to, cos mi radil. A chceš zapřít, žes mě ponoukal, abych se napil na kuráž? Tak já se napil na kuráž a pověděl jsem mu věci, milosrdný Bože, já mu pověděl věci, udělal jsem si z huby kanál a vyčetl jsem mu všechno, že ukřižoval Ježíše Krista a že míchá křesťanskou krev do macesů a že se modlí otčenáš pozpátku a že v synagóze nosí klobouk na hlavě, a že by měl nosit pejzy, aby se mu na nich mohly houpat jeho vši, což já vím, co jsem všechno nakecal? A hlavně že mě nutil k podvodům a že se mi s tou svou Rebekou smál, když jsem před ním musel bučet a mečet.

Byl jsem tvrdý a zůstával jsem tvrdý, ale nedovedl jsem se ubránit tomu, aby mi při těchto tatínkových slovech jasně a slyšitelně zacvakaly zuby, neboť tělem mi projel chlad, jako když mrazivý vítr vyrazí ve světnici okno.

Ale to byla slabost, již potlačit jsem byl povinen své sebeúctě. Potlačil jsem ji.

– Je to mrzuté a značně to komplikuje situaci, pravil jsem. – Nejde o to, že Pickovi si sáhli na život. To se dnes stává, a je jim dnes líp než těm židům, kteří k tomu nenašli odvahu. Ale malér je v tom, že nemůžeš nikde dokázat, že na tom máš zásluhu.

– Zásluhu? podivil se tatínek. – Jakou zásluhu? O jaké to mluvíš zásluze?

– Zásluhu na tom, že spáchali sebevraždu, pravil jsem. – Sebevraždu mohli spáchat tak jako tak, i kdybys nebyl před Pickem otvíral okno a i kdybys mu nebyl vyčetl, že zapéká do macesů krev křesťanských nemluvňat. Rozuměj, jde o to, aby ses zbavil ódia, že jsi Pickovi šel na ruku. Kdybys měl svědky na to, že jsi ho nejen nemínil chránit, ale že jsi ho utlačoval, že ses k němu choval surově a neurvale, žes ho posílal k čertům, zkrátka, že ses zasazoval o stoprocentní arizaci jeho majetku, bylo by to dobré. Byl někdo při tom, když jsi Pickovi nadával?

Tatínek neodpověděl a jen se na mne díval široce rozevřenýma očima, podlitýma krví.

– Ty kurvo, řekl. – Ty hanebná, nestydatá kryso. Kde se to v tobě vzalo?

– Jsi opilý, já pak na to. – Až vystřízlivíš, doufám, že se mi omluvíš.

Řekl jsem to se vší vážností a s důrazem sebejistoty, již mně propůjčila pevná víra, že má slova, jež jsem tu pronesl, byla nejen rozumná a rozšafná, ale též shodná s mravním postulátem té neuvěřitelné, dnes už bezmála nepochopitelné doby.

Psal se konec února roku tisícího devítistého třicátého devátého.

6

Když se v rámci těchto vzpomínek zamýšlím sám nad sebou a nahlížím do svého nitra, shledávám, že nejcennější předností mého charakteru je pevnost a stálost mého postoje vůči ideálům, jež jsem si kdy přisvojil a učinil je vůdčí hvězdou svého života. Ať jsem byl chlapec sedmiletý, horující pro ušatého oslavitele Penkaly, anebo jinoch usilující o jazykovou očistu města Brém, anebo mladík spalovaný láskou k Bohu, anebo dozrálý muž, zanícený pro myšlenku sjednocení své vlasti, bylo to vždy jedno a totéž, pokorná služba principům, přesahujícím rámec mého já, duchovně dobrodružná výprava za nalezením sebe samého. V tomto ohledu jsem vždy mravně převyšoval své sobecké, prospěchářské a vrtkavé vrstevníky, chameleóny, kteří střídali barvu z jednoho dne na druhý a nic se za to nestyděli.

Zajisté, i já jsem býval leckdy nucen měnit směr své plavby a pružně se přizpůsobovat výkyvům poměrů, jinými slovy: žít s dobou, ale nestalo se mi nikdy, anebo stalo se mi jen zcela výjimečně, abych dnes zatratil něco, pro co jsem se ještě včera exponoval. Například má zmíněná láska k Bohu svého času ochladla, to je pravda; ale abych se přitom otočil na podpatku, jak se to běžně dělává, a stal se z ničeho nic ateistou, toho u mne nebylo, leda mnohem později. Takový jsem já, a v tom je má hrdost, má vnitřní sláva i má tragédie, neboť ti, s nimiž jsem se stýkal za svého životního putování, mě nechápali a posuzovali mě nesprávně.

Ona lidská vrtkavost a obojetnost, s níž jsem se za svého života neustále střetával, mě možná nejvíce ohromila za průběhu událostí, jež nastaly nedlouho po zmíněné sebevraždě manželů Pickových a o nichž mi nyní přináleží vyprávěti.

Jak každý ví, informace, kterou mi dala paní Smolová, byla přesná: za dva týdny potom, co jsem s ní hovořil na schodech, vtrhly do Čech a na Moravu Hitlerovy ozbrojené divize.

Onoho zasněženého březnového dne se v našem ústavu nepracovalo a všichni jsme stáli u oken a dívali se na ozbrojené německé vozy, valící se po ulici, a na mašírující kolony vojáků v helmách a v uniformách nezvykle škaredé, šedomodré barvy. Bylo jich bez konce a bez počtu, tolik, že jeden z našich vyslovil domnění, že mají v úmyslu nás všechny na místě vyvraždit. Já jsem tento škarohlídský názor nesdílel, ale nicméně bylo mně úzko, protože jsem nevěděl, co si o této pohromě myslit a jaké stanovisko k ní zaujmout. Ostatní úředníci našeho ústavu byli stejně zmatení a vyvrácení z kořenů jako já; z nedostatku lepšího plakali a proklínali, i plakal a proklínal jsem s nimi, a zatímco jsem tak činil, čekal jsem na příchod dalších situací, jež by mě postrčily novým a správným směrem.

Nebylo mi čekati dlouho.

Den nebo dva dny po dovršení invaze a po vyhlášení protektorátu Čechy a Morava přišli si pro pana presidenta Hejtuma dva muži v kožených kabátech a odvezli ho v zamčeném policejním voze. Byl jsem tím ovšem otřesen, ale také do jisté míry potěšen, neboť jak jsem už naznačil, má dětinná láska a příchylnost k panu presidentovi jeho vinou ochladla; kromě toho jsem byl jeho zatčením zbaven nebezpečí, jež mě skličovalo, že pan president vyvodí důsledky z mého nešťastného vystoupení na Veliké schůzi a dá mi výpověď. Má ubohá vlast byla, pravda, v smrtelném nebezpečí, vydána na milost a nemilost svému úhlavnímu nepříteli, ale já sám osobně jsem opět ucítil pevnou půdu pod nohama, a bylo mi dobře; tím větší bylo pak mé překvapení, tím bolestnější můj úžas, když ústav, jemuž jsem tolik let oddaně a ze všech svých sil sloužil, se pro mne ihned po odvlečení pana presidenta proměnil v nepřátelskou cizinu. Ach, lidská malosti! Aniž jsem si zprvu uvědomoval proč a zač, mí přátelé a kolegové, kteří se ke mně až do té doby chovali srdečně a přinejmenším korektně, najednou zdrzeli, přestali mě zdravit, přestali mě brát na vědomí, přestali mě poslouchat, a nanejvýš se na mne ohlíželi přes rameno, škodolibě se usmívajíce.

Když jsem jednou v kantýně skromně svačil housku s mlékem, jistý ježatý usmolený praktikant, ubohá nicka, pitomeček, jejž jsem dříve nepovažoval za hodna svého pohledu, odvážil se v mé blízkosti hlasitě pronést tuto poznámku:

– Chudák pan president, tudle Humbl by se za něj měl jít pomodlit k svatýmu Jindřichu.

Chtěje ho zpražit, obrátil jsem se na drzého klacka s chladným dotazem, mluví-li o mně; a když přisvědčil, pravil jsem:

– Pro vás jsem pan disponent Humbl, pamatujte si to.

Odpověděl mi hlasitým říhnutím a odcházel šouraje za sebou paty, což úředníci v kantýně přítomní kvitovali idiotským smíchem.

Když jsem se pak vrátil do své kanceláře, na mém stole ležel list, popsaný hůlkovým písmem:

To je neštěstí, viď, tolik let jsi mu lez do trousnice a oni ti ho zašijou. Radím ti, abys sebral svých pět švestek a vymajznul vocaď, ty pse, než tě vykopeme a vyfackujeme.

Pochopil jsem s ustrnutím, že mí spoluzaměstnanci se přede mnou až dosud dělali hezkými pouze proto, že mě považovali za chráněnce pana presidenta, a jakmile pan president padl, neměli nic lepšího na práci než sjednotit se proti mně. Co jsem měl dělat? Běhat od jednoho k druhému a vykládat jim, že dalek toho, abych byl páně presidentovým chráněncem, jsem s ním byl tak ostře na kordy, že jeho zatčení mi do jisté značné míry svalilo kámen ze srdce? Bylo to k zoufání; mnohem více než svým osobním příkořím, jímž jsem tu byl stižen, jsem byl sklíčen poznáním, jak jsou lidé nízcí a zbabělí. Po ulicích našeho krásného hlavního města se volně procházejí nepřátelští vojáci, gestapo se zařizuje podomácku v Petschkově bankovním paláci, naše armáda se vzdává bez jediného výstřelu, na hradě českých králů vlaje hákový kříž, a přitom úředníci Pražského úvěrního ústavu šuškají a smějí se do hrstičky, plni radosti nad tím, že pan disponent Humbl podle soudu ztroskotal na mělčině. Lze se divit tomu, že jsem si uprostřed tolikeré špatnosti a sprostoty a malosti připadal jako mravní titán, ovšem jako titán raněný a otřesený, a přece hrdě vztyčený a nesmírně převyšující své trpasličí okolí?

Tento trapný a neudržitelný stav nemohl trvat dlouho, a také dlouho netrval. Neuplynul ani celý den po odvlečení pana presidenta, když jsem byl povolán do jeho kanceláře.

Tam, za páně presidentovým přepychovým, takzvaným ministerským stolem z leštěného a vykládaného mahagonu, seděl mladý člověk mně neznámý, černovlasý, drobné a ne nepříjemné tváře. Pamatuji se, že měl na sobě pomačkané civilní šaty z látky zřejmě laciné, takové, jíž se říká kopřivová, a že na klopě saka měl veliký kulatý odznak s hákovým křížem.

– To jste vy, ten Humbl? otázal se mne německy s přízvukem, který dokazoval nade vši pochybnost, že nejen po německu mluví, ale také Němec doopravdy jest. Němec jako poleno, původem asi odněkud od Labe nebo od Vesery nebo od Rýna a do naší vlasti čerstvě importovaný v průvodu Hitlerovy armády.

Přisvědčil jsem. On chvíli mlčel a prohlížel si mne, zakláněje hlavu.

– Takový Scheisskerl že byl jedna ruka s ředitelem Hejtumem?

Odpověděl jsem po pravdě, že jsem s panem Hejtumem nikdy jedna ruka nebyl.

Začal mi tykat.

– Jaké tady zaujímáš postavení?

– Jsem přednosta hypotečního oddělení, pravil jsem.

– Tak jsi to přece ty. Jak se ti to stalo, že jsi byl jmenován přednostou hypotečního oddělení?

Neznámý mladík mě zřejmě znevažoval. Proto, přemáhaje chvění nohou a bušení srdce, které mi stoupalo do hrdla, jsem zdvihl hlavu a odpověděl pevně, že své jmenování disponentem hypotečního oddělení, k němuž před léty došlo, jsem považoval za přirozený a spravedlivý důsledek své píle a svědomitosti.

– Povídali, pravil mladý muž. – Nevyprávěj mi pohádky, nebo ti dám do držky. Tady mám černé na bílém výpovědi tvých představených, že jsi blbec. Ale ty ses chodil s tím Hejtumem modlit do kostela, nebo nechodil?

Odpověděl jsem, že jsem před léty náhodou navštěvoval tentýž kostel, jejž si oblíbil i pan president Hejtum.

– Náhodou, pravil mladý muž. – To mám rád, takové náhody. A kam jsi ještě s Hejtumem náhodou chodil? Nechodil jsi s ním náhodou do takzvaného Sdružení pro obrodu?

Udělalo se mi černo před očima. To by ještě tak scházelo, abych byl obviněn z účasti na Hejtumově konspirační činnosti.

– Um Gotteswillen ne! vykřikl jsem tak zděšeně, že mladý muž, který zřejmě byl v dobré náladě, se zasmál, přičemž odhalil své hezké drobné zuby. – To je hrozný omyl, pokračoval jsem. – Já vím, tady všichni proti mně sočí, že mě prý Hejtum postrkoval kupředu, ale to nikdo neví, že mě urazil za to, že jsem na schůzi klerikální strany promluvil proti židům a že já jsem ho za to nakazil!

Takto nešťastně jsem se vyjádřil ve svém rozčilení: chtěl jsem říci, že jsem Hejtuma udal, ale místo správného slova „angezeigt“ mně naskočilo slůvko „angesteckt“, což znamená nakazil.

Veselý mladík se chechtal, až se za břicho popadal.

– Čím jsi ho nakazil, ty kreténe? Pojď ke mně blíž, ať si do tebe můžu kopnout.

Opravil jsem se spěšně:

– Upozornil jsem na něj die Vlajkazeitung. A Vlajkazeitung o něm otiskla článek, a i potom se o Hejtuma zajímala dál, takže jsem to nakonec já, kdo jsem se zasloužil o to, že Hejtuma odvedla tajná policie, aby si posvítila na jeho zrádcovskou činnost.

– No dobře, pravil. – Ale pokud se pamatuji, dal jsem ti nějaký rozkaz.

– Jaký rozkaz? řekl jsem zmaten.

– Poručil jsem ti, abys ke mně šel blíž, abych si do tebe mohl kopnout.

Zřejmě to myslil vážně. Proto jsem se k němu váhavě přiblížil.

– Nastrč zadek, pravil.

Otočil jsem se k němu zadkem a on mě kopl plochou podešve, až jsem přeletěl od jeho stolu k oknu, kdež jsem se chytil záclony.

– To by bylo, řekl s přízvukem spokojenosti. – Podívej se, já se s takovým hovadem nebudu bavit. Ale my Němci děláme všechno přesně podle předpisů zákona, ty máš nárok na dvouměsíční výpověď, dobrá, přísluší ti plat za dva měsíce kupředu, jdi do personálního oddělení, dobytku, tam dostaneš své. Ale tady se už neukazuj, nebo nezůstane na jednom kopnutí. Hau’ab!

Když jsem se nehýbal, otřesen zvukem tohoto slova, na jehož znalost jsem kdysi v Brémách byl tolik hrdý, zařval:

– Hau’ab!

Takto skončila má dlouholetá činnost v Pražském úvěrním ústavu.

Když jsem se vracel domů, byl jsem tak rozvrácen svým neštěstím a ponížením, že se mi v hlavě všechno pletlo; měl jsem utkvělý dojem, že oči lidí, jež jsem cestou potkával, jsou kdesi nesmírně daleko za špičkou jejich nosů, tak daleko, že je vůbec nebylo vidět, neboť byly tou dálkou zmenšeny do neznatelna.

Před vchodem do našeho domu stála paní Smolová ve společnosti urostlého vojáka SS a něco si s ním šuškala. Když mne uviděla, upozornila na mne svého společníka, a on se po mně ohlédl a zasmál se. Zdálo se mi, že jeho ústa jsou černá, jako by byl jedl borůvky, a také paní Smolová měla černá ústa. Oči měli blízko. To všechno bylo divné a neskutečné, a ještě neskutečnější a divnější bylo to, co jsem uhlídal doma.

Můj otec, pan František Humbl, stál u okna na stoličce a přivazoval k hoření klice smyčku, zrobenou z kusu šňůry na prádlo.

– Co blbneš? zeptal jsem se ho.

Povzdechl si a s námahou ze stoličky slezl.

– Máš smůlu, pravil drbaje se v zátylí. – Přijít o chvilku později, tak jsem už visel, a tys po mně dědil můj barák a spořitelní knížky.

Zůstal jsem klidný, protože jsem věděl, že to jsou jen řeči. Můj otec byl člověk z jiného těsta než pan Pick a paní Picková, a nikdy by nenašel odvahu k tomu, aby si doopravdy vzal život.

– Proč ses chtěl pověsit? zeptal jsem se.

– Asi jsem k tomu měl svůj důvod, pravil. – Já nic nedělám bez důvodu, to si pamatuj.

– Vyrazili tě z fabriky? tázal jsem se dál.

Tatínek svěsil svou tlustou, napůl lysou hlavu.

– Vyrazili, pravil.

– A nakopali ti?

– To ne, to by ještě tak scházelo, odpověděl tatínek.

– Tak to máš dobré, protože mě taky vyrazili, a ještě navrch mně nakopali, pravil jsem. – Máme doma slivovici?

– Nějaká tu snad bude, pravil tatínek.

Dlouho jsme pak pili a dojímali se nad svým osudem, a čím více jsme měli vypito, tím jsme byli dojatější, přesněji: tatínek byl dojatý, protože nebyl s to myslit na něco jiného než na sebe, kdežto já jsem i při svém dojetí cítil, že v mé hrudi se zvedá vlna fanaticky zuřivé nenávisti k fašismu a nacismu.

Dej si pozor

1

Tehdy mi bylo třicet let, a bilance mého dosavadního života byla truchlivá: ze zaměstnání vyhozený bankovní úředník, a nadto příslušník okupovaného a celým světem opuštěného národa, taková byla má situace. Nicméně ve svém dnešním ohlédání, kupodivu, vzpomínám na onu strašlivou dobu ne nerad, neboť tenkrát, kdy v českých institucích a podnicích a vládních úřadech usedali do ředitelských křesel řízní mladí zplnomocněnci říše, podobní onomu šprýmaři, který mě vypověděl z Pražského úvěrního ústavu, já, Karel Humbl, jsem konečně našel sám sebe, tentokrát doopravdy a s konečnou platností.

Pro mou ubohou a těžce zkoušenou vlast nacistická okupace zajisté byla strašidelnou a nebývalou katastrofou, ale já sám osobně jsem na této pohromě vydělal, neboť jsem jí byl vytržen z kalných proudů politického oportunismu, které mě, jak vylíčeno, uchvacovaly za neblahé doby poválečné, takzvané druhé republiky. Jak jsem už pravil, největší přednost mé osobnosti je má stálost a věrnost ideálům, které jsem kdy přijal a osvojil si je; ovšem zde, v tomto případě, nešlo o ideály, nýbrž o omyl, jejž jsem byl povinen rázně odvrhnout, jakmile jsem jej rozpoznal; a to jsem vskutku učinil. Stranil jsem Hitlerovi a jeho učení, dokud jsem v ošálení věřil, že je založeno na právu a spravedlnosti; jakmile jsem pochopil, že je založeno na bezpráví a na lži, ihned a bez váhání jsem se otočil a nabyl tak práva potřást rukou a podívat se přímo do očí jak maršálu Stalinovi na jedné straně, tak Winstonu Churchillovi na straně druhé; toto ovšem pravím pouze všeobecně, v rámci povšechného pohledu na sedm let války a okupace, s plným vědomím, že se přitom dopouštím jisté historické nepřesnosti.

Nuže bylo mi třicet let a okolnost, že jsem vyklouzl ze svého prvního mládí, jsem nesl jako úlevu a osvobození. Někteří lidé považují mládí za nejjasnější údobí života, kdy člověk jedině je schopen být šťasten, a po jehož uplynutí už nekráčí vstříc ničemu než hořkosti vadnutí, smutku upadání. U mne tomu je naopak: já, Karel Humbl, hodnotím mládí jako něco podezřelého a dvojklaného, kdy člověk není ani ryba, ani rak, jako něco nevážného a nehotového, jako něco náchylného k trémám, trapnostem, k pocení rukou a k nečistotám pleti. Cítíval jsem odedávna upřímnou sympatii, k níž snad bylo, nepopírám, přimíšeno i něco závisti, k skvělým postavám svěžích starších pánů, jak bývali zobrazováni tužkou, štětcem nebo i fotografií na stránkách módních časopisů pro muže. Byli vskutku dokonalí, tito úspěšní borci života: čas jim vryl do tváří leckterou zajímavou rýhu, ale tyto tváře byly oduševnělé, plné moudrosti, a nadto zdravé a do bronzova opálené; prošedivělí, ale sebejistí, elegantní, štíhlí a právem svrchovaní, úsměvně zírali vstříc zbytku svého života a byli přitom vždy na výši situace. Dívával jsem se s obdivem a s porozuměním na oslnivé zjevy těchto zachovalých padesátníků, jak rozprávějí, pokuřujíce lulky a blýskajíce bílými zuby, u planoucího krbu, anebo jak si mezi dvěma sety tenisu utírají zátylky barevnými osuškami, anebo jak předvádějí, kterak správně nositi pepitové sako, anebo jak se ubírají, chutě rázujíce dlouhými kroky a mhourajíce vstříc rannímu slunku, na lov pstruhů. Toto je, soudíval jsem, ta pravá, nádherná zralost, zatímco velebené, odevždy vynášené a básníky opěvované mládí nestojí za nic. Připomínám si dodnes velmi jasně, s jakými pocity jsem prožíval své dvacáté narozeniny. I já jsem tehdy přechodně podlehl oné propagandě, jež zveličuje hodnotu zlatého mládí: ramena pozdvižená, smělý pohled v oku, vyšel jsem tehdy do ulic, potichu si broukaje do rytmu svého pevného kroku refrén písničky, která se za oné doby hojně zpívala: Když nám je dvacet let, tak, celý svět nám patří… Ale netrvalo mi dlouho, abych si uvědomil, že mi houby něco patří, natož aby mi patřil celý svět, a že jsem figura trapná a nezajímavá, dvacetiletý osel, kterého nikdo nemá rád a jehož si nikdo neváží, že mám vytahaná kolena a podpatky sešmajdané, že nic neumím a ani nevím, zda vůbec něco chci, a že má jediná láska, Nataša, byla pouhá rajda, a pod tíhou těchto myšlenek se můj dvacetiletý hřbet přihrbil, a zrak, přechodně upřený do dálek, se sklonil k šedivému chodníku, plnému Stáziček, které mně nepatřily a byly mně cizí.

Mé čestné a nekompromisní zaujetí nového stanoviska bylo tím cennější, že tehdy ještě naprosto nebylo jasno a nikde nebylo psáno, jak to všechno dopadne. Jak známo, nacisté zprvu válku vyhrávali, takže pro člověka slabší páteře bylo často na pováženou, zda by neměl otočit kormidlo a přiklonit se k nacistům a začít například zdravit veřejně po árijském způsobu vztažením pravé ruky a rčením Heil Hitler, a udělat si tak u okupantů dobré oko. Ale já jsem se nikdy něčeho podobného nedopustil, a i když mě občas – nevím, proč to nepřiznat – přepadlo pokušení, abych si zlepšil své postavení tím, že bych utlačovatelům nabídl své přátelství a své služby, vždy jsem včas odolal připomenuv si, že jsem syn národa Husova, Žižkova a Masarykova, jakož i Komenského, Dvořákova a Smetanova. Je ovšem pravda, že i když Hitler vítězil sebevíc a i když po obsazení celého západu evropského kontinentu postupoval na východ až k Volze, celek české veřejnosti nepřestával skálopevně věřit, že válečné štěstí Němců se obrátí a že navzdory všemu budou nakonec rozdrceni. Jako ilustraci tohoto faktu stačí uvést příklad, že ač nacistická armáda byla beze sporu výtečně vyzbrojena a ač toto své vyzbrojení mohutně osvědčovala, čeští lidé nepolevovali v upřímném přesvědčení, že německé kanóny a tanky jsou zhotoveny z odpadového materiálu, z krabiček od sardinek a z děravých nočníků, a slepí k jejich bleskovým úspěchům pohrdavě ji nazývali cirkusem plechovým. Tento všeobecný optimismus, zcela iracionální, ale neumdlévající, byl pak izolovanému jedinci, jako jsem byl já, Karel Humbl, stálou mravní oporou, takže jsem prošel okupací se ctí, jako věrný syn svého národa, a co lepšího, jako mučedník.

2

Můj otec, pan František Humbl, po svém vyhazovu nastoupil místo dělníka v jedné pražské sodovkárně, kdež mu bylo vyplachovat láhve, a pokud mi známo, lepit jakési viněty, a já jsem byl úředně dosazen do skladiště Sandrikovy továrny na kovové zboží jako balič. Byl jsem nakonec rád, že to tak dopadlo, to jest, že jsem směl zůstat v Praze a že mé nové zaměstnání bylo čisté a nepříliš namáhavé, ale má mzda byla naprosto nedostačující a neúměrná mému vzdělání a kvalifikaci. Přitom vypukla válka v Polsku a veškeré ceny začaly ihned stoupat. Můj otec ovšem měl ve svých spořitelních knížkách dosti a dosti peněz, jež nahromadil za lepších časů a jimiž jsme si teď mohli přilepšovat, ale seděl na nich jako krkavec a zejména nechtěl uznat, že já, jeho jediný syn, na ně mám také právo. Tato situace zavdala mezi námi podnět k nesčetným trapným konfliktům, z nichž jsem však nakonec díky své chytrosti a pevné vůli vyšel jako vítěz.

Nesmyslné skrblictví, jež tu můj otec osvědčoval, souviselo s celkovým úpadkem tělesným, rozumovým a mravním, který u něho nastal už před časem, když se mu bylo dostalo nepožehnaného daru spolumajetnictví firmy Pick, a který se nyní po jeho degradaci a vyhazovu projevoval každým dnem žalostněji. Myslil jen a jen na svou životní prohru, malomyslněl, a jedinou útěchu nacházel v pití. To mě proti němu popuzovalo nejvíce; aby svými naspořenými penězi přispíval na provoz naší společné domácnosti, na otop a na jídlo, to činil jen zdráhavě a za doprovodu nechutných a stařecky přiboudlých řečí, ale na svém chlastu nešetřil; počal se podobat tomu surovému opilci, jímž jsem si přál ho mít, když jsem se jako chlapec vtíral v přízeň spolužáka Cigánka. Ovšem aby na mne kdy vztáhl ruku, toho se neodvažoval, ale sápal se na mne slovně vyčítaje mi, že mu sedím na krku a vyžírám ho, namísto abych si založil svou vlastní rodinu a podporoval ho v jeho svízelné situaci, kterou jsem prý koneckonců zavinil: neboť kdybych prý nebyl zabránil tomu, aby se oženil s paní Smolovou, on, můj otec, by teď nebyl tam, kde je, u dřezu v sodovkárně, neboť paní Smolová by se byla postarala o to, aby zůstala paní fabrikantovou.

Můj čerstvě probuzený odpor proti fašismu se bouřil proti takovým úvahám.

– Ty by sis opravdu přál být manželem ženské, která tak nestoudně a provokativně zrazuje svůj národ? tázal jsem se.

A tatínek na to:

– Dej mi pokoj s takovým kecáním. Být paní Humblovou, tak by se chovala docela jinak, než jak se chová.

Takto jsme se s tatínkem hádali do úpadu a do omrzení, a já jsem byl proti jeho útokům bezmocný, protože on měl peníze, a kdo má peníze, ten má i pravdu.

Jednou jsem chtěl jít do biografu. Vypůjčil jsem si proto od něho dvacet korun, a on svou půjčku provodil těmito slovy:

– Utrácíš, co jsi nevydělal, jinak řečeno: kradeš.

Tu ve mně vzkypěla žluč a já vybuchl:

– Ano, kradu. Z nakradeného.

Byla to šťastná odpověď, neboť podle toho, jak tatínek pobledl, jsem poznal, kde je jeho slabina, jeho pata Achillova. Uchoval jsem si tento postřeh v paměti, dobře tuše, že se mi dříve či později naskytne příležitost, abych ho využil ve svůj prospěch.

Paní Smolová se stala postrachem našeho domu, neboť byla často vídána ve společnosti okupantů uniformovaných i neuniformovaných, o nichž ustrašená fáma tvrdila, že to jsou vesměs členové gestapa. Jednou večer jsem ji potkal na chodbě; byla sama, já byl sám, nikde nikdo, a protože jsem měl všechny důvody k tomu, abych s touto strašlivou osobou vycházel co nejlépe, zdvihl jsem pravici a pozdravil ji řka:

– Heil Hitler.

Opakuji, že toto se stalo bez svědků, takže nemusím ani slovem opravovat své nahoře uvedené tvrzení, že jsem tohoto ohavného nacistického pozdravu nikdy na veřejnosti neužil.

Usmála se na mne podivně a odpověděla:

– Heil Hitler.

A po krátké odmlce:

– Vida, pan Humbl nepřestal sekat dobrotu.

Odpověděl jsem, že jí nerozumím, ač jsem jí rozuměl velmi dobře. I ona asi věděla, že jí velmi dobře rozumím, a proto se nenamáhala mi svou poznámku vysvětlit.

– Prej vás vyhodili z té banky, nebo kde jste to byl, pravila.

– Asi věděli proč, odpověděl jsem. – Je válka, a každý musí jít tam, kam patří. Německá říše obětavě bojuje na všech frontách pro obecné dobro, ve prospěch každého z nás, a má právo rozhodovat o našem pracovním nasazení. Takový je můj názor, ať si kdo chce co chce říká. Až bude po válce, bude nám všem dobře.

Jak vidno, hovořil jsem s ní v témž duchu, jak jsem s ní mluvíval před několika měsíci, před vpádem nacistických hord do naší vlasti, ale s tím důležitým rozdílem, že tehdy jsem věřil všemu, co jsem říkal, kdežto nyní jsem se takto vyjadřoval z důvodů strategické lsti. Paní Smolová ovšem nemohla tento rozdíl postřehnout, a proto pravila:

– Huba vám v protektorátu jede, jako vám jela za republiky.

Usmál jsem se.

– Upřímnost přesvědčení je podmínka výmluvnosti. To říkal už starý Cicero.

– Kdo to byl? zeptala se.

– Jeden římský řečník, pravil jsem.

– Neznám, řekla paní Smolová. – Pro naše kukátko nemáte nic?

V té chvíli jsem zaslechl na schodišti blížící se těžké kroky, provázené stařeckým kašlem, v němž jsem poznal kašel svého otce.

– Porozhlédnu se, pravil jsem.

– Až něco budete vědět, tak mi povězte, já funguji ve Vlajce, jako jsem fungovala dřív.

– Spolehněte se, řekl jsem.

Můj otec se mezitím přiblížil a dlouze, udiveně na nás pohlédl.

– Dobrý večer, pozdravil paní Smolovou.

– Heil Hitler, odpověděla, a hrnula se k odchodu. – A vy se u mě někdy stavte na kus řeči, řekla mi ještě přes rameno.

– Stavím se, heil Hitler, pravil jsem.

Když jsme pak byli o samotě v onom pokoji, v němž se mi přednedávnem zjevil přízrak nebožtíka pana Picka a paní Pickové, tatínek se na mne obořil řka:

– To mám pěkného syna. Ona líhá s gestapáky, a ty se s ní zahazuješ, toho jsem se dočkal na stará kolena, ty všiváku, ty uličníku jeden neslušný, ty má hanbo.

Pomyslil jsem si, že nyní nastala má chvíle, i odpověděl jsem mu pomalu a s důrazem:

– Tatínku, dej si pozor na to, co mluvíš, aby tě to jednou nemrzelo. Já bych se s ní zahazovat nemusel, protože já mám čisté svědomí, mně nic nehrozí a mně by mohlo být všechno jedno, ale jde o tebe.

Nadál jsem se, že pobledne, tak jako pobledl ondy, když jsem se zmínil o jeho minulosti. Nemýlil jsem se. Jeho odulá tvář zpopelavěla a nos mu trochu zezelenal.

– Jak to, že jde o mne? Já snad nemám čisté svědomí? Co si to dovoluješ, ty kluku jeden mizerná?

Upíral na mne úzkostlivě své vodnaté oči, a já, nespěchaje s odpovědí, jsem si pomalu zapálil cigaretu.

– Tatínku, já nevím, jak s tebou mám mluvit, řekl jsem potom. – Vždyť ty se chováš, jako by ses byl právě probudil a jako bys nevěděl, v jaké jsme situaci. Máme tu v domě zuřivou nacistku, profesionální udavačku, která tě nenávidí, doufám, že se nebudeš ptát proč, a ví na tebe věci, které by tě mohly stát krk, a ty mně vyčítáš, že s ní udržuji dobré styky. To mě teda podrž. To mě namouduši podrž.

– Co na mne ví? otázal se půlí dechu.

Usmál jsem se, jako se usmíváme naivním otázkám dítěte.

– Na tvém místě bych se moc nevyptával a raději bych děkoval nebesům, že mám syna, který hned od počátku projevil tolik prozíravosti, aby zastavil zuřivost té megery a uchlácholil ji.

Tatínek, až do té chvíle zdrcený a schlíplý, se opět rozpálil hněvem.

– Pěkně jsi ji zastavil, pěkně jsi ji uchlácholil, to ti mockrát děkuju. To mi přece nikdo nebude vykládat, že mě vyhodili od Picků bez jejího přičinění.

– Vyhodili tě, ale nic víc, odpověděl jsem. – Ani slovo o tom, že máš doma přes tři sta tisíc korun, o nichž sám přiznáváš, že nepocházejí z čistých zdrojů.

– Já jí o nich nic neřekl, odpověděl můj otec.

– Já nevím, co jsi jí říkal nebo neříkal, vím jen to, že jsi v noci vykřikoval z okna: A my máme peníze, a celá Pobřežní ulice nám může políbit prdel. A na ten dopis, který jsi mi nadiktoval, jsi zapomněl?

– Že jsem ti diktoval dopis, o tom vím. Ale co jsem ti diktoval, to se mi vykouřilo, pravil tatínek.

– Něco o tom, že ona je metráková dorota, kdežto ty jsi spolumajitel firmy Pick, a jakožto takový na ni vrháš mohutný sranec. A že se ti z jejích stehen a z toho všeho, z čeho se skládá její tělo, chce blít. A tak dále a tak dále, už sám si všechno přesně nepamatuji, ale vím, že to byla spousta urážek, z nichž každá sama o sobě by stačila, aby sis ji nadosmrti znepřátelil.

Tatíček se držel dlaněmi za spánky a sténal.

– To jsi mě, ty idiote, nemohl krotit? zvolal. – To jsi nemohl mé výrazy trochu uhladit? Od čeho máš školy a vzdělání? To jsi musel napsat všechno, co jsem ti v ožralosti diktoval, od a až do zet jako blbec?

Urazil jsem se.

– Tatínku, znova tě žádám, abys se mnou mluvil s respektem, který mně přináleží jakožto dospělému člověku. Odmalička jsi mě vedl k poslušnosti, a teď mi nadáváš za to, že jsem tě uposlechl – já ti opravdu nerozumím.

Odmlčel jsem se, abych vychutnal slast svého vítězství, a pak jsem pokračoval plynně, na půl úst, tak jako ve filmu mluví osoby, které jsou na výši situace:

– Nemusím tě, doufám, poučovat o tom, co to je nenávist zhrzené ženy, a k tomu ženy, která se stýká s vlajkaři a gestapáky. I kdyby o tobě nic nevěděla, stačilo by jí jediné slovo, aby tě zašili a poslali do koncentráku. Tak nech na hlavě, buď rád, že jsi rád, neškrábej si to a dej si pozor, protože nežijeme v právním řádu.

Tatínek, rozložený na židli, vypadal jako napůl splasklý mokrý balón.

– Co mám dělat? zeptal se.

– Už jsem ti to řekl: být rád, dát si pozor a neškrábat si to, řekl jsem. – Časy jsou zlé, a i když všechno nakonec dobře dopadne, my se z téhle nacistické šlamastiky hned tak nevymotáme, to ti můžu dát písemně s kolkem. A propos, buď tak laskav a půjč mi padesát, nebo radši sto korun.

Neřekl nic, sáhl do kešeně a podal mi stokorunu. Neměl jsem ho rád a pohrdal jsem jím, a přece mně trochu zatrnulo u srdce, když jsem se přitom setkal s jeho vyhaslým pohledem bázlivé bědnosti. Ale tento nával soucitu mě přešel velmi záhy, neboť když jsem řekl „merci“ a zastrčil bankovku do kapsičky u vesty, do tatínka vjela fúrie.

Zasyčel:

– Vyděrači. Rád bych se vsadil, že se Smolovou vůbec nic nemáš a že mě jen tak vodíš za nos a bereš mě na pakl.

– Takových výrazů mě laskavě ušetři, nebo tě přenechám tvému osudu, pravil jsem ledově. – Dej si pozor.

Po těchto slovech jsem odešel do biografu. Věděl jsem, že jsem na dobré cestě, ale že dosud nemám zcela vyhráno.

3

Gestapo zuřilo jako pominuté, prkenné ohrady, na nichž se pestřívaly hezké plakáty, velebící zubní pastu Kalodont, gumové podpatky Palma a holandské kakao značky Korff, nyní rudly pod nánosem krvavě zbarvených úředních cedulí s hákovým křížem a se stručným oznámením, které popravy na občanech české národnosti byly toho kterého dne vykonány, ale já jsem při tom všem – aniž jsem sebeméně slevoval na své nenávisti k okupantům – zůstával klidný, neboť jsem byl přesvědčen, že dokud si budu dávat pozor a nebudu nikdy vyprávět politické anekdoty a nebudu poslouchat zahraniční rozhlas a nebudu vyhledávat společnost komunistů, dokud zkrátka zůstanu nenápadný a poslušný, nic se mi nemůže stát.

Zato tatínek se nepřestával třást, a jeho vystrašená nálada přešla jednoho dne v naprostou paniku, když gestapo zatklo majitele hospody U Přístaviště, kterou pravidelně navštěvoval, a vzápětí nato dva ze stálých hostí podniku, s nimiž odedávna pil pivo, hrával karty a před nimiž také, jak se mi jednou přiznal, pro pobavení občas bučel, štěkal a chrochtal.

Po této události přestal spát, v noci vyskakoval z postele a běhal do předsíně poslouchat, zda pro něho nejdou gestapáci. I můj spánek a má duševní vyrovnanost tím trpěly, což mi bylo nemilé, ale na druhé straně jsem tomu byl rád, neboť otec takto upadal hlouběji a hlouběji pod mou nadvládu, takže jsem z něho dobýval peníze stále snadněji a hojněji. Jeho jedinou nadějí, která mu na tomto strašlivém světě zbyla, jediným stéblem slámy, jehož se chytal, byly mé styky s paní Smolovou, přítelkyní zrádců a okupantů; on, který mi dříve vyčítal, že s touto osobou vlídně hovořím a zdravím ji formulí Heil Hitler, mě teď úpěnlivě vyzýval, abych ji navštěvoval co nejpilněji, a sám mi sháněl zprávy pro její kukátko, abych jí je předával a udržoval ji tak v dobré náladě: například, že manželka jistého lékaře, židovka, má árijskou služku a vychovatelku, a nedosti na tom, myje svého pudlíka pravým kosmetickým mýdlem a jezdí do svého bytu výtahem; anebo že v Jungmannově ulici žije árijská dáma, která pravidelně posílá balíčky starému židovi jménem Österreicher; anebo že jistý občan, který nastupoval do přeplněné tramvaje, vyzval žida, který se roztahoval na sedadle, aby vstal a uprázdnil místo pro árijské lidi, a byl za toto jednání zle kritizován dvěma židomilci, kteří byli tomuto výjevu přítomni.

Já jsem si ovšem tyto nechutnosti a nejapnosti nechával pro sebe a doručil jsem paní Smolové pouze takové zprávy, které nikomu nemohly ublížit, například zmíněnou lapálii o příhodě v přeplněné elektrice, která pak vskutku vyšla tiskem s tímto dovětkem redakce: V takovém případě nutno dát židomila zjistit. Kdo lituje a chrání Židy, musí nést zodpovědnost za své hanebné jednání.

Je to podivné a při pevnosti mého nepřátelského postoje vůči fašistickým okupantům překvapující, ale navštěvoval jsem paní Smolovou ne nerad, a našel jsem v této rázné a svému poblouzení naplno oddané ženě opravdové zalíbení. Po neúspěchu svého prvního pokusu, korunovaného jejím výrokem o prckovi lezoucím na vrbu, jsem se ovšem už nikdy nepokusil navázat s ní milostné styky, a po pravdě řečeno jsem o to ani valně nestál, neboť jsem měl dosti peněz, abych mohl pilně navštěvovat své milé přítelky ve vinárně U Toreadora, k nimž v době záboru Sudet přibyla mladičká a unyle hezká, plavovlasá a modrooká uprchlice z Liberce, jíž se dostalo profesionálního přízviska Lulu. O věci milostné tedy mi u paní Smolové nešlo; tím více jsem u ní oceňoval atmosféru mateřské útulnosti a drsné srdečnosti, kterou ve svém malém příbytku dovedla vykouzlit.

Přetvařoval jsem se před ní předstíraje, že sdílím její scestné politické přesvědčení, a smích v srdci, vedl jsem s ní loyálnické řeči o tom, jaké je to pro nás štěstí, že německá říše nás vzala pod svou ochranu a udělala u nás pořádek, a jací hlupáci a omezenci jsou ti naši spoluobčané, kteří odmítají porozumět tomu, že vůdce a říšský kancléř Adolf Hitler přináší světu spásu a vykoupení; a znovu jsem prožíval čistou slast z údivu a obdivu, jejž paní Smolová dávala najevo nad snadností a hladkostí, s jakou jsem tyto myšlenky před ní dovedl formulovat. Ať jsem tomu, co jsem říkal, věřil nebo nevěřil, ať jsem se tomu uvnitř smál nebo nesmál, dělalo mi dobře, že se svou ordinérní hostitelkou souhlasím, lhostejno, že pouze naoko. Bylo to dobrodružství nesmírně choulostivé, neboť jsem se do něho vrhal s maskou na tváři, ale příjemné a vzrušující, tím příjemnější, že nebylo mnoho lidí na světě, již byli ochotni se mnou hovořit tak vážně a přátelsky, jak to činila paní Smolová.

Nemilá na tom byla pouze ta okolnost, že pavlačový příbytek paní Smolové byl obyvatelům našeho domu na očích, a že mé časté návštěvy u této ženy proto nezůstaly utajeny. Pozoroval jsem, že chování nájemníků vůči mně se povážlivě mění, že zhusta předstírají, že mě nevidí, neodpovídají mi na pozdrav, anebo naopak mě zdraví s okázalou překotností, a že hovory lidí, náhodně klábosících na schodišti nebo na chodbě, umlkají, když se k nim přiblížím.

Docházelo přitom i k výjevům groteskním. Jednou jsem například dole v průjezdu narazil na pana Pěničku, vedoucího skladiště papírových odřezků, tichého a nenápadného človíčka, jemuž jsem svého času svěřil Masarykovu bustu z pálené hlíny, aby ji někde uschoval; pamatuji-li se správně, už jsem se někde ve svých zápiscích o této epizodě zmínil. Byl ke mně obrácen zády, zaměstnán rovnáním balíků starých novin, jež skládal z ručního vozíku; a když se otočil a uhlídal mě, trochu se začervenal ve své bledé tváři slámového blonďáka, a pak po krátkém váhání vztyčil pravici a pozdravil mě fašistickým heslem své vlastní ražby:

– Vůdci… vůdci nazdar.

Jeho bezpáteřnost mě zabolela, neboť jsem měl dobře na paměti, jak jsme si s týmž panem Pěničkou, když jsme ukryli Masaryka, tiskli pravice a se slzami v očích si slibovali, že věrni zůstaneme. Co se stalo? Dal se sám k fašistům, anebo se mne, Karla Humbla, bál, protože mě považoval za zrádce a kolaboranta? První předpoklad se nezdál pravděpodobný, neboť být fašistou, nebyl by se červenal a nebyl by mě pozdravil formulí tak absurdní. Zbýval tedy předpoklad druhý, pro mne urážlivý a bolestný, neboť veskrze nespravedlivý. Byl bych ho rád vyvedl z omylu, ale nebyl jsem s to najít patřičná slova a argumenty; proto jsem se mu dlouze podíval do očí a odpověděl tiše a smutně:

– Dobrý den, pane Pěničko.

– Dobrý den, pozdravil mě podruhé, zmaten.

Abych ho popletl ještě víc, dodal jsem důvěrně, polohlasem:

– Pamatujte, že jsou věci mezi nebem a zemí, které jsou ve skutečnosti zcela jiné, než jak se nám jeví. Pravda zvítězí.

Když jsem ho pak, zpitomělého, opustil, přihodilo se to, co se mi stalo už jednou, když se mi můj otec svého času chlubil, jak před panem Pickem otvírá okno: znenadání vytržen z rutiny běžného života, uvědomil jsem si ostře, jasně, jak je to divné a zvrácené, když vztahy slušných a čestných lidí, jako je skladník pan Pěnička a já, Karel Humbl, se takto zpitvořily a zpotvořily. Ale hned vzápětí mě pohltila ulice, vyplněná děním, která se tvářila, jako by všechno muselo být právě takové, jaké to je, a jako by to bylo jedině správné a žádoucí. A už se mi nic nezdálo divné a zvrácené.

Otec mi i nadále dělal starosti. Jak víme, byl zkrocen a zlomen a já ho držel pevně v hrsti, ale když se opil, nabýval kuráže, jíž se mu v normálním stavu nedostávalo, a tu jsem otvíral oči nad tím, jak palčivě mě nenávidí a s jakou radostí by mně, svému jedinému synovi, přišlápl chřtán, kdyby k tomu měl možnost. Byl posedlý myšlenkou, že až bude po všem, to jest, až Hitler bude poražen a u nás opět zavládne svoboda, on, můj tatínek, se mi pomstí za všechno ponížení, jež mu prý podle jeho povadlého rozumu působím, za jeho životní prohru, kterou jsem mu po jeho opileckém přesvědčení přivodil, a hlavně a především za mé vyděračství: takto totiž kvalifikoval můj legální nárok na část rodinného jmění. Bude prý to nejšťastnější den jeho života, až Němci odtáhnou k čertu a on, opět pán ve svém domě, mě bude moci vyhnat a vykopat s prokletím a veřejně mě v novinách obvinit ze zrádcovství a kurevnictví a poslat pro mne policii, aby mě odvedla v řetězech, a poštvat na mne lidi z ulice, kteří se beztoho těší na to, až mě budou moci i s tou nacistickou děvkou pověsit na lucerně; on sám jim při tom bude pomáhat, on sám jim podá provaz a poplivá mou mrtvolu.

Takto zuřil, když byl napilý, takovéto tresty, z nichž jeden ovšem vylučoval druhý, pro mne vymýšlel. Když vystřízlivěl, zpravidla nic o svých hrozbách nevěděl, ale já jsem nepochyboval o tom, že jeho chtivost pomsty je opravdová, a že i když se ke mně z důvodů zbabělosti a nedobrého svědomí chová zdvořile a zahrnuje mě penězi, nenávist neustále doutná v jeho tlusté, dýchavičné hrudi. Ne bez nepokoje jsem si představil, v jakého pominutého dravce se promění ten nedůstojný hadr, který se zval mým otcem, jakmile Hitler padne. Ovšem prozatím, to jest v době, k níž jsem tu dospěl ve svém vyprávění, byly tyto obavy málo aktuální, neboť nacisté stále ještě stoupali a stoupali k vrcholu svých úspěchů.

Žil jsem si tedy, nevidím proč se tím skrývat, celkem spokojeně; své nízké postavení jsem si kale nebral k srdci, protože jsem si byl jist, že dříve či později se mně dostane příležitosti k tomu, abych ukázal světu, kdo jsem a co jsem a co dovedu, a já se vznesu k výšinám a ukázav zuby počnu lidem plnou měrou oplácet za to, že mě zneuznávali a pochybovali o mých kvalitách.

Minul první, druhý a třetí rok války a okupace, aniž jsem byl nucen cokoli měniti na svých počestných a mírumilovných zvycích řádného a uvědomělého občana, když došlo k strašlivé události, která mne vyšinula z kolejí.

Jak pamětníci oněch časů jistě pochopili, tou strašlivou událostí míním pumový atentát na nacistického říšského protektora Heydricha, který skončil jeho zdlouhavou a bolestnou smrtí a na nějž Němci ihned s energií sobě vlastní odpověděli tvrdými represáliemi, hromadnými popravami a totálními likvidacemi celých vesnic. Tenkrát jsem se třásl nejen strachem, ale i vztekem: jak já, Karel Humbl, k tomu přijdu, abych byl zapleten do takové svinské a krvavé záležitosti pouze proto, že jsem Čech? Bylo veřejným tajemstvím, že atentát byl zosnován československou exulantskou vládou v Londýně, především naším presidentem Benešem; nuže co je mně, občanu Karlu Humblovi, do toho, co pan Beneš v závětří své anglické rezidence spunktoval a zařídil, jak já k tomu přijdu, abych se strachoval před následky něčeho, co jsem nezavinil? Atentátníci se po činu ztratili z parády, a okupanti nám dávali jasně a nekompromisně najevo, že nebudou-li pachatelé do určité lhůty dopadeni a zajištěni, národ Čechů a Moravanů bude potrestán totálním vyhlazením, likvidací každokaždého muže a ženy v zemi osedlého a k českému původu se hlásícího, tedy i mne, Karla Humbla; a nečekajíce na vypršení této lhůty, ruče a bez váhání zahájili toto krvavé dílo, denně zvyšujíce počet zatčení a poprav. Veřejné lokály byly v důsledku stanného práva zavřeny, takže jsem byl odtržen od svých přítelek z vinárny U Toreadora a byl jsem nucen sedět doma ve společnosti svého otce, permanentně polomrtvého děsem; přitom navíc všem starostem a hrůzám, jež jsem sdílel se všemi svými spoluobčany, bylo mně čeliti absurdnímu, ale o to nicméně hroznému nebezpečí, aby se můj nedůstojný rodič ze strachu neopil a v opilosti pak neprovedl nějakou hloupost, která by nás mohla stát krk oba dva, například aby nezačal vykřikovat z okna, že schvaluje atentát na Heydricha, a podobně.

Co je mně do toho, jak k tomu přijdu? Tato zoufalá a bezvýchodná myšlenka mne tenkrát bez ustání hlodala v mozku jako červ v jablku. Co jsem já, Karel Humbl, kdy provedl, čím jsem se kdy provinil, kdypak jsem vybočil z mezí zákonem určených a předepsaných, abych se nyní musel třást o svůj krk a ani nesměl navštívit své přítelkyně? Jak se to mohlo stát, že já, řádný a slušný člověk, jsem se z ničeho nic stal spoluodpovědným za zločin, na němž jsem neměl účast a který je cizí mé povaze?

Vážil jsem svůj minulý život, a čím vzornějším a příkladnějším jsem jej shledával, tím větší byla má trpkost, tím palčivější pocit křivdy a bezmoci. Bože můj, jaký to svět, jaká to doba, když bezúhonný člověk, jako jsem já, musí třeba jen cípem myšlenky počítat s možností, že bude jednoho nikoli vzdáleného dne jat a odveden ke zdi, tváří v tvář nelítostné popravčí četě?

Pánové, já se dnes už na všechno, co bylo a jak bylo a proč bylo, zcela přesně a do posledních detailů nepamatuji. Mohl bych zajisté osvěžit svou selhávající paměť náhledem do starých novin, ale neudělám to, neboť má zpověď by tím ztratila na upřímnosti a také, neváhám říci, na zajímavosti; je-li správné to, co jsem jednou na těchto stránkách poznamenal, že síla člověkovy paměti je přímo úměrná síle jeho zájmu, pak zajisté to, co jsem si v hlavě uchoval, bylo pro mne ze všech mých prožitků nejzajímavější, a to, co se z ní vytratilo, méně zajímavé. Budu tedy vyprávět svůj příběh prostě tak, jak si jej ve své samotě vybavuji, bez ohledu na to, že mé líčení bude snad z hlediska historie neúplné nebo tu a tam snad i zkreslené. Je mi lhostejné, že dnes už například nedovedu povědět zcela přesně, jak to tenkrát za heydrichiády bylo s tím zmíněným stanným právem, jak dlouho trvalo a co všechno se smělo a co se nesmělo; vím jen, že ať probíhalo jakkoliv a ať bylo sebekrutější, po čase jsem mu přivykl a přizpůsobil se mu. Věc ještě nebyla dovršena a zatčení a popravy neustávaly a nepolevovaly, ale já jsem přitom okříval ze svých strachů a hrůz, což se mimo jiné projevovalo i v tom, že jsem počal tu a tam nanovo zavítávat do vinárny U Toreadora, v níž mě tehdy lákala především půvabná novačka, modrooká liberecká rodačka Lulu, která nejen dovedla tak jako dosud žádná jiná ukájet můj milostný apetyt, ale také jej probouzet a zvyšovat měrou nebývalou a překvapivou a pro mne lichotivou.

Vinárna U Toreadora byla těsně za rohem jedné z ulic ústících na Karlovo náměstí a měl jsem odtud daleko do své rodné Pobřežní ulice v Karlíně, což bylo velmi nepříjemné, neboť zavírací hodina byla časná, ulice neosvětlené a taxíky nejezdily. Proto jsem u své milé Lulu zpravidla ostával až do rána a činil jsem to rád, neboť to ve mně budilo dojem, že Lulu není nevěstka, která se mnou spí za peníze, nýbrž opravdová milenka, k níž člověk musí mít ohledy a nemůže ji opustit, jakmile si přišel na své. Takováto noc, vím dodnes přesně, stála ještě na počátku války padesát korun jako houska na krámě, později sto korun a v roce čtyřicátém druhém, o němž tu je řeč, už dvě stovky. Všechny zaměstnankyně vinárny U Toreadora, Dodo, Fifi, Zuzu a Lulu – Nanu dala majitelka madame Zemánková k dispozici pracovnímu úřadu – bydlily přímo v domě podniku a směly si do svých pokojíků vodit lepší hosty, k nimž jsem patřil i já, Karel Humbl.

Tak jsem jednou, příjemně unaven, spokojeně spal v posteli své krásky, když jsem byl probuzen nedalekou střelbou. Posadil jsem se na loži, i vidím, že Lulu klidně sedí u stolku před zrcadlem a češe si své hezké plavé kadeře.

– Co se děje? otázal jsem se.

– Jdi se podívat, odpověděla mi a pohybem brady poukázala k oknu.

Uposlechl jsem a všecek rozespalý jsem se postavil na nohy, jež se mi počaly chvěti, neboť jsem tušil něco strašného. Jediné okno Lulina pokojíku vedlo na veliký dvůr, na němž vždy parkovalo několik dvoukolejových vozíků. A tam, v šeru probouzejícího se dne, jsem spatřil něco, co způsobilo, že mé chvějící se nohy poklesly v kolenou, totiž dlouhou řadu po zuby ozbrojených esesáků, která se táhla od otevřených vrat ke zdi, jíž dvůr byl na jedné straně ohraničen, k zadnímu vchodu sousedního betonového baráku. Měli ocelové přilbice na hlavách a kulometné pásy omotané kolem plecí, což jim dodávalo obzvláště bojovného a nebezpečného vzezřeni. Postupovali pomalu v husím šiku, který se bez konce nořil ze vrat a mizel v betonovém domě. Přitom střelba sílila a splývala v nepřetržitý rachot, v němž tu a tam vyniklo ojedinělé prásknutí petardy, jako když vybuchne ruční granát; znělo to jako při cvičení na vojenské střelnici v Kobylisích, ne-li hůř. Ale protože posunující se šik vojáků byl mlčelivý a mlčelivé byly i zadky domů vyvstávající z šera, měl jsem pošetilý dojem, že ten hlomoz se ozývá pouze v mém vlastním nitru jako přeludný výraz mého strachu.

Lulu mně předhodila kalhoty, které jsem si včera pečlivě složil puk na puk a za konečky nohavic přiskřípl do šuplete jejího prádelníku, aby se přes noc vyvěsily.

– Oblékni se, ať tě nenatrapírujou takhle, řekla drsně, s přízvukem nenávisti, jejž jsem u ní dosud nepoznal. Bez odmluvy jsem si je počal natahovat, ale byl jsem tak rozrušen, že jsem nebyl s to se do nich trefit, jak se patřilo.

– Kdo nás má natrapírovat, a za co? otázal jsem se.

– Za to, že jsme Češi, odpověděla. – Já znám Němce, a vím, že co oni slíbí, to dodrží.

– A co slíbili? já na to.

– Že když pachatelé atentátu nebudou dopadeni, budeme všichni postříleni. A už to začalo, jak slyšíš.

– To je blbost, to nikdy neudělají, protože nás potřebují, odpověděl jsem prudce, neboť jsem měl pocit, že když budu s Lulu polemizovat a popřu její tvrzení, automaticky tím odvrátím samu podstatu nebezpečí. Ale ona se zřejmě nemínila se mnou hádat, jen seděla a pevnou rukou se pudrovala a líčila si ústa. To mě dopálilo, i vykřikl jsem:

– Hergot, jestli to je pravda, co tady říkáš, jak to, že se ještě maluješ?

Promluvila nevlídněji než prve:

– Malovala jsem se vždycky, proč se nemám namalovat před smrtí? Myslíš, že kurva nemá svou čest? Ať jsem žila jak jsem žila, chci umřít slušně a jako člověk. Já jsem z Liberce a mohla jsem se dát k Němcům, ale neudělala jsem to, a teď se podle toho chci chovat. Tak oblíkej se, k sakru, a netřes se mi tu jako sulc!

Přiznávám se, že jsem se vskutku třásl jako sulc a že jsem pořád ještě nebyl s to se trefit do správné nohavice. Inu mé milé Lulu se snadno řeklo, že chce umřít slušně, protože její existence děvky z poslední štace neměla žádnou cenu, i mohla si za této mezní situace dovolit luxus hrdé vzpřímenosti a okázalého pohrdání smrtí, ale já, račte dovolit, jsem byl bezúhonný muž sotva třiatřicet let starý, který dosud nic neužil a nedosáhl, aniž však co slevil na svých ambicích a nadějích. Jí, Lulu, už nezáleželo na ničem, kdežto mně, Karlu Humblovi, záleželo na všem. Jak k tomu přijdu, abych figuroval jako utahaný šesťákový hrdina v patálii, již spískal pan Beneš, který si asi u svých protektorů chtěl udělat dobré oko? Co je mi do nějakého Heydricha, co je mi do nějakých atentátníků, co je mi vůbec do čehokoliv?

Bylo nutno něco podniknout, a to hned. Rychle a chytře zváživ situaci, usoudil jsem, že první mela bývá nejhorší, a že kdo z ní vyklouzne, má napůl vyhráno. Mluvím dobře německy, a proto bych se aspoň zpočátku mohl vydávat za Němce. V mé občanské legitimaci je ovšem napsáno, že jsem Čech, a proto je nutno se jí zbavit; to je logické a jasné jako křišťál. Myšlenka, že snad všechno není ztraceno, mně dodala sil; rychle jsem si dopnul kalhoty, a vytáhnuv z náprsní kapsy saka, přehozeného přes opěradlo židle, svůj průkaz, jal jsem se pobíhat po pokojíku hledaje, kam jej schovat. Ze záhybu shrnuté záclony, do níž jsem jej vsunul, ihned vypadl; řekl jsem si tedy, že ten nejprostší úkryt je ten nejlepší, a proto jsem průkaz nakonec vstrčil pod kobereček před postelí.

Lulu mě pozorovala s údivem.

– Co to děláš, prosím tě? zeptala se.

Vysvětlil jsem jí důvod svého počínání, a protože nejsem sobec, doporučil jsem také jí, aby ukryla své doklady, vždyť pochází z Liberce a jistě mluví německy stejně dobře jako česky; a ona na tuto mou rozumnou a dobře míněnou radu odpověděla tím, že sepjala ruce a jala se lamentovati, jakže k tomu přijde, že poslední chvíle svého života musí trávit vedle takového slemejše, jako jsem já, Karel Humbl, vedle takového neslušného a mizerného posery, vedle takové ničemné a smradlavé onuce.

To mne dopálilo na nejvyšší míru, tolik, že můj vzkypělý vztek nabyl převahy nad strachem, i okřikl jsem tu nestoudnou holčici a připomněl jí, kdo je ona a kdo jsem já.

– Jen počkej, řekl jsem jí, – jestli se ukáže, že tohle všechno je planý poplach, já řeknu paní Zemánkové, jak ses ke mně chovala, a požádám ji, aby tě zrychtovala a zatočila s tebou jako s Nanou, však ty ještě budeš vzpomínat na Karla Humbla, až tě pracák pošle do vojenského bordelu a až se na tobě vojáci budou střídat a stát s rozepnutým poklopcem ve frontě před tvou postelí.

Nato ona se jala vřískat svým pronikavým ženským hlasem, že nechce žít už ani minutu a ať prý už přijdou a namístě ji zamordují, a vrhla se k oknu a trhnutím je otevřela, aby přivolala vojáky, kteří se dosud šinuli napříč dvorem v nepřetržitém šiku. Drapl jsem ji za loket a uživ vší své mužské síly strhl jsem ji nazpět a povaliv ji na lože jal jsem se ji políčkovat. Viděl jsem rudě, krev jsem měl v jednom varu, a Lulin zběsilý a nechutný křik, jímž odpovídala na mé rány, mě rozpaloval více a více. Ještě nikdy v životě jsem se nedostal do takového stavu; ještě dnes, když si ten výjev vybavím, si kladu udivenou otázku, jaké divné a zvířecky temné síly dřímou i v nitru člověka nejslušnějšího, nejpokojnějšího a nejcivilizovanějšího. Ale buď jak buď, dostávala to, oč si loudila: měl jsem se chovat jako muž, dobrá, choval jsem se jako muž. Nevím, jak by to bylo dopadlo a zda bych milou Lulu nebyl nakonec ufackoval, kdyby se ve chvíli nejnapjatější do mého řádění a Lulina skučení nebyl ozval buchot na dveře. Má zuřivost ihned opadla a byla vystřídána ledovou, rdousivou hrůzou.

– Kdo je? otázal jsem se hlasem, který nebyl můj vlastní a zněl, jako by přicházel ze sklepa. Lulu mezitím uklouzla z propocené postele, na níž jsem ji držel povalenu, a vrátila se k svému toaletnímu zrcadlu, aby napravila škody na svém zevnějšku, způsobené spravedlivým výpraskem.

– To jsem já, Zemánková, ozval se milý, trochu nakřáplý hlas naší roztomilé madame. – Děti, co se to u vás děje?

Otevřel jsem jí, a když jsem ji uviděl pokojnou, spořádanou a jako vždy pečlivě upravenou, jak se na bordelmutr sluší, byl bych ji úlevou a radostí zulíbal.

Měla čerstvé a spolehlivé zprávy, jež získala od známého strážníka, který dozíral na její vinárnu a často k ní chodíval na stupečku, v té zlé válečné době nadmíru vzácnou. Střelba, která nás tolik polekala a jež v Lulu vzbudila přesvědčení, že nastal konec českého národa, se nás netýká a nic nám do ní není. Ozývá se z blízké Resslovy ulice; vojsko prý útočí na tamní kostel svatého Karla Boromejského, v němž jsou ukryti a zabarikádováni pachatelé atentátu na Heydricha. Chlapi se brání a nechtějí se vzdát, ale mají to marné, až jim dojdou náboje, bude po všem.

Člověk se musí dostat do bezprostřední blízkosti smrti, anebo musí se aspoň domnívat, že mu hrozí smrt, aby byl s to naplno vycítit, jak sladko je žít a jak prázdná a nesmyslná je otázka po smyslu lidské existence. Být, dýchat a vědět o sobě samém a mít jistotu, že to bytí, dýchání a vědění o sobě samém hned tak neskončí, toť veliké a silné a toť vše, čeho je třeba k dokonalému štěstí; buď rád, Humble, že žiješ, a na nic dalšího se neptej. Nikdy nezapomenu na to sladké červencové ráno, když jsem se po rozčilujícím výjevu v pokojíku hysterické nevěstky Lulu vracel po Karlově náměstí do svého skromného, leč počestného zaměstnání u firmy Sandrik. Střelba dosud zuřila, ale mému sluchu zněla jako zpěv kůrů andělských. Všechno se naráz navrátilo do velikého, nádherného pořádku: pachatelé atentátu jsou dopadeni, hrozba, jež na národ Čechů dopadala jako nesmyslně příšerný stín, mávnutím proutku pozbyla svého opodstatnění, a já, občan Karel Humbl, i nadále smím se toulat tak jako dříve volnými, krásně architektonicky řešenými ulicemi, hezky se šatit a obouvat a přitom s klidnou jistotou čekat na svou chvíli. Děkuji ti, Bože, že jsi mě vytrhl z nicoty a způsobil, abych se zrodil a zaujímal své místo na tomto skvostném světě, na němž voní květiny a stromy se kolébají pod nápory vlahých větrů a kde Humblové dobré vůle se pokojně procházejí a potkávajíce se usmívají se na sebe úsměvem, který znamená:

– I ty, stejně jako já, žiješ, i ty, stejně jako já, se z toho raduješ? Dobře tak, dobře tak, radujme se společně.

Rozumí se, že věren dobrotě své povahy jsem nesplnil svou hrozbu, že si na Lulu budu stěžovat a že se přičiním o to, aby byla dána k dispozici pracovnímu úřadu; namísto toho jsem celou věc obrátil v žert, a když jsem byl v náladě, s velikým humorem jsem stálým hostům ve vinárně U Toreadora dával k lepšímu historku o tom, jak naše rozmilá Lulu si zahrála na malou českou Jeanne d’Arc a jak se chystala s hlavou hrdě vztyčenou a s hrudí odhalenou postavit se tváří v tvář lítým katanům. Lulu to ovšem ve svém typicky ženském nedostatku smyslu pro legraci neměla ráda, a kdykoliv jsem bavil své známé zkazkou o jejím hrdinství, tvářila se jako liška chycená do želez a oči měla temné. Jednou na podzim téhož roku čtyřicátého druhého se pokusila o sebevraždu a podřezala si žíly. Z nemocnice, do níž byla odvezena, se do našeho podniku už nevrátila, takže nevím, jak to s ní nakonec dopadlo.

Trampoty s inteligencí

1

Když nacisté začali ustupovat z území Sovětského svazu, mému otci, panu Františku Humblovi, opětně narostl hřebínek, zdrzel, a mně se stávalo stále obtížnějším drát z něho peníze; ostatně jeho pokladna nebyla bezedná a jeho hotovosti při neustálém a krutém stoupání cen tály stále rychleji a rychleji. To mi působilo kruté starosti; svěřoval jsem se s nimi své jediné opravdové kamarádce, paní Smolové, a dával jí najevo, že mám svého živoření u firmy Sandrik tak právě dost a že bych jí byl velmi zavázán, kdyby využila svých vynikajících známostí a styků v můj prospěch tak, abych získal nové, lépe placené a mému vzdělání přiměřenější místo.

Bylo to ode mne možná dosti pošetilé, neboť ona sama zůstávala chudá, nic neměníc na svém skromném a pracném způsobu života a nikterak se nesnažíc využít svého příklonu k zrůdné ideologii nacismu ve svůj materiální prospěch. Nemohu se tedy diviti, že zůstávala k mým skrytým prosbám hluchá, pokud na ně neodpovídala poukazem na gigantičnost zápasu, jejž říše vede a který nás zavazuje k tomu, abychom se uskrovnili a sečkali, až vůdce dosáhne kýženého vítězství. Zarmouceně jsem přikyvoval jejímu blouznění a myslil si, jak je to strašné, když někdo propadne slepému fanatismu, a jak krutý osud čeká na tuto vulgární, nevzdělanou, ale jinak sympatickou a ideálně založenou ženu. Padl Stalingrad, sovětské armády dobyly nazpět Charkova, Kursku, Kyjeva, ale ona nepřestávala hovořit o nastávajícím konečném úspěchu německých sil, který prý bude umožněn nasazením jakýchsi zázračných zbraní, takzvaných Wunderwaffen.

Má finanční situace se přitom stávala stále trapnější a svízelnější; na konci léta čtyřicátého čtvrtého jsem už byl nadobro na dně, jsa nucen bojovat se svým otcem – tak jako na počátku okupace – o každou mizernou desetikačku na biograf, když paní Smolová se mne jednou zcela nečekaně otázala, zda se stále ještě ucházím o lepší místo. Přisvědčil jsem co nejhorlivěji, a tu pravila:

– Tak přijďte ke mně zítra punkt o osmé, seznámím vás s jedním svým příbuzným z Wienu.

K tomu připomínám na vysvětlení, že říšské úřady nám zakázaly užívat počeštěných názvů německých měst, jako Vídeň, Mnichov, Norimberk, Drážďany, a paní Smolová se tomuto zákazu podrobovala i v hovorech nejsoukromějších.

– Vy máte příbuzného ve Wienu? podivil jsem se.

– Ovšem, řekla jsem vám přece, že v mých žilách proudí germánská krev. Můj příbuzný je treuhänder u firmy Elektromechano, továrny na Wunderwaffen, a jmenuje se Szpatenka.

Rozumí se, že jsem toto pozvání přijal s velikým potěšením a byl jsem u paní Smolové v určenou dobu jako na koni.

Pan Szpatenka, jak se ukázalo, byl pán velmi příjemný a dobře vychovaný, uhlazený, růžový a napohled měkký, ale s ostrou křivkou nosu, jež byla v nesouladu s plným oválem jeho vyžehleného, důkladně vyholeného a jemně napudrovaného obličeje. Nesložitá jednoznačnost obou linií, určujících jeho podobu, to jest kontura nosu a tváře, způsobovala, že vypadal jako svá vlastní karikatura, potažmo karikatura člověka nadobyčej lstivého a zchytralého. Hákové kříže měl na sobě hned dva: jeden, totiž plechový odznak člena nacistické strany, byl přišpendlen na klopě saka, druhý, maličký, vyvedený z jantaru, zdobil přesný geometrický střed kosočtverce vytvářeného jeho kravatou, zastrčenou do výstřihu vesty, ušité z téže látky jako sako a kalhoty.

Jak se mi projevilo, pan Szpatenka se nejen zdál, ale vskutku také byl lstivý a zchytralý. Zatímco jsme pili dobrou zrnkovou kávu, již nám obětavě – neboť o kávu byla nouze – uvařila paní Smolová, všecka rozpálená a rozjařená přítomností svého germánského příbuzného, a pojídali výtečnou klobásu, kterou prý paní Smolové posílali její germánští příbuzní ve Wienu, pan Szpatenka na mne dorážel osobně zaměřenými otázkami, které mně sice lichotily, neboť mám rád, když se někdo nepředstíraně zajímá o mou maličkost, ale také mě znepokojovaly, neboť jsem nebyl s to uhodnout, kam pan Szpatenka míří.

Řekl mi úvodem, že si dávno přál seznámit se s inteligentním příslušníkem českého národa, příznivým obrodným ideám, jež příslušníci německé říše vnesli do prostoru této země. A protože prý jeho sestřenka, to jest paní Smolová, o mně hovořívá jako o člověku vysoce inteligentním, požádal ji, aby nás laskavě seznámila. Nuže: jak jsem přišel ke své zmíněné inteligenci?

Pokud chápeme pojem inteligence jako vrozený dar bystrosti a chápavosti, byla by tato otázka nadobro nesmyslná. Usoudil jsem tedy, že pan Szpatenka rozumí tomu pojmu tak, jako se mu rozumělo na vojně, kde do kategorie inteligentů byli automaticky řazeni všichni branci, kteří měli aspoň maturitní vysvědčení, a měli tudíž právo stát se posluchači školy pro důstojníky v záloze. Proto jsem panu Szpatenkovi odpověděl, že jsem absolvent čtyř tříd reálného gymnasia a čtyř tříd obchodní akademie, kdež jsem s úspěchem složil zkoušky maturitní.

K tomu připomínám, že němčina mi při tomto rozhovoru nepůsobila obtíže, neboť pan Szpatenka mluvil obstojně česky.

– Výborně, pravil. – Obchodní školy sice nejsou určeny k tomu, aby z nich vycházel květ inteligence národů, ale lepší obchodní škola než žádná škola. Co jste dělal po maturitě?

Pověděl jsem mu o svém působení v Brémách a v Pražském úvěrním ústavu.

– Pochopitelně, někde jste pracovat musel, pravil pan Szpatenka. – Ale mne nezajímá, jak jste si vydělával svůj chléb, nýbrž jak jste žil, abych tak řekl…

Odmlčel se a chvíli si přemýšlivě mnul špičku svého ostrého nosu, než dodal:

– … jak jste se vyžíval v oboru inteligence.

Podíval jsem se na paní Smolovou, abych se přesvědčil, zda se jí tak jako mně nezdá, že její příbuzný to nemá v hlavě zcela v pořádku, ale ona tkvěla na panu Szpatenkovi pohledem zářivým a zřejmě schvalujícím.

Odpověděl jsem po pravdě, že páně Szpatenkově otázce co do svého vyžívání v oboru inteligence nerozumím.

– Chci vědět, jak hojně jste například navštěvoval koncerty a výstavy.

– Na koncerty nechodím, protože nejsem hudebně vzdělán, pravil jsem, a abych zaplašil mrak, který při těchto mých slovech naskočil na páně Szpatenkově čele, dodal jsem spěšně: – Ale sem tam nějaký ten kousek od velikého německého skladatele Beethovena si vždycky rád poslechnu. Zato jsem pilným návštěvníkem výstav obrazů a soch, zejména od té doby, kdy nový duch, který v prostoru naší země zavládl, když velkoněmecká říše nás vzala pod ochranu svého meče, vypudil z našich obrazáren mor takzvaného zvrhlého umění a kdy darebácké mazaniny těch všelijakých kubistů a surrealistů a jiných podvodníků se octly tam, kam patří, to jest na smetišti.

– Ausgezeichnet, pravil se zřejmým potěšením pan Szpatenka; to bylo první německé slovo, jež jsem od toho divného Germána uslyšel. – A teď pokud jde o literaturu, rozumějte: o inteligentní literaturu. Jak hodně čtete?

– Od útlého dětství jsem vždy byl horlivým a pilným čtenářem, odpověděl jsem prostě, skromně, ale po pravdě.

– To je u inteligentního člověka samozřejmé, pravil pan Szpatenka.

Jdi mi už do Paďous s tou svou inteligencí, pomyslil jsem si.

A pan Szpatenka ihned pokračoval.

– Ale konkrétně, prosím: které autory máte nejraději.

To byla otázka velmi oprávněná, neboť lze-li mluvit inteligentně třeba o malířství, aniž člověk znal jediného malíře, u literatury to nelze: tady je třeba znát jednotlivé autory aspoň jménem. Ale při své oprávněnosti byla tato otázka velmi ošemetná, neboť nestačilo autora znát, bylo také třeba vědět, je-li dovoleno se k němu hlásit a pochvalně o něm mluvit či nikoliv. Jak jsem se už jednou v těchto svých vzpomínkách doznal, tenkrát jsem s největší oblibou čítal knihy anglické a americké, pokud byly přeloženy do mé sladké mateřštiny; k tomu jsem se však panu Szpatenkovi nemohl doznat, neboť Anglie a Spojené státy byly s Německem ve válečném stavu. Francie se vzdala Němcům na milost a nemilost a o francouzských autorech tedy nebylo zakázáno hovořit, ale já jsem z nich znal pouze Alexandra Dumase, Maurice Dekobru a pak už jen Maurice Leblanca, otce proslulého lupiče-gentlemana Arsena Lupina; nezdálo se mi však, že tito autoři patří do oblasti vyšší, inteligentní literatury, neboť jejich díla jsou přespříliš zajímavá a poutavá. Věděl jsem také o moderním autorovi jménem André Gide, o němž noviny před časem psávaly učeně a s úctou a jehož spis, nesmlouvavě kritizující Sovětský svaz, svého času u nás způsobil rozruch a jejž tedy snad bylo dovoleno chválit, protože Německo bylo se Sovětským svazem ve válečném stavu. Potud by bylo všechno v pořádku, nebýt autorova jména, které znělo mému sluchu podezřele: co když ten Gide je žid? A i když snad není žid, jistě by nebylo rozumné dráždit sluch nositele dvou hákových křížů jménem tak zapeklitým.

Z italských spisovatelů jsem znal pouze Pitigrilliho, ale ten byl na černé listině jakožto pornograf. Z domácích autorů jsem měl v oblibě Karla Čapka, ale o tom bylo radno pomlčet, protože svého času, nedlouho před svou smrtí, se vyjádřil o nacismu jako o zkurvení ducha; ostatně jeho bratr a spolupracovník Josef byl už řadu let v koncentračním táboře, v němž mu bylo souzeno umřít. Další český spisovatel, jehož veselé knihy jsem měl rád, byl Karel Poláček, ale to byl zcela zaručeně a nade vši pochybnost žid; však byl jakožto takový upálen ve vyhlazovacím táboře. Ani jméno romanopisce Vančury, o jehož existenci jsem věděl, aniž jsem kdy čítal jeho díla, jsem nemohl vyslovit, protože byl pro své komunistické přesvědčení zatčen a za heydrichiády popraven. Jiný slavný český autor, jehož jméno kdekdo znal, byl Ivan Olbracht, ale jeho romány už dávno zmizely z knihkupeckých výkladů, pročež i o něm bylo lze právem předpokládat, že jest komunista. Z autorů provenience německé jsem čítal krásné knihy Liona Feuchtwangera, ale ten byl rovněž na indexu, protože byl žid. O nositeli Nobelovy ceny, slavném Thomasu Mannovi, jsem předpokládal, že je také žid. Později jsem ke svému překvapení náhodou zvěděl, že tomu tak není a že pochází z prastaré árijské rodiny obchodníků z Lübecku, ale i tak jsem dobře učinil, že jsem o něm pomlčel, protože Thomas Mann byl nepřítel říše, a jeho dílo proto bylo také na indexu. Ale člověk si musí umět poradit; stačilo mi maličko zalovit v paměti, aby mi ruče naskočila řada jmen jiných proslulých německých autorů, o nichž jsem nikdy neslyšel nic povážlivého. I pustil jsem se směle na neznámou půdu.

– Zbožňuji Franze Werfla, začal jsem, – jeho veliký román Barbora nikdy neopustí můj noční stolek. Jeho styl by sice mohl být vybroušenější, ale zato jeho postřehy, panečku, jeho postřehy jsou za všechny prachy, a také hloubka jeho pohledu je podivuhodná. Postavy jeho děl jsou vykresleny svěže a přesvědčivě.

Takto jsem hovořil obratně a plynně a byl bych pokračoval, neboť jsem měl v zásobě ještě mnoho frází, vyčtených z kulturních rubrik novin a časopisů, ale nevlídný výraz páně Szpatenkovy tváře mě pohnul k tomu, abych přesedlal.

– Vážím si také Stefana Zweiga, jejž pro jeho krásný jazyk čtu výhradně jen v originále, abych o nic nepřišel. Znáte jeho román o Marii Antoinettě?

– Ne, pravil pan Szpatenka ponuře, a pojednou vyslovil myšlenku, která mně před chvílí byla proběhla hlavou: – Zatracená inteligence, jak já k tomu přijdu se na stará kolena starat o inteligenci, když mně do ní jakživ nic nebylo? Ale nedávejte se rušit.

I pokračoval jsem v bruslení:

– Marie Antoinetta je výborný román. Ovšem já neznám jen Stefana Zweiga, já znám také jeho vynikajícího soujmenovce Arnolda. Ale ze všech spisovatelů na první místo kladu Jakoba Wassermanna, jehož Případ Mauriciův mně doslova učaroval.

Pan Szpatenka povytáhl obočí a paní Smolová, jež se zřejmě poprvé setkala s takovým projevem sčetlosti a vzdělanosti, jenjen vydechla:

– To je číslo, pravila. – Neříkala jsem to, že Humbl je kanón?

Pan Szpatenka, který chvíli seděl tiše, zachovávaje obočí povytažené, najednou uvolnil čelo.

– Ano, to je číslo, pravil. – Vy si zřejmě, pane Humble, loudíte o pár do držky, ale budete se divit: já vám do držky nedám. Protože vy jste nejen inteligent, ale i charakter. Chlap mizerná, ví, s kým mluví, vidí můj stranický odznak, a namísto aby zakoktal něco slabomyslného o Goethovi a Schillerovi, jak by udělal každý druhý na jeho místě, začne mi tu jmenovat jednoho židovského autora za druhým.

Zatrnulo mi a po zádech mi přeběhl mráz. Pane na nebi, Werfel, Zweigové, Wasserman jsou tedy také židi! Jak se v tom vyznat, když židé mají vesměs německá jména? A jak potom člověk má mluvit inteligentně o literatuře? Byl jsem zděšen, neřku-li zdrcen, ale nedal jsem to ani nejslabším hnutím tváře najevo.

– Pane Humbl, vy se mi líbíte, pokračoval pan Szpatenka. – Na vašem místě bych si sice dával lepší pozor na hubu a na veřejnosti bych se k svým literárním láskám nepřiznával, ale mezi námi děvčaty: máte dobrý vkus. A páteř. A to je v dnešní době vzácná vlastnost. Kde jste zaměstnán a kolik vyděláváte?

Pověděl jsem mu to.

– Pojďte ke mně, do mého závodu, a dostanete dvakrát tolik. Na pracovním úřadě vám to zařídím sám. Odbornou kvalifikaci žádnou nepotřebujete, mně stačí, že jste inteligent, oddaný vůdci a říši. Platí?

– Jaké budou moje povinnosti? otázal jsem se opatrně.

– Buďte ubezpečen, že budou čestné a přiměřené vaší inteligenci, pravil. – Plácneme si?

Byl jsem hrdý na to, jak dokonale se mi podařilo přelstít toho divného a práskaného muže, který mně stiskl ruku bez nejslabšího podezření, že přijímá do svých služeb nikoli zaprodance, nýbrž zavilého nepřítele říše.

2

Jsem člověk od přirozenosti nedůvěřivý, se sklonem přičítat ostatním lidem pohnutky co nejsprostší a nejhanebnější, a proto jsem si zprvu o páně Szpatenkových slibech nedělal valné iluze; nemohl jsem si nepřipomenout klasický, drsný, ale za všech časů oblíbený vojenský žert, kdy velitel se zeptá mužů mu svěřených, zda někdo mezi nimi umí hrát na housle; a když se některý nešťastný naivka přihlásí, že umí hrát na housle, velitel jej pošle čistit záchody. Nadál jsem se, že zkouška z inteligence, jíž mě pan Szpatenka podrobil, byla úvodem podobného žertu a že z „čestných a mé inteligenci přiměřených“ povinností, jež mi byly přislíbeny, se nakonec vyklube nějaká těžká, špinavá, hanebná práce; tím větší bylo mé okouzlení, když se ukázalo, že pan Szpatenka nelhal a že má zkouška z inteligence nebyla pro nic za nic.

Učinil mě parťákem skupiny intelektuálů, zaměstnaných v jeho závodě, mužů výsostně vzdělaných a řečných, zvyklých mluvit třebas o antickém divadle nebo o Kantovi nebo o záhadách podvědomí stejně zběžně jako obyčejný člověk mluví třebas o kopané. Můj několikaměsíční styk s těmito lidmi mně pak přinesl nesmírný duševní prospěch; jemné a vzdělané úvahy, jimiž, jak si čtenář povšiml, často protkávám tyto zápisky, vyvěrají namnoze ze zkušeností, jichž jsem nabyl v jejich středu. Mám dobrou hlavu, výborně uzpůsobenou k radostnému chápání a pak i k obratnému uplatňování velikých idejí, s nimiž se člověk v běžném životě hned tak nesetká, a i když leckterá hluboká a pravdivá myšlenka, zrozená v tom či onom bohatém mozku, často znívá mému sluchu, jako by byla proslovena v řeči papuánské, rád nad ní hloubávám a přemyšluji tak dlouho, až se mi podaří do ní vniknout; a tu častokrát užasnu nad její velebnou prostotou, a celý svět se mi naráz zdá nový.

Vezměme například větu, s kterou mě seznámil jeden z nejvýmluvnějších z mých druhů, muž velmi mladý, ale vzdělaný až hrůza, takto dramatický spisovatel z povolání: Nikdo nevstoupí dvakrát do téže řeky. To mně zpočátku připadalo jako blbost. Jakpak to? Jak někdo může něco takového s vážnou tváří tvrdit? Já, Karel Humbl, jezdívám se koupat nejraději do Berounky, přesněji: k jednomu jezu na Berounce nedaleko Zadní Třebáně. Koupal jsem se tam loni, předloni, a byla to pořád jedna a táž Berounka. Ale můj vzdělaný nový přítel dramatik mně vysvětlil, že nazírám-li na tu nebo onu řeku ne jako na prázdné, a proto neměnné zeměpisné jméno, nýbrž jako na skutečnou vodu, hrnoucí se skutečným přírodním korytem, vskutku se nemohu dvakrát vykoupat v téže řece, protože voda, v níž jsem se vykoupal třebas před hodinou, v této chvíli je už pryč, bůhví kde, a na její místo přitekla voda zcela jiná; proto i když se někdo chodí koupat vždy do téže řeky, a dokonce vždy na stejné místo, přece se pokaždé koupe v jiné řece.

Když jsem tento výklad jaksepatří pochopil, mladistvý dramatik ještě dodal, že vlastně nejde ani tolik o řeku. Zmíněná sentence totiž má jiný, daleko hlubší význam; její vlastní světodějný význam jest ten, že nic na světě nezůstává beze změny a že všechno, ať řeka či cokoliv jiného, je v nepřetržitém stavu proměny, v nepřetržitém stavu dialektického pohybu.

– Toto, dodal mladistvý dramatik, – je myšlenka filosofa Herakleita, který působil v Řecku před dvěma a půl tisíci let. Okolnost, že jeho učení přežilo v povědomí lidstva tak dlouho, je samo o sobě důkazem jeho pravdivosti.

– Správně, připojil se k tomu jiný z mých nových intelektuálních přátel, romanopisec, který s dramatikem nikdy v ničem nesouhlasil. – Až na to, pokračoval, – že ještě starší, anebo přinejmenším stejně stará je jiná řecká filosofická doktrína, podle níž všechno, co se nám jeví jako pohyb a změna, je jen šalba našich smyslů, neboť všechno jsoucno je ve skutečnosti nehybné, všude stejné, a není v něm nic, co by se dalo nazvat vznikáním nebo zanikáním.

Na to mladistvý dramatik, že má-li jeho velectěný kolega romanopisec na mysli reakcionářské učení tak řečených Eleatů, on, dramatik, ho upozorňuje na to, že pokrokoví lidé na celém světě tyto slaboduché žvásty, odporující naléhavému svědectví našich smyslů, odevždy odmítali s oprávněným odporem a posměchem.

Tady mně bylo poněkud divné, že kdesi jakási skupina mudrců byla už dva a půl tisíce let stíhána oprávněným odporem a posměchem pokrokových lidí na celém světě, aniž jsem se o tom kdy byl doslechl. Ale protože tvrzení, že nikde není žádné vznikání a zanikání, vždyť já, Karel Humbl, jsem svého času vznikl a nepochybně i zaniknu, se mi vskutku zdálo nesmyslné, rád jsem se k tomu obecnému tažení oprávněného odporu a posměchu připojil.

Ale romanopisec se nedal. Odporem a posměchem vzdělaných lidí byli prý odevždy stíháni především lidé, kteří jako jeho vážený přítel filosofují klackem. Bylo tu právě promluveno o takzvaném dialektickém pohybu; nuže není-li eklatantním příkladem tohoto dialektického pohybu onen myšlenkový postup, kdy z Herakleitova světa proměn jakožto téze a eleatského nehybného světa jakožto antitéze vyvstala jakožto syntéza skvostná klenba Platónova světa věčných, neměnných idejí a proměnlivého světa jevových nahodilostí?

Na to mladistvý dramatik, že zapamatoval-li si dodnes něco z oktavánské filosofické propedeutiky, pak z Herakleitova světa proměn jakožto téze a eleatského neproměnného světa jakožto antitéze vyvstalo jako syntéza především skvostné učení materialisty Demokrita, tato strhující vidina věčných a neměnných atomů, jejichž vzájemné střetání a spojování a rozpojování umožňuje vznik proměnlivých jevů tohoto světa. Tato teorie zhruba platí dodnes, kdežto obludné smyšlenky Platónovy už nejsou dobré ani k plašení vrabců.

Slyše toto, tiše jsem žasl, neboť jsem si nedovedl srovnat v hlavě, že o existenci atomů se vědělo už v starém Řecku. Domníval jsem se zprvu, že mladistvý dramatik žertuje, ale protože ostatní vzdělanci se tvářili vážně, zatvářil jsem se vážně i já, a pomyslil jsem si toliko, že nic není nového pod sluncem.

Jiná sentence, která byla v kruhu mých vzdělaných přátel předmětem vzrušených debat, zní takto: V člověku příroda uvažuje o sobě samé. Také to se mi jevilo jako nesmysl. Já, Karel Humbl, jsem člověk; nuže jakpak ve mně příroda uvažuje o sobě samé? Ale potom, po náležitém vysvětlení, jsem pochopil toto: Já, Karel Humbl, jsem nejen člověk, ale také součást přírody stejně jako tadyten strom, tamhleta květina, tamten zajíc; nicméně liším se od stromu, od květiny, od zajíce nejen tím, že dovedu mluvit a psát, ale také i tím, že jsem s to si položit například otázku, co bylo dřív, zda slepice nebo slepičí vajíčko; jinými slovy já, součást přírody, jsem schopen přemítat o tajemstvích přírody, což znamená, že v mém mozku, přírodním to útvaru, příroda vskutku uvažuje o sobě samé.

Každý uzná, že tato idea je nejen hluboká a chytrá, ale také krásná, ba nádherná. Ale ještě nádhernějším se mi jevilo to, co mí intelektuální přátelé dovedli z takovéto základní téze udělat, jak se jí dovedli podívat na zuby.

Jeden z nich, mladý a sebevědomý vlasatý muž, nezávislý kritik a esejista povoláním, prohlásil toto všechno, jak pravil, za nonsens. Podle něho přírodě je srdečně fuk, co si o ní ten který trouba myslí, příroda prostě jest a přírodní děje se dějí, slepice radostně snášejí vajíčka a z vajíček se ochotně klubou další nastávající slepice, a nad touto skutečností se nikdo nemá co zamýšlet, nejméně umělec; umělec si má počínat jako přírodovědec a má přírodní data prostě brát na vědomí, ale o to, aby si s nimi tykal a osvětloval je přiboudlým světlem svého rozumu, se ho nikdo neprosí. A stejně jako ve svém vztahu k slepicím má si prý počínat ve svém vztahu k ostatním lidem. Jako fyziolog, studující žížalu, sám není žížalou, umělec má zapomenout na to, že je člověkem, a namísto aby se vciťoval do jednání jiných lidí, má je popisovat jako indiferentní přírodní děje, například jako západ slunce nebo pád šišky ze stromu.

Tolik kritik. Romanopisec s těmito vývody zuřivě nesouhlasil a označoval je jako projev – takto se vyjádřil doslova – zasraného pozitivismu. Ať si prý pan kritik zakazuje, co si zakazuje; akt, jímž příroda se v mozku člověkově zamýšlí nad sebou samou, je přírodní dění stejně dané a přirozené, jako když slepice snáší vajíčka, a je-li věcem srdečně jedno, zda se někdo nad nimi zamýšlí, je přírodě rovněž srdečně jedno, zda jí kdesi kdosi zakazuje, aby se sama nad sebou zamýšlela.

A dramatický spisovatel, který, jak jsem už poznamenal, s romanopiscem zpravidla nesouhlasil, v této debatě se kupodivu přidával na jeho stranu a dotvrzoval jeho vývody asi v ten smysl, že akt, jímž příroda se zamýšlí nad sebou samou, nelze jen tak krátce a dobře odmávnout, neboť nejde tu pouze o zamýšlení: cestou zamýšlení, tedy člověkovým prostřednictvím, příroda zlepšuje samu sebe. Nejde o to, aby člověk přemýšlel, jde o to, aby měnil svět, a jelikož nelze měnit svět bez přemýšlení, nelze bagatelizovat ani to přemýšlení.

Na to kritik, že odmítá pokračovat v debatě, jež zabíhá do titěrné hry se slovíčky. K tomu, aby člověk měnil svět, nemusí ztrácet čas neplodným hledáním takzvané podstaty nebo vnitřního smyslu věcí. Jak prý on, kritik, pana dramatika zná, a jak jeho slavnému měnění světa rozumí, jemu jde například o výstavbu velkoslepičáren, o tovární výrobu vajec. Nuže k dosažení tohoto velkého cíle vůbec není třeba vědět, co bylo dřív, zda slepice nebo vajíčko.

A tak dále a tak dále.

Romanopisec tehdy prý studoval materiál ke knize, již hodlal napsat a jejíž děj měl zasáhnout až do poloviny minulého století, a často nás bavil prastarými zkazkami a klepy z prostředí bývalého vídeňského dvora. Jednou nás překvapil svéráznou teorií, kterou si utvořil při četbě francouzsky napsaných Memoárů barona Beusta, někdejšího rakouského ministra zahraničních věcí, a podle níž rakouská monarchie se zhroutila zásluhou jistého neznámého děvčátka z neznámé hanácké vísky. Když se autor Memoárů narodil, zmíněná dívenka byla k němu přijata za chůvu. Starý baron, otec, jí jednou v den svých jmenin daroval několik lahví moselského vína a bodře jí doporučil, aby je vypila na jeho zdraví. Žel dívka, neznalá německé řeči, baronovi nerozuměla a nevěděla, co si s tím prezentem má počít, a domnívajíc se, že jedná správně, nalila víno do vaničky a vykoupala v něm dítě jí svěřené. Účinek lázní byl zdrcující; nemluvně, otrávené alkoholem, zápasilo několik dní a nocí se smrtí a vyšlo z této zkoušky s podlomeným zdravím tělesným a také, jak vidno z jeho pozdějších činů, i duševním. Mladý Beust se o mnoho let později, po prohrané válce prusko-rakouské, stal rakouským ministrem zahraničí a zasadil se vší vahou své čerstvě nabyté moci o politické vyrovnání s Maďarskem, což, jak známo, vedlo k totálnímu rozštěpení říše, kteréžto rozštěpení pak o něco později mělo za následek její neslavný zánik. Pád Rakouska tedy nebyl způsoben, jak se obecně má za to, pouze slabomyslností barona Beusta, nýbrž hlavně a především nerozvážností oné dívenky, která tu slabomyslnost způsobila.

Teorie se líbila, pouze mladistvý dramatik s ní nesouhlasil. Kolega romanopisec prý zřejmě přitaká názoru oněch idealistických naivků, kteří tvrdí, že být nos královny Kleopatry o něco delší, než jaký byl, dějiny Evropy by byly proběhly zcela jinak, než jak proběhly. Nikoliv: určujícími determinanty dějin nejsou nosy, není jimi moselské víno ani slabomyslnost nebo genialita té či oné vůdčí osobnosti, nýbrž vnitřní zákonitosti, podle nichž se lidské společnosti té či oné doby vyvíjejí, stav výrobních sil a stupeň třídního boje, tedy ne viditelné, ne vnějškové, ne – řečeno v uvozovkách – zajímavé události a činy a vlastnosti jednotlivců, nýbrž hlubinné, s neúprosnou elementární účinností působící síly, jejich vzájemné střetání a prolínání.

Slova, slova, slova, namítal romanopisec – naštěstí pouhá slova, neboť kdyby nešlo o pouhá slova, tento nadutý, vědecky se tvářící názor by vedl k malomyslnému, evropského ducha nedůstojnému kvietismu. Kolega dramatik to mimoděk vyjádřil sám: ne činy, nýbrž hlubinné neviditelné síly. A není nic zhoubnějšího než popírat potřebnost činu. Ostatně sami stoupenci dramatikova názoru potvrzují papírovost této teorie: zatímco mají ústa plná vnitřních zákonitostí a hlubinných sil, určujících chod dějin, počínají si tak čile, až se srdce směje.

Nikdy jsem nepopíral potřebnost a důležitost individuálního činu, na to mladistvý dramatik; pravím pouze to, že čin musí přijít v pravý čas, jako výsledek a důsledek nadindividuálního vývoje. Napoleon přišel proto, že doba byla zralá k tomu, aby ho zrodila.

– Co kdyby ho hned při obléhání Toulonu byla zabila zbloudilá kulka? na to romanopisec.

– Pokud se pamatuji ze školy, Napoleon nebyl zabit při obléhání Toulonu, řekl dramatik.

– A kdyby ho přece byla zabila? namítal romanopisec.

– Byl by nastoupil někdo jiný, aby vykonal jeho dílo, řekl mladistvý dramatik.

Tato odpověď, nechápu dobře proč, romanopisce rozradovala.

– Tady to máme, a to jsem chtěl slyšet. Takovéto stanovisko je udržitelné jedině tehdy, když prostě velikému lidskému individuu upřeme nos mezi očima, to jest, anulujeme jeho osobní zvláštnosti a sílu a svéráznost jeho geniality, takže v případě jeho smrti ho plně nahradí kterýkoliv trouba, anebo uvěříme v mystické souvislosti mezi lidskými geny a politicko-sociálně-historickými procesy, takže v případě smrti jednoho Napoleona se ihned naskytne jiný, stejně vypečený Napoleon. Tuto moudrost nemám ze sebe, nýbrž z autora, který se v jistých kruzích těší vážnosti téměř náboženské, možná díky svému andělskému jménu. Jenže pane šéf, nebylo by lepší nastoupit cestu zdravého rozumu a uznat, že Napoleon, náhodou vybavený jistými organizačními schopnostmi, se náhodou dostal do středu takových událostí a okolností, které mu umožnily, aby tyto své schopnosti na nejvyšší míru uplatnil?

V tomto smyslu se mí noví přátelé hádali po celé hodiny. Bylo v tom vskutku něco nadmíru zvláštního, jak se dovedli vzájemně potírat, aniž se kdy kdo z nich třeba jen jedinkrát prohlásil za potřena, a jak dovedli jednu a touž věc osvětlovat z nejrůznějších stran, aniž se kdy shodli na tom, že je už dostatečně osvětlena a že není důvodu, aby ji osvětlovali dál; a zatímco jsem jim naslouchal, napadlo mně, že stejně jako tito intelektuálové, hádali se mezi sebou například první křesťané s pohany, anebo guelfové s ghibelliny, anebo katolíci s protestanty, anebo jakobíni s girondisty, anebo demokraté s royalisty, anebo agrárníci s národními socialisty, anebo liberálové s konzervativci a podobně, vždy bez výsledku a bez konce, ledaže jedna strana umlčela druhou stranu násilím; a protože tedy bezvýchodnost je základním rysem a kletbou všech ideových sporů, lidé se buď budou do konce světa hádat, anebo budou mřít pod tlakem násilí, ledaže by si osvojili umění měnit a pružně přizpůsobovat vnějškovým okolnostem své ideje a názory. Takto jsem přemýšlel sám o sobě a na vlastní pěst, a byl jsem nadšen svou vlastní chytrostí, a měl jsem pocit, že mi narůstají křídla, slovem: připadal jsem si veliký.

Ale teď je na čase, abych blíže vysvětlil, jak jsem k tomu všemu přišel a jak tato idyla učených hádání v zbrojní fabrice za největší a nejhroznější války dějin vůbec byla možná.

Tenkrát, když jsem se seznámil s panem Szpatenkou. probíhalo v ujařmené české zemi veliké, vládnoucími nacistickými kruhy inspirované tažení proti našim intelektuálům všeobecně a umělcům speciálně; vyčítáno jim, že se straní politického života, že si každý sám pro sebe hraje na svém písečku a že namísto aby veřejně proklamovali lásku a příchylnost k Hitlerově třetí říši a aby svým příkladem strhovali široké masy, mlčí a myslí si své. Spisovatelům předhazováno, že nepropagují ve svých knihách a v časopisech nacistickou ideologii, malířům, že se zpronevěřují svému poslání zobrazovat boj německého mušketýra proti bolševickým barbarům a že namísto toho kazí svá plátna nesrozumitelnými, zvrhlými mazaninami, divadelníkům, že nehrají nacistické kusy, filmařům, že neupevňují v mysli filmového diváka myšlenku odvěké závislosti českých zemí na německém prostoru, muzikantům, že tíhnou k moderní atonální hudbě.

Tomu všemu se na stránkách protektorátního tisku říkalo sabotérství hlav. Že české vysoké školy byly zavřeny hned na počátku protektorátu, je všeobecně známo; v roce čtyřicátém čtvrtém pak nacisté ještě navíc všeho zavřeli česká divadla, zastavili tisk knih a poslali umělce do dolů a do továren.

Firmě Elektromechano, jejímž treuhändrem, jak víme, byl pan Szpatenka, přidělil pražský pracovní úřad devět z těchto lidí. Byli to onen dramatik, romanopisec a kritik, o nichž jsem se už zmínil, dále jeden malíř, jeden architekt a čtyři herci; já pak, Karel Humbl, jsem byl jakožto jejich parťák pověřen těžkým a odpovědným úkolem, abych na tyto nové pracovníky firmy Elektromechano dohlížel a skrytě podával nahoru hlášení o jejich morálce, a hlavně o tom, jaké řeči mezi sebou vedou. A tak mě dodatečně napadá, že nadál-li jsem se, že práce, pro niž jsem byl podroben zkoušce inteligence, bude nízká a hanebná, neměl jsem koneckonců tak docela nepravdu.

Pan Szpatenka neměl z tohoto přísunu tvůrčích a osvícených hlav pražádnou radost a neskrýval se přede mnou se svou mrzutostí. Továrna trpěla v tomto konečném válečném údobí nedostatkem materiálu, a proto potřebovala vše jiné než nové dělníky, natož dělníky znalé v psaní románů a malování obrazů a hraní divadla, ale nikoliv v obsluze obráběcích strojů. Firma Elektromechano původně, v míru, produkovala jemné elektrické motorky a aparáty na masáž obličeje jakož i, nemýlím-li se, samospouště pro fotografy a elektrické budíky a jiné mechanické hračky; za války však byla výroba těchto artiklů zastavena a nahrazena zhotovováním podivných hejblů, o jejichž účelu a smyslu neměl ponětí ani sám pan Szpatenka; byly to jakési složité součástky, jež se podle přísně tajných plánů montovaly z jiných součástek a polotovarů, které byly tajnými cestami posílány z desítky jiných továren z nejrůznějších koutů prostoru ovládaného Němci; naše výrobky pak byly expedovány do dalších továren, které z nich bezpochyby skládaly komplexnější součástky a pak je předávaly dál a dál, až někde bůhví kde vznikaly výrobky konečné; proslýchalo se, že to jsou ony zázračné zbraně, o nichž se v novinách hojně psalo, že v pravou chvíli rozhodnou válku ve prospěch Němců, ale to byly jen dohady.

Nuže pan Szpatenka měl strach možná nikoli neoprávněný, že jeho noví intelektuální spolupracovníci kdeco popletou a pokazí a přivedou ho tak, ježto šlo o tovary válečně důležité, do kriminálu; proto je posadil, všech devět jich a mne s nimi, do oddělené místnosti za závodní jídelnou, v níž se zaměstnanci firmy stravovali, tedy do jakéhosi šámbru, k společnému dlouhému stolu, a přidělil jim řadu pilníků, aby jimi ohlazovali a opracovávali jakési hrubé, hranaté čelisti z litiny; ale prý ať s tím příliš nepospíchají, protože je toho málo.

Vzpomínám na měsíce, jež jsem s těmi výřečnými lidmi strávil, ne nerad; jediným mrakem na mém nebi byly hnusné výčitky, jimiž mě pan Szpatenka občas častoval, že prý moje hlášení o hovorech, jež osazenci šámbru mezi sebou vedou, jsou neslaná, nemastná a neposkytují nadřízeným policejním úřadům žádný konkrétní materiál k tomu, aby si vytvořily konečně platný obraz o smýšlení takzvané české inteligence a vyvodily z nich patřičné závěry. Takto a podobně se pan Szpatenka vyjadřoval; já ovšem věděl, že ani jemu, ani tajné policii nejde o žádný obraz, o žádné závěry, nýbrž prostě a krátce o to, abych někoho ze svých svěřenců udal, abych na někoho něco prozradil a aby mohl být zatčen a zavřen. Ale v tom se věru přepočítal, v tom se věru obrátili na nepravého! Já, Karel Humbl, vzorný syn českého lidu a zapřisáhlý nepřítel nacismu, abych udával české umělce, notabene v době, kdy německé linie se hroutily na všech stranách! Ach, já dobře věděl, oč ve skutečnosti běží. Jak panu Szpatenkovi, tak pánům na gestapu záleželo na tom, aby projevili aktivní činnost, aby si na cizí útraty udělali někde nahoře dobré oko a aby nebyli ještě v poslední chvíli vyhnáni ze svých teplých míst v srdci stověžaté Prahy a posláni na frontu. A v tom jsem jim měl pomáhat já, za bídný úplatek tisíce osmi set protektorátních korun měsíčně, když na černém trhu cigareta stála dvacet korun, kilogram zrnkové kávy tři tisíce a vyspání s některou z dívek od Toreadora nezadržitelně stoupalo na pět, šest, ano sedm set? Fi donc!

Ostatně členové mé intelektuálské party nebyli na hlavu padlí, a třebaže, jak naznačeno, mluvili hodně a o překot, dávali si pozor na hubu, takže mé raporty o jejich rozhovorech nemohly být jiné než politicky indiferentní. Za celou tu dlouhou dobu, již jsem strávil v jejich společnosti, nikdo z nich ani jednou nepromluvil o situaci, a třebaže bývali veselí a rádi se smáli, nikdy nevyprávěli politické anekdoty. Podle toho, jak mladistvý dramatický spisovatel si byl pevně jist správností svého materialistického světového názoru, dalo se bezpečně soudit, že je komunista; nicméně ani jednou jsem nezaslechl z jeho úst slůvko obdivu k hrdinskému zápasu Rudé armády, a odvolával-li se rád na Herakleita, nikdy nevyslovil jméno Marxe, Engelse nebo Lenina či Stalina; Herakleitos mu plně vystačil k podpoře všech jeho tvrzení. Také malíř byl komunista – jednou se totiž neprozřetelně zmínil o tom, že za svých mladých let býval členem Komsomolu; já jsem ovšem toto jeho neopatrné přiznání ve svém písemném raportu zamlčel. Byl velmi krásný a tělesně ušlechtilý: nad kořenem nosu měl hluboký vryp, který mu dobře slušel a budil o něm dojem, že se neustále zanáší hořkými, bolestnými myšlenkami. Jednou nám uspořádal přednášku o tom, jak se dívat na moderní obraz. Zapamatoval jsem si z ní, že i obyčejná holá čára, nakreslená tužkou, anebo prostá barevná skvrna může být esteticky poutavá, jinak řečeno umělecky hodnotná a krásná. Tuto poučku jsem si dobře zapamatoval; přišla mi dobře vhod ještě o celých patnáct let později, kdy u nás po dlouhém období realistického zobrazování pionýrů a úderníků, zírajících vstříc lepším zítřkům, se opět začalo uplatňovat abstraktní malování.

Jako komunistu jsem si sám pro sebe odhadl rovněž jednoho ze zmíněných čtyř mimů, tragéda, vysokého muže s řeckým profilem a hořkými ústy; stalo se totiž, že po kterémsi obzvláště eklatantním vítězství Rudé armády přišel do práce podroušený, ba namazaný, poznamenaný následky celonočních oslav. O politickém smýšlení ostatních členů své party nevím nic, leda to, že romanopisec určitě nebyl a nemohl být komunista, neboť se hádal s dramatikem, který, jak praveno, byl komunista, a nadto pocházel z buržoazní rodiny.

Naslouchal jsem jejich sporům se žhavým zájmem, který do té míry posílil mou paměť, že ještě dnes jsem s to jejich vývody reprodukovat. Byl jsem si vědom toho, že jejich ústy se hádají dva důležité nepřátelské názory, ovládající svět, a držel jsem palec jednou tomu, jednou onomu – nejčastěji dramatikovi, neboť konec války se zřejmě blížil a blížil a nebylo možno pochybovat o tom, že v naší zemi po válce první housle budou hrát komunisté.

Ke mně se mí svěřenci chovali tak přátelsky, že navzdory tomu, že jsem jim často nestačil v kroku rozumem a výřečností, nejednou jsem s nimi duševně splynul a našel tak sám sebe. Dodnes si vzpomínám s jistým mrazením ukojené ješitnosti, s jakým uznáním a poklonami přijali mé vyprávění, které jsem jim jednou dal k lepšímu, o mé první lásce, o dlažební kostce Stázičce. A když jsem jim pak pověděl o svém brémském dobrodružství s Natašou, a pak o svém působení v Pražském úvěrním, a hlavně o tom, jak jsem se chodil modlit do chrámu svatého Jindřicha a jak jsem se názorově sbližoval s panem presidentem Hejtumem a jak mě pak nacisté v důsledku tohoto sbližování vykopli na dlažbu, nadšení mých nových přátel neznalo mezí; nepřeháním, když pravím, že doslova skřehotali a hýkali rozkoší smíchu, a romanopisec jako vrchol všeho prohlásil, že až bude po válce, on o mně, Karlu Humblovi, napíše román.

Tento úspěch mně rozvázal ústa.

– Ale nemyslete si, prosím, že jsem chodil do kostela jen a jen z oportunismu, řekl jsem; a věda, že se svěřuji lidem nejpovolanějším, vyprávěl jsem jim o svých mystických náladách, jimž jsem se v kostele oddával, a o tom, jak jsem se sladce vciťoval do muk Ježíše Krista, přibitého na kříži.

Intelektuálové přijali toto mé vyprávění chladně, čela zachmuřená.

– Nebyl bych věřil, že něco podobného je ještě dnes možné, řekl dramatik nepřátelsky.

– Dnes je něco podobného daleko možnější než kdykoli jindy, řekl, jak se dalo čekat, romanopisec. – Není, doufám, třeba dokládat a dokazovat, že člověk dvacátého století je přístupnější hysterii a extázi daleko více, než jak tomu bylo v minulosti. Pan Humbl zahořel iracionální extatickou vášní k symbolu kříže, stejně jako se to stalo nepřehledným zástupům v posledních dvou tisíciletích a stejně jako se to děje miliónům a miliónům dnešních lidí, vzývajících kříž hákový.

Při těchto slovech někteří intelektuálové začali varovně kašlat, a vlasatý esejista, patrně aby zadusal romanopiscova poslední slova, jal se obšírně a zasvěceně hovořit o tom, co to doopravdy znamená, ta slavná muka kříže. Lidé si prý v průběhu věků tolik zvykli na obraz člověka přibitého na kříž, že slova o utrpení toho člověka se stala bezobsažnou frází; nikoho prý už nenapadá, že jde o nejtrýznivější ze všech způsobů poprav, na něž kdy připadla zrůdná lidská imaginace, o hrozné mučení, jemuž za starého Říma byli podrobováni zpravidla jen vzbouření otroci a při němž odsouzenci podle Ciceronova svědectví trpěli tak strašlivě, že to samým katanům prý bylo protivné. Jelikož se z úcty ke Kristovi od tohoto způsobu exekuce už dávno upustilo, správná technika přibíjení na kříž upadla v zapomenutí a ukřižovaný Kristus je zobrazován zcela nepatřičně, jako by ležel na kanapi. Předpokládáme-li, že vážil sedmdesát kilogramů, každá z obou jeho přibitých rukou musela unést nejméně pětatřicet kilo; ve skutečnosti ovšem nesla daleko více, tím více, čím přesnější a širší bylo odsouzencovo rozpažení. Nuže jeden pařížský lékař ondy udělal řadu pokusů s amputovanýma rukama mrtvol a shledal, že lidská dlaň, probitá hřebem, neunese více než pětadvacet kilo; při větším zatížení se protrhne. Je tedy jisto, že při popravě ukřižováním nebyla probíjena dlaň, jak se to všeobecně zobrazuje, nýbrž zápěstí, ovšem šikovně tak, aby se nepoškodily tepny a aby oběť předčasně nevykrvácela, bezpochyby v jednom velmi odolném místě, jímž probíhá silný důležitý nerv. Ukřižovaný člověk tedy visel za ty dva nervy. Nohy se mu přibíjely ke kříži už jen z pilnosti, aby se mu, když visel, neklátily. Oporu mu jeho roztříštěné nárty ovšem neskýtaly žádnou. Visel tedy, rozpažen, za probité šlachy a nervy, a trvalo prý několik dní a nocí, než zemřel. Někteří staří autoři se zmiňují o tom, že když někdo z odsouzených své ukřižování přežil, to jest, dostal milost a byl z kříže sňat, nikdy se už nevzpamatoval z hrůz, jež zakusil, a i když se mu jeho rány zahojily, nikdy se už neusmál, protože není možno se usmívat do světa, založeného na potencionálním pekle, jehož děsivost přesahuje všechny síly naší představivosti. To tedy jsou, pěkně prosím, ta poetická boží muka, utrpení, jehož šílenost sama o sobě popírá existenci Boha, protože není možno postulovat jsoucnost vyšší mravní bytosti, jež dovolila, aby k něčemu podobnému mezi nebem a zemí vůbec mohlo dojít.

Na to dramatik, že páně esejistova slova sic byla poutavá, ale jeho závěrečná filosofická poznámka je nesmyslná, neboť každý začínající seminarista by na ni plným právem odpověděl, že je-li smrt na kříži vskutku tak netušeně krušná, tím více musíme velebit Hospodina, že pro spásu lidského rodu vystavil svého jediného syna takové děsivé trýzni. A věřící křesťan-fyziolog by řekl, že je-li bolest preventivním signalizačním opatřením, jež chrání boží dítka před úrazem, tím více musíme velebit Hospodina, že toto signalizační opatření zrobil tak svědomitě a důmyslně. Je naopak kupodivu, že církev více nevyzdvihovala a důkladněji propagačně nevyužívala tuto nad všechen pomysl krutou stránku smrti takzvaného Ježíše a pouze omílala nemastné, neslané zjištění, že „trpěl pod Pontským Pilátem“, neboť byla by tím výhodně polechtala sadistickou stránku lidské přirozenosti, čímž by byla pro kříž jakožto mučidlo získala ještě více přívrženců.

Z toho se rozpoutala debata, při níž jsem sice byl nadobro zapomenut, ale jíž jsem přece naslouchal s hrdým vědomím, že jsem k ní dal podnět svou náhodnou vzpomínkou na svá dávná mystická dobrodružství v chrámu svatého Jindřicha.

Když jsem se jednou navečer vracel z práce, připojil se ke mně romanopisec a navázal se mnou přátelský rozhovor. Jak jsem už řekl, nevážil jsem si ho valně a při jeho debatách s dramatikem jsem stranil jeho komunistickému odpůrci; nicméně okolnost, že jsem mu stál za to, aby se mnou vážil kus cesty, velmi mně zalichotila, a vědomí, že je autorem bůhvíkolika tlustých románů, z čehož lze vyvodit, že dobře rozumí lidské duši, pohnula mě k tomu, abych mu otevřel své nitro ještě šíře a upřímněji, než jak jsem činil dosud, když jsem v šámbru vyprávěl o svých minulých zážitcích. Pověděl jsem mu mimo jiné o své dětské příhodě s neukázněným žákem Cigánkem, což ho velmi pobavilo, a odtud byl jen krůček k tomu, abych se mu svěřil se svým dávným trápením, totiž se svým nedobrovolným samotářstvím, jež mě sužuje tím více, že v podstatě jsem člověk družný a kolektivní. Ve škole, pokračoval jsem, jsem nikdy nebyl přijat za člena smečky svých spolužáků, kteří se mně naopak vysmívali za můj dobrý prospěch a za pochvaly, jimiž mě zahrnovali páni učitelé. Čím to vysvětlit?

Romanopisec odpověděl bez váhání:

– Vysvětlil jste to sám, pane Humble, tím, že jste správně užil slova smečka. Vy jste člověk vyššího typu, který nemůže být členem smečky.

Užasl jsem.

– Já? Člověk vyššího typu?

– Zajisté, řekl romanopisec. – Smečka, do níž se děti družívají, je útvar atavistický, poukazující na doby, kdy naši předkové ještě nežili v organizovaných společnostech, řízených zákony a policií. Připustíme-li, že homo sapiens se stal opravdovým člověkem teprve tehdy, když počal takovéto organizované společnosti vytvářet, dojdeme k závěru, že děti, shlukujíce se do smeček, mimoděk rekapitulují jistý předlidský stupeň vývoje. Smečka tíhne k volnosti a zvířecí divokosti, a proto odmítá přijmout do svého středu člověka vyššího typu, jako jste vy, pane Humble, který jste zoon politikon, aristotelský tvor společenský par excellence.

Byl jsem poněkud vyjeven tímto výkladem, ale romanopisec pokračoval plynně a s výrazem vší samozřejmosti, že podobné krátké rekapitulace starých, už překonaných vývojových stupňů nejsou nic nového. Byl to náš geniální Purkyně a po něm německý přírodovědec Haeckel, kteří si v minulém století povšimli toho, že každý živočich už před vlastním aktem svého zrození opakuje historii prastarého, milióny let trvajícího vývoje, jímž procházeli jeho předci. Člověk pochází z opice, zajisté; ale z čeho pochází opice? Těžko říci; víme však s určitostí, že než povstali savci, schopní pohybu po souši a rodící živá mláďata, fenomén života byl omezen na teplé mořské zátoky, v nichž se nemotorně hemžili jacísi předchůdci ryb a vodních plazů, a než vznikli ti předchůdci vodních plazů, život se projevoval – řečeno velmi zhruba a zkratkovitě – formou primitivních kolonií buněk, a než došlo k vytváření kolonií buněk, nebylo jiného života než život drobounkých tvorů jednobuněčných. Nuže celý tento proces, sahající do takové hloubi nepamětna, že jej můžeme pouze tušiti, probíhá ve zkratce v lůně každé nastávající matky, lhostejno zda lidské nebo psí nebo netopýří; u člověka tato vývojová rekapitulace, jak známo, trvá devět měsíců. Ve chvíli, kdy byl koncipován, to jest, když otcovo símě splynulo s vajíčkem matky, nastávající člověk prochází stadiem svého nejvzdálenějšího předka, tvora jednobuněčného, neboť v té chvíli vskutku nemá než jednu buňku. Ovšem ta buňka se začne ihned množit dělením, vytvoří tak řečenou morulu, jakousi buněčnou kolonii, a potom gastrulu, v níž už pozorujeme zárodek primitivního zažívacího ústrojí. O něco později se nastávající člověk stane plazem, rybou – známo, že lidský zárodek má žábry a žije ve vaku vody – a v člověka se vyvine teprve naposledy. Potud Haeckel a Purkyně. Nelze pochybovat o tom, že tato teorie je správná. Ale je úplná?

Romanopisec se na mne tázavě podíval, i vyslovil jsem své skromné mínění, že není úplná.

Romanopisec mě pochválil. Ano, není úplná. Řekne se: člověk. Ale zdalipak tvor, který se z lidské matky narodil, je opravdu hned člověk? Z biologického hlediska člověkem je, neboť má všechny lidské náležitosti, ale z hlediska společensko-politického člověkem není, neboť neumí mluvit, občanská legitimace, opatřená otiskem palce, je pro něho bez významu, nedovede měřit, vážit a vůbec kvantitativně zkoumat své okolí, nedbá zákonů, není snob, patolízal ani kurva, nezná pojem času, nečte noviny, nemyslí na svou kariéru, je prostě živočišným mládětem, které má do člověka ještě daleko. Musí si ještě zopáknout stadium lenochoda a nakonec, jak už bylo řečeno, opice, žijící ve volné, neorganizované smečce a podrobující se toliko s odporem a nenávistí nátlaku organizované společnosti dospělých, která nutí dítě k tomu, aby se učilo číst, psát a počítat, aby se oblékalo, obouvalo a mylo, poslouchalo učitele a docházelo do školy včas. Lidská podoba je dítěti vnucována násilím, rákoskou, a jsou lidé, kteří tuto podobu nepřijmou nikdy a nadosmrti zůstanou opicemi. Ale jsou naproti tomu lidé vyššího typu, kteří vstoupí do tohoto světa už jako lidé hotoví, s občanskou legitimací a s otiskem palce už v ruce. Nechápáni smečkou, tito lidé se stávají horlivými zastánci a členy všeho života opravdu lidského, to jest organizovaného a státně podchyceného.

– Dětské smečky, pokračoval romanopisec, – v podstatě nenávidí dílo civilizace a kultury, vytvářené organizovanou společností dospělých, a proto se radostně účastní všech kraválů, výtržností a nepořádků; děti a výrostci jsou výtečný živel revoluční. Někdy se podaří, což ovšem je paradox, ničivou a výbojnou povahu smečky nezletilců organizačně podchytit, viz například husitská práčata; měl jste smůlu, pane Humble, že jste své dětství neprožil za husitské revoluce; byl byste se možná výtečně osvědčil jako práče. Anebo jste se měl narodit jako Němec, byl byste se stal zdatným členem Hitlerovy mládeže. Ale nemusíte věšet hlavu, milý pane Humble, svět se stává stále smutnějším, to jest lidštějším, to jest stále organizovanějším a stále podobnějším mraveništi nebo úlu, a buďte ujištěn, že v něm najdete skvělé uplatnění. Mně se z tohoto vývoje dělá zle, neboť tíhnu spíš po neorganizované volnosti šťastných dětí nebo opic než po hrdě přísné lidské vázanosti, a raději se dívám na čimčarující hejno vrabců než na hrdě pochodující vojenský útvar, ale vy, pane Humble, můžete být spokojen a můžete se s důvěrou dívat vstříc své budoucnosti.

Potom mě romanopisec opustil a já zůstal ještě dlouho tumpachový a plný podezření, že si ze mne ztropil legraci. Chválil mě sice a mazal mi med kolem huby, nazývaje mě člověkem vyššího typu, ale rád mě nemá a jsem mu protivný. Ale co, koneckonců, mně na tom může záležet? Mám se stydět za to, že nejsem jako on a že jsem vždy vedl život vzorného člověka, který rád chodil do školy a domů se vracel vždy rovnou, bez okliky, a sníval o tom, jak by za bitevní vřavy nabíjel granátomet přesně tak, jak je to zobrazeno v příručce pro poddůstojníky? Ne, ne, prosím: já nevidím nic zvlášť hezkého a povznášejícího na hejnu čimčarujících vrabců, a kdyby se vskutku společnost, v níž žiji, proměnila v lidskou obdobu úlu, já v tom úlu najdu své místo a svou funkci. Poslouchat zákonů bylo povždy mým zákonem, podřizovat se předpisům předpisem mé každodenní existence, počínajíc okamžikem, kdy vstoupiv do tramvaje jsem dbal pokynů průvodčího, nikdy neprodlévaje na přeplněné plošině a řádně do volného nitra vozu postupuje. Tak tak, prosím: pokynů průvodčího dbám, na přeplněné plošině neprodlévám, při nastupování vystupujícím přednost dávám, a i při všech jiných okolnostech si vedu řádně a jaksepatří. Z čistírny si vyčištěné šatstvo včas vyzvedám, v nočních hodinách klid zachovávám a na sousedy ohled beru. Služeb obyvatelstvu poskytovaných nezneužívám, při přecházení ulice používám jen míst k přecházení vyznačených, v divadle po začátku představení se vstupu do hlediště nedomáhám, veřejné telefonní automaty nepoškozuji, neb vím, že slouží i mně, síť nepřetěžuji zbytečnými hovory, veřejných míst neznečišťuji, nedopalků, ohořelých sirek a papírů neodhazuji, občanský průkaz stále u sebe chovám a orgánům státní správy jej na požádání předkládám, všechny doklady pečlivě uschovávám a ve státní spořitelně pravidelně spořím; léčiva doma neuskladňuji, prázdné kelímky a lahvičky lékárně navracím, složenky čitelně vyplňuji inkoustem neb strojem, po obdržení předvolání zavčas se na určené místo dostavuji, po ulicích chodím vpravo, po silnicích vlevo, bezohledným kýcháním a kašláním zdraví svých spoluobčanů neohrožuji, na dveře kancelářských místností neklepám a bez vyzvání nevstupuji, vystavené zboží neohmatávám, trávníky a keře neničím a zpěvné ptactvo nehubím, na podlahu veřejných místností neplivám, v průchodech se zbytečně nezdržuji, u pokladny odpočítané drobné ve vlastním zájmu připravuji, obdržené peníze ihned přepočítávám, neb vím, že na pozdější reklamace se nebéře zřetel, ve vlaku se za jízdy z okna nevykláním a ve stanici záchodu nepoužívám, vadám nohou vhodnou obuví předcházím, včasným nákupem řemínku ztrátu svých náramkových hodinek značky Doxa zamezuji, večer je pravidelně natahuji, lahvičku sirupu proti kašli před upotřebením protřepávám, ve tmě a v chladnu ji přechovávám, co mě nepálí, nehasím, v zoo zvířat nekrmím. Takový jsem, Karel Humbl, dnes, takový jsem byl včera, takový jsem byl před lety: dbaje a neprodlévaje, přednost dávaje a vyzvedávaje a používaje, nedomáhaje se a nepoškozuje, klid zachovávaje a ohled bera, nezneužívaje a nepřetěžuje, neznečišťuje a neodhazuje, předkládaje a uschovávaje a spoře, neuskladňuje a navraceje, neniče a nehubě, neplivaje a nezdržuje se, připravuje a přepočítávaje, nevykláněje se a nepoužívaje, předcházeje a zamezuje, natahuje a protřepávaje, přechovávaje a nehase a nekrmě, povždy jsem vytvářel svou osobnost a rýsoval svůj profil, profil člověka – ať to pan romanopisec myslel vážně nebo nemyslel – vyššího typu.

Ale ať člověk vyššího typu nebo ne, vcelku a úhrnem – abych znovu navázal nit vyprávění – mohu říci, že jsem se mezi intelektuály v šámbru cítil dobře, neboť se ke mně chovali s respektem, nikdy mi neskákali do řeči, pokud jsem kdy promluvil, a s výjimkou jednoho jediného pro mne velmi urážlivého případu mi nedávali najevo, že mě podezírají, že mám za úkol na ně dozírat.

Původcem oné netaktnosti, která se mne tolik dotkla, kupodivu byl nejnevinnější a nejneškodnější z nich všech, architekt, starší to holohlavý pán, vlídně úsměvný a přívětivý, notorický hypochondr. Na rozdíl od svých kolegů umělců byl pedanticky dbalý nejen svého zdraví, ale i svého zevnějšku a věcí, s nimiž zacházel. Pamatuji se na jeho vážný a podrobný výklad o tom, jak je třeba šetřit mýdlem: kostku mýdla je prý dobře pevně obalit staniolem tak, aby pouze jedna z jejích šesti stěn zůstala nepokryta: před mytím pak stačí lehce si touto volnou plochou potřít mírně navlhčené ruce a hned pak mýdlo odložit na dokonale suché, chladné místo; kdo s mýdlem takto zachází, prý užasne, jak mu dlouho vydrží a jak hravě i při sebečastějším mytí s válečným přídělem mýdla vystačí. V kapse nosil zrcátko, v němž si často a se zjevným nepokojem pozoroval jazyk, a také si pomocí starodávných zlatých hodinek měříval puls. Nuže tento dobrý, spořivý pán si jednou postěžoval na to, jak dnešní potrava, kterou požíváme, je bezobsažná, planá. Asi před půl rokem prý měl dlouhou vleklou chřipku, jíž nebyl s to se zbavit, ať dělal co dělal a ať užíval co užíval: jeho tělo nemohlo nemoc zdolat, protože mu chyběly nejzákladnější živiny. Ale tu se stalo, že jakási jeho venkovská sestřenice porazila načerno prase a poslala mu šperky, a jakmile se napral jelítek a poctivé prejtové polívky, choroba byla tatam.

V této chvíli se mluvčí zarazil, začervenal se a ač jsem se ho na nic neptal, počal mi cosi trapně povídat o tom, že to prase asi nebylo poraženo načerno, jeho sestřenice prý nedělá takové věci, ona je dobrá a spořivá žena a prostě si utrhla od úst, aby jemu, svému bratranci, poslala něco vzácných darů venkova. A mé nitro se zalilo hořkostí a já dostal na toho obstárlého dobráka nezřízenou zlost. Vida, myslil jsem si, ty mě považuješ za fízla; taková tedy je má odměna za to, že vás, hajzlové, chráním svým vlastním hřbetem. Ale prosím, jak si přeješ: jsem-li v tvých očích fízl, dobrá, já dám tvému mínění za pravdu.

A taková byla má trpkost, tak silné mé zklamání, že jsem tuto příhodu ve svém raportu slovo od slova vypověděl. Tehdy jsem od pana Szpatenky poprvé za celou dobu působení u firmy Elektromechano stržil pochvalu. Protože mě mezitím zlost přešla, litoval jsem svého činu a přísně jsem si svou unáhlenost vyčítal. Naštěstí gestapo se bezpochyby zajímalo víc o delikty politicko-ideové než hospodářské, a protože věc minula bez nemilých následků, byla pak má pozice v kroužku intelektuálů spíš posílena.

3

Naznačil jsem už, že oni mistři péra a jeviště a štětce a pravítka, s nimiž mě ten bouřlivý válečný čas svál dohromady, při vší své sčetlosti a učenosti a výmluvnosti měli rádi legraci. Vskutku nevzpomínám si, že bych se byl v životě nasmál více a častěji než tenkrát, když jsem zasedal v šámbru a dělal si manikúru – používali jsme totiž pilníků, jež nám byly přiděleny, převážně jen k broušení nehtů – spolu s těmi příslušníky podivné a podezřelé kasty, již nezasvěcená veřejnost všeobecně a vysoké úřady speciálně často podezírají ze všech myslitelných sklonů a vlastností, například z alkoholismu a hrdopýchy a bohémské nekázně a lenosti a politické nespolehlivosti a bůhví z čeho ještě, ale nikdy ne ze smyslu pro klukovskou psinu. Smávali se ryčně a rádi a s požitkem, a já jsem jim přizvukoval; ovšem když si dnes vybavuji toto své a jejich často opakované smání, znovu ve mně vyvstává jistý slabý, ale zřetelný vedlejší pocit hořkosti, jejž jsem přitom zakoušel; ač jsem činil totéž co oni, totiž chechtal se na celé kolo, věděl jsem dobře, že můj smích je jiný než jejich, neboť já byl pouze pasivním spoluhráčem jejich kratochvílí, přizvaným pozorovatelem a trpěným svědkem. Porušil bych zásadu upřímnosti, jíž se dobrovolně podrobuji, kdybych nepřiznal, že jejich narážkám a vtipům jsem často nerozuměl a nechápal, co na nich je šprýmovného, takže mi připadali jako olympijští bohové, kteří si osobují právo se vysmívat obyčejným lidem, neboť jsou rozumem postaveni výš než oni. To by samo o sobě stačilo k tomu, abych svým svěřencům záviděl a nevražil na ně. Jsem ovšem člověk natolik hrdý a natolik si vědomý své vlastní důstojnosti, že jsem takovéto nízké a mé povaze cizí city rozhořčeně potlačoval, kdykoli se ve mně počínaly hlásit. Nicméně zmíněná hořkost s jistým smutkem osamění mě otravovaly i při zcela obyčejných a mému rozumu přístupných šprýmech, jimiž si členové mé kuriózní party zpestřovali nekonečné hodiny v šámbru.

Tak například druhý z našich čtyř herců, jejž jsem dosud nepředstavil a jejž mohu charakterizovat jako hrdinného milovníka, neboť byl robustně svalnatý a impozantně mužný, se nám jednou pochlubil, že ráno, když jel do fabriky, seznámil se na plošině v tramvaji s dívkou, jaká tu dosud nebyla, mladou, hezkou, urostlou, štíhlou, veselou, elegantní, pěstěnou, voňavou, temperamentní, inteligentní, duchaplnou, dobře vychovanou, slušnou, vkusnou, milou a já nevím co ještě, a během jízdy uspěl si s ní dát na týž večer rande. Inteligenti přijali tuto zprávu s chmurným a odmítavým nezájmem, ale když mim nazítří přišel do práce, zasypali ho nedočkavými otázkami, jak se včera s dotyčnou dívkou poměl a jaká že byla.

Mávl rukou, jak to jen herci dovedou, širokým a výrazným gestem a řekl krátce a s odporem:

– Blbá.

– Blbá? podivili se. – Jak blbá? Jak se projevila její blbost?

– Nepřišla, odpověděl mim.

A přátelé se jali řvát a skučet tak nezřízeně, že jsem byl nucen je ze své povinnosti partafíry okřiknout, neboť jsem se bál, aby někdo neslyšel, jak se páni umělci hned po ránu místo práce baví, a abych z toho neměl malér.

Jiný herec, jemuž se říkalo Napoleon, neboť byl malý, obtloustlý a hlavatý, díky kterýmžto vlastnostem už několikrát představoval na jevišti Napoleona, požádal jednou romanopisce, aby mu vysvětlil, jak číst a rozumět poezii. Prý se často pokoušel číst básničky, a vždy bez úspěchu: čte, čte, a naprosto nechápe, co básník chce říci.

– Jdi do prdele, pravil romanopisec. – Já nejsem lyrik, já jsem epik.

– Ale přece musíš rozumět i poezii, pravil Napoleon. – To mi nenamluvíš, že nerozumíš veršům. Cyrilku, udělej mi to k vůli. Mně to hrozně vadí v mém povolání, že často musím na jevišti říkat věty, o kterých nevím, co znamenají.

Romanopisec se nakonec dal přemluvit a nazítří přinesl do práce svazeček básní, o nichž prohlásil, že jsou snadné a každému přístupné, a vybral mezi nimi jednu, v nichž autor něžně promlouvá k holčičce právě narozené, nazývá ji „vrstevnicí sněženek“ a na jednom místě ji apostrofuje takto:

– Jak snítka bezová si v krajkoví zachumlána spíš. Napoleon vyslechl tento verš se zakaboněným čelem.

– Spí v krajkoví. To bych chápal, to by šlo, děti opravdu mívají na peřinkách kraječky. Zachumlána, dobrá, proč ne. Ale co ta snítka bezová? Hergot, proč snítka bezová? Co chce básník říci tou bezovou snítkou?

– Že jde o malou dívenku, odpověděl romanopisec, – připadá mu něžná a křehká jako snítka bezu. Kdyby psal o tobě, jak hajáš, napsal by asi: Poleno v kanafasu.

A nanovo ten smích, který mi padal na nervy, neboť jsem při něm měl pocit chudáka, jenž za oknem přihlíží k hostině bohatců. Pamatuji se jasně, že zmínka o bezové snítce, k níž básník přirovnával spící dítě, ve mně tenkrát vybavila vzpomínku na to, jak se mě otec před dávnými léty otázal, zdali jsem už někdy v životě udělal nějakou legraci, a jak jsem mu odpověděl, že jsem jednoho svého spolužáka vyvedl na prvního apríla, že už kvetou bezy; a z této reminiscence se mi udělalo zle od žaludku. Pomyslil jsem si také, v jaké to žijeme divné době, když ze společenství lidí, k němuž došlo z důvodů nebývale strašných, mohl vzejít podnět k jakékoli formě veselosti. Dramatický spisovatel si asi myslil něco podobného, neboť jednou, když se jeho přátelé smáli nevím už čemu, znenadání řekl:

– My se tu veselíme jako prasata, zatímco na frontách umírají lidi a na otevřená města padají bomby.

Bylo to poprvé, kdy někdo z umělců v našem šámbru dal najevo, že ví o tom, že někde je nějaká válka.

Poznámka, kterou pan dramatický spisovatel dal toto své vědění najevo, byla velmi nevinná a neutrální, takže jsem ji mohl ve svém raportu doslova citovat bez obav, že by gestapo nebo jakékoli jiné dohlédací úřady na ní shledaly něco závadného; nicméně vyvolala v šámbru pohoršené ticho, jako by se dramatik byl dopustil něčeho neslušného. Tehdy jsem pochopil, že umělci byli domluveni, že v mé přítomnosti nikdy a za žádných okolností nebudou hovořit o aktuálních politických otázkách, a ježto se dramatik této zásadě poněkud zpronevěřil, potrestali ho mlčelivým projevem nevůle. A já jsem z toho všecek oslábl pocitem lítosti z křivdy a ponížení.

Vám se to žije, vám se to směje, myslíval jsem si. Malíři stačí škrtnout tužkou nebo udělat barevnou kaňku, aby stvořil hodnotu esteticky poutavou, romanopisec a dramatik kladou na papír historky, které jim napadají zadarmo, a herci prostě tajtrlíkují na prknech a papouškují naučená slova; to věřím, že jim je do smíchu. Takto jsem přemýšlel, a přitom jsem si uvědomoval sebešálivou falešnost těchto myšlenek, neboť zatímco jsem umělce v duchu odsuzoval, litoval jsem, že nejsem jako oni a že něco nepíši nebo nemaluji nebo prostě netvořím a neshrabuji za to hromady peněz; není vyloučeno, že mé dnešní sepisování těchto vzpomínek je jakýmsi pozdním reflexem mých tehdejších nálad. Čím déle jsem s nimi žil pospolu, tím přísněji jsem je odsuzoval, a tím veseleji mi bylo u srdce, když jsem si představil, jak by se jim asi protáhly ty jejich inteligentsky naduté ksifty a jak by schlípli a zmaličtěli, kdyby zvěděli, že jejich svoboda, a snad i životy jsou plně závislé na člověku, jehož sympatie vůči nim postupně klesají a klesají až pod bod mrazu. Přitom pan Szpatenka na mne hartusil den ode dne příkřeji a vyhrožoval, že budou-li mé raporty i nadále tak učesané, jako byly dosud, a neprozradím-li v nich na někoho ze svých oveček něco podstatného a pořádného, on, pan Szpatenka, mě dá sebrat s doporučením, aby mně pořádně prohnali faldy a přiskřípli mě jaksepatří a zatočili se mnou tak, jak se točívá s hajzlíky, kteří se dali na politiku a neuspěli.

Za těchto okolností svobodná existence inteligentů, kteří mi byli svěřeni, visela na vlásku mé osobní slušnosti a čestnosti. Ovšem naštěstí pro ně ten vlásek byl nad ocel pevný.

Jednoho dne však došlo ke katastrofě, na níž jsem ovšem byl bez viny.

Mezi našimi herci byl jeden, jemuž se říkalo Ticháček, neboť byl povahy tajnůstkářské a měl stálé a jak se jevilo složité pletky s ženskými, od nichž si dával posílat dopisy přímo do fabriky; byl totiž ženatý a nemohl si je proto dávat posílat domů. Navoněný a napudrovaný panák, vždy tyto dopisy otvíral perořízkem s perleťovým obložením, jejž vytahoval z jemného koženého pouzdérka, pak je s nehybnou a bezvýraznou tváří pročítal, znovu je vkládal do obálky a schovával ve vnitřní náprsní kapse. Mezi těmito psaníčky se nejčastěji vyskytovaly výtvory jakési osoby zřejmě nevzdělané a nevkusné, neboť používala sprostého dopisního papíru a její písmo, jak se jevilo na adresách, bylo složitě kudrlinkové a přitom neumělé a pracné; a adresy samy byly koncipovány takto: Vážený pán mistr X Y, herec divadelní a filmový, t. č. Praha, Elektromechano, a tak dále. Ano, toho času, myslíval jsem si, když jsem mu ta psaníčka odevzdával. Až bude po válce, ty se vrátíš na jeviště, vrátíš se do filmových ateliérů a budeš za to shrabovat tučné platy, anebo, jak vy tomu říkáte, honoráře; ale co já? Co bude se mnou, Karlem Humblem? Kam se vrtnu jí, Karel Humbl, bez vyhlídek, bez minulosti, bez budoucnosti, bez peněz, s pominutým tatíčkem a pomstychtivými nájemníky našeho domu na krku?

Takto jsem si sám ve svém nitru otravoval chvíle, jež jinak mohly být nejzábavnějším časem mého života.

Jak se ukázalo, i ostatní členové umělecké party měli dobře v škodolibé patrnosti Ticháčkovu tajnou korespondenci, a když jednou onemocněv chřipkou nepřišel do práce, někdo z kumštýřů se vytasil s nápadem, který se ihned potkal se vzrušeným a jednohlasým souhlasem, že sami vyrobí a pošlou do fabriky Ticháčkovi fingovaný a řádně frankovaný milostný dopis, který by ordinérností překonal všechno, co kdy v tomto oboru bylo stvořeno. Nejmladší z členů party, první milovník, byl ihned vyslán do trafiky, aby tam zakoupil nejlacinější a nejnevkusnější dopisní papír, který bude na skladě; a když mim, udýchán a radostný, přinesl žádané – mám dodnes jasně před očima strašlivou růžovou obálečku se zlatým lemováním, která sama o sobě strhla kumštýře k nadšení – malíř ruče rozšrouboval plnicí pero, a napodobuje neumělé ženské písmo, jal se sepisovat text, jejž mu ostatní diktovali.

Pane na nebi, to bylo psaníčko, fujtajxl, to byla milostná poezie! Skučíce smíchem a rozverností, kumštýři se vzájemně překřikovali, předstihujíce se ve vynalézání cukrkandlových sladkostí a vrkavých nejapností a ukňouraných neslušností a banalit, jimiž fingovaná pisatelka útočila na nepřítomného Ticháčka, nazývajíc ho čuňátkem, kolouškem, princem s bílými růžemi, rozjíveným šmatalem, divochem a cvaldou, šotkem a ňuňátkem a připomínajíc chvíle, jež pospolu strávili a jež prý člověk pozná „jen vzácněkrát v žití“. Pouze jedna věc jí na Ticháčkovi vadila, a sice to, že prý moc chlastá. Ach, proč tak činíš, můj drahokame? tázala se ho. Ach, proč raděj nehledáš opojení ve mně? Proč zapomínáš, že jsem milující žena, která ti obětovala pel své nevinnosti a byla s tebou už devětkrát v tom?

Hořkou přemýšlivou rýhu nad kořenem nosu, ale jemná ústa zvlněná náznakem dobré pohody, náš malíř poslušně a horlivě maloval neohrabaná kudrlinková písmenka, a ostatní kumštýři? Není třeba popisovat, jak si vedli: stačí připomenout slavné Rěpinovy Kozáky, skládající dopis tureckému sultánovi; ovšem dovoluji si pochybovat, zda se oni drsní synové stepí co do vulgárnosti tehdy vyrovnali mým vzdělaným svěřencům, kteří, jak se zde ukázalo, dovedli sprosťačit stejně suverénně jako hovořit o Platónově světě idejí nebo o Bergsonově času-trvání.

Přiznávám ne bez jistého ostychu, že i já jsem se tehdy dal strhnout obecnou náladou rozjívenosti, a zapomenuv na zásady slušnosti, jimž jsem se vždy podroboval, přispěl jsem k zdaru společného díla několika peprnými nápady, jež mé svěřence udivily, neřkuli že jim vyrazily dech; je věru kupodivu, co všechno dříme na dně člověkovy duše a jaké netušené vlastnosti a dovednosti a sklony vyjdou na povrch, když okolnosti tomu jsou příznivé. Ale nechci se o těchto otázkách rozepisovati a rovněž už nemíním prodlévati na líčení výjevů, k nimž došlo při skládání dopisu Ticháčkovi, neboť ať byly sebebujnější a sebeveselejší, výsledek toho všeho byl více než skličující.

Společný elaborát vložen do obálky, nadepsané obvyklým Vážený pan mistr X Y, opatřen známkou a svěřen milovníkovi, aby jej vložil do schránky, a já pak večer po práci sepsal pro pana Szpatenku svůj obvyklý neutrální, politicky nevinný referát, v němž jsem šprýmu s fingovaným milostným dopisem věnoval obšírnou zmínku, neboť jsem neviděl důvodu, proč bych to měl zamlčet. Na vysvětlenou jsem uvedl, že popudem k této mystifikaci byla tajná, jak se zdá, milostná korespondence, jež Ticháčkovi dochází na adresu jeho pracoviště.

Ticháček se neobjevil v továrně ani nazítří. Večer před skončením šichty mě pan Szpatenka zavolal do své kanceláře. Nadál jsem se, že mě zahrne obvyklými hrozbami a výčitkami, ale nestalo se tak; poplácal mě naopak po zádech a nabídl mně vonnou rakouskou egyptku, což byla velká věc, neboť cigareta na černém trhu tehdy už stála třicet až padesát korun.

– Tak jsem dostal od gestapa zprávu, že se ke všemu přiznal, řekl mi.

Otázal jsem se, kdože se přiznal, a on na to, abych prý ze sebe nedělal vola většího, než jsem. Ticháček byl ráno na podkladě mého raportu zatčen. Tajná policie ho už delší dobu měla v podezření, že je namočen v ilegalitě, ale nemohla se dopátrat, jak se se svými předpokládanými komplici dorozumívá. Že by byl tak infámně drzý a že by si od nich dával posílat kamuflované dopisy rovnou do zaměstnání, pod nos panu Szpatenkovi, to prý nikoho nenapadlo.

Nedosti na tom, že mně daroval cigaretu, pan Szpatenka ještě vytáhl z příručního baru láhev jemného francouzského koňaku a nalil mně i sobě. Přišlo mi to vhod, neboť jsem byl tumpachový a zkoprnělý a myšlenky mi šly kolem.

– No tak, no tak, pravil pan Szpatenka, a byl přitom se svou ostrou linií nosu a hladkým oválem obličeje tak lstivý, tak práskaný, až se mi z toho dělalo nanic. – Teď vám mohu prozradit, že s vámi jsem velmi spokojen a že jste se jakožto inteligent osvědčil. Pravda, pral jsem vám hlavu a hartusil jsem na vás, ale to všechno bylo jen tak, abyste to s tou svou charakterností nepřeháněl, zkrátka já vám jen tak nasazoval šporny. Já vím, že jste nemohl dělat víc, než co jste dělal, protože naši inteligenti zřejmě uhodli, že na ně máme nalíčeno, a chodili jako po vejcích, ale to nic. Vy jste odhalil alespoň jednoho z nich, a za to vás odměna nemine.

– Odměna? vyhrkl jsem.

– Ano, pravil pan Szpatenka, a kalíšek s francouzským koňakem v ruce, povstal. – Jakožto věrného syna Protektorátu, oddaného Vůdci a jeho myšlenkám, a hlavně proto, že jste přispěl k odhalení ilegálního spiknutí proti Říši, vás navrhuji na Řád svatováclavské orlice. Přijměte mé blahopřání, drahý Humble. Činíte se a mám z vás radost. Jen tak dál, jen tak dál.

Toto se stalo počátkem února roku devatenáctistého čtyřicátého pátého, těsně po tom, kdy Rudá armáda obsadila Budapešť. Tam tedy, v hlavním městě Maďarska, nositelé tamní obdoby naší Svatováclavské orlice, oddaní vůdci a jeho myšlenkám, tou dobou už dostávali, bylo snadno si představit, do držky. Můj ty Bože, jak k tomu přijdu já, Karel Humbl, abych se za to, že jsem vždy horoucně nenáviděl nacismus a fašismus a že jsem od samého počátku úpěl pod německou botou, dočkal podobných konců? Panu Szpatenkovi se snadno řeklo jen tak dál, jen tak dál. Jak dál a dokdy dál? Jak dlouho to ještě může trvat? Jemu se nic nestane, on je Němec, i když podivný, ale přece Němec, a může se vždy odvolat na to, že poslouchal vyšších rozkazů a že nedělal nic jiného, než co dělali ostatní jeho soukmenovci; ale na co se mohu odvolat já? Uvěří mně někdo, že jsem nevinný a že za nic nemůžu? Ach, jak se můj vzteklý tatíček zachechtá, jak si smlsne na svém synovi, ozdobeném protektorátním nacistickým vyznamenáním, až kozáci vstoupí do našeho města a uvážou své koníky u klandru rampy Národního muzea! Jak šílený a nespravedlivý je osud, jak ironicky si dovede zahrát s lidmi nejslušnějšími a nejnenápadnějšími!

Pokusil jsem se o obranu, ač jsem věděl, že to je marné:

– Je mi velikou ctí, že mě chcete vyznamenat, pravil jsem, – ale ujišťuji vás, že si to nezasloužím. Já neměl pražádné tušení, že za tou korespondencí se skrývá něco nekalého, a uvedl jsem to ve svém raportu jen proto, abych nějak vyplnil místo. A i teď mi to připadá nepravděpodobné a myslím si, že jde o nějaké nedorozumění a že to opravdu byla jen nevinná milostná psaníčka.

Pan Szpatenka se lstivě usmál vší šíří svého hladkého obličeje.

– Co na tom záleží? Hlavní věc, že se přiznal; to vám, Humble, může stačit, a já vám radím, abyste si tím nelámal hlavu, protože máte jen jednu. Prózit!

– Prózit, pravil jsem a přiťukl jsem si s ním.

Byl jsem tak rozháraný, že jsem si nutně potřeboval s někým přátelsky popovídat, a proto jsem se při návratu domů zastavil u paní Smolové. Zastihl jsem ji v stavu, v němž jsem ji dosud nikdy neviděl.

– Mluvila jsem dnes s jedním svým známým od SS, odpověděla mi, zoufale vzlykajíc, na mou otázku po důvodu tohoto žalu, – a ten mi nalil čistého vína. Všechno je v hajzlu, žádná naděje nezbývá, žádné Wunderwaffen nebudou, válka je odvezená na celé čáře, víc než odvezená: bude to prý světová kšanda, řekl mi můj známý, eine Weltschande, jakou svět neviděl! Jaký já to mám osud, já nešťastná! Když jsem byla mladá a hezká, tak jsem se provdala za dobrého muže, za muže jaksepatří, za žádnou scíplotinu a za žádnou syrovátku, byl to chlap jak řemen, chlap, jaký má být, ale co vám mám povídat, co se mu stalo? Byl to malíř pokojů, a jak tak chodil po štaflích, když maloval, jednoho krásného dne si uštíp piňďoura, a já měla utrum. A když jsem za pár let potom ovdověla a dala se k nacistům, oni mi to proserou, pane na nebi, oni mi to proserou, že to svět neviděl a pes to nežral, a já tu stojím jak ten dřevěný svatý za dědinou, sama a bez pomoci, a celá ulice si na mne brousí zuby, jak že mi to vykreslí! Nic se nekoukejte, Humble, na vás mají taky spadýno, oni vám vidí do žaludku, že byste se tomu divil, to vám můžu dát písemně, my dva v tom lítáme, jak v tom ještě nikdo nelítal. Ale to nic. Vy jste dobrý kamarád a já vás nedám, já vám z toho pomůžu.

Osušila si tváře a nos, a třebaže měla oči červené a opuchlé, stala se opět starou, ráznou, přátelskou paní Smolovou.

– Jak že mi pomůžete? otázal jsem se, jat neurčitou nadějí.

– Takhle, pravila, vstala a přešla svým krásným plavným krokem, při němž všechno její šťavnaté maso bylo v jednom vlnitém pohybu, který odevždy budil větřivou pozornost a obdiv všech mužů, již ji potkávali, k malé rohové kredenci a vytáhla z ní láhev italského dezertního vína značky Vermouth.

– Vidíte to? pravila.

– Vidím, pravil jsem. – Co s tím má být?

– To víno je otrávené, pravila paní Smolová. – Můj známý SS mně daroval dvě ampulky jedu, který se rozdává nejvyšším nacistickým pohlavárům. Prý sám vůdce vyfasoval dvě takové ampulky. Když se to naleje do vína, má to být nejúčinnější. Stačí si loknout, a člověk zhebne a zaklepe bačkorama, ani neví jak. Žádné bolesti a hned sklapne paraple. Tak až bude nejhůř, Humble, klidně přijďte a vypijeme to spolu.

– To jste opravdu moc hodná, paní Smolová, mockrát vám děkuju, pravil jsem a odešel jsem od ní nijak nepotěšen.

Můj zběsilý tatíček nebyl doma, asi někde za zbytek nakradených prachů zapíjel nastávající porážku nacistů. Když jsem vstoupil do našeho obývacího pokoje, stejně jako před sedmi lety jsem ve tmě spatřil světélkující kanapíčko, na něm seděli pan Pick a paní Picková a hledíce na mne se drželi za břicha a smáli se a smáli, až jim slzy tekly po boubelatých lících.

Ďábel zaplétá člověka do příčin

1

Navazuji nyní přesně tam, kde jsem posledně přestal, takže v mém dalším vyprávění není časový odstup; a přece jsem je opatřil novým titulem nové kapitoly, protože jednak v něm jde o záležitosti tak zvrácené a strašné, že se mi zdá správné je oddělit od předchozích dějů a posadit je pod samostatnou střechu, jednak sám potřebuji k vypovědění těch ďábelských příhod aspoň onu iluzi oddechu, kterou mi snad poskytne zdání nového začátku, nového vykročení.

V době, kdy mně členové mé intelektuálské party ještě imponovali a kdy jsem toužil se jim zalíbit a stát se aspoň do jisté skrovničké míry jedním z nich, zakoupil jsem lahvičku kořalky, kterou doma v kuchyni vyráběl destilací kvašeného umělého medu a prodával dobrým známým za lichvářské ceny domovník jednoho ze sousedních baráků v Pobřežní ulici. Chtěl jsem tehdy příležitostně překvapit své vzdělané podřízené v šámbru bodrou nabídkou ostrého truňku a vetřít se tak v jejich přízeň, ale když jsem si uvědomil, že by na každého z nich připadly nejvýš dva skromné kalíšky, čímž bych jejich chuť jen podráždil, ale neuspokojil, upustil jsem od tohoto úmyslu a lahvičku jsem schoval, aby mi ji tatíček nevypil, na záchodě v nádržce na vodu; věděl jsem, že mi jednou přijde vhod, a nemýlil jsem se. Nutnost, zaplašit své starosti a urovnat své rozhárané myšlenky, nastala mi nyní, kdy mě po rozmluvě s paní Smolovou k smrti vyděsilo opětovné zjevení těch dvou odbytých, do říše nekonečna a neměnnosti zapadlých věcí, smějících se manželů Pickových. Proto, když jsem ty dva ohavné přízraky zaplašil přívodem elektrického světla, mé první bylo, že odkvapiv co nejrychleji za svou lahvičkou, odzátkoval jsem ji vrtáčkem, připojeným k perořízku, a v samotě svého pokojíku se dychtivě dal do pití.

Zatímco pak lokomotiva naproti mému oknu ulevovala svému přetopenému nitru, vydávajíc táhlý, zsinalý, do nitra nervových buněk se deroucí zvuk, já jsem se pozvolna opětně stával mužem, který se usmívá strázním, jež mu připravil osud, a hrdě a pevně napřimuje své kroky do středu událostí, právě tam, kde zuří nejhorší peklo. Čerta starého, říkal jsem si, když alkohol počal vyšlehovat z mého břicha do všech žilek tisícerem drobných, rozjařujících blesků – čerta starého, nic není ztraceno a ještě není všem dnům konec. Pro mne, čestného a hrdého syna českého národa, není nic tak důležité jak to, že nenáviděná Hitlerova říše je na zhebnutí a já že mám ruce čisté. Nebo snad nemám čisté ruce? Ať mi někdo řekne do očí, že nemám čisté ruce, a já mu majznu jednu takovou, že nadosmrti nezapomene, kdo je Karel Humbl. Nenene, naprosto není třeba, abych s rozmilou paní Smolovou popil otráveného vína. Že ona si pro sebe připravila ten rozjařující nápoj, tomu se nedivím, protože ona v tom je po krk, jenže má situace je docela jiná než její: jsem v tom jen po kotníky, a z toho snadno lze vyváznout. Okolnost, že jsem s ní snad do jisté zdrželivé míry udržoval sousedské styky a že jsem ji občas ve vší počestnosti navštěvoval, většinou nepozorován, neboť jsem tak činíval nejraději po setmění, dá se hladce omluvit tím, že jsem byl nucen předcházet jejímu notoricky známému udavačství. Odváží-li se někdo v domě proti mně zvednout hlas, já odpovím rázným protiútokem a osočím například pana Pěničku, že mě zdravil nacistickým pozdravem; je to takový nekňuba, že proti mému obvinění se neodváží špetnout. A můj drahý tatíček, který dohnal k sebevraždě manžele Pickovy, již dodnes chodí do našeho bytu strašit, nu, ten má nejméně co mi vyčítat; co se pak dělo mezi námi mezi čtyřma očima, do toho nikomu nic není.

Ovšem s tou zatracenou Svatováclavskou orlicí je to horší, ale také ne beznadějné. Kdybych já bláha byl měl dost duchapřítomnosti k tomu, abych panu Szpatenkovi pověděl po česku a od plic, že žádnou orlici nechci a že se o žádné metály ze špinavých nacistických pazourů neprosím, neboť nejsem žádná kolaborantská svině, mohlo být všechno zachráněno. Szpatenka přece nemůže navrhnout na vyznamenání člověka, který dává nekompromisně najevo svou nenávist k říši a k okupantům. Chyba je ovšem v tom, že jsem tak nepromluvil, a zaskočen, nepřipraven, vyšinut ze svých kolejí, dokonce jsem si s ním připil. A přece, logicky uváženo, co jsem riskoval? Pan Szpatenka na mne mohl poštvat gestapáky, mohl mě dát zavřít; ale právě to by bylo skvělé, právě to by pro mne bylo žádoucí. Gestapáci nemohou každému, kdo jim padne do rukou a koho drapnou, utrhnout hlavu, a tím, že by mě zatkli, poskytli by mi pro budoucí časy skvělý doklad mé bezúhonnosti, nádherné alibi. Dejme tomu, že by mi dali pár přes hubu, dejme tomu, že by mě zavřeli třebas do tmavé komory; ale jak dlouho to ještě může trvat, než budeme osvobozeni? Po Varšavě a po Budapešti bezpochyby přijde na řadu Brno a po něm Praha; za týden, za čtrnáct dní může být po všem. Úpět týden, čtrnáct dní v nacistickém žaláři je lepší než být vyřízen pro celý zbytek života. Má budoucnost, budoucnost Karla Humbla, může být a bude veliká a krásná, a dojista stojí za to, abych v přítomné chvíli pro ni něco riskoval. Ale co jsem promeškal, mohu ještě stihnout. Píši již několik měsíců denně raporty o tom, co se děje v našem šámbru; nuže tentokrát sestavím pro pana Szpatenku takový raport, že vyletí k stropu a honem zatelefonuje buď na gestapo, nebo do blázince, aby si pro mne přišli.

Když jsem na tuto myšlenku připadl, zajuchal jsem radostí a sám pro sebe jsem se prohlásil za zachráněna. My Humblové jsme lidé tiší a plaší, a proto, jak jsem už jednou demonstroval, raději píšeme osudově závažné dopisy, než abychom se vystavovali trapným osobním rozmluvám; taková je už naše mírná povaha. Při psaní si člověk může všechno jak náleží promyslit, nezakoktá se, nerozčilí se. Nebýt dopisu, jejž mi otec svého času nadiktoval, byl by se zajisté stal manželem bídné kolaborantky paní Smolové; nuže nyní i já užiju této metody, abych se vyhnul zneuctění.

A usednuv k psacímu stroji, dal jsem se do práce.

– V mé partě, psal jsem, – se dnes jako obvykle nestalo nic zvláštního a asi se už nikdy nic zvláštního nestane, protože německá válka, jak známo, je totálně prošvihnutá, skrznaskrz proseknutá; dlouho-li, a páni od gestapa půjdou do prdele, odkud přišli. Toto Vám pravím já, níže podepsaný Karel Humbl, protože jsem chlap jaksepatří, žádná sralbotka, a Vy si můžete trhnout nohou, vrazi.

Když jsem dospěl až sem, ustal jsem v práci a přečetl si své řádky; a tu jsem pocítil, jak mi ustupuje z tváří krev hrůzou nad jejich odvážností. Žil jsem bezmála sedm let v ovzduší takového teroru a děsu, že i když jsem teď byl podnapilý a i když válka se zjevně chýlila ke konci, pohled na má vlastní slova v oficielním raportu, aby páni od gestapa šli do prdele, mi naježil veškeré chlupy na hlavě. Ano, pravda, válka je rozhodnuta a Rudá armáda se blíží k našim hranicím; ale lidský život je křehký, stačí fouknout a je po všem, a za těch několik dní, jež podle mého výpočtu zbývaly, než budeme osvobozeni, mohu se já, Karel Humbl, tisíckrát odebrat k předkům, tisíckrát, jak říká paní Smolová, sklapnout paraple; chci-li se vydat do rukou gestapáků, abych si zachoval čest, nemohu a nesmím to udělat způsobem tak brutálním, který by je proti mně rozběsnil do nepříčetnosti.

Vytrhl jsem tedy ze stroje svůj nedokončený raport a jal se skládati druhou, mírnější verzi:

– V mé partě se dnes jako obvykle nestalo nic zvláštního, protože totálně nasazení umělci mně podřízení jsou už unaveni dlouhým trváním války, a já sám pro sebe si myslím, že to všechno nemá žádný smysl a že páni od gestapa by si už mohli dát pohov a raději by měli začít balit svá fidlátka. Toto pravím já, níže podepsaný Karel Humbl, protože mám hlavu na pravém místě a nejsem takový vůl jako někdo.

Ale po sepsání tohoto druhého, zmoudřelého podání jsem si pomyslil, že ani tentokrát jsem nezachoval patřičnou míru a že má rada, aby si gestapáci začali balit svá fidlátka, by se mně mohla šeredně nevyplatit: zejména pak poznámka o volovi by je dozajista rozhněvala, protože by ji určitě vztáhli na sebe. Proto jsem zmačkal a zahodil i tento elaborát a vypracoval svůj raport takto:

– V mé partě se jako obvykle nestalo nic zvláštního; o politice nepadlo ani slovo, čemuž se já, níže podepsaný Karel Humbl, nijak nedivím, neboť vím, jak vypadá situace na frontě.

– Jak vypadá situace na frontě? zeptají se mne na gestapu, až jim pan Szpatenka odevzdá tento raport. – Co jste tím chtěl říct? Německé oficielní zpravodajství praví jasně, že situace na frontách vypadá příznivě a že vítězství německých branných sil je jisté; proč by se tedy měli vaši umělci zdržovat hovorů o politice? Nebo máte snad jiné zprávy, které lživě tvrdí, že německé fronty jsou blízké zhroucení, takže konec války je nedaleký, pročež vaši umělci se nechtí v poslední chvíli do ničeho namočit? Odkud máte ty zprávy?

A tak dále a tak dále.

Když jsem si jasně představil a do konce domyslil hrozný výjev, do něhož bych se takto zapletl, zmačkal jsem a zahodil i třetí verzi svého raportu; a pak jsem byl hotov, vyřízen, a nevěděl jsem, jak dál a co dál. Stalo se mi jasným, že s psaným raportem neuspěji; ostatně není vyloučeno, že i kdybych se odvážil jej nastylizovat tak, jak by bylo třeba, abych jím vzbudil hněv gestapa, pan Szpatenka by se jen zasmál a beze slova by jej zahodil do koše: je totiž pravděpodobné, že mě tou Svatováclavskou orlicí chce oblažit z čiročiré zlomyslnosti – není přece tak naivní, aby se opravdu domníval, že mně tím nadělením způsobí radost. Ne, tato situace se musí řešit jinak, prostě a jednoduše. Stačí vyjít na ulici a hlasitě vykřiknout Ať žije Stalin, nebo něco podobně velezrádného, aby strážník byl nucen mě sebrat, ale ne natolik odvážného, aby mě to mohlo stát krk, a bude hotovo, odbyto, nebezpečí, že se mi dostane ohavného protektorátního metálu, bude odvráceno. Není třeba, abych se dal dovléci na gestapo, stačí, když se dostanu k našim na čtyřku v Bartolomějské ulici. Čest je vzácná a nenahraditelná věc, ale život je něco ještě vzácnějšího a nenahraditelnějšího a není moudré zahodit jednu z těchto hodnot pro druhou; chytrý člověk si zachová obě.

Po skončení těchto úvah jsem dolokal svou láhev a opět posílen a naplněn sebedůvěrou jsem natáhl své výborné hodinky značky Doxa, neboť byla hodina, kdy jsem jindy chodíval spat, oblékl zimník, nasadil si klobouk a vykročil do ulic.

Jak si příslušníci mé generace dojista pamatují, naše město v té válečné době bylo neosvětlené, nenazveme-li osvětlením modravé pablesky, namáhavě se linoucí ze zastřených luceren. Když jsem vyšel z domu, mé oči, nezvyklé temnotě, neviděly zprvu nic, pranic, a já jsem si v té černé a mrazivé pustotě najednou uvědomil, že tu stojím tváří v tvář celému cizímu a lhostejnému světu úplně sám, že nikomu nezáleží na mých starostech a že kdybych vykročil a dal se na pochod a obešel celou zeměkouli, nikde nenajdu přátelskou ruku a ucho, které by bylo ochotno s účastí a s porozuměním vyslechnout můj příběh. Nikde nebyl nikdo, s jehož názorem bych mohl souhlasit a s nímž bych mohl vykročit společnou cestou, a byl-li kde takový, já o něm nevěděl, protože byl stejně jako já sám v té strašné temnotě. Všechno mé odhodlání k hrdinskému činu bylo to tam, jako by ho nebylo bývalo a jako bych nebyl nic vypil, a ustoupilo pocitu únavy a slabosti: nic nedělat, nic nepodnikat, zalézt do postele a chrnět, chrnět a na všechno zapomenout, to byla má jediná touha.

Kořalka pryč, kuráž pryč, pomyslil jsem si; co teď. Ale něco se přece musí stát, říkal jsem si, potlačuje zívání. Něco se musí stát.

Kdesi za rohem jsem zaslechl kroky, a tu usebrav se a vyčistiv si hrdlo jsem zvolal něco méně odvážného než heslo Ať žije Stalin, jež mně napadlo prve, když jsem o té věci uvažoval ve svém pokojíku, ale stejně způsobilého k tomu, aby mě to přivedlo za katr. Byla to věta:

– Němci pryč!

Bylo úděsné a krkolomné slyšet svůj vlastní hlas, vykřikující tato ošemetná slova na veřejné prostoře, už tolik let ovládané Němci, ale nestalo se nic, odnikud se z temnot nevynořila ruka zákona, aby mě popadla za límec a odvlekla za mříže, nikde se tak jako tenkrát v Brémách nevyskytl brunátný Němec v kožichu, aby se na mne obořil a zavolal na mne policii. Zdálo se mi sice, že kroky, jež mě podnítily k tomuto činu, se po mém zavolání zrychlily, ale ne směrem ke mně, nýbrž směrem ode mne. Je to zbabělec, pomyslil jsem si, bídný, hadrový zbabělec. Ale ať jsem si myslil co jsem si myslil, ať jsem si říkal co jsem si říkal, nikde nebylo nic než černé domy, pravděpodobně plné živých lidí, ale napohled mrtvé jako skály, porostlé mechem a lišejníkem. Něco se musí stát, nemůžu se vrátit domů a nanovo se vystavit výsměchu manželů Pickových, kteří proti mně mají výhodu, že to mají za sebou; to už by bylo věru lepší vzít špagát a na místě se oběsit nebo zajít k paní Smolové, aby mi rovnou dala napít toho otráveného vína, a také to mít za sebou a chodit pak strašit pana Szpatenku nebo tatíčka. Něco se musí stát: opice, která se mi vykouřila z hlavy, se musí přikrmit.

Za těchto zoufalých úvah jsem se došmátral do hospody Na Krajíčku, do níž jsme po zmíněném zatčení a popravě majitele hospody U Přístaviště občas posílali paní Brávníkovou pro pivo. Bylo tam prázdno, pouze jeden stůl byl obsazen, a když jsem stanul na prahu, mžouraje do světla holé žárovky, která visela na zčernalém drátě, žlutavá a podělaná od much dávno mrtvých, hostinský, který seděl u výčepu a čistil si dýmku, přivítal mě prohlášením, že dnešní příděl piva je vyčerpán. Toto jeho nevlídné oslovení bylo shodné s textem lepenkové cedule, visící na pípě. I tam bylo napsáno hrubými tiskacími písmenami, že DNEŠNÍ PŘÍDĚL PIVA VYČERPÁN.

– Jenže já nechci pivo, já chci něco ostrého, řekl jsem, a můj hlas, který mi vyšel z vyprahlých úst, asi zněl tak skřípavě a divně, že chlapi, kteří seděli u okna, zatemněného černým krepovým papírem s šedými záplatami, napohled závozníci, se otočili jako jeden muž a zadívali se na mne, jako bych byl pronesl něco neslýchaného, co nikdy dosud nikdo neřekl, novou netušenou pravdu nebo zvěstování. Pouze hostinský se nedal vyrušit z lhostejnosti, a aniž přerušil svou práci na čištění dýmky, již protahoval husím brkem, pravil, že nic ostrého nemá, nanejvýš meltu.

Řekl jsem tedy hostinskému, aby mi přinesl meltu, neboť jsem nutně potřeboval něco teplého do žaludku.

– Kdybyste mi do ní přidal šutr, tak bych proti tomu nic neměl, dodal jsem, ale on, nezískán mou lidovou bodrostí, jen zabručel něco nevlídného.

Sedl jsem si pak, jak jsem byl v zimníku, vedle kamen, ač byla zřejmě vyhaslá, a zadíval se na velikou zarámovanou fotografii na stěně. Byl na ní zachycen honicí pes, ohař, oděný mysliveckým kabátkem, s mysliveckým kloboučkem na hlavě. V tlamě měl porcelánovou fajfku, na níž byl zpodoben výjev z Prodané nevěsty, korunovaný nápisem Věrné naše milování. Seděl na židli u stolu pokrytého károvaným ubrusem, před sebou měl láhev domácího rumu, štamprli a těžký hospodský popelník se sirkami, a dovedu si představit, že ač se tvářil vážně a jeho svislé chlupaté pysky byly melancholické a krhavé psí oči plné smutku, vyvolával svým ustrojením mnoho smíchu návštěvníků hostince Na Krajíčku, pokud kdy ještě bývali veselí. Ovšem, jak už jsem řekl, v naší zemi od té doby, kdy můj tatíček začal otvírat okna před panem Pickem, už nebylo veselých lidí, leda snad blázniví kumštýři. Ani závozníci u okna nebyli veselí. Pokud jsem rozuměl jejich řečem, jež pronášeli jazyky ztvrdlými po požitku piva, jež vypili, když dnešní příděl ještě nebyl vyčerpán, a šutru, jejž jim hospodský pravděpodobně podstrčil, protože jim přál více než mně, hovořili asi takto:

– Vyberou si lidi, to se neboj.

– Von tam spadnul, a co? Když tam nezahraje dneska, tak tam zahraje podruhý.

– Co se zabije hráčů, to si nedovedeš představit.

– Tak vono…

– Ale když tam zkejsne, tak si dva roky nezačutá.

– Netrénoval nic.

– Co se takovejch sportovců zabije. Co se jich zabije.

A já, zatímco jsem srkal nechutnou meltu a naslouchal těmto hovorům, které mě nebavily, protože kopané nehovím, jsem vzpomínal… uhodl by kdo na co? Na Haškova Dobrého vojáka Švejka jsem vzpomínal, přesněji na výjev, kdy v hospodě U Kalicha seděl fízl pan Bretschneider a zatýkal každého, kdo řekl něco neprozřetelného o politice. Takového Bretschneidera bych teď potřeboval, myslil jsem si, ten by mi pomohl za katr, ani bych nevěděl jak. Stačilo by, abych třebas řekl, že na východní frontě to pro Němce ňák smrdí, a on by hned odhrnul klopu, ukázal by mi svůj odznak státní policie, a už by to jelo.

Inu za starého Rakouska bylo všechno jednodušší a snazší.

Melta, odporná, ale horká, trochu povzbudila mou odvahu, a tak když závozníci na chvíli ustali ve svém sportovním rozhovoru, pronesl jsem nahlas větu, která mě prve napadla.

– Na východní frontě to pro Němce ňák smrdí.

Závozníci na můj výrok nereagovali.

– Já ho přece znám a vím, co dělá. Nedělá nic, řekl jeden.

– Co se takovejch hráčů zabije, že nedělají nic, řekl druhý.

– Když tam zkejsne, tak si dva roky nezačutá, řekl třetí.

– Ať žije Stalin, řekl jsem já, a srdce se mi rozbušilo.

V té chvíli se otevřely dveře, vstoupila neznámá dívka a otázala se, kde je ulice Na Švitorce. Závozníci se chvíli radili, kdeže je ulice Na Švitorce, a bylo zřejmé, že mají dobrou vůli, ale nikdo z nich nevěděl, kde je ulice Na Švitorce. Jeden pravil, že ví, kde je Na Švihance, ale to prý je docela jinde, někde na Žižkově. Dívka poděkovala, a tatam.

– Němci by si měli začít balit svá fidlátka, pravil jsem.

– Hele, pane, zaplaťte si svou meltu a koukejte vypadnout, řekl hostinský a rázně přikročil k mému stolku. – Dostanu tři padesát, a žádné řeči nechci slyšet, ostatně já nic neslyšel, ale už zavíráme.

– Ať žije Stalin, řekl jsem.

– Tři padesát, řekl hostinský.

Tu jsem pochopil, že já, který jsem tolik toužil po tom, aby tu seděl fízl, který by mě zašil, jsem sám považován za fízla, který vede provokativní řeči, aby přítomné hosty povzbudil k velezrádným výrokům; vskutku pan Bretschneider si v Haškově románu počínal právě tak, jako jsem si před chvílí počínal já.

– Já nejsem žádný Bretschneider, řekl jsem zoufale, podávaje hostinskému pětikorunu.

– Do toho mi není, kdo jste, pravil hostinský, a hrábnuv do kapsy vysázel přede mne korunu padesát.

– Já nechci, abyste na mé řeči reagovali, zvolal jsem. – Já chci, abyste zavolali strážníka a dosvědčili, že jsem volal Ať žije Stalin a že Němci to mají nahnuté a měli by balit svá fidlátka, a ještě k tomu dodávám, že gestapáci jsou vrazi a že se budou houpat na lucernách a že Hitler a jeho slouhové se dočkají strašné odplaty a že co nevidět tu bude Beneš a že kozáci si budou přivazovat koně ke klandru před Národním muzeem.

Přišel jsem do varu, všechna má tíseň spadla, myšlenky se mi hrnuly a já je vykřikoval v rostoucím nadšení a vášni, ale když jsem byl v největší ráži, světlo zhaslo, jako když utne, a já jsem se cítil uchopen a vyzdvižen a kopnut do zadku; facka přiletěla zprava, přiletěla zleva, a já jsem letěl vzduchem, a sotva jsem přistál všemi čtyřmi na chodníku, už za mnou zarachotila železná roleta a pak nikde nebylo nic než tma a ticho, a uprostřed té tmy a ticha jsem ležel já, Karel Humbl, a plakal a smáčel slzami bezmoci dlažební kostky, své lhostejné, tvrdé, mému srdci odcizené Stázičky.

2

Tyto pohnuté, žel bezvýchodné příhody nadobro vyčerpaly mou energii. Oddal jsem se svému osudu, a nazítří ráno, prázdný a vyřízený, jsem se ustrojil jako obvykle a odebral se do fabriky, protože mi nezbývalo nic jiného. Mí inteligentní podřízení zřejmě už věděli, co se přihodilo, neboť byli velmi vážní, ale nepromluvili o Ticháčkově zatčení ani slovo, mlčeli a brousili si nehty, a já mlčel a také si piloval nehty v domnění, že takto budu mlčet a pilovat si nehty až do konce války.

Pět minut po půl desáté doručil listonoš do šámbru náš fingovaný dopis Ticháčkovi. Listonoš byl bodrý muž a umělcům zřejmě přál.

– Něco růžového pro našeho mistříčka, aby mu nebylo smutno, pravil, pokládaje na stůl náš nechutný kolektivní výtvor.

Ujal jsem se své úlohy partafíry, i řekl jsem mu:

– Mistr dnes zůstal doma, my mu ten dopis schováme.

Listonoš odešel a růžové psaníčko zůstalo ležet na stole mezi pilníky a litinovými čelistmi. Inteligenti mlčeli a dívali se na svůj elaborát, jako by jej viděli poprvé.

Pak řekl malíř:

– Myslím, že by bylo nejlepší tu volovinu spálit.

Ostatní souhlasili a malíř se dopisu chopil, aby jej odnesl do amerických kamen, jež stály v rohu, ale já zakročil:

– Počkat. To nemůžeme udělat.

– Proč ne? zeptal se malíř.

– Možná, že gestapo se bude chtít na ten dopis podívat. Malíř namítl:

– Gestapo o něm přece nemůže nic vědět.

Uvědomil jsem si, že jsem se dopustil chyby, a začervenal jsem se, a protože se všichni na mne zadívali, červenal jsem se stále víc a víc.

– Gestapo má oči všude, pravil jsem.

– Ovšem, má oči všude, pravil malíř, a znovu položil dopis na stůl. – I tady mezi námi. Máte pravdu, pane Humbl.

Pak nastalo mlčení, umělci se chopili litinových čelistí a jali se je zachmuřeně pilovat, a já hořel hanbou a vztekem.

– Vy mě podezíráte, pravil jsem.

– My? Vás? Z čeho pak, pane Humbl? Jakpak by vás někdo mohl podezírat? Ale ale, to jsou nápady!

Takto promluvili svými protivnými, uštěpačnými, vzdělanými, nenáviděnými hlasy.

Do očí se mi draly slzy.

– Já jsem náhodou lepší vlastenec než vy, pravil jsem, přičemž jsem nedovedl potlačit chvění hlasu.

Romanopisec se dal do smíchu.

– Čemu se směješ, ty vole? otázal se ho Napoleon.

– Ale myslím na ten román, který jednou napíšu o panu Humblovi, pravil romanopisec.

Teď jsem už nemohl pochybovat o tom, že když se romanopisec před časem ke mně přidružil a nazval mě člověkem vyššího typu, udělal to jen proto, aby ze mne tahal rozumy a aby si ze mne ztropil šprým. – Nic nenapíšete, zvolal jsem. Byl jsem už v takovém stavu bídy, že jsem nevěděl, co mluvím. – Jsem váš mistr a zakazuji si, abyste o mně něco psal. Zatím tu jsem pánem já. A vy všichni byste udělali nejlíp, kdybyste drželi huby. Jste všichni vejtahové.

– Když to říkáte vy, pane Humbl, pak to zajisté musí být pravda, řekl dramatik.

Do toho zvenku, z jídelny, zazněl zvonek telefonu, a o chvíli později nahlédl do dveří číšník.

– Pan Szpatenka žádá pana Humbla, aby mu přinesl do kanceláře nějaký dopis, jestli už přišel.

– I tentokrát měl pan Humbl pravdu, řekl dramatik, když číšník zmizel.

– Ale od této chvíle, pánové, se v této místnosti bude mluvit výhradně o počasí, pravil kritik.

– Já začínám, pravil dramatik. – Podívejte, prší.

– Je únor, mělo by sněžit, řekl tragéd.

– Nebo by aspoň mělo pršet pivo, řekl romanopisec.

A já odcházel, odnášeje dopis, za všeobecného smíchu, vyvolaného tím pitomým, inteligenta nedůstojným vtipem, a ve své rozháranosti bych byl dal nevímco za to, kdybych mohl slyšet, jaké vedli řeči po mém odchodu, a kdybych je mohl všechny do jednoho prásknout.

Pan Szpatenka ode mne dopis přijal, otevřel a pročetl se zjevným zalíbením.

– Všiváci, pravil chechtaje se. – Takhle se baví v pracovních hodinách.

– To je má vina, řekl jsem.

Pan Szpatenka se podivil.

– Jak to, vaše vina?

– Jsem jejich vedoucí, řekl jsem. – Jsem odpovědný za jejich pracovní morálku.

– Hovno jste odpovědný, řekl pan Szpatenka a roztrhal dopis na drobné kousky a hodil jej do koše. – Váš úkol byl jiný, a vy jste jej splnil na výbornou. Jen tak dál, jen tak dál, milý Humble. Ptal jsem se nahoře a řekli mi, že vaše vyznamenání je na nejlepší cestě.

– Děkuji vám, pravil jsem a odešel se zoufalým vědomím, že jsem promarnil poslední příležitost k záchraně své cti.

V šámbru, do něhož jsem se vrátil, umělci mlčeli nebo četli, a pokud někdo z nich promluvil, bylo to jen o počasí. Bylo neuvěřitelné, kolik variací na to téma si dovedli vymyslit. Zdálo se mi, že z toho zešílím, a ještě dnes, po tolika letech, se mi zachvěje žaludek, když někdo něco řekne o dešti nebo o suchu, o slunci, o oblacích, větru nebo o Islandu.

I umělcům se to nakonec zprotivilo, a proto když se nazítří ráno sešli, romanopisec pravil:

– Navrhuji, abychom obrátili list a hovořili o něčem jiném, například o ptactvu nebeském.

Na to dramatik:

– Souhlasím, abychom změnili téma, ale nesmí to být o ničem živém, protože živé tvorstvo svádí komentátorovu mysl na cestu nepravostí, nemilých státní autoritě. Například idea ptactva je automaticky spjata s politicky nebezpečnou ideou svobody.

Kritik:

– Hovořme tedy o přípravě majonéz a salátů.

Malíř:

– Majonézy vylučuji, protože to by mohlo vést k nepřípadným a státnímu pořádku nebezpečným poznámkám o jistých zásobovacích potížích, jichž, jak známo, není. Omezme se na ty saláty.

Jali se tedy hovořit o přípravě rozmanitých salátů, a když byli v nejlepším, do šámbru opětně nahlédl číšník.

– Venku je nějaký pán a přeje si mluvit s panem Humblem.

– Nejzdravější je salát pampeliškový, pravil architekt. – Nepodceňujte pampelišky, pánové. Pampeliška jakožto nevyhubitelný plevel má obrovskou životnost, která se přenáší i na toho, kdo ji požívá.

– Salát bezinkový je z téhož důvodu nesmírně zdravý, pravil kritik. – Jakož i salát kopřivový.

– Z kopřiv se dělá výtečný špenát, pravil tragéd.

– To není salát, pravil dramatik. – Pozor, nevybočujte z daného tématu, pánové.

Vyšel jsem z jídelny a spatřil ho, toho pána, který si přál se mnou mluvit. Vypadal ponuře, na hlavě měl chlupatý klobouček se šňůrkou místo stuhy a oblečen byl do tmavého, lesklého pláště, nevím už zda koženého nebo z voskovaného plátna.

– Kommen Sie mit, pravil, když jsem mu potvrdil svou totožnost a když se byl vykázal plechovým odznakem členů gestapa, jejž nosil, vzpomínám-li si správně, na řetízku v kapse.

3

Tehdy mi bylo přáno se přesvědčit o tom, že i v takových hrozných, tragicky vypjatých situacích, jako když slušný a nevinný člověk upadne do spárů gestapa, jest možno uplatnit a i nadále uplatňovat onen princip ukázněné vzornosti, tolik drahý mému srdci, a že to dokonce je snazší než za okolností všedních, kdy se od našince očekává se vší samozřejmostí, že si bude počínat přirozeně, po své svobodné vůli; a jednání, určované těkavými rozmary svobodné vůle, toť pravý opak ukázněné vzornosti, takové, jak jí rozumím já, Karel Humbl.

Když mě gestapák v lesklém plášti vyzval, abych nasedl do auta čekajícího u chodníku, potlačil jsem živelné nutkání se ho otázat, proč a jakým právem mě zatýká, neboť jsem se obával, že by mi odpověděl pěstí, jak to prý gestapáci dělávají, a uposlechl jsem jeho neurvalé, hrubým hlasem vyslovené výzvy hbitě a – jsem o tom přesvědčen – napohled i radostně; a usednuv zaujal jsem vzorně vězeňské držení těla: hlavu vzhůru, záda vzpřímená, ruce symetricky položené dlaněmi na pevně semknutá stehna, zrak nehybně upřený na zarostlý zátylek šoféra, sedícího přede mnou. Připadal jsem si jako vzorný vojín Karel Humbl, který uprostřed bitevní vřavy přesně podle předpisu odpaluje ruční granátomet, a to mi dělalo dobře; vědomí, že mi v této chvíli není možno nic vytknout a že gestapák dojista provází mé počínání vnitřním souhlasem a že si sám pro sebe říká: To je způsobný, rozumný heftlink, takoví kdyby byli všichni – nuže toto vědomí poněkud umenšilo mou strachuplnou tíseň.

A auto se rozjelo.

Vzpomínám si jasně dodnes, jak před dávnými a dávnými léty, ještě když jsem byl malý chlapec, židovský multimilionář Petschek stavěl na rohu Bredovské a Lützowovy ulice nákladný bankovní palác, při čemž bylo užito zbrusu nových, prý senzačních metod: jako když vzorní konstruktéři na víku dětských stavebnic budují hrady a továrny z připravených dřevěných kostek, i tento palác byl skládán z prefabrikovaných kamenných celků, jež byly dopravovány na místo v ohromných nákladních autech a pak zdvihány a vršeny na sebe mohutnými jeřáby. Chodíval jsem se na to dívat v doprovodu naší hospodyně paní Brávníkové, jež mě vodívala na procházku, obezřetně mě držíc za ručku; ach, kdo by si tenkrát byl pomyslil, že v této budově, jež měla sloužit židovskému velkokapitálu, nacisté, tito ponuří humoristé, jednou zřídí pražskou centrálu německé státní policie, takzvaného gestapa, a zejména jakpak bych já, Karel Humbl, mohl tušit, že jednou sem budu dovlečen, abych tu položil svou oběť bolesti a krve na oltář své zneuctěné vlasti!

Ale stalo se tak.

Když auto zastavilo před vraty zlopověstného domu a já, provázen mužem v lesklém plášti, jsem do nich vkročil, bylo mi marno si říkati: Koneckonců máš, co jsi chtěl – kolena mi měkla a srdce, řečeno lidově, se mi propadalo do kalhot.

Pokud mi má hrůza dovolovala, abych náležitě vnímal své okolí, pamatuji se, že jsme prošli řadou pokojů, přičemž dveře, jež se za námi zavíraly, utvářely kolem nás hlubší a hlubší hradbu ticha; to ticho mně bylo nápadné, protože jsem se domníval, že v tomto domě se neustále ozývá nářek bitých a mučených a řev rozlícené německé soldatesky. Nakonec jsme dospěli do místnosti, opatřené číslem 36, což mně připadalo jako dobré znamení, neboť mně bylo šestatřicet let, a tam seděl komisař, silný muž středních let se svalnatým nosem a římskou bradou. Diktoval něco hezké typistce v blůzce ze surového hedvábí, a když dodiktoval, se zjevným, a jak mi připadalo, vlídným zájmem přijal hlášení gestapáka v lesklém kabátě, který mu oznámil kulometnou němčinou, koho že podle rozkazu přivádí. Propustil ho pak a i typistce naznačil pohybem hlavy, aby nás nechala o samotě.

– Posaďte se, můj milý pane Humble, řekl mi, a já jako v snu jsem se spustil na židli, na níž prve seděla typistka, dosud ohřátou teplem jejích mladých hýždí. – Rád se s vámi seznamuji. Vážím si vás jako spolehlivého a objektivního faumana.

Tento výraz mi zněl cize, i dal jsem si vysvětlit, že to je zkratka slova Vertrauensmann, V-mann, důvěrník.

– Já sám jsem zpracovával vaše zprávy, jež nás nakonec přivedly na stopu spiknutí, nepřátelského říši, pokračoval komisař. – Počítal jsem s tím, že vás časem přesadím na lepší, odpovědnější a také lépe placené místo, kde byste měl více příležitosti uplatnit své schopnosti.

Měl jsem co dělat, abych se přemohl a neodpověděl mu to, co mě zasvrbělo na jazyku, že k tomu, aby mě nacisté přesadili na jiné místo, bohudíky nebudou mít čas, protože jejich proklínanému vladaření v této zemi je odzvoněno; protože jsem však nevěděl, kam komisař míří, nechal jsem si tato statečná slova pro sebe a řekl jsem pouze:

– Jawohl.

– Toho místa se vám dostane, pokračoval komisař, – až tady zlikvidujeme a odstraníme jisté nedorozumění, jistou maličkost, nepatrnou nepříjemnost, kvůli které jsem vás sem zavolal.

Vytáhl pak ze zásuvky svazek pečlivě srovnaných listin a podal mi jej přes stůl. Poznal jsem na první pohled, že to jsou mé raporty, pro jejichž opatrnou, z mého stanoviska statečnou a riskantní stylizaci mně pan Szpatenka už několik měsíců nadával.

– Znáte to? zeptal se komisař.

– Ovšem, to jsou zprávy, jež jsem psal na přání našeho treuhändra pana Szpatenky, pravil jsem.

– Jen se pořádně podívejte, řekl komisař. – Nám Němcům záleží především na tom, aby se všechno dělo po právu a spravedlnosti a aby nikomu v ničem nebylo ukřivděno.

Nahlédl jsem tedy do fasciklu a zběžně jej prolistoval. Zajisté, byly to mé zprávy, jak vyšly z mého psacího stroje, nyní ovšem opatřené gestapáckým razítkem a číslem.

– Poznáváte to? zeptal se komisař.

– Jawohl, pravil jsem.

– I tady to poznáváte?

Komisař oddělil od fasciklu list, který ležel vespod, a nastrčil mi jej před oči. Úpravou se ničím nelišil od ostatních zpráv, až na to, že byl pomačkaný a nebyl podepsán. – V mé partě, bylo na něm napsáno, – se dnes jak obvykle nestalo nic zvláštního, a asi se už nikdy nic zvláštního nestane, protože německá válka, jak známo, je totálně prošvihnutá, skrznaskrz proseknutá, a dlouho-li a páni od gestapa půjdou do prdele, odkud přišli. Toto vám pravím já, níže podepsaný Karel Humbl, protože jsem chlap jaksepatří, žádná sralbotka, a Vy si můžete trhnout nohou, vrazi.

Když si dnes vybavuji tuto chvíli ve vší její hrůze, je mi napodiv, že jsem tehdy na místě neomdlel, nebo že jsem neumřel na zastavení srdce. Nu neomdlel jsem, neumřel jsem, ale mnoho mi k tomu nezbývalo. Oslepl jsem na obě oči, neboť pot mně zaplavil oční důlky a všechny klouby v těle mi povolily a jakási měkká hmota se mi roztáhla v hrdle, takže jsem se počal dusiti.

Komisař, muž, který si podle mého prohlášení měl trhnout nohou, mě pozoroval s úsměvem.

– Poznáváte to? zeptal se.

– Jawohl, odpověděl jsem, ale hned jsem se duchapřítomně opravil: – Vlastně ne, nepoznávám.

– Tedy jste to nepsal vy?

– Nepsal, řekl jsem. – Vidíte, že to není podepsáno.

– To vidím, řekl komisař. – Však kdyby to bylo vámi podepsáno, jednal bych s vámi jinak. Ale kdo to tedy psal?

– Nevím, řekl jsem. Ježíšmarjá, myslil jsem si, jak jim to mohlo přijít do rukou? Vždyť jsem to zahodil a neodeslal! Kam jsem to zahodil? Asi jen tak na zem, neboť jsem byl podnapilý, a tam, na zemi, to někdo našel a dal to k dispozici gestapu. Kdo? Paní Brávníková, jež k nám docházela obden, včera nevkročila do našeho bytu; udělal to tedy můj ničemný, odporný, podlý, nenáviděný otec. Šílený vztek, který mě zaplavil při tomto pomyšlení, obnovil mé síly.

– To napsal určitě můj otec, řekl jsem. – Pane komisaři, věřte mi, já bych přece nebyl takových výrazů schopen. Můj otec je blázen a alkoholik, nenávidí mě za to, že neschvaluji jeho pití. Já věřím vůdci a miluji německou říši, zeptejte se paní Smolové, pane komisaři, já smýšlím árijsky, pan Szpatenka mě navrhl na vyznamenání, pane komisaři, tohle mně přece není podobné, uznejte to.

– Jsem rád, že vás tak slyším mluvit, řekl komisař. – Teď zbývá už jen vysvětlit, kterak to, že tato ničemnost, svědčící o pisatelově zvrhle nepřátelském postoji vůči říši a jejímu vůdci, byla vyklepána na témž psacím stroji jako vaše dosavadní vzorné zprávy.

– To je pochopitelné, řekl jsem. – Já žiji se svým otcem v společném bytě a oba píšeme na jednom stroji.

– Tvůj otec tedy byl zasvěcen do toho, že pracuješ jako fauman německé tajné policie? řekl komisař značně povýšeným hlasem, a než jsem se vzpamatoval z leknutí, vrazil mi do nosu jednu takovou, že se mi naráz spustila červená, a vzápětí na to SSman v přilbě, kde se vzal tu se vzal, mě přetáhl přes záda pažbou pušky, takže jsem se poroučel k zemi; a tam jsem zůstal ležet, odkapávaje krev a proklínaje chvíli, kdy jsem se narodil.

4

Líčení toho, co mě v příštích měsících potkalo a potkávalo, nemíním popřáti více místa, než je nutně třeba, neboť prožitky českých lidí v Petschkově paláci a v gestapácké trestnici na Pankráci byly už popsány tolikrát, a zásluhy těch, již sáhli k peru, aby pro potomstvo zachovali svědectví o tom, co se s nimi dělo a jak s nimi bylo nakládáno, jsou o tolik větší, než byly zásluhy moje, že by se mi nezdálo správné a vkusné, kdybych i já, Karel Humbl, přispěchal se svou troškou do mlýna. I já jsem strávil desítky a desítky hodin v proslulé podzemní místnosti Petschkárny, jíž jak známo se říkalo biograf, protože lavice v ní byly srovnány jedna za druhou jako v biografu a heftlinci byli nuceni upřeně hledět na prázdnou bílou stěnu, i já jsem stával tváří obrácen ku zdi, přidržuje k ní špičkou nosu list papíru, který nesměl upadnout, i já jsem dělal klencáky a snášel facky a kopance a hlad; ovšem, když dnes hledím nazpět na tento nepřetržitý řetěz bolesti, ponížení a muk, nemohu a nemíním v sobě potlačit jistý vítězný a hřejivý pocit uspokojení nad svou vlastní statečností a odolností, jíž jsem tehdy vynikal. Přičítám tuto svou mužnou houževnatost, která mě mravně vyvyšovala nad některé mé slabší spoluvězně, jednak tomu, že jsem věděl, že trpím za spravedlivou věc a že každým novým a novým okamžikem se více a více stávám hrdinou, což pro mě bylo něco opojně nezvyklého, jednak tomu, že můj předchozí život mě znamenitě připravil k tomu, abych svůj děsivý úděl snášel tak snadno, jak to jen bylo možné. Například při nekonečně dlouhém sezení v biografu mně přicházel vhod trénink v odříkavosti, jemuž jsem se dobrovolně podroboval za svého působení v eskomptním oddělení pod dohledem pana Souhrady, kdy já jediný mezi svými kolegy odolával pokušení zvednout ruku a požádat ho o dovolení jít ven.

Též můj celoživotní zvyk, snášet hluky a hřmoty a spát v bezprostřední blízkosti hvízdajících a řinčících lokomotiv, mně velmi pomáhal za mého pobytu v cele číslo – nemýlím-li se – 217 v pankrácké trestnici, do níž jsem byl odvezen hned navečer po svém zatčení. Před oknem této cely totiž byl natažen dlouhý drát s pohyblivou kladkou, k níž byl přivázán za šňůru divoký vlčák; a tato potvorná bestie běhala v noci sem a tam, přičemž kladka ujížděla po řinčícím a brnkajícím drátě, vrzala jako pominutá, a pes k tomu štěkal a vyl, takže spát při této ďábelské muzice dovedl jen muž železných nervů, jaké jsem měl já. Karel Humbl. A vyrostlý v nejškaredější čtvrti Prahy, od útlého dětství obklopen šeredností, s penkalím mužem jako jedinou ozdobou zpestřující můj obzor, snášel jsem odpudivé prostředí daleko snáze než lidé zhýčkaní krásou nebo aspoň úpravností svého okolí.

Rovněž ona okolnost, že jsem za svých mladých let míval jen velmi málo přátel, se mi zde, za mřížemi, výborně vyplatila: uvyklý samotě, povždy obklopen cizotou a nepochopením, trpěl jsem vězněním v cele a steskem odloučenosti od světa méně než individualisté, na svobodě zahrnovaní přízní a lichotkami své smečky. A rány, jimiž jsem byl nedávno zasypán v hospodě Na Krajíčku, jakož i kopanec, jehož se mi dostalo na rozloučenou s Pražským úvěrním ústavem, a bití, kterým mě rozlícený dav vyčastoval před lety v Brémách na závěr mého dobrodružství s třemi mušketýry, to vše byla užitečná průprava k tomu, co mně bylo snášet od zvrhlíků, již se nyní stali pány mého života a smrti. Jako někteří lidé jsou stvořeni pro život na válečném poli nebo na moři nebo na burze nebo za obchodním pultem nebo za volánem nebo na jevišti nebo u soustruhu nebo na vesnici, já, Karel Humbl, jsem byl jako stvořen pro život v kriminále. Toto přiznání se možná někomu bude zdát málo sympatické – ale kde člověka najdu ti, který by všem byl po chuti?

Než budu pokračovat, musím vyslovit naléhavé přání, ba víc než přání: ostré a energické ohrazení proti tomu, aby mě někdo chytal za slovo a poukazoval na to, že „to tak nebylo“, neboť on byl také vězněn od gestapa a všechno zažil docela jinak, a že třebas například ten drát s uvázaným vlčákem nebyl natažen před oknem cely 217, protože ta je v jiném patře, anebo že komisaři nevolali vězně k výslechu hned po jejich zatčení a podobně. Ne tak, prosím. Já se zde nesnažím vypovědět objektivní skutečnost toho, „jak to bylo“, nýbrž sepisuji svůj příběh tak, jak se dodnes zachoval v mém povědomí, tam uvnitř, kde – jak jsem už jednou poznamenal – lidé jsou nejpravdivější a nejslušnější; počínám si tak, jako bych o svých trampotách vyprávěl sám sobě, a sám sobě člověk nelže. I když se snad někde dopustím věcné chyby, bude to chyba mého vědomí a svědomí, a tudíž pravda.

Ale nyní dále.

V Petschkově paláci jsme byli vyslýcháni, v pankrácké věznici jsme byli vězněni. Kromě oddělení, v němž jsme úpěli my, mučedníci gestapa, bylo tam normální protektorátní vězení, jehož chovanci pracovali v pekárně, a pak oddělení tak řečeného Amtsgerichtu; tam seděli za mřížemi lidé, kteří tou dobou byli vyšetřováni u soudu, jakož i ti nešťastníci, nad nimiž už byl vynesen rozsudek smrti a kteří teď čekali na svou poslední hodinku. Nuže jednoho rána, asi tři dny po mém zatčení, jsem byl místo obvyklé půlhodinky na dvoře povolán k holiči, což znamenalo, že budu vezen k výslechu; gestapáci totiž nevyslýchali nikoho, kdo nebyl oholen. Holili nás vězňové, jako jsme byli my, většinou důstojníci bývalé československé armády. I při této proceduře jsem byl vůči svým kamarádům ve výhodě: žiletky, jimiž jsme byli holeni, byly totiž tupé, takže muži s tvrdými vousy při tom velmi trpěli, ale můj vous je jemný a heboučký, takže jsem to dření snášel téměř bez bolesti. Nemohu neuvést detail, který mě tehdy velmi zaujal: v holírně měl dohled policajt, který měl na prsou dva metály císaře Františka Josefa. Někdo mi pošeptal, abych si na toho chlapa dal pozor, protože prý dává facky nejraději přes uši, přičemž praskají bubínky. Umínil jsem si, že umocním svou vězeňskou vzornost a že budu tak horlivý v snášení svého mučednického osudu, že nebude mezi mými dozorci a dohlížiteli nikoho, kdo by se mnou nebyl spokojen, takže dostanu zbytečných a nadměrných facek co nejméně.

Po oholení jsme stáli na chodbě, nos přitisknutý ke zdi, pak nás nahnali do auta krytého plachtou a jelo se. Někteří neukáznění kolegové se pokoušeli vyhlížet škvírou pod plachtou, ale já jsem seděl jako obvykle vzorně, ruce na stehnech, vzpřímen, a myšlenka, že jsem blízký platónské ideji vězně, pokud s ní nejsem totožný, mě posilovala a vnitřně povznášela. Též v Petschkově paláci, v biografu, jsem seděl jako socha egyptského krále, oči zamířené na jediný puntík na stěně, a nalézal tak sám sebe. Jsem tělesně poměrně slabý, ale síly sebevlády, jež se ve mně skrývají, jsou vskutku podivuhodné.

Potom, podle mého přibližného odhadu asi o jedenácté hodině dopolední, jsem byl vyvolán a odveden do místnosti, v níž jsem pobyl už jednou, do čísla šestatřicet. A tam se mně dostalo, hned jak jsem vstoupil, mohutného překvapení, neboť facky, jež mně hrozily od bachařů a esesáků a jimž jsem se snažil uniknout cestou příkladného chování, mně vysolil, sotva jsem překročil práh, můj vlastní otec.

Rudý, zpocený, dech páchnoucí rumem, slovem nechutný, bil mě po hubě, seč mu síly stačily, a můj komisař, muž se svalnatým nosem a římskou bradou, tomu přihlížel, v ruce rákosku, a ceně zuby zřejmě se bavil.

– Ty všiváku, ty střevo, hulákal můj tatíček, – tak ty jsi tady pánům namluvil, že jsem ten dopis napsal já? Já že jsem napsal, že válka je proseknutá a že páni od gestapa půjdou do prdele? Toho jsem se dočkal od své vlastní krve, ty somáre, ty syčáku, ty hajzle, ty mizero jeden mizerná, ty má hanbo?

Hbitě jsem unikl dosahu tatíčkových paží a zvolal obraceje se na komisaře:

– Protestuji! Protestuji proti tomu, aby se mě na půdě gestapa odvážil dotknout smradlavý bílý žid!

Ano, páni, to jsem zvolal, takto jsem promluvil, a nestydím se za to. Na hrubý pytel patří hrubá záplata. Můj otec, tato zrůdná karikatura někdejšího pořádného účetního pana Františka Humbla, mě udal gestapu, na gestapu mě vlastníma rukama bil, přejímaje tak dobrovolně úkol katanů k tomu určených, a já jsem nemohl než bránit se mu jeho vlastními zbraněmi; v situaci, v jaké jsem byl, člověk nemůže být choulostivý při výběru prostředků k záchraně. Na tom, co promlouvala má ústa, zatímco v srdci jsem zůstával dobrým Čechem a nepřítelem nacismu, nezáleží – záleželo pouze na tom, aby to sedělo a účinkovalo. A ukázalo se, že jsem svá obranná slova volil správně a chytře, neboť můj otec zesinal.

– Bílý žid! Kdo je u tebe bílý žid, ty vyvrheli, ty zrádce národa?

A znovu se na mne vrhl, ale komisař ho zarazil tím, že prudce šlehl rákoskou do stolu.

– Dost. Proč nazýváte svého otce bílým židem?

A já, setrvávaje na cestě, kterou jsem správně strategicky zvolil, jsem odvětil:

– Protože je bílý žid, Herr Kommissär, zeptejte se naší nájemnice paní Smolové, která je má přítelkyně a poctivá árijka a stejně jako já důvěrnice gestapa a příbuzná pana Szpatenky.

Můj otec, zdálo se, povyrostl.

– Za tohle tě proklínám, ty zrůdo, ty prašivino. Před Bohem a před gestapem se tě zříkám, protože jsi zhanobil mé jméno.

Já, nedotčen, jsem pokračoval stále týmž tónem:

– Na tvé jméno seru. A paní Smolová vám dosvědčí, Herr Kommissär, že tady ten podařený pán za republiky profesionálně falšoval židům bilance a potom se stal společníkem svého židovského zaměstnavatele, aby ochránil jeho majetek.

Otec, strašlivě rozčilen, zdvihl ruku s třemi nataženými prsty.

– Přísahám, že to je lež! Přísahám, že jsem to společenství přijal jen z čestných árijských důvodů, abych tomu židovi dupl na břicho a posadil se na jeho místo, a opravdu jsem ho tak utiskoval, až se i se svou Rebekou otrávil plynem.

Zasmál jsem se.

– Pěkně jsi ho utiskoval – otvíral jsi před ním okno, to je to jediné, co jsi dovedl!

– A co jsi dovedl ty? křičel tatíček. – Lízal jsi paty tomu presidentu Hejtumovi, který se vybarvil jako nepřítel říše a byl po právu zatčen a zlikvidován.

Já na to:

– Proč byl zatčen? Protože jsem jeho rejdy udal paní Smolové, která tenkrát byla důvěrnicí Vlajky. A co ty? Ty jsi paní Smolovou opustil, ty ses s ní rozešel, jakmile jsi poznal, že je árijského smýšlení!

– To je lež! To je lež! replikoval tatíček. – K tomu, abych se s ní rozešel, jsi mě poštval ty, ty mé neštěstí, ty lotře!

Já:

– Když ta paní Smolová veřejně vysílala z rádia pro nájemníky domu řeč našeho vůdce a kancléře Adolfa Hitlera, já šel dobrým příkladem vstříc a provázel jsem jeho slova voláním Heil, kdežto ty jsi jen otvíral hubu!

– Ty jsi jen otvíral hubu, já volal Heil nahlas! protestoval tatíček. – Pane komisaři, věřte mi, já volal takhle.

A otevřel ústa co nejvíce mohl dokořán, nadýchl se naplno a jal se hulákat:

– Heil! Heil! Heil!

Komisař ho znovu přerušil úderem rákosky do stolu.

– Neřvi mi tady.

Tatínek se polekal, zezelenal a odmlčel se, a já jsem toho využil k tomu, abych spustil na celé kolo:

– Já jsem, Herr Kommissär, pracoval v nacistické organizaci už jako mladý člověk, když jsem byl na zkušené v Brémách, a když jsem byl za to od tehdejší vajmarské policie zatčen, tady ten člověk, který už není mým otcem, místo aby mě pochválil, dal mi pár facek.

– A ještě jich ode mne, dá-li Bůh, pár dostaneš, řekl tatíček.

– Doma jsi měl za první republiky na čestném místě bustu presidenta Masaryka, řekl jsem.

– A ty jsi tu bustu schoval, že ji zase vytáhneš, až Němci odtáhnou, řekl tatíček.

– To není pravda! Já jsem tu bustu zahodil.

– Já, chlubil se tatíček, – jsem ti dával k dispozici udavačské články pro Vlajku, a tys ty články zahazoval.

– Protože byly tak blbé, že se nedaly použít! opáčil jsem.

– Nebyly blbé! volal otec. – Pravda namířená proti židovi nikdy není blbá.

Komisař, který sledoval naši hádku se zalíbením, klouzaje očima od jednoho k druhému, jako by přihlížel ping-pongu, potřetí plácl rákoskou do stolu.

– Vy jste mi podařená rodina, zasloužili byste, abych si vás tu nechal oba dva.

Tu teprve jsem postřehl, že otec nemá na rukávu pásku vyšetřovanců, tak jako jsem ji měl já, což znamenalo, že tu vystupuje pouze jako svědek, a to mě rozlítilo.

– Tak svět odplácí! – zvolal jsem. – Já jsem vždycky věrně sloužil říši a stojím tu jako vězeň, a on, bílý žid a masarykovec, tu proti mně hecuje! Člověk, který se nestyděl dělat židům šaška a bavil je tím, že před nimi štěkal a chrochtal.

Otcova replika na toto obvinění byla kupodivu chabá – zřejmě se už vydal ze svých nejlepších sil a jeho elán zuřivosti byl tentam.

– To není žádná hanba, řekl. – Žid mě, pěkně prosím, držel ve svých spárech a dělal si se mnou, co chtěl.

– Ukaž, jak jsi štěkal a chrochtal, poručil komisař.

Otec zrozpačitěl, široce se usmál, a jeho otylá, lesklá tvář, roztažená výrazem horlivosti a snahy vyhovět, se na chvíli opět podobala tváři někdejšího lepšího pana Františka Humbla. A přitom já, hledě na něho, jsem si s nevolí uvědomil, že navzdory naší různici a vzájemné nenávisti jsem stejný jako on, přesněji: mohl bych se jednou stát stejným jako on, kdybych byl na své další pouti životem tak jako on neúspěšný a kdybych nenašel sám sebe.

Komisař znenadání zařval:

– Štěkat! Chrochtat!

Otec zbledl a ihned poslušně, tak jako před lety u Picků, počal vyluzovat zvířecí zvuky, štěkal a chrochtal a kuňkal a kokrhal a mečel a vrkal a bučel a kejhal a štěbetal a řehtal, přičemž napodoboval poskoky dovádivého hříběte, a mňoukal a ňafal a kňučel a cukroval a cvrlikal a kdákal a krákal, ale ať dělal co dělal, komisař zůstal vážný, na jeho obličeji se nepohnul sval a oči měl rybí a zpytavé. Otec vyčerpal svůj repertoár a počal se opakovat, ochaboval a byl vteřinu od vteřiny trapnější, až nakonec, uondán, zdrcen neúspěchem, ustal a těžce oddychoval pootevřenými ústy.

– To je všechno, co umíš? zeptal se komisař.

– Všechno, prosím, řekl otec.

– A tomu se ten žid smál?

– Smál, prosím. I jeho žena se smála.

– Myslel jsi, že já se tomu taky budu smát?

– Čekal, prosím, řekl tatíček.

Komisař mně pokynul bradou.

– Dej mu přes hubu, pravil.

Váhal jsem, neboť jsem nevěděl, rozuměl-li jsem správně, a tu zahulákal:

– Dej mu přes hubu, nebo slízneš jednu sám.

Nevida jiného zbytí, rozpřáhl jsem se tedy a vrazil tatíčkovi jednu takovou, až mu na tváři naskočil fialový lívanec. Bylo to poprvé v mém žití, kdy jsem uhodil chlapa, ale, hrome, stálo to za to.

Pan komisař byl mým výkonem spokojen.

– Máš talent, pochválil mě. A obrátiv se k otci zeptal se: – Víš, proč jsi ji dostal?

– Prosím, nevím, řekl tatíček.

– Tak mu dej ještě jednu, poručil mi pan komisař.

Otec pokorně nastavil tvář a já mu vsolil druhou facku.

– Už víš, proč jsi ji dostal? zeptal se ho komisař.

– Prosím, vím, řekl tatíček.

– To je dobře, řekl komisař. – Dostal jsi ji proto, abys věděl, že co bylo k smíchu židovi, nemůže být k smíchu mně. Ale teď chci vědět, jak to bylo s tím dopisem.

Do otce opět vjel život.

– Našel jsem doma ten dopis na zemi a hned jsem si pomyslil, že by pány od gestapa mohl zajímat, protože můj nepovedený syn v něm dal najevo své pravé smýšlení. Vložil jsem jej tedy bez dalšího komentáře do obálky a odeslal. To je, prosím, vše. To jsem ovšem nemohl tušit, že ten uličník bude tak infámně drzý a bude tvrdit, že jsem jej napsal já. Já, prosím, jsem jen vykonal svou povinnost věrného občana Protektorátu Böhmen und Mähren.

– Co ty na to? otázal se mne komisař.

Jak známo, napsal jsem ve skutečnosti dopisy tři, ale můj zločinný otec vyrukoval pouze s jedním z nich, nejostřejším a ostatní zamlčel. Rozhodl jsem se, že o nich také pomlčím, protože ani druhý ani třetí dopis nebyly nezávadné.

– Byl jsem opilý, když jsem ten dopis psal, a nevěděl jsem, co činím. Nicméně má úcta a láska k říši Adolfa Hitlera žije ve mně tak silně, že navzdory své opilosti jsem si plně uvědomil, že mé počínání je nesprávné, a proto jsem ten dopis zahodil nepodepsaný a měl jsem v úmyslu jej později zničit.

Takto jsem hovořil na svou obranu, ale zatímco jsem mluvil, dušička ve mně poklesala, neboť komisař povstal, obešel stůl a zvolna se ke mně blížil.

– Láska k říši Adolfa Hitlera, pravil s nebezpečně klidným důrazem. – Zakazuji ti, ty prasečí pse, abys tato svatá slova bral do své špinavé české držky. Já dobře znám takové svině, jako jsi ty, co mají lásku k vůdci na jazyku, ale sotva čuchnou k špuntu, vyžvaní všechno, co si doopravdy myslí. Tak ty si myslíš, ty česká sralbotko, že my, pracovníci gestapa, se od tebe necháme posílat do prdele a že strpíme, abys nám říkal, že jsme vrazi?

Prudce mě šlehl rákoskou do tváře a současně mě levou pěstí udeřil do žaludku a pak ještě do brady. Poroučel jsem se a mým posledním vědomým prožitkem byl pohled na groteskní postavu mého tatíčka, který kolem mne poskakoval, hýkaje radostí a volaje jen víc, jen víc, a kopal mě do žeber.

Další trampoty v gestapáckém vězení

1

Tak tedy začala ona hrůzyplná epizoda mého života, která měla potrvat přibližně tři měsíce. Má situace byla velmi podivná; na rozdíl od všech svých druhů v neštěstí, kteří se kdykoliv, pokud by byli propuštěni, mohli vrátit do svých sladkých domovů a k své každodenní občanské práci, já, Karel Humbl, jsem neměl kam jít, takže v tehdejším strašlivém a přitom nádherně zjednodušeném světě bylo pro mne jediným možným způsobem existence sedět za mřížemi a nastavovat tvář políčkům. Vskutku nebylo myslitelné, abych v případě svého propuštění znovu nastoupil práci u pana Szpatenky nebo abych se po tom, co se mezi námi odehrálo, navrátil k svému otci, který se mi stal úhlavním nepřítelem, a byl nadto prakticky bez krejcaru. Naše hospodyně paní Brávníková sice o mne nepřestala pečovat a posílala mně čisté prádlo a odnášela si špinavé, ale činila to bezpochyby tajně, aby tatíček nevěděl.

Vězeň vzorný nejen svým dokonale vězeňským chováním, ale i svým bezvýhradně vězeňským údělem, vězeň par excellence, takový byl můj osud. Neměl jsem jiného zbytí než doufat, že to všechno ve zdraví přežiju, tak abych jednou, až Němci budou poraženi, nastoupil svůj vítězný pochod spravedlivé odvety, při němž prvním mým cílem bude potrestat otce za jeho podlou a hanebnou zradu. Představa, jak mu to vykreslím a jak mu zaplatím za každý kopanec do žeber, jejž mně na gestapu uštědřil, mě velmi osvěžovala a pomáhala mi v tom, abych si zachoval svou lidskou důstojnost a sebeúctu.

Ano, o mou lidskou důstojnost šlo, o mou sebeúctu běželo, neboť byly to právě tyto největší hodnoty mé duše, po nichž mí katané bažili a jež – občas i s úspěchem – se snažili zdeptat. Komisař se svalnatým nosem a římskou bradou, který byl pověřen vyšetřováním mého případu, zřejmě ke mně pojal jakousi zrůdnou, skrznaskrz převrácenou náklonnost, neboť mě s oblibou povolával k výslechu, jak se mi jeví, jen proto, aby mě dařil potupnými názvy a rozbíjel mi hubu, čímž kromě mého těla i má zmíněná ubohá lidská důstojnost nevýslovně trpěla.

Po vylíčeném setkání s otcem jsem byl konfrontován se svým bývalým šéfem panem Szpatenkou, a výjev, k němuž přitom došlo, na mne zapůsobil tak drtivě, že jsem věru musil sebrat všechnu svou vnitřní sílu, abych nadosmrti nepropadl zhoubnému pocitu méněcennosti. Ten lstivý všivák, ten zloduch, který mně svého času dal jedničku z inteligence a navrhl mě na Svatováclavskou orlici, se na gestapu nestyděl v mé přítomnosti prohlásit, že nikdy nepochyboval o tom, že jsem hajzlík a blb, ale že právě jakožto takový jsem se po jeho soudu znamenitě hodil pro plnění funkce faumana mezi totálně nasazenými inteligenty, a jak dosažený výsledek ukazuje, jeho odhad byl správný. Zato paní Smolová, kterou si gestapo rovněž předvolalo, mě překvapila navýsost příjemně. Tato notorická donašečka, tato hysterka, která při poslechu Hitlerova hlasu upadala do zpěněné extáze, dokázala v této mezní situaci, že má v těle čest a že její duše není udělána z bahna. Stojíc před komisařem prohlásila pevně, že za ta léta, co bydlí v našem domě, mě poznala sdostatek dopodrobna, aby o mně mohla prohlásit, že jsem člověk slušný a poctivý, který věří myšlenkám vůdce a s nímž ona, paní Smolová, má smluveno, že kdyby německá vojska, Bůh nechtěj, podlehla přesile rudých komunistických hord, zahyne s ní společnou dobrovolnou smrtí. Nikterak prý nechápe, jak se to mohlo stát, že jsem byl zatčen gestapem, a je přesvědčena, že k tomu mohlo dojít jen omylem.

Drahá, nezapomenutelná paní Smolová! Divný je chod lidských osudů! Jak jsem pravil, byl jsem jí za tuto výpověď neskonale vděčen přes to, že jsem měl právo být uražen, neboť tím, že mě prohlašovala za nacistu, ponižovala mé lidství. Ale já dalek toho, abych se cítil ponížen, přijal jsem její svědectví s radostným dostiučiněním, neboť i když mě znevážila politicky, pohladila mě po stránce lidské. V oné době věru nebylo mnoho lidí, kteří by byli ochotni se zaručit za mou slušnost a poctivost, a proto i když pochvala, týkající se mého mravního charakteru, vzešla z úst tak nevzdělané a sprosté ženské, jako byla paní Smolová, já ji přijal se slzami radosti a vděku a dlouho z ní čerpal posilu a povzbuzení do dalšího boje se svými nelítostnými mučiteli.

2

Můj případ byl jasný, mé provinění nesporné, všichni lidé, s nimiž jsem měl co činiti, vyslechnuti, i dalo se čekati, že budu odeslán z Pankráce někam jinam, snad do Terezína, což se dálo nejčastěji, anebo, Bůh nechtěj, přímo do některého koncentračního tábora. Čekal jsem na tento pravděpodobný přesun s úzkostí, ale též i s nadějí – s úzkostí proto, že jsem o hrůzách terezínské Malé pevnosti a o plynových komorách ve vyhlazovacích táborech slýchal zvěsti nejstrašnější, s nadějí proto, že jsem bažil po jakékoliv změně a že jsem v skrytu směl doufati, že se mnou bude naloženo mírně a milosrdně, neboť střízlivě uváženo, má vina nebyla z nejhorších, a nadto jsem byl árijec, podle výpovědi paní Smolové oddaný vůdci a říši a myšlence nové Evropy.

A vskutku jednoho dne v první polovině března, pokud si správně vzpomínám šestého nebo sedmého, jsem byl povolán k lékařské prohlídce, jež záležela v tom, že jsem se nejprve ve své cele musil svléci do naha, a pak po několika hodinách čekání na studené chodbě jsem byl nucen před vězeňským felčarem po německu prohlásit, že jsem zdráv, a on toto mé prohlášení zanesl do příslušné rubriky na kartičce, nesoucí mé jméno. Člověk hloubavý a zvyklý chytře objevovat skryté souvislosti dějů, nemohl jsem si při své proceduře nevzpomenout na lékařskou prohlídku za naší nepodařené mobilizace v osmatřicátém roce, která stejně jako zde byla karikaturou odborné péče o lidské zdraví. Tam, ve vršovických kasárnách, jak jsem už na patřičném místě vypověděl, šlo o sabotáž; tady, v trestnici, šlo o to, že můj pobyt na Pankráci je skončen, neboť podle platných předpisů vězeň před nástupem do transportu musil být prohlédnut lékařem.

V noci pak po půlnoci vrazil do mé cely dozorce a drsnými slovy mě vyzval, abych vstal a oblékl se. Očekával jsem to, i uposlechl jsem ihned, ochotně a v ukázněném spěchu, neboť zdlouhavost v plnění rozkazů byla trestána bitím; jako obvykle byl jsem hotov a připraven k nástupu, vzorně ustrojen a dokonce i umyt šplíchnutím vody z klozetové mísy, zatímco ostatní heftlinci, jako já určení k nástupu, byli teprve poháněni řevem a vykopáváni ze svých cel. Pak jsme byli nahnáni ke dveřím přijímací kanceláře. Nesměli jsme mluvit, za každé šeptnuté slůvko byla facka, a přece jsme se zakrátko sjednotili na tom, že jedeme někam do koncentráku, protože transporty do Terezína odjížděly až ráno. V kanceláři jsem vyfasoval režný pytlíček s věcmi, které mně byly odebrány po zatčení: byly to mé drahé milované hodinky značky Doxa, které jsem byl zvyklý pravidelně natahovati, dále kravata a šle. Potom jsme byli postaveni jeden vedle druhého nosem ke zdi, a tam jsme nepohnutě a vzpřímeně stáli snad hodinu, snad dvě, možná tři, čtyři, pět, já nepohnutěji a vzpřímeněji než všichni ostatní, neboť mě posilovaly ideje mně drahé, jakož i iracionální, ale pevné tušení, že to všechno dobře dopadne.

Zatímco jsme takto hloupě a bezúčelně stáli, potlačujíce veškeré své lidské potřeby, nastalo ráno, a tu dunivé prostory trestnice se počaly plniti zvuky cvičenému vězeňskému sluchu nezvyklými, zmateným pobíháním okovaných bot a vyštěkáváním nesrozumitelných rozkazů. Tím nechci říci, že jindy po chodbách trestnice nikdo nepobíhal a nekřičel; ale toto pobíhání a vykřikování bylo dnes jiné než obvykle, jaksi nepravidelné a nenáležité, jako by se někde něco z navyklého pořádku bylo vymklo z kloubů. Nebylo pochyby, že se stalo něco nečekaného; a tato nečekanost vyvrcholila tím, že nám znovu odebrali vrácené věci a nahnali nás nazpět do našich cel.

Nevím přesně, co se ve skutečnosti přihodilo, a nedovím se to už nikdy; hlavní věc, že jsem do transportu nešel a že jsem směl zůstat doma, totiž ve své kobce, která se mi stala milou a drahou. Na ranních půlhodinkách, při nichž jsme měli příležitost vyměnit mezi sebou slůvko nebo dvě, razili někteří vězňové názor, že jsme měli být posláni do Buchenwaldu, ale že tam vypukl tyfus; jiní byli toho mínění, že gestapo přišlo na stopu nějakému spiknutí většího formátu, provedlo zátah a transport byl odložen pro nadbytek práce. Považuji tento odhad za správný, neboť gestapácké oddělení trestnice se zakrátko nato zaplnilo desítkami čerstvě zatčených. I do mé cely, v níž jsem až dosud seděl sám, přibyl navečer téhož dne, kdy jsme měli odejít s transportem, už po zhasnutí, nový spoluvězeň.

Pravím „přibyl“, nikoli „přišel“, neboť byl tak zřízen, že nemohl chodit, a byl proto přinesen na nosítkách až ke dveřím a pak vhozen do cely, a tím i do mého života.

3

– Potřebuješ něco? zeptal jsem se ho, když jsme osaměli, neboť jsem byl po pravdě upřímně rád, že nejsem sám, a chtěl jsem se u něho uvést co nejlépe a vetřít se v jeho přízeň. Odpověděl šeptem, že by chtěl pít, a tu jsem ochotně sebral hliněný hrneček, jejž jsem měl na poličce, a naplnil jej ze záchodové mísy; jiný zdroj vody jsme v celách neměli. Musil jsem mu jej přidržet k ústům, neboť nebyl s to zvednout hlavu, a když jej vyprázdnil, chtěl druhý a pak ještě jeden a ještě jeden; teprve po pátém hrnečku byla jeho žízeň ukojena. Položil jsem se pak na svůj kavalec právě včas, neboť sotva jsem si přitáhl k bradě přikrývku, dozorce rozsvítil z chodby v naší cele žárovku, aby se podíval špehýrkou, neprovádíme-li něco nepatřičného; a tehdy jsem s úžasem a hrůzou poprvé spatřil tvář svého nového kamaráda, mladou a krásnou, ale znetvořenou ranami a bitím. Rty měl roztlučené a levé oko nadobro ztracené v modravě fialové opuchlině. Bylo to ohavné a strašné, ale na mne to samo o sobě neudělalo valný dojem, neboť jsem byl zvyklý denně vídat tváře takto a i ještě hůř zmalované. Můj zmíněný úžas, spojený s hrůzou, vzešel z něčeho jiného, totiž z toho, že hrdina, osvěžený vodou, kterou jsem mu poskytl, a pravděpodobně i posílený dobrotivou lidskou účastí, již jsem vůči němu projevil, upíral své zdravé oko na mou rovněž roztlučenou a bitím znetvořenou tvář a přitom pravou ruku, sevřenou v pěst, držel mírně pozvednutou na výši ramene.

Trvalo to jen okamžik, nejvýš vteřinu, než žárovka opět zhasla, a obraz zmučeného, hledícího na mne a kynoucího mi pěstí, zmizel ve tmě noci, která byla, jak se ukazovalo v našem vězeňském okénku, bouřlivě oblačná a mračná. Já pak setrval na svém lůžku rozrušen, srdce rozbušené, mozek v jednom varu, naplněn šílenou touhou, aby znovu bylo světlo a abych mohl svému spoluvězni, v té chvíli mně ještě neznámému, jeho mlčelivý pozdrav opětovat.

Táže se snad někdo, proč a zač tolik rozčilení, proč a zač tolik rámusu pro jeden pohled jednoho oka, provázený maličkým pohybem sevřené pěsti, jak vidno tak nepatrným, že dozorce, nahlížející špehýrkou, jej ani nepostřehl? Inu proto, milí a drazí, že tu nešlo o jistý maličký pohyb, nýbrž o něco daleko většího a významnějšího. Byl to starý a přísný symbol hrdého odporu a revolty, výrazný znak ideje a naděje, jež se zrodila v hlubinách minulého věku a pak rostla a sílila, až ovládla celou jednu šestinu světa, spiklenecké znamení bitých a žalářovaných, ale přitom i mohutné gesto miliónů, nyní pochodujících s písní na rtech za konečným vítězstvím. Nuže tímto symbolem, tímto gestem jsem byl pozdraven já, Karel Humbl, jehož jedinou výhodou a posilou v těch těžkých dnech bylo, že jsem byl uvyklý samotě a že jsem byl nadán smyslem pro pořádek a kázeň; obraz tohoto symbolu a tohoto gesta vyvstal ze tmy před mýma očima, když jsem se toho nejméně nadál, toto znamení velikého, celou zeměkouli objímajícího soudružství, toto pokynutí ztýraného člověka, bezmocného, ale jako já bojujícího za věc společnou všem lidem dobré vůle, sneslo se ke mně do mé kobky, do mé odloučenosti od světa.

Zesláblý hladem a horečkou, nemaje pro celý svůj budoucí život jiného cíle než to, že jednou, až nacisté budou poraženi, vyjdu z vězení a půjdu se nějak – ani jsem nevěděl jak – pomstít svému otci, zda jsem se z této náhlé a kratičké vidiny ušlechtilé pěsti, sevřené a pozdvižené pro mne, Karla Humbla, mohl nepominout? Nemohl jsem se nepominout, a také jsem se pominul. Zdálo se mi, že jsem pozbyl těla i duše, že jsem tedy prakticky přestal být, neboť ta pěst, již jsem dosud měl před očima upřenýma do černa, byla tak obrovitá a význam jejího pokynu tak nesmírný, že mé ubohé já bývalého Karla Humbla bylo rozdrceno její nezměrnou vahou a vtlačeno do lhostejné země. Bylo to víc než pouhý pozdrav, neboť spiklenecký charakter tohoto gesta mne učinil spoluspiklencem těch, kteří se takto zdraví prozatím tajně, prozatím úkradkem, ale dobře vědouce, že zanedlouho přijde chvíle, kdy se už nebudou muset skrývat a kdy se jim dostane moci, aby změnili řády tohoto světa. Bylo to něco lepšího než pozdrav, byl to pokyn, bylo to pozvání, a já to pozvání přijal ihned a s nesmírným nadšením a horoucím povděkem, naráz se z pana Humbla proměniv v soudruha Humbla, oddaného bojovníka za věc socialismu, svobody a míru.

Tak vida, myslil jsem si; v našem šámbru jsem týdny a týdny zasedal s komunisty, a nikomu z nich nenapadlo, aby mně podal prst, a tento mladý hrdina, sotva jen na chvilenku nastalo světlo, učinil vše, co učinit mohl, a podal mi ne prst, ale hned celou ruku. Jenže jakpak jsem k tomu přišel, jakpak jsem si to zasloužil, proč právě já, Karel Humbl, jsem byl takto poctěn? Má mokvající rána na tváři, okolnost, že jsem špinavý a vyhladovělý a že ležím na kavalci v gestapáckém žaláři, to snad postačilo k tomu, abych byl brán za následovníka těch, již zemřeli v Paříži u zdi komunardů? Jenže já nejsem žádný hrdina, soudruzi, já jsem naopak zmoklá slepice a posera, který byl týrán a mučen za to, že mám hubu fackovacího panáka. Že jsem dnes tam, kde jsem, se stalo v důsledku toho, že jsem se jednou přiožral, napsal sprostý dopis a že můj otec, chtěje mi ublížit, ten dopis odeslal; tak tomu se mnou bylo, tak se to se mnou přihodilo, nebylo to nic velikého, nýbrž naopak byla to smutná, hanebná a špinavá historie. Věru nebýt toho, že jsem se napil koňaku, jejž jsem schovával v nádrži na záchodě, nosil bych dnes na klopě Svatováclavskou orlici, protože při své zbabělosti bych se asi neodvážil ji nenosit, a chodil bych na táčky k paní Smolové a připravoval se s ní na společnou smrt, kterou bych však asi nepodstoupil, protože nemám ani tolik zmužilosti, kolik jí měli manželé Pickovi, již si pustili plyn a teď mě občas chodívají strašit. Co jsem, pánové, co jsem? Jsem fauman gestapa a mizerný kolaborant, jsem hajzlík a blb, jak o mně správně bylo řečeno, jsem nýmand, kterého za těch šestatřicet let, co se metelím po této zemi, vždycky kopali do prdele, protože jsem si nic lepšího nezasloužil, a před nímž intelektuálové v šámbru mluvili jen o počasí a o salátech, protože se právem báli, že je prásknu, jsem vycmrdlý a nezajímavý skrček, který nikdy nespal s jinou ženskou než s kurvou za padesát a později za sto až pět set korun, protože pořádná by mi z lásky nedala, a jímž pohrdala i ta ve všech postelích vyválená rajda Lulu, protože za jistých okolností se chovala statečněji než já, jsem nesympatický a nikomu milý ničema.

Takto jsem, omráčen a ohromen pozdravem pěstí, sám sebe tupil a flagelantsky sám sebe znevažoval a prohluboval svůj pocit méněcennosti a sám sobě křivdil, s temnou rozkoší hledaje a vynalézaje všechno, co bylo s to mě ponížit a znectít, a brečel jsem při tom, nezapírám, až jsem se dusil, takže kdyby dozorce pánbůh nechtěj byl znovu rozsvítil žárovku, můj spoluvězeň by byl uhlídal věru divný obraz uřvaného, bulícího hrdiny. Ale zatímco jsem proléval slzy, mé lepší, hrdé já se nanovo počalo probouzet, takže jsem se opět stával tím mužem, jímž jsem byl po pravdě, neznámým, ale horoucím fanatikem spravedlnosti a zavilým nepřítelem nacismu, který byl lapen gestapem ne v důsledku požití koňaku a sepsání jistého bláznivého dopisu, ale proto, že si to ždála neúprosná logika mého života, logika člověka bloudícího se zavázanýma očima, ale neúnavně hledajícího pravou cestu, tu jedinou pravou.

Co má být? myslil jsem si dále. Ano, pravda, jsem tvor chybující, má minulost není bez poskvrnky, ale ať po mně hodí kamenem někdo, kdo je cele a veskrze bez viny. A zatímco jsem procházel těmito vnitřními přeskoky a přerody, můj spoluvězeň upadl do neklidného spánku, provázeného sténáním a mumláním nesrozumitelných slov, mezi nimiž jsem zachytil několikrát opakované jméno Ježíše Krista; ale když jsem lépe nabystřil sluch, shledal jsem, že neříká Kriste, Kriste, nýbrž Kristo, Kristo, což znamenalo, že nejde o Krista, nýbrž o ženu jménem Kristýna, zkráceně Krista.

Ano, co má být? pokračoval jsem ve svých vzdorných úvahách. Pročpak bych já, Karel Humbl, neměl být pozdraven pozdviženou pěstí? Proč se ponižuji a namlouvám si, že se mi tím dostalo jakési kromobyčejné, nezasloužené cti? Jsem snad horší, nebo dokonce bídnější než tady ten mládeneček, o němž bych – nebýt krve, kterou je zaneřáděn – mohl říci, že mu ještě teče mlíko po bradě? Jsem méně mučedník, než je on, byl jsem méně bit a kopán než on, trpěl jsem méně než on za společnou velikou věc?

– Kristo, sténal mladý muž ve tmě, a mně to jeho sténání počalo jít na nervy. Ty, myslil jsem si, máš jakousi Kristýnu, která tě navštěvuje aspoň v spánku, a kohopak mám já? Pendrek mám, a přece musím být živ, protože svět nikdy nepřestane potřebovat lidi, jako jsem já, Karel Humbl. Samota, můj milý hezký příteli s natlučenou pusinkou a oteklým okem, je tvrdá a chmurná, a člověk musí být někdo, aby ji dovedl snášet. Rád věřím, že to je prima, mít svou Kristýnu, jež jistě pláče, když člověka zavřou, a shání cestičky, aby svému miláčkovi směla poslat prádlo a povidlové buchty, které asi, obávám se, nebudeš moci jíst, protože, jak se zdá, ti vytloukli zuby; jenže člověk, který žádnou Kristýnu nemá, je na tom přece – z vyššího, všelidského hlediska – lépe, neboť, ač ošizen a ochuzen, odpovídá jen sobě a sám za sebe. Kromě toho samota vychová k askezi, a v této tvrdé době je dobré být aspoň do jisté míry asketa. Tak je tomu, můj mladý příteli, který asi myslíš, že jsi udělal bůhví co, když jsi mě pozdravil pozdviženou pěstí. Měl bych ti za to zítra právem staršího a zkušenějšího pořádně vyčinit, protože kdyby dozorce, který se na nás koukal špehýrkou, nebyl dokonalý trouba, musil by si toho povšimnout, a my bychom si pak šeredně odskákali tvou nerozvážnost, která, jak doufám, uznáš, nikomu neprospěla a na rotaci zeměkoule neměla valný vliv.

4

Ukázalo se, že můj hezký mladý přítel má nejenom nateklé oko a vytlučené zuby, ale i rozšvihaná chodidla a nohy opuchlé jako konve, a pravděpodobně i několik nalomených nebo i přelomených žeber, a proto mu byla udělena výsada takzvané bettruhe, to jest, směl i ve dne zůstat ležet na slamníku, protože prakticky uváženo nic jiného dělat nemohl; nebyl by s to vstát, ani kdyby byl chtěl. Když jsem se nazítří ráno vrátil ze dvora z půlhodinky, byl u něho v naší cele lékař, tentýž vězeňský felčar, u něhož jsem se před svým proponovaným transportem hlásil, že jsem zdráv, a prohmatával ho špinavými palci, přičemž nemocný zjevně trpěl, neboť sténal a stiskal zuby, pokud ještě jaké měl. Když dokončil prohlídku, lékař mně nařídil, abych chorému dával mokré obkladky na krajinu srdeční, a přidělil mi za tím účelem několik starých děravých ručníků, které jeho fámulus, vězeň, choval v kožené brašně. Pak jsme osaměli a já počal plnit lékařův rozkaz.

Byla to divná ošetřovatelská péče, divné léčení, neboť jediná voda, kterou jsme v cele měli, byla voda ze záchodové mísy; ale protože tuto vodu jsme i pili, musila stačit také na obkladky. Nemocnému zřejmě dělaly dobře a byly mu navýsost příjemné, neboť oddechoval úlevou, když jsem mu je přikládal, a zdálo se, že se mu do tváře vrátilo trochu barvy.

– Bolelo to moc? zeptal jsem se.

– Když to je poprvé, tak se to ještě dá snést, odpověděl mi.

Nepochopil jsem hned naplno, co tím chce říci, a teprve po chvíli mně vysvitl celý příšerný smysl této věty, totiž ten, že dokud tělo je intaktní a zdravé, tkáně a nervy neporušené, mučení se snáší daleko snáze, než když všechno je už po předchozím týrání opuchlé a tak rozbolavělé, že je těžko snést i lehký dotyk lékařových prstů, ale katané, nedbajíce toho, perou a znovu naplno sekají do tvého zaníceného, živého masa. Představil jsem si, jak by mně bylo, kdybych měl dostat baštonádu na rozbitá, oteklá chodidla, a protože můj žaludek byl zesláblý dlouhým hladověním udělalo se mi z toho pouhého pomyšlení zle, i sedl jsem si na záchodovou mísu, která byla nejen naším pramenem živé vody, ale i židlí.

– Nevyzradil jsem nic, nedostali ze mne ani jedno jméno, řekl mladý muž tiše.

– Heleď, já se tě na nic neptám a nic od tebe nechci vědět, řekl jsem drsně, abych zakryl svůj záchvat slabosti. – Věř zkušenému, že čím míň člověk ví, tím líp. Lidi, vy byste potřebovali deset válek a deset okupací, abyste se naučili v tom chodit. Jsi lehkomyslný jako jehně.

– Vždyť jsem ti nic neřekl, namítal můj nový druh.

– Řekl jsi mi, že jsi neprozradil ani jedno jméno, což znamená, že nějaká jména znáš, která bys mohl prozradit, a já o takové sdělení nestojím. Já ti taky necpu, čemu děkuji za tu čest, že tu sedím. Ostatně není čím se chlubit. Já splnil svou povinnost čestného člověka a bojovníka za naši společnou věc, a to každému může stačit, maucta.

Užil jsem opatrně neurčitého výrazu „bojovník za naši společnou věc“, neboť jsem měl na mysli mládencovo vztažení pěsti, jímž mě pozdravil a do jisté míry zasvětil a požehnal, a toužil jsem po dalším zasvěcování a žehnání. Jenže má slova byla příliš tvrdá a on je přijal příliš vážně. Začervenal se a pravil:

– Máš pravdu, ovšem, máš pravdu.

A zavřel svá roztlučená ústa, jak je asi zavíral, když ho v Petschkárně vyslýchali.

– To se rozumí, že mám pravdu, pokračoval jsem bodře, ale zhurta. – Dej na mé rady, jsi tu dnes první den, a já s nimi mám své zkušenosti. Statečnost je dobrá věc, ale musí mít nějaký smysl. Podívej se, já jsem taky dobrý komunista, ale potřebuji to cpát před nos fízlovi, který se na mne kouká špehýrkou, tak jak jsi to udělal včera večer? Pozdravil jsi mě, dobrá, jenže já ti na tvůj pozdrav odpovím, teprve když vím, že nás nikdo nevidí, protože kroky, které se přiblížily k našim dveřím, se od nich zase vzdalují – teď.

A pozdvihl jsem pravou pěst, tak jak to prve udělal on, a byl jsem tak dojat svým vlastním činem, že se mi slzy vtlačily do očí, a když on také pozdvihl pěst, přičemž se usmál krásným úsměvem, jímž se dovede usmívat jen mládí a jehož půvabu nikterak nebylo na závadu, že měl rozbitá ústa, neudržel jsem se a slzy se mi čůrkem hrnuly po neholených lících.

– Ty pláčeš, řekl.

Odpověděl jsem s mužnou drsností:

– I hovno. – Utřel jsem si oči hřbetem ruky a pokračoval v témž tónu: – Ale co dělat, člověka přece popadne lítost a vztek, když tu musí hnít jako lazar, zatímco venku se jistě dějí věci, dějí věci, člověče, ty to ovšem víš líp než já, co se venku děje, protože já tu sedím, ani se nepamatuji jak dlouho, a nevím nic, než že svět zase bude svobodný a šťastný.

– Bude, soudruhu, bude, řekl mladý muž.

Včera jsem byl poprvé pozdraven vztažením pěsti, teď jsem byl poprvé v životě osloven jako soudruh, ale je mi těžko říci, co na mne zapůsobilo otřesněji, zda to gesto nebo to slovo. Hlava se mi zamotala, já jsem naráz pozbyl svého já a stal se čiročirým principem soudružství, zpevňujícím souvztahy budoucích lepších, jasnějších, svobodnějších lidí; nebyl jsem už pouhým zastáncem spravedlnosti a bojovníkem za spravedlnost, nebyl jsem už pouhým spravedlivým jedincem, drženým v okovech a za mřížemi: má bytost se proměnila v ideu spravedlnosti, v esenci spravedlnosti, ne-li v spravedlnost samu, a nádherným rozmachem prorazila šedivé zdi věznice a vytryskla vstříc slunci, vstříc lidem a vstříc armádám, jež pochodovaly nám na pomoc. Byl jsem tak vzrušen, že jsem div nespadl ze záchodové mísy, na níž jsem seděl.

Ovládl jsem se a mužně pokáral sám sebe:

– Ale já tu tlachám a zapomínám na tvé obklady, soudruhu.

A navlhčil jsem ručníky a ošetřil nejen žebra, ale i nohy ztýraného chlapce, jejž jsem miloval. Ano, já ho miloval, pánové, tak jako člověk může milovat svého vykupitele. Mladý a krásný, ale rozbitý a zdupaný, byl mně obrazem všeho mladého a krásného, a přitom čestného a spravedlivého, co čeká na své osvobození, aby učinilo svět lepším, takovým, abych se v něm mohl se zdarem uplatnit i já, Karel Humbl, a abych se mohl odškodnit za své dosavadní trampoty, rány a ústrky.

5

Jmenoval se Jiří Král, byl syn zubního lékaře a povoláním byl inženýr u stavitelské firmy Nedobyl, dříve Snajberk, specializované na budování tunelů a železnic; jeho domov, do něhož by se v případě svého propuštění byl mohl ihned vrátit, byl nedaleko, za Nuselským údolím, ve Francouzské ulici na Vinohradech, v blízkosti chrámu svaté Ludmily. Poměrná blízkost jeho ženy Kristýny, s níž se prý dal oddat, teprve když začalo být jisto, že válka skončí zanedlouho porážkou Němců, ho posilovala a vzrušovala.

– A to se nebojíš, že tvá žena bude mít s tvým malérem potahování, že tvůj plat bude obstaven a že ji německé úřady vyženou z bytu a že zabaví všechen tvůj majetek? zeptal jsem se ho jednou.

– To nemůžou udělat, vždyť mi nikdo nic nedokázal a já jsem se k ničemu nepřiznal, odpověděl.

Neřekl jsem nic, neboť jsem ho nechtěl zbytečně plašit; nicméně bylo na něm vidět, že jsem mu svou neprozřetelnou otázkou nasadil brouka do hlavy, což mě velmi mrzelo.

Děti neměl, ale Krista prý právě byla v šestém měsíci, takže mohl doufat, že dopadne-li všechno dobře, on, Jiří Král, se za čtvrt roku stane šťastným otcem syna, o němž bylo už předem rozhodnuto, že se mu dostane jména Dan, to jest Daniel; tak se totiž jmenoval jistý šikovný a sympatický chlapec, syn majitele rybářského škuneru, z Kiplingova románu Stateční kapitáni.

Nevěděl jsem tehdy ještě to, co se mi o málo později mělo stát samozřejmým, že totiž anglický spisovatel Rudyard Kipling je reakcionář, mluvčí anglického imperialismu, a že pokrokový, uvědomělý člověk jej tedy nesmí číst a hovořit o něm že může toliko s posměchem a příkrým odsudkem. Proto jsem nic nenamítal proti tomu, že Jiří chtěl dát svému synovi jméno chlapce ze soukromokapitalistické rodiny z jakéhosi Kiplingova románu, a zeptal jsem se pouze:

– Co když to bude holka?

– Nebude to holka, bude to kluk, řekl Jiří vesele.

– Jak to můžeš vědět?

– Inu, vím to, řekl. – Neptej se, jak to vím, protože tady není žádné jak – prostě to vím, a hotovo. Bude to kluk.

Tato odpověď byla novým projevem jisté nevážnosti, nebo dokonce, smím-li tak říci, úsměvné lehkomyslnosti, jež se u něho projevovala stále zřetelněji, jak se zotavoval, a která dobře slušela jeho štíhlému a pohlednému mládí, ale po mém soudu se špatně snoubila s jeho údělem. Proto jsem považoval za svou povinnost staršího a vážnějšího klepnout ho přes prsty.

– Tak se nemá mluvit, soudruhu, řekl jsem. – Čekají na nás veliké úkoly a musíme si už předem zvykat na vážný a vědecký způsob myšlení. Rád ti věřím, že si přeješ mít syna, ale neměl bys své svaté přání zaměňovat s jistotou a prostě nedbat té statisticky dokázané skutečnosti, že na světě je o dvě až čtyři procenta více žen než mužů. Ostatně naštěstí příroda má své zákony a je jí srdečně fuk, co si který nastávající tatíček přeje, a té dosud nevědomé bytosti, která touto dobou roste a dříme ve tmě Kristýnina těla, je také srdečně fuk, jakým pohlavím ji její rodič obmyslil.

Toto jsem řekl, a každý jistě uzná, že jsem to řekl znamenitě, neboť při své bystrosti a chápavosti jsem dovedl jak náleží využít lekcí, jichž se mi dostalo od mých někdejších intelektuálských podřízených, zejména těch pokrokových, a mému mladému příteli bylo takovýchto obratně vedených a výmluvných projevů více než třeba, neboť i když byl oddaný myšlence komunismu a nepochybně i statečný, jeho názory byly nezralé, a neváhám užít toho výrazu, někdy až zpátečnické, takové, že by si mohl dobře rozumět s mým romanopiscem v šámbru, který, jak známo, byl zavilý maloměšťák. Jednou například řekl, že kdyby onen spojenecký voják, který za první světové války Hitlerovi ustřelil pohlavní úd – (tomuto žvástu se tenkrát obecně pevně věřilo) – byl zamířil svou pušku kapánek výše, byl by ho zabil, a my jsme mohli být celé té nacistické patálie ušetřeni.

Aj, to byla voda na můj mlýn! Vzpomněl jsem si ihned na romanopiscovu historku o moravské dívčině, která podle jeho teorie zničila rakouskou říši tím, že vykoupala maličkého barona Beusta ve vaničce plné vína, a ihned jsem na Jiřího spustil co nejpřísněji, že, jak vidno, slepě přitaká těm idealistickým tmářům, již věří tomu, že být nos královny Kleopatry delší nebo kratší, dějiny Evropy by byly proběhly docela jinak, než jak proběhly. Ó nikoliv. Průběh dějin není určován tím, jak dlouhý nebo krátký nos někdo měl, anebo tím, zda kterási kulka někoho trefila do pohlavního údu nebo do břicha, nýbrž něčím daleko vážnějším, vnitřními zákonitostmi té které historické epochy, stavem výrobních sil a stupněm třídního boje. Hitler dosáhl moci ne proto, že vyvázl živ a víceméně zdráv z války a že má hubu dobře proříznutou, nýbrž proto, že doba byla zralá k tomu, aby člověk jeho typu učinil to, co bylo učiněno. Svět je v stavu neustálých změn, a pravdu měl starověký mudrc Herakleitos, že nikdo nevstoupí dvakrát do téže řeky. Proto chceme-li zreformovat a spasit svět, nesmíme na dějiny nazírat staticky, nýbrž dynamicky, z hlediska jejich dialektického pohybu.

Jiří nepřijal toto mé poučení příznivě.

– Kecáš, blbě a protivně kecáš, řekl. – Jestli nemáš smysl pro srandu, tak se dej vycpat.

I v tom by si byl mohl podat ruce s mým bývalým podřízeným romanopiscem, že rád občas užíval hrubých, uvědomělého a pokrokového bojovníka za věc socialismu nedůstojných výrazů. Ovšem, když si dnes tento výjev vybavuji, nemohu neuznat, že při strašném postavení, v němž Jiří byl, k smrti ztýrán a očekávaje další týrání, bylo podivuhodné, když vůbec ještě byl schopen žertovat; neboť jest vskutku více než jisto, že jeho nevědecká poznámka o Hitlerovi byla míněna žertem. Ale tenkrát jsem si to neuvědomil; zatanulo mi na mysli, že jsem starší muž, že úpím v žaláři déle než Jiří, a on že namísto aby mně byl vděčen za to, že jsem ho obětavě, hned když ho hodili do mé cely, napojil ze svého vlastního hrníčku a že jsem ho pak léčil přikládáním mokrých náčinků a že jsem mu půjčil svou vlastní čistou košili, neboť jeho Kristýna se dosud nevzmohla na to, aby mu poslala čisté prádlo, on nyní znevažuje má slova výchovy a poučení, nazývaje je kecáním. Vlna lítosti a pokoření mně stoupla do hrdla, a já jsem se zatvrdil a trucoval a durdil se tak dlouho, až mě Jiří svým milým a jinošsky úsměvným způsobem odprosil a omluvil se mi.

– Jsi fajn chlap, řekl mi závěrem, – i když jsi ve věcech ideologie tak trochu puntičkář. Ale to nevadí, každý je nějaký.

Dovede si někdo představit, jak mi bylo, když jsem byl poprvé označen jako fajn chlap? Božsky mi bylo, nádherně mi bylo; nicméně považoval jsem za svou povinnost poučit Jiřího, že ve věcech ideologie nemůžeme být dostatečně puntičkářští, nechceme-li, aby se nám celá nádherná stavba našeho světového názoru zhroutila. Což není nádherné, něčemu do slova a do písmene každou částečkou svého mozku, každým tepem srdce a každým vdechnutím věřit? I když spím, vím o tom, že věřím, a tato víra je mým štěstím a mou silou a mou hrdostí, takže necítím ani políčky, ani rány rákoskou, kterými mě zasypávají gestapáci, ba naopak: přijímám je s radostí, protože vím, že čím hroznější je přítomnost, v tím šťastnější budoucnost se musí obrátit.

Srdce mi bušilo, zatímco jsem takto hovořil, a krev se mi hrnula do tváří, ale zarazil jsem se včas, a vzpomenuv na urážku, jíž se mi dostalo, řekl jsem trpce:

– Ale už zase kecám, blbě a protivně kecám.

– Ani ne, řekl Jiří. – Jenže já holt jsem obyčejný, já nejsem fanatik.

Tato trapná příhoda byla, mohu zhruba říci, ojedinělá, neboť s Jiřím jsem vycházel výborně; majíce společné zájmy a tužby, rozuměli jsme si dobře, a když jsme spolu hovořívali o nádherném, tvořivém a svobodném životě, který nám nastane, až přetrpíme muka nacistického žaláře a vykročíme vstříc lepším zítřkům, já stále častěji upadal do mystického vytržení, z něhož jsem – podobně jako po svých někdejších návštěvách kostela nebo filmů s Douglasem Fairbanksem – vycházel omládlý a lepší.

Ovšem porušil bych svou přísně dodržovanou zásadu upřímnosti, kdybych nepřiznal, že jsem k svému mladému příteli lnul nejen pro naši ideálnou shodu ideovou, ale také z jistých důvodů praktických.

Jak jsem se o tom už prve zmínil, Jiří Král pracoval jako inženýr u stavitelské firmy, která byla německými vojenskými úřady pověřena vybudováním úseku nákladního a strategicky důležitého železničního tunelu, který měl vést z hlavního pražského nádraží v bezprostřední blízkosti tunelu starého, dnes už nepostačujícího, vyhloubeného v druhé půli minulého století. Zaměstnanci závodu se snažili toto dílo sabotovat, tak aby ho nacisté nemohli až do konce války použít, ale majitel firmy, jistý Albert Nedobyl, takto notorický kolaborant a typický vykořisťovatel, poháněl práci kupředu div ne karabáčem a soustavně sabotážní činy svých zaměstnanců mařil. Proto se soudruzi na tajných schůzích dohodli, že závod v den kapitulace Němců a skončení války revoluční cestou vyvlastní a Nedobyla ze závodu vyženou.

Toto mi můj lehkovážný přítel a svěřenec vyprávěl, a já namísto abych jej přísně okřikl a pokáral ho za to, že se mi svěřuje s choulostivými záležitostmi, do kterých mi nic není a jež by měly zůstat přísně důvěrné, známé jen úzkému kruhu zasvěcených, citlivě jsem našpicoval uši, neboť jsem si ihned pomyslil, že Jiří, zasloužilý bojovník proti nacismu, v tom vyvlastněném závodě jistě bude hrát významnou úlohu a že by pak i mně mohl dopomoci nahoru. A vskutku, když jsem mu při jiné příležitosti vyprávěl o svém chudém a odříkavém mládí a o tom, jak mě nacisté z trestu za mé pokrokové názory vyhnali z bankovního závodu, v němž jsem byl zaměstnán a jemuž jsem věnoval nejlepší léta svého života, takže nyní po šesti letech okupace, strávených v ilegalitě, jsem prakticky bez místa a bez vyhlídek do budoucnosti, Jiří se zaradoval a řekl:

– To je prima, půjdeš k nám, náš vrchní účetní je sice machr, ale politicky je to krysa a my s ním taky vyběhneme na vzduch. To je jediná starost, kterou ještě mám, že v prvním čase budeme mít nedostatek dobrých odborníků a přitom spolehlivých soudruhů. Protože z toho, co převezmeme od kapitalistů, nesmíme nic zbabrat a zkazit.

A já jsem potlačil jas radosti, který vyšlehl v mé hrudi, a odpověděl jsem mu rozvážnou přednáškou o nesmírných výhodách, které nám náš materialistický světový názor skýtá vůči postupům idealistů, neboť – názorně řečeno – láme-li si idealista hlavu neplodným přemýšlením o tom, co bylo dříve, zda slepice nebo vajíčko, my, měnitelé světa, myslíme na výstavbu velikých slepičáren. Takto jsem hovořil, opakuje myšlenky, jež jsem si osvojil v šámbru, a přitom jsem si myslil: Ty můj chudáku, nastávající nedostatek odborníků, to že je tvá jediná starost? Ty můj ubožáku, ty mé nešťastné jehně.

Neboť vskutku Jiří měl mnoho důvodů k tomu, aby si dělal jiné, vážnější starosti. Nebylo věru možné, nebylo myslitelné, že obstál-li čestně při prvním mučení a nevyzradil nic z toho, nač byl tázán, gestapáci si řekli: Nu, nedá se nic dělat, necháme ho tedy na pokoji. Naopak, okolnost, že mu povolili bettruhe a že vězeňský felčar k němu denně chodil na prohlídku, byla v tomto světě zkřivených významů a souvislostí zcela jasná a povážlivá; jako ježibaba v pohádce O perníkové chaloupce denně ohledávala Jeníka a Mařenku, jsou-li už dost tlustí, i felčar sledoval pacientův stav a čekal, až se pozdraví natolik, aby byl „transportfähig“, aby snesl další výslech a nepustil duši hned při prvním kopanci.

Štěstí pro Jiřího, že si tuto děsnou perspektivu nepřipouštěl a že díky své lehkomyslnosti čekal jen a jen na to, až kozáci vpochodují na nádvoří trestnice. Prý cítí ve všech nervech, že se blíží a blíží, a když přitiskne ucho k podlaze své kobky, už slyší zdáli rachot jejich tanků a děl; nu a zatímco toto cítil, jednoho rána vstoupil do naší cely trestanec-holič se štětkou a žiletkou, provázený oním zmíněným policajtem, který nosil na prsou metál císaře Františka Josefa, a jal se Jiřímu, který dosud nemohl choditi, mydlit bradu.

Srdce mi pokleslo a udělalo se mi zle. Bylo mi zprvu možná hůř než Jiřímu, neboť on snad nevěděl, co na gestapáckém oddělení Pankráce takovéto ranní šlechtění znamená; ovšem pitomec holič, aby nebylo omylu, šeptl na půl huby, zatímco Jiřímu dřel tvář svým tupým nástrojem:

– Budou tě vyslýchat.

A pak přišli dva chlapi s nosítky, Jiříka na ně naložili, a já zůstal ve své cele sám.

Nikdy nezapomenu na krásný a statečný úsměv, jímž mě Jiří pozdravil, když ho vynášeli, a nikdy nezapomenu na ty strašné a nekonečné hodiny, kdy jsem čekal, jak to s ním dopadne.

Den se táhl, jako by nikdy neměl skončit, a ať jsem dělal co jsem dělal, čas se nechtěl hnout kupředu. Skládal jsem a rozkládal přikrývky, až byly rovné jako hrací karty a bezvadně do pravých úhlů sežehlené, vymýval jsem šálky a hrnečky, utíral prach a drhl záchodovou mísu, až byla jako sklo; myslil jsem přitom na to, že až se Jiří vrátí z mučení, jistě se zase bude chtít napít, a já mu musím připravit co nejchutnější doušek. Po obědě, asi v jedenáct hodin, počaly sirény houkat na poplach, což pro nás vězně bylo vítaným rozptýlením, protože při poplachu bachaři a esesáci nás zamykali na klíč – jinak byly dveře našich cel uzavřeny jen ryglíkem – a odbíhali do krytu, takže po celou dobu poplachu jsme byli svými vlastními pány. Využil jsem této poměrné svobody k tomu, abych se podíval z okna. Bylo tak vysoko, že jsem musil vystoupit na stůl, abych mohl zahlédnout zelenou pankráckou věžičku a moře střech, zalitých bledým sluncem. Vzpomněl jsem si přitom na Jiříkovu ženu Kristýnu, cože asi teď dělá, zda perendila do sklepa se schovat před náletem, anebo zda se chová jako já a pohrdajíc nebezpečím dívá se z okna. Ale ať dělá co dělá, jistě netuší, že jejímu Jiřímu touto dobou pravděpodobně vytloukají zbytek zubů.

Když poplach skončil, já honem odšoupl stůl od stěny a pečlivě vytřel desku, aby na ní nebyly znát stopy mých podešví; tím jsem odkroutil několik minut, ale potom už mi nezbývalo než putovat po kobce jako lev v kleci, osm kroků sem, osm kroků tam. Odpoledne mně už natolik selhaly nervy, že jsem se navzdory svému materialistickému světovému názoru začal modlit.

Bože můj, říkal jsem Tomu, který ve skutečnosti, jak je vědecky dokázáno, neexistuje – Bože můj, nedopusť, ach nedopusť, aby mi ho umlátili, protože dokud on, můj drahý Jiří, je živ, já, Karel Humbl, jsem statečný soudruh a hrdina a fajn chlap, kdežto bez něho jsem onuce. Jestliže se stane to nejhorší, je se mnou konec, protože kterak mám komu vyprávět, co se velikého a krásného mezi námi odehrávalo, jak mě pozdravil zdviženou pěstí a dával se poučovat a hovořil se mnou jako mladší se zkušenějším a přislíbil mi, že mně pomůže nahoru? On je mým jediným opravdovým pojítkem se světem spravedlivých, on jediný na světě ví, že jsem slušný a oddaný, i když trochu fanatický soudruh: uvědom si to a uznej to, Bože, a vzpomeň si, jak vroucně jsem se v chrámu svatého Jindřicha modlíval před obrazem Ukřižovaného! Vrať mi ho, třeba sebehůř zřízeného, ale živého, však já už si ho vykurýruju, abych s ním mohl pokračovat v krásných filosofických rozmluvách a pak abych s ním mohl vyrazit do osvobozeného lepšího světa! Já jsem si ho vypiplal, já jsem ho získal na svou stranu, a oni, ti vrazi, se snaží mé dílo zmařit – jak se na to můžeš dívat. Bože, jak můžeš dopustit, abych tak trpěl.

Nuže, abych své líčení neprotahoval: byly mé modlitby vyslyšeny, to jest, vrátil se Jiří do mého života? V úředním a pedantském smyslu toho slova zajisté ano, neboť jeho tělo bylo vneseno do naší kobky, a bylo to tělo, v němž srdce nepřestalo tlouci, oživené duchem, v němž nepohaslo jeho vědomí vlastní totožnosti, takže nepřestával sám sebe nazývat Jiřím Králem; ale zkušenost, jíž onoho dne byl nucen projíti, byla bezpochyby – nedovedu to vyjádřit jinak – tak netvorně důležitá, že pozbyl své mladé a úsměvné lehkomyslnosti a ztratil o všechno zájem, i o to, že jeho žena Kristýna mu za tři měsíce povije synka jménem Dan. Proto za nocí už nevyslovoval její jméno a jen a jen ležel a čekal na smrt jako na vysvobození.

Povzdělán svým dlouhým pobytem mezi intelektuály, vzpomněl jsem si na esejistovu drastickou rozpravu o mukách kříže a na to, že odsouzenci, kteří dodatečně dostali milost a byli z kříže sňati, nikdy se nevzpamatovali z prožitých hrůz, a i když se jim rány zahojily, nikdy se už neusmáli, neboť není možno se usmívat do světa, v němž něco takového se může odehrát, v němž k něčemu takovému vůbec může dojít. Ostatně Jiříkovy rány byly živé a živými zůstaly až do konce našeho společného pobytu na Pankráci, a vězeňský felčar pochyboval, že se mu kdy zacelí.

V té době jsme my, ubozí vězňové, chovaní v studených kobkách za mřížemi, věděli už zcela bezpečně, že naše osvobození se blíží každou hodinou. Bylo to cítit ve vzduchu, který voněl přicházejícím jarem, bylo to slyšet v prostorách trestnice, v níž kroky esesáků duněly, jak nám aspoň připadalo, méně výbojně, méně sebejistě než dříve, a řev jejich nadávek a rozkazů pozbýval na hlučnosti a řízu. Ale nešlo jen o dojem, posilovaný vroucím přáním; dozorci české národnosti, patrně aby si v hodině dvanácté udělali dobré oko, nosili nám z venku přesné, konkrétní zprávy o pohybech spojeneckých vojsk, a byla to familiární, našemu povědomí blízká jména měst, jimiž probíhaly linie bojů: Ostrava a Opava, Bratislava, Vídeň, na západě Mannheim, Norimberk.

– Ty, říkal jsem Jiřímu, když jsem se navracel z ranní rozcvičky, – ty, Rudá armáda obsadila Hodonín, slyšíš, náš moravský milý Hodonín?

Ale Jiří nic, jen těžce dýchal vyhublou hrudí, nos špičatě vystupující z vychrtlých žlutých lící, a sténal. Jednou nadobro pozbyl vší své hrdosti, a obrátiv ke mně oči, podmalované černými kruhy, takže se podobaly kalnému odrazu měsíce na dně studny, zaprosil:

– Zab mě, prosím tě, zab mě. Ucpi mi hubu a nos, ať zdechnu, prosím tě o to.

– To tak, to by tak hrálo, odpověděl jsem mu s veselou, pokud to šlo, drsností. A vzpomenuv si na svou dávnou dětskou četbu Starých pověstí českých od Aloise Jiráska, pokračoval jsem s velikým humorem: – Jiříček myslí, že se naplnili jeho dnové, a chtěl by zavřít oči navěky, chtěl by usnout snem smrti a odejít na věčnost k otcům a rozžehnat se s tímto údolím slz – to tak, to tak, sovětští hrdinové nám osvobodili Hodonín, a on nemyslí na nic, než jak by sklapnul paraple! To jsou mi nápady! Zaklepat bačkorama ve chvíli, kdy nám nastává práce, práce, soudruhu, na kterou jsme čekali šest let, a kdy si každý z nás musí vyhrnout rukávy a plivnout do dlaní! Podívej se já: lot sádla na mně nezbyl, ani mně se ještě nezahojily všechny rány, ale všechno ve mně hraje, jenjen vyrazit a ukázat těm všechněm Nedobylům, nebo jak se už jmenuje tvůj šéf, zač toho loket! Co by tomu řekla firma, která čeká na náš návrat, co by tomu řekli soudruzi, kteří sabotovali stavbu našeho tunelu, co by tomu řekla Kristýna, co by tomu řekl tvůj Dan nebo Dana, až se narodí, kdyby se jednoho dne zeptali po svém otci a bylo by jim řečeno, že zkápnul? Nevídáno pro krapet bolesti, která jednou přejde tak, že ani nebudeš vědět, že tě vůbec něco bolelo! Nezapomeň, že z vědeckého stanoviska bolest je docela přirozené a nezbytné signalizační zařízení; a my musíme všechno nazírat vědecky, soudruhu, jen vědecky! A musíš si být vědom toho, že úkoly, které před námi leží, jsou tak veliké a odpovědné a vážné, že všechno, co se teď náhodou děje s našimi tělíčky, je docela bez významu.

Není vyloučeno, že zde nereprodukuji svá slova zcela přesně a že jsem k nim připletl několik výrazů, které se teprve později staly neodmyslitelnou částí mého slovníku. Vím však, že to byla řeč dobrá a chlapská, a je škoda, že Jiří na ni nemohl odpovědět, neboť počal těžce zvracet krvavé šlemy a pěnu.

Ošetřoval jsem ho vášnivě, pral jsem mu a podstrkoval mu mísu, kterou mu felčar dal k dispozici, a svlažoval mu jeho rány vodou a poslouchal nepravidelné tepy jeho umdleného srdce, a i v noci jsem k němu vstával jako k dítěti. Protože nechtěl nic jíst, rozpouštěl jsem mu ve vodě rozdrobený chléb a cukr, jejž mu tajně donášel jeden z dozorců-alibistů. Pamatuji se mimo jiné, že první den po svém druhém výslechu měl čelisti tak sevřené, že je nebylo možno otevřít ani páčením; patrně při mučení svíral zuby tak silně, až dostal do lícních svalů dlouhodobou křeč. Není pochyby o tom, že nebýt mé péče, Jiří by ani nebyl potřeboval, abych mu ucpal ústa a nos, a byl by dodýchal sám od sebe; a vědomí, že ho zachraňuji, mě povznášelo a dělalo mě šťastným, neboť jsem svého milovaného Jiřího činil svým podřízeným druhem, který mně za to, že jsem zapudil od jeho lůžka tu zubatou s kosou, zajisté musí navždy zůstat vděčný: ach, jak jsem se mýlil v lidské nátuře.

Navzdory všemu se mi ztrácel před očima, žloutl a chřadl, ale já nepolevoval ve své horlivosti, neboť zbytky nacistické říše se hroutily jako podminovaný tovární komín, a já chtěl svého Jiřího dopravit stůj co stůj živoucího přes práh svobody, aby mohl podat svědectví, jaký jsem kabrňák a co mně dluží.

Sovětská vojska zahájila útok na Berlín, Američané pronikli do Norimberka, a potom se prý rudé a americké armády setkaly na Labi; padlo Brno, padl Mnichov, a vzápětí nato k nám pronikla zpráva, že Hitler spáchal sebevraždu. Když jsem mu tuto novinu sdělil, Jiří maličko, poprvé po svém druhém zmučení, ožil a řekl:

– Tak jsem se toho přece dočkal.

Opojen radostí, počal jsem hlaholit.

– Dožil, soudruhu, dožil, a dožiješ se ještě jinších věcí! My dva spolu ještě něco spořádáme, na to můžeš vzít jed! Jen se vesele zazubit a říct: Hej rup, a celý svět bude jedna báseň, jeden ráj. Z vědeckého stanoviska jak Hitlerův příchod, tak jeho odchod byl nevyhnutelně nutný, a stejně nevyhnutelně nutné je, že teď zas za pilku budeme tahat my!

Potom padla Ostrava, padl Berlín, padl Hamburk. To se stalo třetího května; o dva dny později, pátého, vypuklo v Praze povstání proti nacistům.

Na útěku z trestnice

1

Nechci líčit, jak povstání probíhalo a jak byla osvobozena naše trestnice, neboť je mnoho účastníků této události, kteří to už udělali přede mnou. Vše zdánlivě nasvědčuje tomu, že tito svědkové měli oči a uši otevřené onačeji, než jsem je měl otevřené já, neboť zatímco oni, jak se jeví, přesně věděli, co se dálo na deseti místech najednou, já nevěděl nic, nevzpomínám na nic než na jakési zmatené, řvoucí a vybuchující peklo. Ale myslím si, že stejně tomu bylo i u těch, kteří se dnes důležitě tváří, jako by měli přehled o tom, jak byly rozloženy naše a nepřátelské síly; známo, že v takových šlamastikách, jako jsou bitvy a revoluce, člověk především kouká, jak by zachoval svou kůži zdravou, a valně se nestará o to, co se mele tamhle za rohem.

Bezpečně vím pouze to, že byla sobota a že Jiří toho dne poprvé po dlouhé době projevil jakous takous chuť k jídlu a rozžvýkal svými ubohými dásněmi několik kousků chleba a zapil je černou culifindou, když to vypuklo: trestanci, zaměstnaní v přízemí v pekárně, obyčejní to kriminálníci na rozdíl od nás, politických vyšetřovanců, jali se zpívat Internacionálu a Píseň práce, a do toho počaly odkudsi z města práskat granáty a rachotit kulomety, a pes pod naším oknem se pominul a dostal křeče a pominuli se také bachaři a esesáci a všichni heftlinci, takže nebylo v celém rozsáhlém komplexu budov pankrácké trestnice nikoho, kdo by neřval nebo nezpíval nebo nelomcoval mřížemi nebo nekopal do dveří nebo aspoň nemlátil plechovou lžící do zámku. Do toho na nás pak počali dorážet střemhlavými lety hloubkaři, rozrážejíce vzduch burácením motorů a rachotem těžkých palubních kulometů, a tu už řvali nejen lidé a psi, ale i němé zdi. Přirazil jsem stůl k oknu, a už pranic nedbaje toho, že to je přísně zakázáno, vylezl jsem na něj a vyhlédl mřížovím, abych aspoň nějak navázal spojení s vnějším světem, a sotva jsem vykoukl, zamotala se mi hlava a srdce se mi rozbušilo, vždyť, nastojte, nad jednou z těch střech, na něž jsem měl výhled, se vznášela naše stará československá vlajka, bílá a červená s modrým klínem: a já zapomenuv na to, že jsem fanatický komunista, jal jsem se provolávat, slze a stále ještě stoje na stole, slávu tatíčkovi Masarykovi a presidentu Benešovi, a že jsem neznal ani Píseň práce ani Internacionálu, aspoň jsem zanotoval Kde domov můj.

Ale to bylo, pěkně prosím, vše; těmito zmatenými výlevy citu jsem vyčerpal všechnu svou vlasteneckou radost z nadcházejícího osvobození, a hned potom jsem začal užívat svého dobrého, osvědčeného mozku. Co teď? Možná, že budeme propuštěni, možná, že nebudeme a že nás esesáci do jednoho povraždí. V tom případě není z čeho se radovat; ale budeme-li propuštěni, co já, Karel Humbl, mám dělat? Můj starý záměr, že hned nastoupím vítězný pochod domů do Karlína, abych se pomstil svému zrádnému otci, byl naivní a odbytý, protože má situace se mezitím zkomplikovala existencí mého milovaného Jiřího Krále, kterého nesmím opustit, lépe řečeno: kterého se nesmím pustit, neboť on je můj jediný majetek, do něhož jsem investoval všechno, co jsem měl, svou práci, svou dobrotu, svou obětavost, svůj spánek, své naděje a plány, svou budoucnost, svou lidskou hrdost a spravedlnost; nic jiného nemám než to jeho ubohé tělo, v němž žije vědomí, které s ním nikdo mezi všemi lidmi na celičkém světě nesdílí, totiž že já, Karel Humbl, jsem fajn chlap, který zaplakal palčivými slzami mužného dojetí, když s ním poprvé vyměnil pozdrav komunardů; a on, pitomec, tu leží jako lazar, nemůže se hnout a dívá se ke stropu očima podobnýma odrazu měsíce na dně studny. Přiznávám se k své hanbě, že když na dvoře a na chodbách počaly dunět dusající kroky řvoucích tisícihlavých zástupů, já dostal na Jiřího bezdůvodnou a nespravedlivou zlost: oni utíkají, myslil jsem si, a já tě mám na krku.

– Nemůžeš vstát? obořil jsem se na něho. – Zkus to, já ti pomůžu.

A on na to, páni, se usmál – opravdu se usmál, ač podle mínění mého někdejšího podřízeného esejisty se nikdy už usmát neměl, ale tento úsměv krvavých bezzubých dásní nebyl o nic veselejší než smích oněch dvou zelených manželských příšer, které mě občas navštěvovaly, aby se mně vychechtaly.

A do toho zarachotil zámek a onen alibista bachař, který nám v posledních týdnech přinášel zprávy z bojiště, otevřel dveře a pravil:

– Koukejte vypadnout, na co ještě čekáte?

2

Toto „na co ještě čekáte“ ovšem nebylo míněno doopravdy a vážně, neboť dveře naší cely byly až do chvíle jeho příchodu zavřeny na ryglík, a já tedy nemohl dělat nic jiného než, abych užil jeho výrazu, čekat; alibista se asi snažil bodře žertovnou formou své otázky zlehčit situaci a vetřít se v mou přízeň. Ale já neměl čas, abych uvažoval o takovýchto jemnostech; myšlenka, že nesmím odejít na svobodu sám, bez Jiřího, šíleně prostupující můj mozek a všechny mé nervy, pohnula mě k zoufalému, a nepopírám, nadobro pošetilému odhodlání: uchopiv okraj slamníku, na němž Jiří ležel, vytáhl jsem jej z cely na chodbu a chtěl jsem jej – nevím, jak jsem si to představoval – táhnout dál a dál, snad až do jeho bydliště na Vinohradech. Ale šťastný zásvit mé hvězdy, která se vyhoupla z temnot, zabránil mně v tom, abych pokračoval ve svém úsilí, předem odsouzeném k nezdaru. Páni, věřte si tomu nebo ne, ale já vám pravím, že se to stalo takto a nejinak: právě ve chvíli, když jsem svého Jiřího vyvlekl ze dveří, vybuchla někde v naší blízkosti puma, kterou shodil bezpochyby jeden z těch hloubkařů, kteří nás od rána obtěžovali, spouštějíce se z nebes střemhlavými lety rovnou k střechám trestnice, jako by měli v úmyslu se o ně rozbít. Celá chodba se otřásla prásknutím výbuchu, přičemž vlna vzduchu, hutná a horká jako dlaň pohádkového obra, mě popadla za ramena a podrazila mi nohy, takže jsem se poroučel k zemi; když jsem se zvedal, neviděl jsem nic než kotouč prachu, který se valil z naší cely, jako by byla zachvácena černým požárem. A bachař-alibista, který se rovněž sbíral, poznamenal:

– To jste teda měli namále.

Šťastná, neocenitelná to událost! Všechno, co jsem až dosud pro Jiřího udělal, bylo sice nesmírně záslužné, ale bylo to málo efektní, tím méně, že Jiří ve své skleslosti zmučeného málo oceňoval velikost a krásu mého samaritánství; zato odtáhnout ho, bezmocného, z míst, na něž těsně potom měla dopadnout puma, to byl, prosím, hrdinský čin, jejž jsem mu směl připomínat nadosmrti a o němž jsem měl právo vyprávět ještě jeho vnukům; přitom málo záleží na tom, zda naše cela vskutku byla přímo zasažena pumou anebo zda byla toliko otřesena, což je pravděpodobnější, nedalekým výbuchem – o psychologický účin šlo, a tento účin byl tak mohutný, že Jiří se konečně jakžtakž probral ze své apatie a otevřev ústa pronesl tuto spásnou větu:

– Prosím tě, zajdi k nám domů do Francouzské osmatřicet, je to hned vedle kostela, a zanes Kristě vzkaz, aby věděla, že jsem živ.

To bylo skvostné řešení, které mně umožnilo, abych Jiřího opustil, aniž bych s ním přerušil kontakt, neboť se setkám s jeho ženou: a co nejlepšího, stane se tak na jeho vlastní přání, a já nejen že budu zbaven starostí o svého obtížného pacienta, ale ještě zmnožím v jeho očích řadu svých zásluh o jeho blaho! Ochotný bachař-alibista půjčil Jiřímu tužtičku a dal mu lístek, jejž vytrhl ze svého usmoleného bachařského notýsku, a on na něj načrtl poněkud kostrbatým, ale čitelným písmem: Drahá Kristo, myslím na Tebe, líbám Jiří; a já zastrčiv tento dokument do kapsy, vydal jsem se na cestu za svobodou, za štěstím, za velikostí, slovem za svou budoucností Karla Humbla.

Do davu trestanců, který se bezhlavě vyhrnul z hlavní brány na náměstí před soudní budovou, pražili hloubkoví letci z kulometů, takže padali po tuctech a hrnuli se v panice k improvizované barikádě u remízy a k parčíku Na Jezerce; já však, okřídlen závažností svého poslání, jsem nastoupil cestu přesně opačnou. Bachař-alibista, že vycítil jemným instinktem skety, že jsem muž, na nějž čeká velká budoucnost, provedl mě k postranní brance, kudy prý před necelou hodinou uprchl sám mocný velitel gestapáckého oddělení trestnice.

– Pamatujte, pane Humbl, že se jmenuji Rudla Krátký, řekl mi vroucně, když jsem ho opouštěl, a pak ještě dlouho, když jsem prchal zahrádkami mezi soukromými vilami a novými činžáky, nakupenými před hradbou trestnice, za mnou volal:

– Rudla Krátký! Rudla Krátký! Nezapomeňte.

3

Bylo půvabné světle zelené jaro, slunné, ale osvěžované občasnými deštíky, a příroda kvetla a voněla, nedotčena lidským šílenstvím, které s rachotem otřásalo královským městem Prahou, do jejíhož středu jsem směřoval. Když dnes nanovo prožívám svůj útěk, uvědomuji si ne bez údivu, že ač mně za každým krokem šlo o krk, necítil jsem valný strach: věděl jsem, že se z toho dostanu, protože se z toho dostat musím.

Dokud jsem se pohyboval územím zahrad, svažujících se k Nuselskému údolí, bylo mi hej, ale když jsem stanul na terase před starou sokolovnou, jež tomuto údolí vévodí, a spatřil na obzoru, zdánlivě na dosah ruky, špice chrámu svaté Ludmily, najednou prásk, a těsně u ucha mi hvízdla kulka, a znovu prásk, a když jsem nemeškaje vletěl po hubě někam do nejbližší jámy, zarostlé křovím, z okna sokolovny zazněl surový smích záludného střelce, a pak následovaly další rány. Pozdě jsem si uvědomil, že ona sokolovna bezpochyby už dávno není sokolovnou, sídlem bodrých bratří sokolů, neboť ji zabral nějaký německý Turnverein. Ještě leže v jámě jsem si rychle stáhl červenou pásku vyšetřovanců, zdobící můj rukáv, neboť kdybych padl do rukou Němců, buď by podle ní uhodli, že jsem uprchl z trestnice, anebo by usoudili z její rudé barvy, že plním nějakou důležitou revoluční funkci; a když jsem shledal, že střelec zmizel z okna, snad aby vyšel na terasu a provrtal mě kulemi zblízka, vyskočil jsem a pelášil, jak jsem nikdy dosud nepelášil, z kopce dolů k náměstí Legionářů. Nepamatuji se už, jak se za protektorátu toto náměstí jmenovalo, ale na tom záleží málo; hlavní je, že jsem tam div nenarazil nosem na tři po zuby ozbrojené esesmany, kteří stáli jako kamenné sochy, automaty v rukou, před pamětní deskou padlých za první světové války. Ještě včas jsem se jim vyhnul a zdrhl do vedlejší ulice, ale tam jsem narazil na další obtíž, na skupinu českých civilistů, budujících z popelnic a vytrhaných dlažebních kostek barikádu. Od těch mně zase hrozilo nebezpečí, že mě přinutí, abych jim pomohl; proto jsem si, sotva jsem je zočil, znovu natáhl na rukáv svou červenou pásku, a mávaje nad hlavou Jiříkovým lístkem, volal jsem hlasitě:

– Nesu důležitou zprávu! Nesu důležitou zprávu!

Budovatelé barikády se mne otázali, jakou důležitou zprávu že jim nesu, o čem a od koho, a když jsem odpověděl, že jim do toho pendrek je, protože ta důležitá zpráva není pro ně, nýbrž pro někoho jiného, osopili se na mne drsně, proč jim to tedy vyprávím, že nesu důležitou zprávu, když ta důležitá zpráva není pro ně, a ať prý se svou důležitou zprávou jdu do hajzlu. Takto a podobně mně spílali, zatímco jsem přelézal jejich barikádu, ale já rád, že jsem z toho vyvázl tak levně a že nemusím přiložit ruku k dílu, nedbal jsem jejich urážek a svižně se od nich vzdaloval.

Za rohem jsem si z opatrnosti nanovo schoval svou červenou pásku, neboť jsem dospěl na malé náměstí, jež mohlo být tak jako náměstí Legionářů v rukou nacistů, ale když jsem shledal, že tomu tak není a že lidé klidně vyhlížejí z oken, jako by se nic nedělo a jako by několik kroků odtud, po hlavní třídě, nepřijížděla kolona německých kamiónů a tanků, jejichž dunění otřásalo zdmi jejich domů, opět jsem si pásku natáhl.

Takto, střídavě se opatřuje a opět se zbavuje své pásky, dospěl jsem až k Botiči, tomu smutnému potoku, jejž lidé nejprve znečistili a zasmradili, aby se mu pak vysmívali a pomlouvali jej, jaký je špinavý a jak páchne. Už se nepozorovaně snášel soumrak a já byl silně unaven a hladov a můj cíl ve Francouzské ulici nedaleko chrámu svaté Ludmily byl, jak mi připadalo v mé skleslosti, v nedohlednu. Opřel jsem se o zábradlí, lemující svažitý břeh potoka, a zadíval se do jeho sporých, kalných vod. Za mými zády ležel komplex vršovického nádraží, a naproti mně, za potokem, byla železniční trať, po níž se právě pomalu blížil vlak. Nevšímal jsem si ho zprvu, neboť jsem měl za to, že vlak, připoutaný na koleje, mně nemůže ublížit, ale mému podvědomí se na jeho těžkém chodu přece něco nelíbilo, i zdvihl jsem k němu oči a s úděsem shledal, že to není vlak obyčejný, nýbrž válečný, naježený hlavněmi kulometů a děl. Dlouho nerozvažuje přehoupl jsem se po břiše přes zábradlí a vjel hlavou napřed do křovisek, lemujících stružku Botiče, a v téže chvíli obrněnec začal vyvádět své dílo, vypouštěje těžké salvy do jedné z nádražních budov, z níž mu naši odpovídali nemohoucím poštěkáváním bůhví čeho, snad pistolí nebo loveckých pušek. A zatímco nad mou hlavou křižovaly hromy a blesky, já se plížil po příkrém břehu a v duchu jsem sliboval prvních tisíc korun, jež kdy v budoucnu vydělám, svatému Tadeáši, pomůže-li mi z této šlamastiky. Směřoval jsem k hustému křovisku, sklánějícímu se nad vodou, abych se v něm ukryl, dokud obrněnec nepřestane řádit; a když jsem už vztahoval ruku, vynořil se z něho chlap v uniformě německého pěšáka a míře na mne automatem houkl:

– Halt!

V úděsu jsem zdvihl ruce nad hlavu, ale hned jsem je zase spustil, abych se něčeho chytil a nespadl do vody, jakož i proto, že jsem postřehl, že voják, od hlavy po pás strašný, od pasu dolů je směšný; byl totiž bos a bez kalhot, jen v dlouhých špinavých podvlékačkách. Bojovník, který nemá kalhoty a boty, by nepůsobil hrozivým dojmem, ani kdyby byl ozbrojen deseti automaty; dodal jsem si tedy odvahy a řekl jsem mu s velkým humorem, aby si dal pohov a pokračoval, neboť jsem se domníval, že jsem ho vyrušil při konání velké potřeby:

– Ruhe und weiter machen – takto jsem se vyjádřil po německu, a on se na mne zadíval velikýma, trochu uslzenýma očima a otázal se se zřejmou nadějí:

– Kšandy nemáš?

– To nemám, kamaráde, odpověděl jsem.

Vskutku jsem je neměl, neboť všechny moje propriety včetně kravaty a švýcarských hodinek značky Doxa zůstaly v úschovně na Pankráci.

– To je přece Schweinerei, řekl. – Já se tu převlékám do civilu, jenže on ten civil je z nějakého metrákového chlapa, do kalhot bych se vešel dvakrát a přitom mi jdou do půli lýtek, jak v tom mám chodit, když nemám kšandy.

– Ty chceš zdrhnout? zeptal jsem se; užil jsem přitom svého parádního německého slova „abhauen“.

– Kdo by nechtěl zdrhnout? odpověděl. – Jsem v tom už šest let, a to by tak hrálo, aby mě nakonec, když už je vlastně po všem, roztrhala na kusy banda všivých civilistů. Ale já mám naštěstí starou tetu na Smíchově, Engelplatz, ta už mě u sebe schová. Kudy se jde na Smíchov, Engelplatz?

– To musíš, pravil jsem, – po proudu toho potoka až k řece, pak přeběhneš most, a jsi na Smíchově, Engelplatz.

– To se musí přes řeku? Jinudy to nejde?

Odpověděl jsem mu s velikým humorem:

– Ledaže bys obešel pramen Vltavy na Šumavě a pak šel zase nahoru po levém břehu. Ale pokud chceš zůstat v Praze, musíš přes řeku, to se nedá nic dělat, kamaráde.

– Já se o to pokusím, řekl voják. – Ale jen aby mě neroztrhali na kusy, než tam dojdu.

– Musíš si dát pozor, pravil jsem. – Ale válka je stejně Schweinerei.

Přisvědčil.

– Veliká Schweinerei. Mám doma ženu a tři děti, Hanse, Adélu a Hildu, a až se vrátím, už mě nepoznají. Žena mě pozná, ale děti už ne. Chceš je vidět?

– Chci, řekl jsem.

Zalezl jsem za ním do křoví, v němž byly schovány jeho věci, chlebník s čutorou a opasek s bajonetem a pásy s patronami, jakož i černý civilní oblek z tlustého solidního sukna, z jakého se šívaly šaty někdy před padesáti lety. Voják vytáhl z náprsní tobolky ušmudlanou polámanou fotku, na níž byla zachycena mladá černovlasá žena tvrdých rysů, upřeně hledící do aparátu. Na klíně jí seděly dvě holčičky, rovněž upřeně hledící do aparátu, a při jejím levém boku stál tupý chlapec as pětiletý, který se také upřeně díval do aparátu. Vpravo od ní byl kulatý stůl, přikrytý bílou háčkovanou dekou, na stěně za ní, mezi dvěma okny, visel portrét energicky se mračícího Hitlera.

– Takhle vypadali před šesti roky, řekl voják a utřel si oči hřbetem špinavé ruky. – Teď už asi vypadají jinak.

– Tos neměl celých šest let dovolenou?

– Jednou mi dali dovolenou, odpověděl, – ale zase ji odřekli, protože vypukla válka proti Rusku. A pak jsem se už domů nedostal.

– Nemáš něco k jídlu? zeptal jsem se.

Ukázal pohybem hlavy na svůj chlebník. A zatímco Němec se stále jen díval na fotografii své ženy a dítek, já otevřel jeho chlebník a zaradoval se, neboť v něm byl pecen vojenského chleba, salám a špek, a kromě toho plechový polní příbor, lžíce, vidlička a nůž, spojené úhledným patentním kroužkem.

– Hansovi už bude dvanáct, hovořil voják, zatímco já ujídal z jeho zásob. – Manželka mi psala, že dostal spálu, a tak mám starost. Jenže to už bude pomalu rok, co jsem od ní dostal poslední dopis, a tak už z toho asi je venku.

– To už asi je, pravil jsem. – Válka je Schweinerei.

– Velká Schweinerei, řekl voják. – To jsme ještě byli v Rusku, když jsem dostal ten dopis o té spále. Od té doby jsem pořád jen utíkal, jednou jsem byl tady, pak zase tamhle, a pošta nás nemohla chytnout.

Otevřel jsem si bez ptaní jeho polní láhev a lokl jsem si zhluboka, ale zakuckal jsem se, protože to byl čistý rum.

Voják se rozhněval.

– A já tu sedím u smradlavého potoka a oblékám se do šatů po metrákovém chlapovi a nemám kšandy. Ty, svlíkni si svoje šaty, možná, že by mi padly líp.

Polekal jsem se.

– Do těch by ses nevešel, kamaráde, kdepak.

Zadíval se na mne zkoumavě svýma smutnýma uslzenýma očima.

– To máš pravdu, to bych se asi nevešel. A tvé střevíce by mně taky nebyly, musím si nechat své půllitráky.

Znovu jsem se napil, tentokráte opatrně, abych se nezakuckal.

– Válka je Schweinerei, podotkl jsem.

Voják souhlasil.

– Velká Schweinerei. Už jí mám plné zuby. Když jsem rukoval, nebylo mi ještě třicet, a teď je mi šestatřicet. Vyžral jsem všechno, Polsko, Norsko, Francii, a nakonec i Rusko, a teď abych se po tom všem bál, že tady v Čechaj mě civilisti roztrhají na kusy.

Pokračoval v převlékání, a když byl hotov, navěsil si na rameno chlebník s čutorou a svou automatickou pistoli. Tu mne osvítil nápad, i řekl jsem chytře:

– Na tvém místě bych ty věci tady nechal.

– Cože? zeptal se nechápavě.

– Povídám, abys ty věci tady nechal, hlavně tu bouchačku.

– To tak na to vypadám, řekl. – Německý voják se nikdy nevzdá své zbraně…

– Jsi prd voják, jen se na sebe podívej, jaký jsi voják, řekl jsem. – Ale to nevadí. Když cestou padneš našim lidem do rukou, víš, co jim musíš říct, aby tě neroztrhali na kusy?

– To nevím, co jim musím říct?

– Řekneš jim, že jsi heftlink, který utekl z Zuchthausu na Pankráci.

Podíval se na mne kulatýma očima.

– Z Zuchthausu? Ale já neutekl z žádného Zuchthausu.

Rozhněval jsem se.

– Tak jim teda řekni pravdu, blbče, že jsi voják, který bojoval proti Polákům a Francouzům a Rusům, a ještě jim pověz, že jsi roztloukal nemluvňatům hlavičky o zeď, a uvidíš, co ti udělají. Ale když řekneš, že jsi politický heftlink z Pankráce, jsi jejich člověk a oni tě dovedou za ručičku k tvé tetě. Všechno jim bude jasné, i to, že nemáš kšandy, i to, že ti padají kalhoty, protože Zuchthaus na Pankráci není žádné sanatorium, tam se, panečku, hubne.

– A byli na Pankráci taky Němci? zeptal se.

Přisvědčil jsem.

– To se rozumí, že na Pankráci sedělo taky plno Němců, ale jen těch lepších, co přáli českému národu. A to naši vědí. Mně to můžeš věřit, protože já doopravdy utekl z Pankráce. Jenže nesmíš u sebe nic mít, bouchačku, patrony, peníze, nic, tak jako já nemám nic, ani fotografii své rodiny nesmíš mít, protože ten Hitlerův portrét na stěně by ti asi neudělal dobré oko. A jestli to chceš mít na beton, tak si natáhni na rukáv tady to.

A podal jsem mu svou červenou pásku politických vyšetřovanců, kterou jsem tentokrát měl v kapse. Rozplýval jsem se v dobročinnosti a výborných nápadech, protože jsem ho chtěl přimět k tomu, aby mně přenechal své věci, ale trochu jsem to přehnal, neboť má horlivost v něm vzbudila nedůvěru.

– A co ty budeš mít na rukávu? zeptal se.

– Co bych měl mít na rukávu? Já jsem, kamaráde, Čech, já se nemusím bát, že mě civilisti rozškubou na kusy.

– Ale proč mi to dáváš?

– Proč bych ti to nedal, když to nepotřebuji.

Zamyslil se.

– Já vím, o co ti jde. Já ti nechám svou zbraň, a ty mě odzadu práskneš, du Schweinehund.

– Proč bych to dělal? vykřikl jsem pohoršeně.

– Protože jsi český Schweinehund, odpověděl. – Dobře, já to udělám tak, jak mi radíš, řeknu, že jsem heftlink, který utekl z Zuchthausu, ale nejdřív tě odprásknu, abys neodpráskl ty mne.

Sňal si z ramene svůj automat, odjistil jej a namířil mi jej na prsa.

– Um Gotteswillen, vykřikl jsem v smrtelné hrůze, – nedělej to, já ti dávám čestné slovo, že tě neprásknu, já mám rád Němce a žil jsem v Brémách a miloval jsem tam holku Natašu, skoro jsem se s ní oženil, buď milosrdný a neber mi život, já mám taky starou tetičku a ženu mám a tři děti mám a chci je ještě vidět, neber jim živitele, ty, německý hrdina, bys přece nezastřelil bezbranného, um Gotteswillen, nestřílej!

Díval se na mne se zřejmým odporem.

– Válka je Schweinerei, řekl pak.

– Velká Schweinerei, přitakal jsem, potě se velikými krůpějemi.

Ještě chvíli stál a rozvažoval, co činiti, a pak odhodil svůj automat velkým obloukem do roští na druhém břehu potoka.

– Říkáš, že nesmím u sebe nic mít? zeptal se.

– Nic, vůbec nic, odpověděl jsem, pokud jsem byl schopen ze svých jektajících úst vypravit slovo.

Shodil ještě svůj chlebník, čutoru a i tobolku; potom mě napůl omdlelého opustil, vydrápal se nahoru na chodník a zlobně odcházel, prapodivná postava v černých šatech, odložených po čímsi tlustém pradědečkovi, kalhoty v hrsti, červenou pásku na rukávu, na nohou polovysoké okované vojenské boty.

Obrněnec na trati už přestal řádit, a proto když jsem spláchl svůj úděs třetím douškem rumu, schoval jsem do kapsy esesákovu tobolku, o níž jsem myslil, že mi později může posloužit jako doklad, že jsem statečně bojoval a odzbrojil německého vojáka, a přehodiv přes plece chlebník a čutoru, vydal jsem se na další pouť směrem proti proudu Botiče.

O několik desítek metrů dále se voda potoka ztrácela pod zděným přechodem, vedoucím na protější břeh k svahům Gröbových sadů; na volném prostranství před tímto přechodem bylo několik prkenných bud a ohrádek. Nuže, když jsem se sem, opatrně se rozhlížeje, přiblížil, zeza rohu jedné z bud vykročil mladý československý oficírek, podporučík hodností, a postaviv se mi do cesty přísně povelel:

– Heslo.

Byla to postava stejně podivná a nepravděpodobná jako figura dezertéra, s nímž jsem se právě byl rozešel, ale v přesně opačném smyslu: byl trochu obtloustlý, ale jinak hezounký, hladkolící, a měl na sobě bezvadně padnoucí extrovní uniformu s dokonale nablýskanými zlatými knoflíky a nažehlenými puky, na hlavě brigadýrku a naleštěnou dohodu přes plece; v přibližném ideovém smyslu mně připomínal vojína Karla Humbla, který uprostřed bitevní vřavy vzorně odpaluje ruční granátomet. Protože jsem byl rozkurážen a rozveselen rumem, pokud neřku, že jsem byl podnapilý, dal jsem se jeho výzvě do smíchu a pravil jsem:

– Hovno.

Povyrostl a jeho růžové tvářičky zrudly.

– Tak se mluví s československým důstojníkem za československé revoluce? Chlape, vy nevíte, že prožíváme dějinné chvíle? Zbláznil jste se, nebo jste ožralý? Chcete, abych vás dal sebrat a zastřelit?

Byl to zřejmě tuhý, ješitný, komisní blbec; není těžko si představit, jak vášnivou lásku choval ke své uniformě podporučíka v záloze, jež mu dodávala lesku a důležitosti, ale již byl nucen šest let skrývat někde v šupleti, a jak se po celý ten čas těšil, až se v ní zase jednou bude procházet po Příkopech a bude sekýrovat vojáky, již opomenou mu zasalutovat. Nuže teď se konečně dočkal a našel sám sebe.

Naladil jsem svůj hlas do tenounka a pokusil se promluvit smířlivě:

– Promiňte, pane podporučíku, ale…

Přerušil mě.

– Jak to, že tak dobře znáte distinkce československého důstojníka?

To bylo příliš.

– Promiňte, pane podporučíku, ale jak bych je neznal, když jsem sloužil půldruhého roku na vojně?

Tato odpověď ho zřejmě potěšila.

– Výborně, vy jste sloužil půldruhého roku na vojně. Patříte tedy do svazku československé armády. U kterého vojenského útvaru jste se dnes přihlásil a jakým jste byl pověřen bojovým úkolem? Nebo si snad myslíte, že naše neporažená československá armáda faktem norimberské zrady a šestiletého ujařmení přestala existovat?

Hrdě jsem se napřímil a pravil jsem:

– Nic podobného si nemyslím.

– Tak tedy jak to, že se tu flákáte jako na promenádě, jako by vám nic nebylo do toho, že český národ krvácí v boji o své osvobození z područí nacistických katanů? Řekněte něco a nečumte na mne jako kráva! Odkud jste a kam jdete?

Odpověděl jsem pevně:

– Uprchl jsem z trestnice na Pankráci, kdež jsem byl jakožto člen ilegálního podzemního hnutí vězněn a mučen gestapem.

Měl jsem za to, že tato odpověď ho položí na lopatky. Vskutku, zarazil se trochu, ale jen na chvíli, a pak se otázal, pátravě si mě prohlížeje:

– Říkáte, že jste uprchl?

– Ano, uprchl jsem.

– Nebyl jste tedy propuštěn?

– Nebyl jsem propuštěn, protože se mi nechtělo čekat, až mně páni gestapáci milostivě dovolí, abych odešel, odpověděl jsem ironicky, s velikým humorem. – Upozorňuji, že stejně jako já se zachovali všichni, kdo seděli na Pankráci. Bylo nás na tři tisíce.

Za mladíkovým hladkým čelíčkem zřejmě rostla myšlenka, což mě znepokojovalo.

– Tři tisíce, pravíte? pravil tiše, lstivě, oči přimhouřené.

– Asi tři tisíce.

– A ti všichni dostali, pokračoval, – na cestu chlebník a polní láhev?

Odpověděl jsem pevným hlasem, že jsem nic nedostal a že toto jsou věci, které jsem ukořistil od německého vojáka, kterého jsem odzbrojil.

– Odzbrojil, opakoval po mně. – A čím jste ho odzbrojil?

– Holýma rukama, pane podporučíku. Můžete se přesvědčit, pár kroků odtud na břehu Botiče leží jeho automat, patrony a uniforma.

– Automat, náboje a stejnokroj, řekl, a pohupoval se přitom na patách. – Vy jste ho nejen odzbrojil, ale svlékl jste ho také do naha?

Uvědomil jsem si svou pitomost, a protože jsem nevěděl, co na to odpovědět, mlčel jsem.

– A jeho automat, pravíte, jste tam nechal ležet, třebaže víte, že trpíme nedostatkem zbraní? pokračoval podporučík. A nečekaje na mou odpověď, jíž by se beztak nebyl dočkal, vytáhl z náprsní kapsičky píšťalku a hvízdl na ni. Vzpomněl jsem si, že na takovou píšťaličku se pískávalo na cvičišti k nástupu a k přestávce, a srdce mi zatrnulo steskem po starých, lepších časech.

Přiběhli dva mladíci, kteří byli až dosud ukryti někde za ohradou. Byli v civilu, ale měli pušky a na rukávech červené pásky navlas podobné mé pásce, kterou jsem před chvílí zbytečně daroval německému vojínovi. Podle způsobu, jak drželi pušky a jak přiklusali a zabrzdili podešvemi, než před podporučíkem stanuli v stoji spatném, jsem usoudil, že dosud nebyli na vojně.

– Prohledejte toho muže, povelel jim, a zatímco jeden na mne namířil pušku, druhý mně vjel do kapes.

Nenašel v nich nic než esesákovu tobolku.

– Co tam má? zeptal se podporučík.

Mládenec tobolku otevřel a hlásil, že v ní je pouze dopis bez obálky, datovaný v Reichenbergu a nadepsaný Mein teurer, geliebter Mann, pětimarková bankovka, kus černého flastru, stvrzenka na šest korun padesát a fotografie.

Podporučík vzal fotografii do ruky a prohlížel ji.

– Máte pěknou rodinu, gratuluji, pravil s ledovou ironií. – A Hitlera chováte v náležité úctě, jak vidím.

Byl to vskutku muž velmi svědomitý, neboť věnoval všechnu svou pozornost mé nepatrné osobě a pranic nedbal pekla, které se během mého výslechu rozzuřilo kdesi nedaleko, divoké přestřelky pušek a kulometů, občas přehlušené výbuchem ručního granátu. Já vůl, já vůl, myslil jsem si. Můj Němec se díky mým instrukcím dostane v pořádku k své tetě u Anděla, a já jsem ztracen. Pokusil jsem se ještě o jakous takous obranu poukazuje na to, že jsem Čech jako poleno, což to pan podporučík nepozná?

Ale on jen nakřivil rty úsměvem převahy.

– Reichenberg, pokud vím, se česky jmenuje Liberec, pravil. – A znalost češtiny je mezi sudetskými Němci běžná. Že umíte česky, je pro vás přitěžující okolnost, neboť je jisté, že právě proto jste byl vybrán k záškodnickému úkolu, kdy převlečen za civilistu jste se měl vplížit do našich řad a provozovat sabotáž a špionáž. Rozuměno?

– Opakuji, že jsem Čech a utekl jsem z Pankráce, řekl jsem bezbarvě, zdrcen vědomím marnosti svého tvrzení.

– To můžete vyprávět vojenskému stannému soudu, který s vámi naloží tak, jak se jedná se záškodníky, řekl podporučík.

Pak něco napsal patentní tužtičkou na lístek, jejž vytáhl z notesu, a povelel:

– Vojíne Nováku, odveďte tohoto muže a odevzdejte mé hlášení panu štábnímu kapitánovi.

– Prosím, řekl zdvořile mladík, který mně prohledal kapsy, a převzal od podporučíka lístek.

Podporučík se rozhněval.

– Tak se mluví? Co je to, prosím? Voják prosí, jen když stojí u raportu, tam buď prosí, nebo hlásí, nic třetího ne-e-xis-tu-je, ale když dostane rozkaz, tak sklapne kufry a řekne: Rozkaz, čímž dá zřetelně najevo, že vzal daný rozkaz na vědomí. Nesplnění rozkazu se kvalifikuje jako zločin, rozuměno? Jen počkejte, já z vás vyženu vaše shnilé civilní móresy. Odchod!

Vykročili jsme.

– Takhle mě ten blbec buzeruje od rána, pravil vojín Novák, když jsme poodešli několik kroků po přechodu přes Botič ke Gröbovým sadům. – Ježíšmarjá, ten vošoust by mně doved tu naši republiku votrávit ještě dřív, než ji dostaneme zpátky. Já do toho šel, hned když se začalo střílet, protože jsem si myslil, že užiju nějakou srandu, ale krucinálfagot, padnul jsem pod komando takovému mezulánovi v napiglovaných gatích, ten mamlas dovede jen držkovat a sakrovat a vytahovat se, a přitom je blbej jak psí játra, moula jeden, krucinál, jakou já mám smůlu, už z toho mám nervy v kypsu, já bych se na mou duši radši v prdeli viděl.

Jak vidno z těchto slov, naše zlatá česká svoboděnka se nám navracela, neboť mezi našimi lidmi zase nastávaly normální souvztahy, kdy jeden druhému důrazně dává najevo, že nejsme žádní Benátčané.

– Kam mě vedeš? otázal jsem se.

Mladík ukázal na osamělou vilu na svahu, kterou si tu v minulém století postavil bohatý měšťan pan Gröbe, zakladatel parku toho jména.

– Tam sedí náš tým nebo naše komando, nebo jak se ta volovina jmenuje, pravil. – Dopoledne tam byli Němci, ale my jsme je vykouřili.

Začal jsem drmolit:

– Hergot, člověče, měj rozum, přece tomu nevěříš, že jsem německý záškodník, jsem Karel Humbl z Karlína, Pobřežní ulice, nevoď mě tam, já trpěl na Pankráci za vás za všechny a mám důležité poslání, které mně svěřil ilegální mučedník, na mé svobodě závisí spása všech, člověče, smiluj se, prosím tě o to v tvém vlastním zájmu!

– Já ti věřím, že to všechno je blbost, odpověděl vojín Novák, – ale co můžu dělat? Já se dal zapsat, ten buzerant zná mé jméno a nacionále, copak můžu nesplnit rozkaz a nechat tě plavat? Vojna je vojna, kamaráde, to se nedá svítit.

Směřovali jsme dále ke Gröbově vile, po půvabném palouku, na němž, nebýt střelného rachotu, který k nám zazníval ze všech stran, by byly mohly tančit víly. Vtom jsme se zastavili.

– Podívej se, řekl jsem.

– Na co?

– Ty říkáš, že v té vile sedí nějaké naše velitelství?

– To říkám.

– Ale pak, namítl jsem, – co na ní dělá ten háknkrajc?

Vskutku, na žerdi nad hlavním vchodem vlál rudý prapor s hákovým křížem.

Vojín Novák se zarazil.

– Ten háknkrajc tam visel ráno, když tam ještě seděli Němci. Pak jsme je vykouřili a naši asi zapomněli ten hadr sundat.

– Ledaže, pravil jsem, – zatímco mně tvůj podporučík dělal nohy, Němci zase vykouřili naše. To je pravděpodobnější.

– To je, pravil vojín Novák.

Vtom z terasy Gröbovy vily třaskly výstřely a vojín Novák, chytiv se za břicho, se skácel.

– Já ji koupil, zdrhej, ty vole! křikl na mne.

Nedal jsem se pobízet a uskočil jsem za nejbližší strom a odtud, zatímco palba na terase vily pokračovala, pádil jsem do nitra sadu. Měl jsem přitom v jedné chvíli dojem, jako by mě někdo byl praštil klackem přes pravou paži, ale nedbal jsem, neboť jsem měl za to, že jsem se uhodil o větev, a utíkal jsem dál a dál až do přátelských vinohradských ulic. Věže chrámu svaté Ludmily mně vyskočily vstříc z houstnoucího šera, a než jsem se nadál, stál jsem před domem číslo osmatřicet ve Francouzské ulici.

Zazvonil jsem, neboť vchod, jak se dalo předpokládat, byl uzamčen. Čekal jsem pak, podupávaje napětím a netrpělivostí; přitom mě má paže, do níž jsem se prve, jak jsem se domníval, uhodil, počala hlodavě a palčivě bolet, a když jsem se bolavého místa dotkl levou rukou, shledal jsem s úděsem, že krvácím. Vrhl jsem se znovu k zvonku a tiskl jej a tiskl, jako bych jej chtěl rozdrtit, přičemž jsem divoce kopal do dveří. Konečně se otevřelo okénko vedle vchodu a vyhlédl domovník, nevlídně se tázaje po důvodu mého řádění.

– Nesu paní Králové dopis od jejího manžela na Pankráci, řekl jsem.

– To je dobře, ta bude mít radost, už je z toho, chudák, celá zjančená, řekl domovník. – Dejte mi to psaní, já jí ho donesu.

– To nejde, zvolal jsem, – já s ní musím mluvit, ježíšmarjá, pusťte mě honem dovnitř, já jsem raněn a krvácím.

– To nejde, dveře jsou zevnitř zabarikádovaný, pravil domovník.

Bylo mně, jako by mě polili ledovou vodou.

– Proboha vás prosím, zvolal jsem, – snad byste tu barikádu moh odšoupnout, já se musím dostat do domu, nebo umřu.

Zasmál se řka, že nevím, co mluvím – tu barikádu stavěli nájemníci po celý den a snesli na ni všechno, co měli po ruce těžkého, je tam na šedesát pytlů koksu a deset plných popelnic a nedobytná pokladna a sporák a čtyři bedny mýdla a bůhví co ještě.

– Ale já vykrvácím, křičel jsem v hrůze.

– To vám nemůžu pomoct, zajděte si do hospody tamhle za divadlem, je to odsud pár kroků, tam se usadili naši vojáci a tam vás obvážou. Tak dáte mi ten dopis nebo ne?

Protože mi nic jiného nezbývalo, předal jsem mu Jirkův lísteček zbrocený mou krví, a smrt v duši, vyběhl jsem do neurčita k Vinohradskému divadlu, abych se v nastávající tmě pokusil najít jakousi hospodu, v níž se usadili naši vojáci, jediné to místo na světě, kde mně v mé vražedné situaci snad budou ochotni pomoci. V té chvíli ustala všechna střelba, ulice zmrtvěly a zacivěly na mne skelnými pohledy svých oken; a zatímco paní Králová bezpochyby v sobeckém bezpečí svého zabarikádovaného domu četla a znovu četla vzkaz svého milovaného Jiřího – není vyloučeno, že se štítila mé ubohé krve, jež na tom lístečku ulpěla, a ušklíbala se nad ní – já, vyhoštěný a bezpřístřešný, jsem se potácel kolem mrtvé budovy spícího divadla, stojícího na témž náměstí, jemuž vévodí chrám svaté Ludmily. Tiskl jsem si k ráně dlaň, ale drahocenná horká tekutina mně nepřestávala prýštit mezi prsty, a pomyšlení, že ze mne uniká život, působilo na mne tak drtivě, že se mně dělalo rudo před očima a svět kolem mne kolísal.

Mým posledním vjemem byla strašidelná postava muže v strakaté kombinéze parašutistů, který kde se vzal tu se vzal, mně zahradil cestu a míře na mne puškou povelel:

– Stůj, kdo tam!

– Umírám, pravil jsem.

Pak jsem se skácel a bylo mně všechno jedno.

4

Když jsem zase přišel naplno k sobě, už začalo svítat. Byl jsem sám a ležel jsem na holé prkenné podlaze jakési těsné komory a kolem mne se neurčitě rýsovaly podivné předměty strašidelných tvarů, podobné ohromným hřibům nebo zkamenělým trpaslíkům. Mou první myšlenkou byla má poraněná paže; sáhl jsem si na ni a shledal, že rukáv, v níž vězela, je rozstřižen téměř až k ramenu, rána že je obvázána a ruka, jak se zdá, je v pořádku, neboť jsem byl s to pohybovat prsty. To mě potěšilo a uklidnilo; někdo se mne zřejmě ujal a naložil se mnou, jak jsem si zasloužil, přátelsky a lidsky. Neumřu tedy, nevykrvácím; to bylo to jediné, na čem mi v těch chvílích mělo a mohlo záležet; všechno ostatní se nějak vybarví a vyřeší.

Světla přibývalo a tu se ukázalo, že podivné předměty, jimiž jsem byl obklopen, jsou bandasky a pytle, lepenkové krabice a veliké láhve s polévkovou přísadou značky Ilsa. Byly na nich viněty s obrázkem kuchařinky, jež našla sama sebe v tom, že si polévkovou přísadu značky Ilsa vášnivě oblíbila, a nyní, bryndajíc, s radostným uspokojením ochutnávala polévku, jež byla Ilsou okořeněna. Byl jsem tedy v hospodě, přesněji v hospodské spíži, protože asi v obyčejné domácnosti se tak velikých lahví polévkového koření nepoužívá; a není vyloučeno, že to je právě ta hospoda, kterou jsem se včera snažil najít, když mně domovník o ní řekl, že se v ní usadili vojáci.

Shledal jsem pak, že mám dosti sil, abych se mohl pohybovat, i zdvihl jsem své tělo, otlačené ležením na podlaze, a přikročiv ke dveřím, snažil se je otevřít. Byly zamčeny. A tu jsem si připomněl, že v noci, kdy jsem spal mdlobným spánkem a byl, lze předpokládat, rozpálen horečkou, se mně zdál strašný sen o mém nepříteli, nažehleném podporučíkovi, jak nade mnou z ničehož nic stanul a upřev na mne planoucí oči ukázal na mne prstem a zvolal: – To je on, ten špión z Liberce! – Nyní pak, když jsem bezradně stál u zamčených dveří hospodské špižírny, pojal jsem podezření, že to nebyl sen, nýbrž skutečnost, a že jsem tedy podporučíkovi nanovo upadl do spárů.

Město se opět otřásalo střelbou, a hospoda, v níž jsem byl držen v zajetí, se probouzela k činnosti. Na chodbě za dveřmi se ozýval dupot, někdo sakroval, že mu ukradli vytěrák, někdo se sháněl po sirkách, potom se ozval velitelský hlas: – Tak mládenci, koukejte se seřadit, a jde se do toho; bylo slyšet šoupání civilních podešví, a mládenci vypochodovali do májového jitra, slunného, ale pravděpodobně tak protkaného frčícími střelami, jako šicí polštářek je propíchán špendlíky a jehlami.

A zase bylo chvíli ticho, a já ostal zapomenut ve špajzu mezi pytli brambor a krabicemi plesnivých makarónů, tak zklamán, tak unaven, tak znechucen, tak rozbolavělý tělesně i duševně, že se mi chtělo nebýt. To mám za to, myslil jsem si, že jsem prolil krev za svou vlast: jen počkejte, velectění, až se podruhé něco stane a má otčina a můj lid zase budou v šlamastice, už nepočítejte s pomocí Karla Humbla; já, Karel Humbl, budu sedět za pecí a budu si točit mlýnky na břiše. Chytrák se spálí jen jednou, a já jsem spálen tak důkladně, že na to nadosmrti nezapomenu.

Do těchto mých úvah zarachotil v zámku klíč, dveře vězení se otevřely, a neznámý, podnikavě hledící chlapík s červenou páskou na rukávu mě drsně vyzval, abych ho následoval.

Prošli jsme hospodskou chodbou do výčepní místnosti, v níž sedělo několik unavených bojovníků, zčernalých prachem bitev, pojídajících polévku a naslouchajících hlášení rádia, jež právě říkalo asi toto:

– Vydržet, vydržet! Na Václavské náměstí budou svrženy náboje, munice a parašutisté! Jen neklesat na mysli! Němci jsou v koncích a prosí o milost! Nejdéle do tohoto večera vítězství je naše!

Co všechno se se mnou může stát do dnešního večera! pomyslil jsem si.

Z výčepu jsme nakonec vešli do pokojíku, kdež u stolu s telefonem, jak jsem se bál a předvídal, seděl můj nepřítel podporučík, maličko už pomačkaný, se stínky pod očima, a přes roh vedle něho starší muž v uniformě kapitána. Byl to člověk vážný napohled, tak vážný, že jsem někoho vážnějšího v životě neviděl. Čelo měl zachmuřené, oči nevyspalé a ustarané, a jeho ústa jako by ani nebyla stvořena k tomu, aby jimi jedl, pil a mluvil, nýbrž pouze k tomu, aby byla složena do záhybu neskonalé, nevýslovné vážnosti; vypadal tak nesmírně vážně, že jeho vážnost faktem své bezvýhradnosti – neboť krajnosti se vzájemně dotýkají – nebyla prosta jisté šprýmovnosti. A já, popatřiv na něj, jsem načerpal z jeho vážnosti jistou posilu, neboť jsem si pomyslil, že není možné, aby člověk s vizáží tak podivně a nezvykle utvořenou se dobře snášel s mým nepřítelem, zdatným, postrojeným, ovšem teď už poněkud poničeným pohledným podporučíkem.

Oba důstojníci, vyšší i nižší, chvíli mlčeli a pohlíželi na mne, kapitán vážně, pohledný podporučík s pohrdavým odporem, jako pozorujeme plaza nebo žábu. Podporučík pak promluvil zneváživým tónem, jako by bylo pod jeho úroveň se zatěžovat takovouto patálií.

– Myslím, pane kapitáne, že případ tohoto muže, jak jsem vám hlásil, je jasný. Zadržen bez průkazů, ale s dopisem svědčícím o jeho německé národnosti, s fotografií jeho rodiny, na níž je jasně viditelný portrét Adolfa Hitlera, s německým proviantem, německým vojenským chlebníkem, pohybuje se bez zjevného důvodu v tomto operačním prostoru.

Kapitán pootevřel svá vážná ústa a otázal se mne, chci-li k tomu něco podotknout.

Byl jsem rozčilen, ale podařilo se mi ovládnout svůj hlas, takže jsem promluvil pevně.

– Jak jsem přišel k těm věcem, které pan podporučík u mne našel, to jsem mu už vysvětlil a nemíním to vysvětlovat podruhé. Pan podporučík si vzal do hlavy, že ty věci patří mně, stejně jako včera si vzal do hlavy, že nacisty obsazený dům, do kterého mě dal eskortovat, je v našich rukou.

Podporučík vykřikl a uhodil dlaní do stolu.

– Mlčet! Do tohoto vám nic není.

Lekl jsem se, ale protože jsem ve vážných očích pana kapitána uviděl – nebo se domníval vidět – jakýsi zásvit souhlasu s mou neohrožeností, napřímil jsem se a pokračoval:

– Nic mi do toho není, až na to, že jsem na tento omyl doplatil průstřelem paže, a vojín, který mě eskortoval, těžkým zraněním. A pokud jde o důvod, proč se pohybuji v tomto prostoru: Jmenuji se Karel Humbl, a jakožto Čech a vlastenec jsem byl členem protinacistické organizace. V únoru tohoto roku jsem byl zatčen spolu se svým přítelem z odboje Jiřím Králem. Gestapo nás pak denně vyslýchalo a mučilo, abychom vyzradili jména svých soudruhů, ale nešpetli jsme slovo. Jiří Král, méně zdatný než já, se tělesně zhroutil, a protože mě v důsledku toho nemohl včera provázet, požádal mě, abych zanesl jeho ženě písemný vzkaz. Toť vše. Suďte mě, dejte mě zastřelit, mně je to jedno, neboť svou povinnost muže a vojáka jsem splnil, ale svědomí mám čisté a zemřu rád. Ať žije Československá republika, ať žije naše drahá domovina, ať žije naše revoluce, ať žije svoboda, ať žije stověžatá Praha, ať žije budoucnost našeho chrabrého lidu.

Jak vidno, můj projev, jemuž vědomí, že bojuji o svůj život, dodalo řízu a tempa, byl znamenitý, ale nicméně opatrný; nevěděl jsem totiž, jak sympatický, vážný kapitán nazírá na komunismus, je-li pro nebo proti, i pomlčel jsem o svém politickém přesvědčení, jež se stalo smyslem mého života, a rovněž při svém závěrečném volání „Ať žije“ jsem potlačil nutkání vzdát hold i Josefu Stalinovi. Kapitán mně naslouchal vážně a během mé řeči si dělal na kousek papíru poznámky.

Když jsem udýchán a rozpálen skončil, neřekl nic, zato pohledný podporučík vybafl:

– Nesmysly a fantazie. Proč jste mně včera nic neřekl o tom, že u sebe máte nějaký vzkaz? Já vám to povím. Protože to byl vzkaz vojensky důležitý, obsahující špionážní údaje o postavení našich sil a podobně, rozuměno. To přece je evidentní.

Pomyslil jsem si, že evidentní je pouze to, že vítězím, zatímco podporučík ztrácí pevnou půdu pod nohama.

Vážný, sympatický kapitán mezitím zvedl sluchátko a vyžádal si spojení s pankráckou trestnicí.

– Ale pane kapitáne, to je snad zbytečné! zvolal podporučík.

Kapitán na něho udiveně upřel oči.

– To je, myslím, má věc, abych rozhodl, co je zbytečné a co ne.

Podporučík zablábolil něco v ten smysl, že to tak nemyslil, jako by bylo zásadně zbytečné mluvit s pankráckou trestnicí, nýbrž tak, že to je marné, neboť tam určitě nikdo nebude.

V tomto ohledu jsem mu v duchu dal za pravdu. Ale protože mně přálo štěstí, stalo se něco neuvěřitelného.

Kapitán hned vzápětí dostal spojení s vrátnicí pankrácké trestnice, a když se otázal, kdo by mu mohl dát informace o osobě jistého Karla Humbla, který údajně až do včerejšího dne byl vězněm gestapa, byl přepojen na kancelář gestapáckého oddělení. Dalo se očekávat, že tato kancelář bude prázdná, opuštěná; nicméně nebyla prázdná, nebyla opuštěná, byl tam kdosi, kdo zvedl sluchátko a na kapitánovu opětovanou otázku dal odpověď zřejmě příznivou, jejíž smysl, jak se zdálo, byl asi ten, že mezi zdejšími vězni, kteří se včera probojovali na svobodu, vskutku byl i muž jménem Karel Humbl.

– Výborně, pravil kapitán. – Ale nám teď jde o zjištění totožnosti podezřelého člověka, který se za onoho Humbla vydává. Nevíte náhodou, jak Humbl vypadá? Malý, velký, nebo jaký je?

Nuže dít se všechno tak, jak se to mezi lidmi obyčejně děje, muž na druhém konci linky by byl na tuto kapitánovu otázku asi odpověděl, že v seznamu vězňů chybí rubrika s popisem jejich krásy. Ale nic takového se nestalo, a zázrak, jehož průběh jsem nejen já, ale i podporučík sledovali s úžasem, pokračoval. Dotazovaný muž na Pankráci jal se ihned, ochotně a podle spádu jeho řeči plynně líčit můj zubožený fyzický habitus, a kapitán na mne upíral svůj vážný zrak, srovnávaje jeho údaje s originálem.

– To zřejmě souhlasí, řekl pak. – A víte něco o jistém Jiřím Královi, který byl vězněn současně s Humblem?

Tentokrát byla odpověď ochotného muže velmi obšírná, a kapitán, naslouchaje, se zřejmým uspokojením kýval hlavou, a když konečně zavěsil, dlouho upíral na schlíplého podporučíka zlý pohled, než promluvil takto:

– Nuže abyste věděl, podporučíku, kdo je tady ten muž, jejž jste chtěl postavit ke zdi: je to hrdina, a každé slovo, které nám o sobě vypověděl, je pravdivé. Víte, co je to hrdina? Ze své vlastní zkušenosti to asi nevíte, a proto se na něho podívejte, abyste věděl, že i v úzké a vychrtlé hrudi může bít srdce lva. On si po celou dobu své vazby vedl s bezpříkladnou statečností, a když pak včera trestnice byla bombardována, vynesl svého zraněného a zmučeného soudruha Jiřího Krále z hořících trosek.

Takto hromoval a hřímal můj dobrý vážný kapitán, a já mu naslouchal vyjeven, nechápaje, kdože mu dal o mé osobě tak skvělé informace; svitlo mi, když přišla řeč na to, že jsem Jiřího Krále vynesl z hořících trosek. Byl to můj výborný bachař-alibista, onen přičinlivý Rudla Krátký, na nějž připadl osudový úkol, aby se ve chvíli, kdy kapitán dostal spojení s přijímací kanceláří gestapáckého oddělení, naskytl ve vrátnici v blízkosti zvonícího aparátu, a byl to on, kdo zvedl sluchátko. Nuže záleželo-li tomuto zločinci a kolaborantovi na tom, aby u mne byl dobře zapsán, je velmi pochopitelné, že sám o mně podal reference tak růžové, jak jen dovedl.

A kapitán, když náležitě zničil podporučíka, obrátil své vážné oči ke mně.

– A vy, Humble, co nejdříve jak budete moci, se dostavte na revoluční národní výbor v Radhošťské ulici na Vinohradech. Protože vím, že lidé ryzího charakteru, jaký máte vy, bývají skromní, na můj rozkaz je požádejte, zdůrazňuji, že na můj rozkaz, aby vám vydali revoluční legitimaci a pochvalný dekret a čestné uznání a vyznamenání za příkladně statečné chování ve chvílích největšího ohrožení naší vlasti. A vy tady, podporučíku, pokud vidím, jste už překročil o čtvrt hodiny dobu vystřídání velitele úseku u Riegrových sadů. Na co ještě čekáte?

Plácl rukou do stolu a zařval na zdrceného důstojníčka:

– Odchod!

5

Nechci ztrácet čas líčením krvavých událostí, jež cloumaly Prahou až do příchodu Rudé armády-osvoboditelky, a omezím se na krátkou zprávu, týkající se mé osoby, totiž na to, že po celou tu dobu tří dní a tří nocí, jež nám ještě bylo protrpět, jsem si počínal pilně a zdatně, sepisuje válečný deník naší jednotky, střídaje se u hlavního aparátu s vojínem telefonistou, veda seznam ztrát, pomáhaje v míře svých sil v improvizované ošetřovně a těše se neumdlévající přízni našeho dobrého velitele, soudruha kapitána. Když pak nadešel den nejradostnější, devátý květen, kdy dlažba pražských ulic se prohnula pod tíhou sovětských tanků, já potlačil své přirozené nutkání přidat se k jásajícím davům, zasypávajícím spasitele naší vlasti kyticemi šeříků, a věren rozkazu soudruha kapitána ihned jsem se odebral na Československý revoluční národní výbor v Radhošťské ulici, kde mně na páně kapitánovo doporučení byla vydána revoluční legitimace, řádně opatřená podpisy předsedů vojenského i politického oddělení, a přislíbeno čestné uznání chrabrosti a obětavosti, které mně příslušelo, protože můj sympatický soudruh kapitán o mně ještě před skončením revoluce podal skvělé dobrozdání, ale pro něž soudruzi ve výboru dosud neměli tištěné formuláře. Potom, vítězný, pozlacený uznáním a pochvalami, s rudou páskou na levém rukávu, pravou ruku v obvazu, jsem se vydal do svého domova v Karlíně, abych rozptýlil jediný zbývající stín svého života, totiž abych se vyrovnal se svým otcem, panem Františkem Humblem.

Ovšem, abych mluvil zcela po pravdě, byly tu ještě i jiné drobnější stínečky, jež mně působily jisté starosti, především můj komisař z gestapa, který by mohl, kdyby na to přišlo, poškodit mou pověst, jakož i vychytralý pan Szpatenka. Ale vzhledem k tomu, jak mně v poslední době přálo štěstí, mohl jsem doufat, že Rusové komisaři zakroutí krk, dříve než bude s to cokoliv promluvit, a pana Szpatenku, dá-li Bůh, zadusají jeho vlastní dělníci. Zato můj otec, toť jiná – tento stín byl tak vážný, tak hustý, že se mne z pouhého pomyšlení na naše nastávající setkání dělalo mdlo. Má pomstychtivost vůči němu totiž v poslední době valně ochladla, neboť jednak jsem člověk mírný a nejsem milovný násilných výjevů, jednak jsem si byl až příliš dobře vědom toho, že vím-li na něho věci, jež by ho mohly přivést na šibenici, ani mé svědomí vůči němu není zcela čisté. Bude proto nejlépe, pokusíme-li se zapomenout na své truchlivé nehody a odpustíme si, co jsme si. Musím k němu být shovívavý – vždyť je to, co naplat, můj táta.

Ale nakonec všechno dopadlo jinak.

První člověk, na nějž jsem v našem domě narazil, byl skladník pan Pěnička, který spatřiv mou revoluční pásku a obvaz, zeschl a přikrčil se, neboť si patrně dělal svědomí z toho, jak mě svého času pozdravil po fašisticku, a podav mi bázlivě ruku, pravil tichounce:

– Upřímnou soustrast, pane domácí.

– Jakou soustrast? – podivil jsem se. – Co se stalo?

Pan Pěnička ožil a tváře mu zrůžověly, neboť je vždycky příjemné být první, kdo někomu sdělí tragickou novinu.

– Jo vy to, chudáku, nevíte? řekl. – Vašeho milostpána tatínka stihla nehoda, má to, jak se říká, odbyto, ale nic si z toho nedělejte, musíme tam všichni.

Pane na nebi, to byla zpráva, to byl obrat událostí tak úžasný, že jsem tomu ani věřit nemohl. Je-li to pravda a nepřeskočilo-li panu Pěničkovi, jsem svobodný, jsem volný, a navíc všeho barák je můj, byt je můj, prachy, zbyly-li nějaké, jsou moje, a já vkročím do nového života nezávislý, pán svých činů a své budoucnosti. Okřídlen těmito nadějemi, tak skvělými, že jsem si je dosud netroufal brát za jistotu, vyběhl jsem ke schodišti, a nestaraje se o pana Pěničku, který za mnou volal, že toho Masaryka vybalil a že mi ho hned přinese, v chvalitebném synovském pospěchu jsem uháněl do našeho patra a pak jsem padl na zvonek a tiskl a tiskl.

Je to tak? myslil jsem si. Je to opravdu tak?

Bylo tomu tak.

I paní Brávníková, jež mi všecka uplakaná přišla otevřít, projevila účast se ztrátou, jíž jsem byl postižen; šel jsem pak za ní do hlavního obytného pokoje a tam jsem tatíčka uviděl ležícího na kanapi, oblečeného do tmavých svátečních šatů, ruce složené na prsou, křížek mezi prsty, na nohou perlově šedé psí dečky. Tvář měl úsměvnou a přitakavou stejně jako kdysi, když ještě býval žoviálním panem účetním Františkem Humblem, vždy ochotným přispět k zábavě a rozveselit, ale byl to úsměv, abych tak řekl, neplatný, bezdůvodný, a tudíž příšerný, neboť ubohý tatínek už neměl čemu se smát.

Jak se to stalo, že odešel tak najednou, zdravý a dobře zachovalý, cestou všelikého těla?

Bylo to zcela prosté, milý Watsone, tak prosté, že jsem věru ani nepotřeboval být nadán pozorovacími schopnostmi Sherlocka Holmese, abych všechno naplno pochopil; to, co mi řekli lidé u nás v domě, co mi pověděla paní Brávníková a co jsem našel v našem bytě cizího a podivného, postačilo mně k tomu, abych si celý ten truchlivý příběh sám pro sebe zrekonstruoval tak podrobně, věrně a pravděpodobně, jako bych mu byl býval osobně přítomen.

V první den revoluce, pátého května, vyšla naše milá paní Smolová ráno hezky včas do ulic, aby nakoupila potravin na nové lístky, které právě vyfasovala. Když se pak navracela s naplněnou taškou domů, už se střílelo. Necelých sto metrů před vchodem do našeho činžáku ji trefila přímo do srdce kulka možná zbloudilá, možná dobře mířená, takže se skácela uprostřed jízdní dráhy, aby už nevstala.

Zůstala tam ležet plných pět dní; situace v naší ulici, naproti nádraží, byla horká, napjatá, a nikdo neměl chuť nasadit krk pro bídnou udavačku a kolaborantku, nadto zřejmě už mrtvou. Během těch pěti dní na ni střídavě pršelo, střídavě na ni svítilo slunko, a proto po sobě zůstavila světlou stopu; ještě dlouho potom, kdy její tělo odklidili, bylo na zemi vidět zřetelný obrys jejích starodávně kyprých vnad a vděků, které vždy budily větřivou pozornost mužů.

Když došlo k sluchu mého tatíčka, že paní Smolová má po smrti, vzpomněl si bezpochyby, že vlastní ještě z doby, kdy s ní udržoval poměr, klíč od jejího bytu. Po setmění se k ní pak vypravil pro své dávné dary, které mu nevrátila, radiopřijímač značky Soprán, kobereček před postel a čajový servis, a zrychla honem odnesl tyto věci do svého bytu; našel jsem je po svém návratu v předsíni, halabala naskládané v koutě, neboť paní Brávníková dosud nestačila je uklidit.

Po této první expedici, zdá se, vypravil se tatíček do příbytku paní Smolové podruhé, tentokrát s kufrem, a jal se pátrat v jejích šuplatech a skříních, co by se ještě dalo odnést, co by se ještě dalo sebrat. Objevil leccos, a opojen rozkoší brát a krást, bez výběru strkal do kufru všechno, co mělo jakous takous cenu, starodávný budíček a lékařský teploměr a lžíce a vidličky a nože a brožku, i nebožčin plechový náprstek; nebýt toho, že byl přimontován ke stolu, byl by jistě zcizil i její strojek na vytahování oček na dámských punčochách.

Když byl posmejčil tyto předměty, jež mají trvalou hodnotu, obrátil svou pozornost k proviantu ubohé zesnulé paní. Nenašel toho mnoho, neboť, jak víme, nebožka se právě toho dne vypravila na generální nákupy, aby obnovila své zásoby, a už se nevrátila. V tatínkově kufru jsem našel, kromě věcí už vyjmenovaných, necelou kostku margarínu, hubený pytlík pískového cukru a načatý balíček melty; všechno se mu hodilo, všechno pro něho mělo cenu. Ale v oboru poživatin nejcennější jeho kořistí, jak se mu bezpochyby jevilo, byl kus klobásy, kterou, jak mně bylo povědomo, paní Smolové posílali její germánští příbuzní z Wienu a kterou jsem u ní kdysi jedl, když jsem jednal se lstivým panem Szpatenkou, a láhev onoho italského sladkého vína značky Vermouth, na které mě paní Smolová, jak pověděno, svého času pozvala, otráveného oním kvalitním, rychle působícím jedem, od něhož se prý samému führerovi dostalo dvou ampulek.

Klobásu si tatíček doma pěkně naservíroval na stůl v kuchyni a postavil před talíř hořčici a dva dalamánky; než se pak dal do jídla, chtěl si, dovedu si představit, podráždit chuť douškem ukradeného aperitivu, a nevěda, co činí, nalil si sklenku a jal se píti.

Vermut byl tak dobrý, tak vonný, tak silný, že tatínkova tvář se při tomto truňku roztáhla rozkochaným úsměvem libosti, a přitom jed v něm obsažený byl tak jakostní a účinkoval tak bleskově, že tatínek přešel ze života na věčnost, aniž věděl jak a aniž se přestal usmívat; až po několika dnech přišla paní Brávníková a zařídila vše potřebné; štěstí, že to je žena poctivá a ne mlsná a že ostalý vermut, o jehož smrtící vlastnosti věděla právě tak málo jako tatínek, řádně zazátkovala a uložila v kredenci, aniž jej okusila.

Přivolaný úřední lékař byl toho mínění, že tatínek podlehl záchvatu srdeční mrtvice, a napsal tuto diagnózu na úmrtní list – není divu, vždyť tenkrát, po revoluci, bylo po Praze mrtvol, že by se jimi dala řeka zastavit, a proto lékař neměl čas se zdržovat podrobným zjišťováním příčin skonu jakéhosi pana Františka Humbla.

Nuže toto všechno jsem vyšetřil, zjistil a uhodl a nechal si pro sebe. Láhev se zbytkem vermutu jsem zprvu chtěl zneškodnit tím, že bych ji vylil do záchodu, ale protože mám odevždy slabost pro kvalitní výrobky, řekl jsem si, že by bylo škoda zničit tak solidní, spolehlivé Ia ff zboží, i uzamkl jsem láhev v malé, jinak nepoužívané skřínce v podstavci starých pendlovek v otcově ložnici, kterou jsem nyní pochopitelně obsadil sám.

Trampoty po osvobození

1

V celé naší osvobozené republice tehdy snad nebylo druhého člověka, který by se mohl pochlubit tak dokonalým kádrovým profilem a který by měl štít tak skvoucí, jaký jsem měl já, Karel Humbl. Syn prostého dělníka ze sodovkárny, muže, jehož datum úmrtí pátého května devatenáct set čtyřicet pět svědčilo o tom, že byl mezi prvními, kdo v pražském povstání položili život na barikádách, člen podzemního hnutí, který trpěl v žalářích gestapa a za revoluce si vysloužil svou bezpříkladnou chrabrostí úřední revoluční uznání a vyznamenání, takováto tučná aktiva zdobila mé osobní konto; a nebyl-li jsem za svých mladých let členem strany, napravil jsem tento drobný nedostatek hned po osvobození, jakmile jsem z pověření svého hrdinného přítele Jiřího Krále nastoupil místo vrchního účetního v bývalém Nedobylově stavebním podniku.

Není snad třeba zabíhat do podrobností a líčit, jak jsem krok za krokem plnil tento svůj bezprostřední plán; stačí zaznamenat prosté skutečnosti, jež se mi podaly samy sebou a zařadily se jedna k druhé jako korálky, které někdo navléká na šňůrku; ostatně zdá se, že v dobách velikých společenských proměn a přesunů se energickým a cílevědomým lidem všechno podává samo sebou a všechno se jim řadí jedno k druhému jako korálky na šňůrce, neboť pletivo zákonů, starých institucí, konvencí, ohledů a zvyklostí je zpřetrhané, i stačí stát na straně vítězů, chtít, jít, nastavit ruku a brát.

Nuže desátého května dopoledne tři zástupci závodní rady firmy Nedobyl vypravili se za Jiřím Králem, který tou dobou ležel v pankrácké nemocnici, a oznámili mu, že jejich kolaborantský a kořistnický šéf, pan Albert Nedobyl, zrádce a nepřítel lidu, byl s dodatečným souhlasem Revolučního národního výboru revoluční cestou zbaven správy svého majetku, a on, Jiří Král, byl společnou vůlí většiny zaměstnanců, rovněž se souhlasem Revolučního národního výboru, jmenován národním správcem podniku. Jiří Král jmenování přijal, ovšem s výhradou, že se nejprve musí uzdravit ze svých zranění; a ježto já, Karel Humbl, jsem byl tomuto výjevu přítomen, neboť jsem si Jiřího Krále hlídal, mohl jsem mu zavčas a zatepla připomenout jeho slib, což jsem ovšem učinil.

A tak se stalo ještě téhož dne, že když dosavadní účetní u Nedobylů, jistý pan Gruber, všední člověk středního věku, právě diktoval typistce jakýsi dopis, jejž ona zapisovala do trhacího bloku stenografickými klikyháky systému Herout-Mikulík, do jeho kanceláře nečekaně, bez zaklepání, vstoupil cizí, rezolutně hledící muž s červenou páskou na levém rukávu, pravou paži v obvazu, černý flór na klopě, hubený, ba vyzáblý, tvář popsanou prožitými útrapami; netřeba dokládat, že tímto mužem nebyl nikdo jiný než soudruh Karel Humbl, moje maličkost, já.

– Co si přejete? otázal se pan Gruber nevlídně. Po tom, co se přihodilo jeho šéfovi a chlebodárci, jistě se obával, že i jemu se stane něco nemilého, a proto pohled na mou revoluční pásku v něm jistě vzbudil nejhorší obavy.

– Jen pokračujte a nedávejte se rušit, odpověděl jsem klidně a sebejistě.

Abych byl zcela upřímný, všechny znaky, jimiž zde charakterizuji své tehdejší vystupování, má zmíněná rezolutnost, klid a sebejistota, byly pouze vnějškové, hrané, a že zatímco jsem se tvářil jako tvrdý a za svou věcí neúhybně jdoucí uzurpátor, ve svém nitru jsem byl rozechvěn a nesvůj. Jsem člověk mírný, nemilovný násilností, a můj záměr, s nímž jsem vstoupil do páně Gruberovy kanceláře, totiž můj úmysl vyrazit s panem Gruberem dveře a posadit se na jeho místo, se tuze příčily mé povaze. Můj drahý přítel Jiří Král sice souhlasil s tím, aby pan Gruber byl vyveden na vzduch a abych já zaujal jeho postavení, souhlasila s tím závodní rada, ale pan Gruber vypadal tak odzbrojivě solidně a tak výborně se hodil do rámce své pracovny, v níž bezpochyby strávil valnou část svého života, že při pohledu na jeho tvář vzorného ouřady má energie pojednou ochladla, ba vyprchala; a on, hledě na mne, jak stojím před jeho stolem, bezpochyby vycítil, že nejsem tak pevný v kramflecích, jak se při mém vstupu mohlo zdát, a jeho rysy se očividně zpevnily. Nastal psychologický okamžik, kdy mě mohl – navzdory svému beznadějnému postavení – rozdrtit pouhou vahou své vážné, životem vyzkoušené osobnosti a vyhodit mě ze své kanceláře jako neslušného, drzého kluka. Abych tomu zabránil, musil jsem ihned a bez meškání udělat něco silného a působivého, něco, co by mě utvrdilo v mém výhodném postavení, a já, usebrav se, jsem to udělal: odšoupl jsem trhací kalendář, který stál na rohu páně Gruberova stolu, ledabyle usedl pravou hýždí na uvolněné místo a jal se shůry shlížeti na pana Grubera, který silně zrudl a zaškaredil se, a na typistku, jež také zčervenala jako pivoňka. Byla hezká, černovlasá, očka měla jako trnky a za výstřihem blůzy půvabný stín.

– Jen si to dodiktujte, řekl jsem pak, kopaje patou do stolu, – já jsem jistě ten poslední, kdo by někomu chtěl překážet v práci, pokud je to práce užitečná a slouží zájmu lidu.

Pan Gruber jal se diktovat.

– V důsledku toho, vzhledem k nutnosti znovuzavedení pořádku…

Hezoučká slečna pečlivě namalovala tato slova na svůj blok, a když domalovala, vzhlédla k panu Gruberovi, očekávajíc další porci diktátu. Ale pan Gruber si mezitím vzpomněl, že je muž a uhodil pěstí do stolu.

– Ale já nemůžu pracovat, když mi tu sedí ten vašnosta! zvolal. – Kdo jste a co tu děláte?

Zbytečný to pokus, marné vzbouření: psychologický okamžik, kdy se mně ještě mohl s jakous takous nadějí na úspěch postavit na odpor, byl promeškán. Byl jsem si opět jist svou věcí, a má pozice na rohu jeho stolu se osvědčovala znamenitě.

– Na tom snad ani tolik nezáleží, kdo jsem, odpověděl jsem s převahou a s velkým humorem. – A pokud jde o to, co tu dělám, řekl jste to sám: sedím. Ale pozor, co to slyšelo mé ucho? Co jste to diktoval té slečně o znovuzavedení pořádku? Co je, podle vás, znovuzavedení pořádku? To se sem mají vrátit nacisté a pan Nedobyl má znovu zasednout ve svém království? A soudruh Král a já se máme vrátit do nacistického žaláře? Nebo jak jinak mám rozumět té větě?

– Do toho vám nic není, řekl pan Gruber. – Tohle je má kancelář a má agenda.

– Ale, ale, to jsou mi novinky, posmíval jsem se. – Jste si tím tak jist, že to je vaše kancelář a vaše agenda?

Pan Gruber zacvakal zuby, chtěl něco podotknout, ale rozmyslil si to a řekl typistce:

– Prosím vás, nechte nás, já vám to dodiktuji později.

– Ale, ale, řekl jsem, stále kopaje do stolu, zatímco hezká typistka sbírala své hakypaky a chystala se k odchodu. – Jste si tím tak jist, že to dodiktujete?

Když jsme osaměli, pan Gruber pravil:

– Tak teď, prosím, k věci.

– K jaképak věci? Myslím, že všechno je jasné, odpověděl jsem. A ježto jsem už věděl, že vůči tomuto člověku se nejlépe osvědčuje drzé a neurvalé chování, dodal jsem: – Máte hezkou typistku. A jak vidím, máte tu také za tím účelem kanape.

– Pane, ať jste kdo jste a ať chcete co chcete, to si vyprošuji, abyste mě urážel, řekl pan Gruber. – Tu pohovku mně sem pan Nedobyl dovolil dát proto, že jsem nemocný člověk, mám špatná játra a ledviny, a proto si občas musím odpočinout.

Bylo mi blaze, neboť na panu Gruberovi bylo patrno, že nadobro ztratil všechnu půdu pod nohama, ba co lepšího: že má strach, a já odedávna toužil po postavení, které by lidem nahánělo strach. Rozkurážen, rozveselen, zamanul jsem si, že mu jeho životní prohru udělám co nejnepříjemnější, nejbolestnější a nejtrapnější, neboť jsem ho nenáviděl – nevím ovšem proč, vždyť jsem ho až dosud nikdy neviděl a on mi nikdy neublížil: ale veselý mladý nacista, který mě před šesti roky vyrazil z Pražského úvěrního ústavu, mě také předtím neviděl, a nikdy mě před mým zatčením neviděl můj gestapácký komisař, a přece mě nenáviděli a chovali se ke mně podle toho.

– Jsem nemocný člověk, pravil pan Gruber, – a smím-li vás o něco prosit, přestaňte kopat do stolu, nebo se z toho zblázním.

– Já kopu do stolu, pravil jsem, nepřestávaje kopat do stolu. – Já kopu do stolu, kdežto vy jste kopal do lidí. To, myslíte, bylo lepší?

– Já nikdy do nikoho nekopal, pravil pan Gruber.

– Ale, ale, pravil jsem. – Což nejste pan Gruber?

– Ano, jsem Gruber, vedoucí saldokonta tohoto podniku.

– To je všechno, vedoucí saldokonta? otázal jsem se. – Nic jiného než vedoucí saldokonta?

– Jinou funkci nemám, ale mně to stačí, pravil pan Gruber.

– Ale já slyšel, že vám to nestačilo a že jste dělal ještě leccos jiného, pravil jsem kopaje do stolu. – Tak například jsem slyšel, že jste kolaborant.

– Promiňte! ohradil se pan Gruber.

– Nic vám neprominu, řekl jsem. – Jste kolaborant a pravá ruka pana Nedobyla, kterého jsme vyprovodili ven, protože je taky kolaborant.

Uviděv, jak se pan Gruber při těchto mých slovech choulí do sebe a scvrkává se, zvýšil jsem hlas a pokračoval ještě ostřeji:

– Kromě toho jsem slyšel, že jste krvežíznivý nepřítel lidu a postava skrznaskrz asociální. Ale to není všechno, velectěný pane Gruber, slyšel jsem, že jste přispíval na nacistickou Winterhilfe. Nebo to chcete popřít?

– Všichni přispívali na Winterhilfe, strhávalo se nám to z platu, řekl pan Gruber.

– Strhávalo se nám to, řekl jsem. – A kdo to strhával? Vy jste to strhával.

– Bylo nám to nařízeno, namítl pan Gruber.

– Nařízeno, opakoval jsem. – A abyste zneužíval svého postavení a prznil děvčata vám podřízená, jak o tom svědčí vaše proválené kanape, to vám taky bylo nařízeno?

Pan Gruber vstal.

– Tohle si nenechám líbit a půjdu si stěžovat, pravil.

– Ale, ale. Kam si půjdete stěžovat?

– Závodní radě. Od toho máme závodní radu, aby chránila práva a čest poctivých zaměstnanců podniku.

Dal jsem se do smíchu.

– Závodní radě si půjdete stěžovat. A co si myslíte, proč asi jsem k vám přišel na návštěvu?

– To bych věru rád věděl, pravil pan Gruber, pokoušeje se o ironii.

– Protože závodní rada rozhodla, že máte být zbaven svého místa. Na vašem místě tedy bych závodní radu nechal závodní radou, sebral bych svých pár švestek a šel bych do hajzlu.

– Ale pro Ježíše Krista proč? zvolal pan Gruber zoufale. – Co jsem provedl tak zlého, že se se mnou jedná tak surově?

– Už jsem vám to, tuším, řekl dost jasně, pravil jsem pevně, kopaje patou do stolu. – Jste kolaborant. Kromě toho jste šidil dělníky při výplatě a připravoval jste je o přesčasy.

– To není pravda, nic takového jsem nedělal, na to mám doklady, pravil pan Gruber, vzdouvaje se ve své bezmocné odbytosti. – A chcete-li vědět, co jsem doopravdy dělal, tak vám to povím. Když gestapo zavřelo inženýra Krále, já jsem na vlastní odpovědnost a riziko posílal jeho plat jeho ženě, paní Králové. Nebýt mne, byla by zemřela hlady.

Tu jsem zvážněl, napřímil se a přestal kopat do stolu.

– To je zlé, to je zlé, to jste mi neměl říkat, pravil jsem. – Možná, že bych se nad vámi byl slitoval a vyšetřil vám v podniku nějaké skromné místečko, ale teď už ne, teď už ne. Protože vy jste větší darebák, než jsem měl za to. Podporoval jste paní Královou, ženu komunisty, to se podívejme. Dva měsíce před koncem okupace. Víte, jak se takovému jednání mezi slušnými lidmi říká? Alibismus, vážený pane. Kdybyste byl podlézal jen nacistům a panu Nedobylovi, nu, co naplat, jsme všichni lidé chybující, a vy jste měl právo dělat chyby. Ale stavět se hezkým na obě strany, to je podlost, kterou při své povaze nesnáším.

Pan Gruber za této mé přísné a spravedlivé řeči schlípl.

– Pro Ježíše Krista, to přece není možné, abyste mě z ničehož nic vyhnal z podniku, ve kterém poctivě pracuji už dvacet let!

– Myslím, že to je docela dobře možné, vy trapný svatoušku, řekl jsem.

Pan Gruber vstal.

– Má žena, pravil tiše, – stejně jako paní Králová, čeká dítě.

– To se podívejme, jaký je pan Gruber pašák! řekl jsem vesele. – Tak já vám něco poradím: až se to dítě narodí, uděláte nejlíp, když toho bastarda utopíte jako kotě, nebo z něho vyroste stejná kurva, jako jste vy.

Pan Gruber pochopil, že se mnou nic nepořídí, trochu pobledl, ale jinak se počal chovat docela rozumně.

– Doufám, že mi aspoň dovolíte, abych si vzal ze stolu své soukromé věci, řekl.

– Žádosti se vyhovuje, odpověděl jsem rozmarně a počal jsem nanovo kopat do stolu.

Pan Gruber se pak beze slova jal vytahovat ze šuplat své ubohé propriety – byly to, pokud se pamatuji, nějaké kapky, fióla s různobarevnými pilulkami, prášky, pytlíček zažívací sody, alumíniový kastrolek s pokličkou a termoska.

– Zatímco já a soudruh Král jsme hladověli v žaláři gestapa, vy jste se tak přežíral, že jste se musil kurýrovat kapkami a sodou, podotkl jsem. – Žrádlo a děvky, to jsou ideály lidí, jako jste vy. Ale teď máte utrum, pane Gruber.

Pan Gruber neodpověděl a vkládal své věci do aktovky. Nakonec ještě si stáhl klotové chrániče loktů a posbíral několik drobných předmětů, které ležely na desce stolu, plnicí pero a kapesní hodinky a kůžičku na čištění brýlí a logaritmické pravítko. Toto logaritmické pravítko mě znepokojilo, neboť jsem už dávno zapomněl, jak se s ním pracuje, a nebylo vyloučeno, že účetnictví u Nedobylů je tak složité, že k němu je nutno užívat logaritmů.

– To pravítko mně tu nechte, já se s ním budu škrábat v prdeli, řekl jsem kopaje patou do stolu.

Pan Gruber uposlechl, položil pravítko znovu na stůl a pak sňal z věšáku klobouk, posadil si jej na hlavu a mlčky se bral ke dveřím. V poslední chvíli pak, když už měl otevřeno, otočil ke mně svou bezvýraznou tvář, zdvihl pěst a pravil:

– Ještě se setkáme, pane.

– Ty smrade, ty darebáku, ty svině! zaúpěl jsem a vyskočil jako tygr, abych ho potrestal za tuto drzost, ale než jsem za ním vyběhl ke dveřím, už zdrhal za roh na konci chodby. Já jsem se pak s veselým smíchem vrátil ke stolu, velmi spokojen sám se sebou, a stiskl tlačítko zvonečku doufaje, že tím přivolám páně Gruberovu hezkou typistku s půvabným stínem mezi ňadry.

Vskutku, přivolal jsem ji tím.

2

V nejbližších dnech se ukázalo, že měl-li jsem jakés takés obavy, že nebudu svému novému úkolu práv a že se mi nepodaří porozumět účetnictví velikého stavebního podniku, jež nebylo možno zvládnout bez pomoci logaritmů, byly to skrupule sice chvalitebné, ale zbytečné, neboť jsem měl k ruce několik dobře zapracovaných lidí, kteří mně, hrdinovi a osobnímu příteli nového správce Jiřího Krále, vždy s radostí vypomohli a zasvětili mě do všeho, co jsem potřeboval vědět. Potud tedy bylo všechno v pořádku a já jsem měl všechny důvody k tomu, abych byl spokojen a šťasten; ale když už jsem se nejkrásněji ohříval ve vysezeném křesle vyhnaného pana Grubera, potkala mě nemilá příhoda, která otřásla vší mou jistotou a jež měla výrazně ovlivnit celý můj – a nejen můj – budoucí život.

Bylo to, nemýlím-li se, asi patnáctého nebo šestnáctého května, tedy přibližně týden po revoluci – vím určitě, že Jirka Král v té době ještě ležel v nemocnici – když v mé kanceláři se zčistajasna objevil člověk, na jehož bídnou a pohrdáníhodnou existenci jsem v záři svých vlastních úspěchů a životních výher pozapomněl, pankrácký bachař Rudla Krátký. Mohl jsem se ovšem nadíti, že mě dříve či později přijde obtěžovat a škemrat o odměnu za to, že mně v poslední době jednou či dvakrát z alibistických důvodů pomohl z nepříjemné situace, ale byl jsem odhodlán zaujmout vůči němu stanovisko mravně nekompromisní a nehnout pro něho prstem. Proto, když jsem spatřil jeho psovskou, podle usměvavou tvář, ztuhl jsem pohoršením a obořil se na něho řka:

– Odkud se tu berete? A co mně sem lezete bez ohlášení jako do holubníku?

– Ale pane šéf, jsme přece starý známý, tak jakýpak ohlašování? odpověděl, a k mému úžasnému překvapení učinil totéž, co já jsem prve udělal panu Gruberovi, totiž odsunul kalendář stojící na rohu mého psacího stolu a usadil se pravou hýždí na uvolněné místo.

– Co to má znamenat? otázal jsem se, neboť jsem se na nic kloudnějšího nezmohl.

Bachař se na mne usmíval, kopaje patou do stolu; vypadal jako člověk, který ví, co činí, neboť má na toto své činění právo; právě tak jsem, předpokládám, vypadal já, když jsem z téhož místa shlížel na pana Grubera.

– To je přece jasný, odpověděl. – Já jsem si na vás vsadil, pane Humbl, já přece za vás tahal kaštany z ohně, a vyšlo mi to. Tak co? Uděláte pro mne něco?

– Udělám, odpověděl jsem. – Především jestli neslezete z mého stolu a nepřestanete do něho kopat, tak vás chytnu za flígr a vyrazím s vámi dveře.

Bachař, shlížeje na mne, se nepřestal usmívat.

– To bych vám ani neradil, řekl. – Prosím vás, pane šéf, vy si o mně myslíte, že jsem se narodil včera a že jsem totální vůl? Podívejte se, já jsem na dně, a z vás se najednou stal velký pán, asi za to, že jste pracoval v odboji a že jste od Němců tolik zkusil. Jenže já jsem se tuhle náhodou dozvěděl, že jste v žádném odboji nepracoval a že vás zavřeli proto, že jste původně a správně byl práskač gestapa.

Jsem hrd na to, že toto odporné bachařovo vyjádření, ono mrazivě kruté slovo „práskač“, jež mně tu ve chvíli dokonalé pohody spadlo na hlavu, namísto aby mě poděsilo, vyvolalo ve mně pocit silného chlapského vzteku. Je-li nějaký Bůh nad zemí, pak zajisté ví ve své neskonalé moudrosti a spravedlnosti, že stal-li jsem se svého času opravdu něčím, čemu se u nás říká práskač a čemu nacisté říkali fauman, nestalo se to z důvodů nízkých a nečestných, nýbrž ven a ven a skrznaskrz slušných a omluvitelných, především proto, že někdo se oné neblahé funkce ujmouti musel, a bylo zajisté dobře, ujal-li jsem se jí právě já, Karel Humbl, člověk charakterní, který jsem své podřízené v šámbru spíš chránil vlastním hřbetem, než abych je zrazoval; nuže proč, u všech čertů rohatých, mám na tuto bezvýznamnou epizodu své protektorátní minulosti, kterou jsem ostatně bohatě vykoupil tříměsíčním utrpením, doplácet i po osvobození vlasti, proč se mi ta hloupá patálie věší na paty, a konečně proč tedy byl osud vůči mně v posledních dnech tak úsměvně a hřejivě příznivý, mají-li hned mé prvé kroky k úspěchu být ohrožovány něčím, co už ani není pravda? Tetelil jsem se zlostí a viděl jsem rudě, a tento pobouřený stav mé mysli, sloužící ke cti mé mužnosti, zakalil do té míry mou soudnost, že na neurvalá bachařova slova jsem reagoval otázkou velice hloupou, touto:

– Jak to můžete dokázat?

Bachař se pochopitelně zasmál.

– To nechte na mně, pane šéf, to je má věc, abych to dokázal. Ale já myslím, že se dohodneme a že to ani nedojde tak daleko, abych něco musel dokazovat.

– Chcete-li peníze, pravil jsem, – říkám vám rovnou a předem, že žádné nemám, protože tu sedím teprve pár dní a ještě jsem nebral.

Bachař byl tímto mým vyjádřením dotčen, ba zarmoucen. Zač prý ho mám a co si o něm myslím, on přece není žádný vyděrač! Jemu jde jedině o poctivé zaměstnání v podniku, v němž já nyní zaujímám významné postavení. Peníze nechce žádné, nebo téměř žádné – stačily by mu takové dvě tři stovky, aby měl co jíst, než začne žít životem řádně pracujícího člověka.

– Co umíte? otázal jsem se, abych zamluvil nebo aspoň odsunul to nevýslovně nepříjemné téma, týkající se financí.

Bachař odpověděl, že před válkou byl řadu let polírem u jednoho soukromého stavitele; a protože i firma Nedobyl, jak se jeví, je podnik stavitelský, není pochyby, že on, Rudla Krátký, by zde došel uplatnění, přiměřeného jeho kvalifikaci.

– Možná, pravil jsem. – Ale to mi prozraďte, člověče, jak vás sem mám protlačit a jak vás při vaší minulosti mám doporučit, když náš nový šéf vás zná z Pankráce.

– To je vaše věc, pane Humbl, řekl bachař. – Jestli se nechcete vrátit tam, odkud jste pátého května utek, musíte to nějak udělat.

Přiznávám se, že ač jsem – o tom nemůže být sporu – člověk silný, chytrý a ostřílený, muka starostí, jež mně tato situace způsobila, byla tak nevýslovná, že není pochyby o tom, že mně tehdy přibylo pár bílých vlasů na hlavě, čímž jsem se mimoděk přiblížil k onomu vzoru zachovalých starších pánů z módních žurnálů, kteří mně kdysi imponovali, oněch gentlemanů s šedivými skráněmi, s nedbalým půvabem si nacpávajících lulku, nebo spokojeně si utírajících zátylek po skončené partii tenisu, nebo chutě rázujících, když se za ranního úsvitu ubírají na lov pstruhů; jenže to se nehodilo k mému profilu pokrokového socialistického člověka, jímž jsem hodlal být, takže to všechno bylo na draka.

Ale nakonec se ukázalo, že mé kruté starosti byly víceméně zbytečné, neboť má dobrá hvězda mně nepřestala svítit na cestu, to díky tomu, že porevoluční poměry byly rozháranější, než jsem to považoval za možné, a váha mé osobnosti větší a má pozice v podniku lepší a silnější, než jsem se odvažoval doufati.

Naše firma trpěla úbytkem pracovních sil, protože lidé nám utíkali do osvobozeného pohraničí, a proto závodní rada přivítala s radostí nového políra, jejž jí představil a doporučil člověk tak vážený a bezúhonný, jako jsem byl já, soudruh Karel Humbl. Když pak Jirku Krále po krátkém čase pustili z nemocnice a on uhlídal na stavbě svého bývalého bachaře a dozvěděl se, že to je můj protégé, neprodleně mě zavolal do Nedobylovy pracovny, v níž se mezitím usadil, a otázal se mě zhurta, jak jsem se prý mohl zaručit za individuum tak podlé a nízké, jako je Rudla Krátký, já na něho udělal kulaté oči a odpověděl jsem s mírnou výčitkou, že pokud se mi jeví, on, Jirka Král, by tu teď neseděl živ a zdráv, kdyby mu to podlé a nízké individuum nebylo pašovalo do cely cukr a jiné potraviny a kdyby ho nebylo udržovalo v dobré náladě tím, že mu donášelo příznivé zprávy z bojiště, a že rovněž já, Karel Humbl, bych bez pomoci téhož individua nebyl mohl Jirku vynést na vlastních rukou z hořících trosek.

– Ale to přece byl od toho chlapa alibismus, namítl Jirka.

Potřásl jsem zarmouceně hlavou.

– Pravda, to slovo se teď hodně nosí, ale mrzí mě, že je slyším i z tvých úst. Naše země je po šesti letech fašistické tyranie rozvrácena a krvácí z tisíců ran, čekají na nás léta perné práce, a proto bychom po mém soudu neměli odpuzovat lidi, kteří chtějí poctivě přiložit ruku k dílu, tím, že jejich dobrou snahu budeme znevažovat jako alibismus. Ten člověk je proletář, a to už je samo o sobě dostatečnou legitimací jeho poctivosti a dobré vůle, a má-li na hřbetě nějaký ten hříšek, no bože, co na tom, když si teď vyhrnul rukávy a plivnul do dlaní a pustil se do budování naší nové skutečnosti? A pak je tu ještě něco, co se sice nehodí do mého slovníku člověka, který by měl znát jen třídní nenávist a boj proti fašismu a imperialismu, ale co přece jako příslušník střední generace, pamatující starých, klidnějších časů, nedovedu nadobro zahodit a potlačit: je to vděčnost, soudruhu, vděčnost a obyčejný lidský soucit. Dejme mu šanci, a uvidíme. Pokud jde o mne, já za něho ručím. Tempera mutantur, říkali staří Římané, časy se mění, a my se měníme s nimi.

– Všechno se mění, řekl Jirka, – jen jedno se nemění, tvoje blbé a protivné kecání.

Urazil jsem se, neboť jsem věděl, že Jirka bude litovat svého výroku a omluví se mi; a vskutku, když shledal, že jsem ztuhl a zledovatěl, poplácal mě po zádech a s divným výrazem smutku, odvraceje ode mne hlavu, jako by se za něco styděl, řekl to, co jsem od něho slýchal nejraději a za co jsem ho miloval tolik, že bych pro něho byl schopen skočit do ohně.

– To nic, odpusť, já jen žertoval, vždyť vím, že to myslíš poctivě a že jsi rovný chlap.

Na tom zůstalo, můj dobrý, ale lehkovážný přítel pustil Rudlu Krátkého z mysli, a byli jsme všichni rádi, já byl rád, že jsem umlčel vyděrače, Rudla Krátký byl rád, že mu bylo přáno znovu zaujmout místo mezi poctivě pracujícími lidmi, a i náš stavbyvedoucí inženýr Vozihnoj jménem byl rád, že dostal zapracovaného políra. Ovšem do mé ubohé štvané mysli se navracel klid jen pomalu a neochotně, neboť mám ve zvyku posuzovat lidi co nejhůř, a proto jsem očekával s určitostí, že Rudla Krátký znovu vystrčí růžky a přepadne mě s novými požadavky, ale čas plynul a bývalý bachař si vedl mírně a skromně jako jehňátko, takže jsem nakonec uvěřil, že opravdu mu nešlo o nic jiného než o to, aby našel zaměstnání, a když je díky mé přímluvě získal, je uspokojen jednou provždy. Ostatně jeho pozice vůči mně, uvažoval jsem, není jednoznačná, a kdyby promluvil on o mně, promluvím o něm i já, a jsme v troubě oba. Takto jsem rozumoval a sám sebe šálil tak dlouho, až se mně podařilo přesvědčit sama sebe, že mně nic nehrozí a že na mé cestě vpřed už neleží napříč ani stéblo.

3

Koncem června, necelé dva měsíce po skončení války, se Jiřímu Královi narodil syn, jemuž bylo dáno jméno Daniel, zkráceně Dan, a byl to chlapeček tak rozmilý, čilý a usměvavý, že mé kornaté srdce starého mládence roztálo hned při prvním spatření jeho kulaté, čisté tvářinky a já sám v sobě objevil celý netušený poklad citu, dobroty a něhy. Až dosud nikdy jsem se nestaral o děti, přehlížel jsem je, a pokud jsem je vůbec bral na vědomí, činil jsem tak s despektem a nelibostí, neboť děti, jak známo, jsou neukázněné, a já nedovedl zapomenout, jak mě smečka mých divokých spolužáků z obecné školy odháněla a vysmívala se mi, ale malý Dan mě osedlal nadobro a bez výhrady, jakmile se na mě usmál bezzubou hubinkou, a zejména pak, když mě později jako častého návštěvníka a intimního přítele rodiny nazýval strýčkem Karlem. Děti ovšem často říkávají přátelům svých rodičů strýčku nebo teto; já však byl v Danových očích něčím lepším než takovýmto pochybeným strýčkem – byl jsem „ten strýček Karel, co přinesl mamince to psaníčko“. Arci nechápal, jaké to bylo psaníčko a proč a kdy jsem je jeho matce přinesl – věděl pouze z podání dospělých, že to ode mne byl skutek nadmíru hrdinský a záslužný, něco stejně rekovného, jako když Honza přinesl ze zahrady čarodějovy džbán živé vody, a že já proto jsem hoden obdivu a úcty. Mne pak při pohledu na to utěšené děťátko počínaly napadat jemné a básnické myšlenky, na jaké jsem nikdy až dosud nepřipadl, například jak je to možné, být tak malinký, jako je Dan, a mít přitom všechny náležitosti člověka – jak je to třebas pozoruhodné a dojemné, že ač jeho ručky jsou nepravděpodobně drobounké, má na nich všechny patřičné záhyby a důlečky, a že i bříška jeho směšných prstíčků už mají ty jemné vlásečnicové linie, na jejichž existenci je založena kriminalistická věda, zvaná daktyloskopií. Také jsem se sám sebe pošetile tázával, kterak to, že maminky se dovedou tvářit vážně a věcně, zatímco jim sedí na klíně nebo se k nim tulí a vine něco tak úžasně a nad všechen pomysl líbezného a sladce komického, jako je jejich hlavaté, nemotorné robátko. Ovšem Krista, Danova maminka, se zřídkakdy tvářívala vážně a věcně, ať už se zabývala svým synáčkem nebo ať už dělala cokoli jiného, neboť byla povahy veselé a slunné, byla ráda na světě, a zejména ve svém bytě ve Francouzské ulici, jejž bez únavy pěstila a šlechtila, protože byla od přírody určena k tomu, aby byla dobrou manželkou a hospodyní.

Abych řekl bez okolků plnou pravdu: našel-li jsem zalíbení v Jirkově synkovi, pocítil jsem prudkou sympatii i k jeho manželce, neboť byla to žena zcela a bezvýhradně podle mého vkusu, s jakou jsem se za svého nepravidelného života nesetkal. Osud mně až dosud stavěl do cesty výhradně jen ženy divoké, urputné a panovačné, počínajíc mou prvou láskou Natašou, přes Lulu od Toreadora až po černovlasou stenotypistku Věru, kterou jsem zdědil po panu Gruberovi a jež se projevila jako milenka ochotná a povolná a měla mimo jiné i tu výhodu, že byla vdaná a nemohla si tudíž přát, abych si ji vzal, ale byla nepříjemně hamižná, pasoucí po penězích jako čert po hříšných duších. Zato Krista Králová byla příjemný protiklad těchto temných, cynických zmijí. Zevnějškem vypadala jako rodná sestra nezapomenutelné Mary Pickfordové, kdysi nad všechen pomysl slavné představitelky čistých dívčích typů, modrooká, světlá a příjemně úsměvná; ozdobit její malou, nerozumnou hlavu prstenci zlatých vlasů, jež, jak každý ví, nosívala božská Mary, byla by to celá ona včetně brady, která i u ní vypadla možná drobátko větší, drobátko masívnější, než jak by si mohl přát školometský estét. Měla skálopevné zdraví, vynikající chuť k jídlu, a dlouhé, veselé kroky, jimiž se pohybovala po svém bytě, svědčily o její skvělé tělesné rovnováze; stěžovávala si sice často, co má práce, takže se prý od rána dosud nezastavila, ale bylo na ní vidět, že ji ta práce těší; a já, pozoruje ji, jak utírá svému synkovi pacičky upatlané od marmelády, nebo jak mu dává duc, nebo jak s ním provozuje kratochvilnou hru, zvanou kuk, anebo ještě veselejší taškařici, zvanou vařila lištička kašičku, která v něm budila zalykavé záchvaty smíchu, a jak se ve své květované zástěře otáčí před sporákem, myslíval jsem si hořce, že já, Karel Humbl, nikdy nebudu šťasten, neboť jediná žena na světě, jež by se ke mně hodila, patří churavému neduživci.

Neboť můj drahý přítel Jiří, je mi líto to poznamenat, už nikdy nenabyl plného tělesného a duševního zdraví, o něž jej připravil jeho druhý útrpný výslech na gestapu, nemohl chodit bez hole, opatřené gumovým koncem, a nedovedl potlačit nervový třas rukou, na kterých mu narostla jen nepodařená náhražka nehtů, které mu tehdy mučitelé vytrhali; a nenapravitelný snílek a idealista, cítil se roztrpčen a zklamán vývojem událostí v našich zemích všeobecně, a v závodě, jemuž byl postaven v čelo, speciálně. Jak se každý zajisté pamatuje, v oněch třech rozháraných poválečných letech, jež předcházela únorovému vítězství dělnické třídy roku osmačtyřicátého, lidé byli zhruba rozděleni do dvou velikých, vzájemně se potírajících názorových skupin, komunistické, k níž jsem se hlásil i já a Jiří, a reakční, k níž patřili zastánci minulých časů. Jako drobný, ale přesvědčivě názorný doklad zmatků, k nimž vedla řevnivost těchto dvou táborů, stačí uvést naši nepodařenou první oslavu svátku svaté Barbory, patronky barabů, kdy zábavní výbory komunistů a národních socialistů si najaly a přivedly do sálu každý svou kapelu, a tyto dvě kapely, namísto aby se sjednotily, hrály každá pro sebe a po svém, vzájemně se přehlušujíce, takže místo dvojí hudby jsme měli jednotnou neslýchanou a nesnesitelnou kočičinu.

Situace byla dále komplikována tím, že ne všichni z našeho komunistického tábora se stavěli za Jirkův názor, jejž jsem samozřejmě sdílel i já, že nyní, kdy jsme se zbavili jak Němců, tak kořistnického šéfa, musíme všichni pracovat daleko pilněji a úsilněji než za časů Nedobylových, protože kdybychom tak nečinili a nehospodařili lépe a efektivněji než dříve, všechno naše usilování bylo pro nic za nic, naše vítězství plácnutím do vody, naše slova odhodlání a naděje prázdným tlacháním, naše minulé utrpení zasloužené a naše konečná zkáza nevyhnutelná.

Nuže musím zde k svému nemalému zármutku připustit a doznat, že pracovní morálka v našem závodě, jež prý, jak mně bylo řečeno, za okupace byla z pokrokově vlasteneckých důvodů vlažná, neboť tehdy šlo o to, brzdit výbojné úsilí nacistů, nyní, po osvobození, ochladla ještě víc, ovšem tentokrát už bez oněch pokrokově vlasteneckých důvodů. V roce čtyřicátém šestém náš závod byl po dostavění nového vinohradského tunelu pověřen rekonstrukcí nevyhovujícího tunelu starého; i pamatuji se na bouřlivou celozávodní schůzi, kdy stavbyvedoucí inženýr Vozihnoj veřejně před očima všeho osazenstva roztrhal a hodil na zem harmonogram, jejž před započetím stavby s pečlivostí sobě vlastní vlastnoručně vypracoval, a prohlásil se slovní nevybíravostí u něho nezvyklou, že nesnáší papírovou práci, a harmonogram, který se neplní, je podle jeho názoru pouhý papír, dobrý leda na hajzl; a jakpak by se také měl plnit, když první směna, jež má pracovat od šesti do čtrnácti hodin, ještě o půl osmé sedí na nádvořích na kládách a kouří a čte noviny, pak o desáté jde na svačinu a v jednu hodinu po poledni je tunel zase prázdný; a když on, Vozihnoj, se snaží svým lidem taktně a slušně připomenout, jaké jsou jejich povinnosti, mají na něj hubu, že prý se snaží zavádět staré pořádky a že je asociál.

K tomu musím poznamenat, že onen inženýr Vozihnoj, starý a výborný tunelář, který žil jen pro své povolání a právem o sobě hrdě prohlašoval, že všechny veliké tunely v naší republice jsou jeho dílem, nepatřil k našemu táboru, neboť byl bezpartijní, a když jsem se ho z pověření naší závodní organizace snažil přesvědčit, že má podepsat přihlášku do komunistické strany, odbýval mě tvrdě a s nemístným posměchem.

Tento podivný postoj inženýra Vozihnoje, totiž jeho starodávný a zřejmě nesprávný názor, že politika nepatří na pracoviště, zejména ne na pracoviště tak choulostivé a nebezpečné, jako je tunel, měl pak vést k hrůzyplné zápletce, jež změnila život celé řady lidí a z níž jsem já sám jen taktak vyšel se zdravou kůží.

Stalo se to takto.

Když zmíněná rekonstrukce starého vinohradského tunelu byla skončena, náš podnik se ujal stavby tunelu ve Smilově u Olomouce, na trati Olomouc-Krnov-Opava. Tato práce nám byla zadána s krátkou, prý šibeniční stavební lhůtou, a proto než jsme ji přijali, bylo mnoho schůzí a jednání a porad s odborníky vysokých technických škol v Brně a v Praze. Náš osvědčený inženýr Vozihnoj byl toho mínění, že kdyby pracovní morálka našich barabů byla jen o něco lepší, bylo by možno požadovanou lhůtu dodržet, a doložil toto své tvrzení podrobným harmonogramem s výpočty; ovšem, aby se tento harmonogram opět nestal, jako posledně, marným cárem papíru, a aby si nikdo nestěžoval, že se zavádějí staré pořádky, je nezbytno zavést úkolové mzdy a vypsat na včasné splnění jednotlivých pracovních úseků prémie.

Odborníci prostudovali a prodebatovali Vozihnojův harmonogram a shledali jej reálným, investor souhlasil s jeho požadavky, a šlo se do toho. Jezdíval jsem občas do Smilova kontrolovat výplatu mezd, a třebaže jsem v stavebních a technických věcech laik, nemohl jsem nevidět, že dílo se daří a roste a že lidé makají, až se z nich kouří.

Neklame-li mě paměť, toto se stalo už po Velikém Únoru. Náš závod pak ostal několik měsíců tak, jak byl, pod národní správou, ale na podzim téhož roku, po konečném dovršení vítězství dělnické třídy a rozdrcení zbytků reakce, se přes noc proměnil v mamutí podnik, neboť byly k němu přivtěleny tři menší stavební firmy, až dosud soukromé, a pod novým pyšným štítem TUNSTAV n. p. vkročil do nových, lepších časů; já, soudruh Karel Humbl, jsem byl s ohledem na svou vzornou práci, dělnický původ, stranickou spolehlivost a statečnost, již jsem projevil za pražského povstání, jmenován hospodářem, a Jiří Král ředitelem tohoto nového podniku. Jirka, je dobře připomenout, se zdráhal tuto vysokou funkci přijmout, neboť se necítil zdráv, ale byl nucen se podrobit, protože mu to bylo uloženo jako stranický úkol.

Jakožto podnikový hospodář jsem byl po řediteli a hlavním inženýrovi nejdůležitější osobností v Tunstavu, měl jsem vysoký plat a auto značky Tatraplán se šoférem k dispozici, byl jsem pánem dopravy a zásobování a měl jsem dispoziční právo s bankovním kontem podniku, takže můj skromný podpis měl cenu zlata; organizoval jsem pro zaměstnance podniku školení marxismu-leninismu v nejlepších hotelech a penziónech v Tatrách a zjednával jim možnosti rekreačního pobytu v nejpřepychovějších podnicích v Karlových Varech a v Krkonoších, tam, kde se dříve roztahovali jen milionáři, takže mé obliby přibývalo a nechybělo v podniku takových, kteří mě nazývali otcem; já jsem si však takové lichotky zakazoval a s vlídnou skromností jsem napořád vyslovoval přání, aby se mi říkalo prostě soudruh hospodář. Soudruh, toť titul nejkrásnější, poučoval jsem své podřízené. Oslovujeme-li se tak vzájemně, dáváme tím najevo, že člověk dnes už není člověku vlkem, nýbrž něčím lepším, než je bratr, přítel, spojenec. Při takovýchto projevech a proslovech se mi často tlačívaly do očí slzy dojatého nadšení.

Bohatý zkušenostmi svých čtyřiceti plodně prožitých let, myslil jsem i na zadní kolečka. Měl jsem dobře na paměti, jak se mi svého času nevyplatilo, že jsem byl považován za chráněnce hlavy Pražského úvěrního ústavu, pana presidenta Hejtuma, a jak jsem ruče vyletěl na dlažbu, jakmile tato hlava byla zrubnuta. Rozumný zaměstnanec má být zadobře se svým šéfem, ale přitom má vůči němu stát v tiché, ale pevné opozici, má stát při něm i proti němu, má být, jak se říká, ředitelský, a současně nemá být ředitelský; jak být i nebýt, toť otázka. Já jsem si sám pro sebe rozřešil toto palčivé dilema tak, že zatímco jsem s Jirkou pěstoval styky co nejpřátelštější, zahájil jsem proti jeho autoritě nenápadnou, ale účinnou podkopnickou činnost. Počínal jsem si přitom nejvýš opatrně, tak abych svému jedinému příteli neublížil a aby se o mém konání nedozvěděl, ale tak chytře, aby vlastním zaměstnancům podniku bylo nepochybně jasno, že na jeho ředitelování pohlížím kriticky, jinými slovy a konkrétněji: že souhlasím s některými názory jeho náměstka, hlavního inženýra Prokeše, který Jiřího Krále nenáviděl a záviděl mu jeho nadřízené místo.

Nuže tento hlavní inženýr Prokeš vytýkal Jiřímu Královi mimo jiné to, že odmítá na stavbách našeho podniku povinně zavést postupy a metody sovětského tunelářského odborníka Dandurova, jehož kniha o stavbě tunelů vyšla v českém překladu, a rozhořčeně napadal Jirkovo jednoznačné stanovisko, že tyto postupy a metody nejsou vhodné pro naši krajinu, pro naše kopce. Pokud dovedu laicky reprodukovat jeho odborné vývody, Jiří Král tvrdil něco v ten smysl, že v Sovětském svazu mají všude rovinu, a proto nepotřebují stavět vůbec žádné tunely, kromě Kavkazu; naproti tomu kavkazská zemina je tak tvrdá, tak pevná, tak solidní, že prorážení tunelů tam je sice obtížnější, krušnější než u nás, ale méně riskantní. Proto u nás je nutno vrtat a stavět tunely jinak, než jak se to dělá na Kavkaze. Tak například, uvedeno namátkou, rozmanité typy izolace, uvedené v Dandurovově knize, jsou nepoužitelné v našich vlhkých, bobtnavých horninách, protože připouštějí pronikání vody. Jiný příklad: u Dandurova nenajdeme zmínky o takzvaných lavicích, což je část ochranné výdřevy, nezbytné tam, kde prorážená hornina jeví tendenci vyvíjet podélné, velmi nebezpečné tlaky. V kavkazských horách patrně k takovým tlakům nedochází, a proto Dandurov o lavicích nemluví; v našich poměrech se nejlépe osvědčuje stará rakouská soustava výlomu a výdřevy.

Tyto námitky mého přítele Jiřího Krále se nezdály nerozumné, ale inženýr Prokeš s odporem odmítal představu, že v Sovětském svazu něco není, byť šlo jen o bobtnavé horniny nebo podélné tlaky v provrtávané zemině, a proto paušálně Jirkovy názory odmítal, a zejména ostře kritizoval jeho vyjádření, že v naší vlasti jest třeba dát přednost metodám, převzatým ze zpátečnického feudálního Rakouska, před postupy zavedenými v prvním proletářském státě světa, jemuž vděčíme za svou svobodu; a já jsem se tiše, ale rozhodně stavěl na Prokešovu stranu. Velmi jsem se s ním sblížil a rád a často jsem se s ním dával vidět na veřejnosti, jak se spolu procházíme a rozšafně hovoříme o marxisticko-leninském učení jakožto učení všech učení. Slova nám plynula od huby hladce jako namazaná olejem; nevynikala-li novostí nebo originalitou obsahu a ražby, byla tím bohatší svým podtextem nadšení a loyality, a my pronášejíce je a vzájemně se doplňujíce a přizvukujíce si jsme spolu duševně splývali a nalézali sami sebe, což zejména z mé strany byl výkon pozoruhodný, neboť soudruh inženýr Prokeš byl chlap ven a ven protivný, tlustý, s upoceným měkkým obličejem.

Mé vysoké postavení podnikového hospodáře mně bránilo v tom, abych se stal členem závodní rady, ale měl jsem tam své lidi, především svou oddanou sekretářku Věru, o níž bylo všeobecně známo, že si se mnou dobře rozumí, a proto jí nebylo zatěžko tlumočit soudruhům mé názory, aniž byla nucena vyslovovat mé jméno; v stranickém výboru pak hájil mou linii jeden z mých blízkých podřízených, vedoucí saldokonta.

Naše typistky a stenografky byly vesměs nebo aspoň povětšině hezké, urostlé, pěstěné; nuže když ředitel Jiří Král byl nucen některou z nich k sobě povolat na diktát, ze zásady a ostentativně vždy nechával dveře své kanceláře otevřené dokořán, to aby zabránil možným pomluvám, že s ní něco má a že ji ošmatává. Ani to se nelíbilo: kvalifikovali jsme to jako měšťácké opatrnictví, jako alibistické svatoušství a jako urážku socialistických pracujících žen, jimiž naše sekretářky nesporně byly, a jakožto takové se těšily plné míře lidské důstojnosti, pročež nepřipouštěly ni stín podezření, že by mohly dovolit, aby se někdo dotkl jejich socialistické cudnosti a cti, tak jak se to za kapitalismu, jak známo, dálo napořád.

Ale to jsou maličkosti. Jednou z největších chyb, za něž můj přítel byl právem kritizován, bylo to, že posuzoval své podřízené spolupracovníky především podle jejich schopností, odborné kvalifikace a výsledků jejich práce, a že ochotně zavíral oči před jejich minulostí, třídním původem, a dokonce i před nedostatkem politické aktivity. O této Jirkově slabosti, kterou jsem kvalifikoval jako důsledek selhání politického uvědomění a neodpovědné zlehčování jedné ze základních Stalinových pouček o zostřeném třídním boji, což je bezmála rovno zradě na zájmech dělnické třídy, jsem se soudruhem Prokešem hovořil velmi často, vážně a se zachmuřeným čelem; kdo by byl tyto naše řeči slyšel, byl by si asi právem pomyslil, že hvězda Jiřího Krále bledne, neboť nejen já, ale i Prokeš měl své lidi všude a jeho vliv na formování obecného mínění zaměstnanců podniku byl přinejmenším stejně rozhodující jako můj.

Ale když tato má drobná soukromá politická práce, o jejíž obecné prospěšnosti jsem byl hluboce přesvědčen, byla v nejlepším, nadešla situace, kdy jsem byl donucen bojovat a vybojovat největší boj svého života.

Nepamatuji se už přesně, kdy to bylo, ale vím, že náš závod Tunstav n. p. v součinnosti s dvěma jinými velikými národními podniky se právě horečně připravoval k zahájení gigantického díla, k budování moderního autotunelu uprostřed Prahy, pod letenským kopcem, když se přihodilo něco nadmíru vážného, co se připravovalo už dříve a čemu Jiří Král, věren své zásadě nadržování takzvaným dobrým, byť politicky nespolehlivým pracovníkům, se snažil ze všech sil zabránit, ale nezabránil: starý inženýr Vozihnoj, který tou dobou, jak známo, vedl stavbu tunelu v Smilově u Olomouce, rezolutně odmítl třikrát opětovanou výzvu, aby podepsal přihlášku do strany, a byl proto na jednomyslný rozhořčený nátlak všeho osazenstva stavby propuštěn z podniku.

Je pochopitelné, že toto kádrové opatření, jež odpovídalo našemu názorovému zaměření, jsme s inženýrem Prokešem plně schvalovali a že jsme se postarali o to, aby všechny organizace podniku, stranické i nestranické, byly informovány o našem příkrém odsudku neurvalého výroku, jejž ředitel Jiří Král v té věci učinil, totiž že budeme-li nadále vyhazovat na dlažbu své nejlepší vůdčí pracovníky, do roka a do dne už nebudeme s to ani vyhrabat tunýlek v hromádce písku. Nicméně přiznávám se, že tentokrát mně má slova radosti nad tím, že opět jeden zakuklený třídní nepřítel byl odhalen a zlikvidován, nešla od srdce, protože to mé ubohé srdce bylo sevřené zlými, hlodavými starostmi: nástupcem propuštěného inženýra Vozihnoje, novým vedoucím nedokončené stavby se totiž stal jeho polír, bývalý bachař-alibista Rudla Krátký.

4

Bylo vskutku na pováženou, že mrzký a bezcharakterní chlap, který by mě několika slovy mohl zničit, nebo přinejmenším ohavně očernit, se po dlouhém čase skromně dělného života v ústraní z ničehož nic vyhoupl na místo, jemuž bezpochyby nebyl práv, ale nemohl a nesměl jsem proti tomu šeptnout ani slůvko, a naopak když Jirka Král v soukromé rozmluvě vyslovil obavu, jakže si na stavbě tak choulostivé a odpovědné povede člověk, který až dosud jen honil zedníky do práce a dozíral, aby nekradli cement, já jsem mu odpověděl se slabým úsměvem převahy a politování, že jak je vidno, on, Jiří Král, se nikdy nezbaví sklonu k měšťácké glorifikaci takzvaného odbornictví. Vrozené schopnosti syna dělnické třídy, umocněné pracovním nadšením a láskou k rodné straně, mohutně převáží úzké a jednostranné umělosti, jimiž někdejší odborníci posluhovali předrevolučním kapitalistickým vykořisťovatelům.

Tehdy Jirka Král zavřel oči a na jeho hubené, předčasně zestárlé tváři bylo vidět, že je unaven a nemocen.

– Já nevím, možná, že máš pravdu, řekl pak. – Ten člověk je tvá akvizice, tak se modli, aby se osvědčil.

– Modlit se asi nebudu, protože jakožto pokrokový člověk nevěřím v Boha, řekl jsem žertem. – Ostatně nevím, proč by se neměl osvědčit, když se osvědčoval až dosud.

Jak jsem už pověděl, stavba smilovského tunelu byla dotována tučnými prémiemi, a k vyplácení těchto prémií bylo třeba písemného hlášení o postupu práce, stvrzeného podpisy stavbyvedoucího, jímž až dosud byl Vozihnoj, dále ředitele Jiřího Krále a konečně podnikového hospodáře, jímž jsem byl já, soudruh Karel Humbl. Nuže harmonogram inženýra Vozihnoje se ukázal vskutku rozumný a reálný, a dílo šlo kupředu navlas podle jeho výpočtů, neboť barabové, podnícení možností mimořádného výdělku, se oháněli, seč byli; kdykoliv jsem, věren své povinnosti strážce podnikového jmění, zajel ve svém tatraplánu na smilovské staveniště, už zdáli mě vítal dělný rachot, dunění výstřelů a buchot a pískot, a ač laik, viděl jsem na první pohled, že chlapi svůj tvrdý závod s časem vyhrávají.

Když Rudla Krátký nastoupil na Vozihnojovo místo, nic se nezměnilo, hlášky o splněných úkolech docházely pravidelným tempem jako dříve a já triumfoval.

– Považoval jsi mé řeči o vzorných schopnostech syna dělnické třídy za prázdnou frázi, řekl jsem Jirkovi. – Teď vidíš, že mé blbé a protivné žvanění nebývá vždycky do větru.

– Zajeď se tam podívat, řekl Jirka. – Já nemám čas, a Prokešovi nevěřím.

Sedl jsem tedy do svého tatraplánu, a když jsem dojel na místo, velmi jsem se zhrozil, neboť na nádvoří tunelu jsem uhlídal to, co svého času Vozihnoj sám líčil na zmíněné celozávodní schůzi, na níž roztrhal harmonogram rekonstrukce vinohradského tunelu: bylo teprve jedenáct hodin před polednem, ale minéři a zedníci posedávali na kládách, opalovali se a pokuřovali.

Vrazil jsem do baráku, v němž stavbyvedoucí měl svůj byt a kancelář. Rudla Krátký ležel na svém kavalci a spal; když jsem jím zalomcoval, rozlepil levé oko.

– Čest práci, řekl jazykem tak dřevěným a těžkým, že jsem nabyl oprávněného přesvědčení, že je opilý.

– Čest práci, pravil jsem, a ve svém rozčilení jsem zprvu nevěděl, jak začít. – Vy teď máte přestávku? otázal jsem se pak, když jsem uvolnil židli, na níž stála prázdná láhev od slivovice, a posadil se na ni.

– Ani ne, pravil Rudla, stále vleže.

– Proč tedy sedí celá směna na dvoře?

– Jak to víš, že to je celá směna? řekl Rudla.

– Nevím, jestli je to celá směna, řekl jsem, a srdce mi rozčilením tlouklo až v hrdle. – Ale vím, že Vozihnoj by nebyl připustil, aby se v jedenáct hodin dopoledne někdo flákal venku a opaloval se.

– Vozihnoj byl asociál, a proto jsme ho poslali k čertu, pravil Rudla Krátký. – A hele, jestli se ti tady něco nelíbí, tak já ti povím, co se nelíbí mně. Mně se nelíbí, že fauman gestapa se opovažuje mě buzerovat, to se mně nelíbí. A jestli nezavřeš hubu a nepřestaneš mi tu zaclánět a nezmizíš hezky rychle, tak já pudu a udělám sebekritiku a veřejně se přiznám, že jsem udělal chybu a že jsem si nechal pro sebe, co o tobě vím, ty svině, a budu brečet tak dlouho, až mi odpustěj, protože dnes se na sebekritiku moc dá, tak si dej pozor a nezaváděj mi tu starý pořádky, vonehdy jsem slyšel, že na Pankráci mají moře volnýho místa. Já budu počítat, a jestli se nevypaříš, než napočítám tři, tak vstanu a na mou duši tu sebekritiku udělám, dokud jsem vožralej, to mě neznáš. Jeden.

– Proboha tě prosím, nenič sebe a nenič mne! zvolal jsem, ruce sepjaté. – Uvědom si, že jestliže tvé pracovní hlášky neodpovídají skutečnosti, tak jak to bylo za Vozihnoje, a jestli se tu berou prémie za to, že se lidi ožírají a válejí na sluníčku, tak to musí prasknout, a ty budeš první, kdo bude v troubě!

– Dva, řekl Rudla Krátký.

– Co se to s tebou stalo, vždyť ty ses dočista zbláznil! úpěl jsem. – Pamatuj, co jsi mi říkal, že mě nechceš vydírat a že ti jde jedině o to, aby ses poctivě uplatnil v naší socialistické skutečnosti, neříkal jsi to? Co to do tebe vjelo?

– Tři, řekl Rudla Krátký a spustil z kavalce nohy, jako by se chystal vstát, a já jel, páni, já vyrazil ze dveří, jako by mě vystřelili, a rovnou k tatraplánu a pryč a pryč z těch míst zmaru, děsu a zhouby.

Když jsem se navrátil do Prahy, nemohl jsem udělat nic jiného než udělat úsměvně vítěznou tvář a říci Jirkovi, když se mě otázal na výsledek mé inspekce, že všechno je v nejlepším pořádku a že budovatelé smilovského tunelu, zachváceni nadšením, si dali závazek, že po odchodu asociálního stavbyvedoucího budou pracovat ještě lépe a účinněji než dříve; staveniště vře a šumí bujným ruchem chlapské lopoty.

Takto básnicky a vzletně jsem promluvil, ale v duši jsem měl rmut a popel, neboť jsem věděl, že pouze oddaluji nevyhnutelnou katastrofu.

Jednoho rána vešel do mé kanceláře soudruh inženýr Prokeš a požádal mě, abych mu vydal poslední pracovní hlášky ze stavby smilovského tunelu.

– K čemu je potřebuješ, soudruhu? otázal jsem se ho.

– Investor tam posílá revizní komisi, odpověděl mi. – Já s nimi jedu jako zástupce podniku.

Připadalo mi v té chvíli, že Prokešovy oči, zasazené do jeho tučného, upoceného obličeje, se octly kdesi v nesmírné dálce, takže se mi jevily maličké jako dva tmavé body, jako dvě tělíska prachu.

– Kdy jedeš? zeptal jsem se.

– Za hodinu, odpověděl.

– Kdyby něco bylo, já za nic nemůžu, řekl jsem.

– Ovšemže ne, což jsi technik? řekl Prokeš.

– Jestli něco, tak za všechno může soudruh Král, řekl jsem.

– Ano, za všechno může soudruh Král, řekl Prokeš.

– Ale doufejme, že je všechno v pořádku, řekl jsem.

– Doufejme, řekl Prokeš.

Vydal jsem mu hlášky.

– Čest, řekl odcházeje.

– Čest, řekl jsem.

Za hodinu pojede, myslil jsem si. Cesta trvá čtyři hodiny. Za pět hodin tedy všechno praskne. Za pět hodin mám po kariéře. Ještě pět hodin budu bezúhonným a vzorným soudruhem Karlem Humblem, hospodářem národního podniku Tunstav, mužem s bezvadným kádrovým profilem, ještě pět hodin se smím povýšeně usmívat zpátečnickým názorům a skrupulím soudruha ředitele Jiřího Krále, ještě pět hodin se mu mohu dívat neuhýbavě a neohroženě do očí, ještě pět hodin zůstanu příkladným a obětavým budovatelem naší světlé přítomnosti a zářivé budoucnosti. Za pět hodin je po všem. Za pět hodin bude Rudla Krátký zatčen a prohlásí, že vše, co činil, se dělo s vědomím podnikového hospodáře soudruha Karla Humbla, bývalého faumana gestapa, který se vetřel do strany a na vedoucí místo v podniku. Ani Jirka Král jakožto hlava Tunstavu sice neunikne potahování a nepříjemnostem, ale ať se mu stane co se mu stane, není to nic proti tomu, co osud zchystal pro mne, Karla Humbla. Fauman gestapa, který se v spolupráci s gestapáckým bachařem dopustil sabotáže a zpronevěry. Takto a nejinak bude mou vinu formulovat prokurátor, v tomto smyslu mě zažaluje, a mně nic nepomůže, poukážu-li podle pravdy na to, že jsem nikomu neublížil, že jsem vždy jednal v pevném přesvědčení, že si počínám správně, a že jsem zachránil život svého drahého přítele Jiřího Krále a že jsem za bitevní vřavy, raněn a napůl umíraje, donesl jeho ženě psaníčko, a že jsem byl stejně zapřisáhlým nepřítelem nacismu, jako dnes jsem nadšeným soudruhem, a že to všechno je jen strašlivá, nelidská, osudová shoda okolností.

– Byl jste faumanem gestapa? otáže se prokurátor.

Budu opakovat a opakovat:

– Nikomu jsem neublížil, nikomu jsem nezkřivil vlas na hlavě.

– Na to se vás neptám, řekne prokurátor. – Mně jde o to, odkdy dokdy jste byl faumanem gestapa.

Není vyloučeno, že Rudla Krátký ví dokonce o tom, že jeden z mých podřízených intelektuálů v šámbru byl na podkladě mého hlášení ďábelskou náhodou zatčen a odvlečen gestapem. V tom případě na mne nečeká žalář, nýbrž provaz.

To vše se rozjede za pět hodin.

Tato černá bilance mně procházela hlavou bez přestání, nezadržitelně, k zbláznění. Když uplynula hodina, pozměnila se toliko v ten smysl, že na místo slov „ještě pět hodin“ naskočila slova „ještě čtyři hodiny“. Pak to bylo už jen tři hodiny. Pak dvě hodiny. Pak hodina. Nakonec jsem si řekl: Teď dojeli.

Když jsem se navečer vrátil do svého bytu v Pobřežní ulici, byl jsem si tak bědně a bezmocně jist, že se dnes opět setkám se svými ďábelskými mučiteli, se smějícími se manželi Pickovými, že do obývacího pokoje jsem raději vstoupil se zavřenýma očima. Neodolal jsem však, a ještě než jsem rozsvítil, trochu jsem jedno oko pootevřel – jen docela maličko, a přece dostatečně, abych uviděl jejich zelenavé, rozveselené tváře. Tomu musím udělat konec, řekl jsem si, když jsem rozsvítil. A vůbec všemu musím udělat konec. Nesmím dopustit, aby mě odvedli s řetízky na rukou a abych se navrátil na Pankrác, tentokrát bez naděje, že se dočkám svobody a štěstí. Prohrál jsi, soudruhu Humble. Pokusil ses hrát vysokou hru, a nevyšlo ti to.

Pak jsem ve své ložnici odemkl skřínku v podstavci stojacích pendlovek a vytáhl z ní onu načatou láhev italského dezertního vína značky Vermouth, kterou jsem tam před několika roky obezřetně uzamkl. Zde musím maličko opravit své poněkud nepřesné tvrzení, učiněné na konci předešlé kapitoly, že to víno jsem si zachoval a nevylil pouze z ohledu na jeho výtečnou jakost a na stejně znamenitou kvalitu jedu v něm obsaženého; po pravdě člověk, jejž chodívají strašit zelené příšery ze záhrobí a který má trochu, byť nezaviněně, nedobré svědomí, činí moudře, má-li doma po ruce pro všechny případy trochu dobrého, bezbolestně působícího smrtícího prostředku.

Láhev jsem pak postavil v kuchyni na onen stůl, u něhož, jak pověděno, několik dní seděl, usmívaje se, můj mrtvý otec, vyňal z kredence sklenku a klidně, rukou pevnou, jsem ji jedovatým vínem naplnil.

Potom jsem teskně vzpomněl svých drahých, již dřímajících věčný sen, kromě svého zmíněného otce pana Františka Humbla též matičky, na niž jsem se ovšem už nepamatoval, a též roztomilé paní Smolové, která jediná ze všech lidí, s nimiž jsem se znal blíže, se ke mně chovala přátelsky a slušně a která když mě pozvala na sklenku otráveného vína, tak to víno opravdu bylo otrávené, až se z toho všem čertům dělalo nanic. Dále jsem už neměl na koho vzpomínat, pročež jsem sklenku zdvihl a prosvítil její zlatavý obsah září žárovky, visící nad stolem. Spatřil jsem v ní maličké, úchvatně zbarvené, žhavě bronzové sluníčko.

– Už jen maličko, a jsem opět mezi vámi, pravil jsem polohlasem, hrdlo sevřené a oči plné slz, na adresu svých drahých zesnulých.

A nesl jsem sklenku k ústům; ale ještě než jsem se jich dotkl, padla na mne taková hrůza, tak šílený strach před nebytím, že jsem byl nucen sklenku opět postavit na stůl, abych ji nevylil, neboť má ruka, až do té chvíle pevná, se proměnila v rosol, žaludek se mi obrátil a v očích mě zaštípal pot. Co teď, Ježíši Kriste, co teď, nenajdu-li odvahu k tomu, abych předešel nejhoršímu?

Okolnost, že sklenka s otráveným vínem nanovo stála bezpečně na stole, způsobila, že se mi žaludek uklidnil, a i ruce nabyly své obvyklé neochvějnosti. Uklidniv se, počal jsem uvažovat reálně a rozumně, že by vskutku bylo ukvapené, kdybych si vzal život, dříve než bude jisto, že jsem prohrál. Na to, abych spolkl jed, je dost času, až si pro mne přijdou, přijdou-li vůbec a nevidím-li svou situaci přehnaně černě. Nejprve požiji něčeho dobrého, a pak se uvidí; ale až půjde do tuhého, nebude mi těžko dokázat, že soudruh Karel Humbl je muž.

Uváženo, uděláno. Dobrá paní Brávníková mi ponechala v kotlíku na šlehání sněhu, dobře přikryté utěrkou, něco houskových knedlíků. Rozkrájel jsem tyto knedlíky na kostičky, dal na pánvičku, na níž jsem předtím rozpustil kus sádla, ohřál a nakonec přiklofl tři čerstvá vajíčka. Když chutný pokrm byl hotov, otevřel jsem si lahvičku desetistupňového smíchovského piva, přiměřeně vychlazeného za oknem. S klidem a rozvahou se mně navrátila sebeúcta a se sebeúctou i apetyt, takže jsem povečeřel a popil příjemně a s tak radostnou chutí, jako by mně nad hlavou neviselo zneuctění, hanba a smrt. Ale právě když jsem dopíjel poslední kapky řízného, perlivého ležáku, rozdrnčel se zvonek.

Toto zvonění, táhlé, břeskné a nevýslovně kruté, mně vjelo do těla jako nůž. Už jsou tu, pomyslil jsem si v ledovém zmatku, a zatímco zvonek nepřestával řinčeti, sáhl jsem po sklence s vermutem, abych se otrávil; ale když jsem ji nanovo zvedal k ústům, pomyslil jsem si, že na to, abych jed spolkl, je pořád ještě dost času, neboť možná, že to nejsou příslušníci bezpečnosti, již se ke mně dobývají, nýbrž domovník, který mi chce oznámit, že někde prasklo potrubí a že proto bude zastaven přívod vody, nebo pošťák s nečekaným telegramem; otrávím se, teprve kdyby se za dveřmi ozvalo osudné Otevřete ve jménu zákona, pokud se u nás této formule dosud užívá.

Povstal jsem tedy a se sklenkou v ruce, ubryndávaje, potácel jsem se do předsíně ke dveřím od bytu.

– Kdo je? otázal jsem se.

Zvonek umlkl a z chodby zazněl hlas:

– Rudla.

– Kdo? opakoval jsem otázku.

– Rudla Krátký, tak otevři, hergot, nebo si otevřu sám.

– Jsi sám? zeptal jsem se.

– Sám, kdo by se mnou měl bejt?

Na jeho řeči bylo znát, že opět jako obvykle přebral.

Vylil jsem obsah své sklenky do kyblíku s popelem, neboť byl-li Rudla Krátký vskutku sám, nebylo stále ještě třeba, abych si ukracoval život, a teprve pak jsem odemkl dveře. Rudla Krátký spíše vpadl, než vkročil do předsíně.

– Všechno je v kelu, oznámil mi.

– To si dovedu představit, ty pitomo, ty blbče, řekl jsem. – Tak povídej, co se dělo a co říkala komise?

– Chtěli mě dát na místě sebrat, řekl Rudla. – Ale já jsem jim včas vzal roha a jel jsem stopem do Prahy.

– A mluvil jsi s nimi o mně? Prozradil jsi na mne něco?

– Ještě ne, řekl Rudla.

Sedli jsme si v kuchyni ke stolu a Rudla, zachumlán do obnošeného svrchníku, klobouk na hlavě, se zadíval kalným zrakem na mou láhev vermutu.

– To je sladký, že, řekl. – Nemáš něco vostřejšího?

– Nemám, řekl jsem. – Co teď? Co budeš dělat?

– Já jsem dobytek, řekl Rudla. – To mám všechno z toho chlastu. Kdybych nechlastal, tak jsem stavbyvedoucím dál a beru prémie.

Opřel si hlavu o dlaň a dal se do pláče. Při pomyšlení, že můj život závisí na mlčení tohoto hnusného, špinavého otrapy, který tu přede mnou proléval opilé slzy, přepadla mě taková slabost a lítost k sobě samému, že jsem se také dal do pláče. Seděli jsme pak chvíli svorně, jako dvě hromádky neštěstí, tiše vzlykajíce do svistu parní píšťaly, ječící venku na seřadišti, a já přitom s Rudlou duševně splynul a přechodně našel sám sebe.

– Takhle všechno zbabrat, naříkal Rudla. – Takhle všechno zbabrat.

– Co sis představoval? řekl jsem. – Ty sis vážně myslel, že ti to projde a že to nepraskne?

– Já jsem si vůbec nic nepředstavoval, řekl Rudla. – Všechno přišlo tak polehoučku, že jsem ani nevěděl jak. Vozihnoj honil lidi do práce, a to se nelíbilo, a měl naděláno víc, než měl nahlášeno, to pro strejčka Příhodu, a když jsme mu vyndali péra, tak jsem řek, kucí, teď si chvíli dáme pohov, a byl jsem za to voblíbenej, a mě těšilo, že jsem voblíbenej, protože já nikdy nebyl voblíbenej, a k tomu jsem začal chlastat a byl konec.

– Je konec, řekl jsem. – Teď bys nejlíp udělal, kdybys skočil pod vlak.

Byla to nešťastná a nevhodná poznámka, neboť do Rudly vjel vztek.

– Já vím, to by se ti hodilo, řekl. – Já skočím pod vlak, a soudruh Humbl se bude válet na ředitelství v ministerský klubovce. To by tak hrálo. Proč bych to dělal. Já vyfasuju nejvýš tak půl roku, rok, kdežto co vyfasuješ ty, to se vůbec nedá spočítat.

– Tak jdi na nejbližší SNB, je zrovna za rohem, řekl jsem. – Prosím tě, jdi a dej se sebrat a pověz jim všechno. Já jsem unaven a mám toho všeho dost.

– To bych moh udělat, řekl Rudla. – Jenže já to neudělám a udělám něco jinýho. Já jsem rodák z Klenčí, víš, ty vole, co to znamená?

– Nevím, a neříkej mi ty vole, pravil jsem. – Kde je to Klenčí?

– Na šumavských hranicích, řekl Rudla. – Mám tam příbuzný a známý, a ty mě převedou přes hranice do Německa k Američanům. Tam teprve začne ten pravý život. Jenže ty mi na to musíš dát peníze.

– Nemám, řekl jsem.

Vskutku, nemínil jsem investovat peníze do tak beznadějného podniku, neboť nebylo pravděpodobné, že by někdo měl chuť riskovat krk pro chudého sešlého opilce, stíhaného bezpečností, a provádět ho přes ostře hlídané hranice.

– Jen si vzpomeň, možná, že někde nějaký máš, řekl Rudla. – Jestli se mě chceš zbavit, tak mě musíš vybavit na cestu. Musíš, rozumíš, co to znamená: musíš? Znamená to, že doopravdy musíš. Protože já se musím dostat do Domažlic a do Klenčí, já nemám vůbec žádnou jinou možnost než přeběhnout k Američanům, protože kdybych to neudělal, tak opravdu musím dojít na nejbližší SNB a povědět všechno na sebe a na tebe, což to nevidíš?

Vskutku, viděl jsem to, výborně jsem to viděl a nepochyboval jsem o tom, že Rudla mluví vážně a po pravdě tak, jak si to myslí.

– Jenže když ti dám peníze, namítl jsem, – ty místo abys šel na nádraží, zapadneš do nejbližší hospody a všechno prochlastáš.

– No a? řekl. – Dejme tomu, že to udělám a vožeru se na kuráž a dám se sebrat a všechno povím. Pak si pro tebe přijdou, stejně jako bys mi peníze nedal a já se dal sebrat a pověděl jim to hned. Jsi v tom po krk, kamaráde, a kdo je v tom po krk jako ty, ten musí klopit a klopit, protože kdyby neklopil, tak mu jeho peníze jsou stejně drek platný, protože ho zašijou, a když je člověk zašitej, tak peníze nepotřebuje.

Ach Bože milosrdný a krutý, zdalipak někdo, kdo upadl do spárů vyděrače, si nepřál ho vidět mrtvého, navždy umlčeného, už nic nevědoucího – přesněji řečeno: zdalipak nepocítil touhu ho zabít? I já jsem pocítil takovou touhu a vskutku jsem Rudlu zabil, ale pouze v duchu, přísahám, že pouze v duchu, neboť jakýkoli bezprostředně násilný skutek jest mi cizí. Než jsem odešel z kuchyně pro peníze, jež jsem byl nucen Rudlovi vyplatit, řádně jsem zazátkoval a schoval v kredenci svůj otrávený vermut, aby Rudlu probůh nenapadlo se ho napít; ale potom, když jsem v obytném pokoji otvíral svou pokladnu a vybíral z ní peníze, povolil jsem uzdu nenávistné fantazii a zavedl vyděrače, plížícího se přes hranici, do bezedného močálu, do něhož se začal bezmocně propadati. Ach Bože milosrdný a krutý, modlil jsem se ve své bídě a hrůze, učiň, ať se opravdu pokusí o útěk, a ať přitom zahyne, poštvi na něj psy, aby ho zadávili, dopusť, aby byl provrtán kulemi pohraniční stráže, Bože, způsob, aby zdechl a přestal být!

Když jsem se vracel s penězi, Rudla už na mne čekal v předsíni.

– Dej sem, řekl, a vyškubnuv mi peníze, letmo je přepočítal.

– Víc nemám, řekl jsem. – Opravdu víc nemám, věř mi.

Neodpověděl a chvíli se na mne díval zřejmě rozvažuje, má-li či nemá-li se pokusit o to, aby ze mne vydral ještě víc, ale pak mávl rukou a odcházel.

– Prosím tě, nikde se nezastavuj a jdi rovnou na nádraží, řekl jsem.

– Neboj, řekl Rudla a tentam.

Toto poslední slovo, neboj, mě velmi potěšilo a uklidnilo, neboť bylo mírné a lidské a zdálo se nasvědčovat tomu, že Rudla mezitím vystřízlivěl a šel do sebe a uvědomil si, že rychlý a okamžitý odjezd je vskutku to jediné, co za dané situace může rozumně učinit. Je-li tomu tak, mám opět novou naději, že z celé té patálie vyváznu se zdravou kůží a s pověstí neporušenou, a můžu tudíž svou sebevraždu odložit na neurčito, ne-li navždy.

Odebral jsem se proto do kuchyně, abych otrávený vermut opět uzamkl tam, kam patřil, ale když jsem otevřel kredenc, do níž jsem jej prve schoval před Rudlou, láhev byla pryč, nepochybně a nenávratně pryč: mizerný vyděrač, a nadto ještě malý zlodějíček si bezpochyby řekl, že by se mu mohla hodit na cestu, a za mé nepřítomnosti ji ztopil do kapsy. Mou zděšenou a utýranou myslí ihned prolétla strašná představa, jak Rudla Krátký dojde k nedaleké hospodě Na Krajíčku, neodolá, vstoupí a dá si pivo s rumem; potom, obnoviv své rozjaření, vzpomene si ve své zmátožené hlavě na fajnové cizozemské víno, sice sladké, ale zřejmě přepychové, schované v kapse jeho svrchníku, a naleje sobě a závozníkům, kteří se tam scházívají, a hostinskému a vůbec všem, kdo se naskytnou v jeho blízkosti, a všichni se napijí a ihned zemřou, usmívajíce se libostí.

Poloslepý spěchem a děsem oblékl jsem kabát, nasadil klobouk a vyrazil jsem z domu. Pršelo, bláta bylo v naší ulici po kotníky a lokomotivy na seřadišti řvaly a pískaly, jako by závodily v dělání kraválu.

Když jsem doběhl do hospody Na Krajíčku, bylo tam ticho a klid a závozníci, sedící u okna, byli živí, neusmívali se, a naopak vypadali ustaraně, a ustaraně vypadal pes v mysliveckém kabátku, jehož fotografie zdobila stěnu místnosti, a i hostinský, který si čistil brčkem dýmku, vypadal ustaraně.

Poručil jsem si malé světlé pivo, neboť jsem se potřeboval vzpamatovat ze svých otřesů, a když jsem je vstoje vypil, řekl jsem si, že běžet dál za Rudlou by nemělo smysl, protože bůhví kam šel, bůhví kterým směrem se dal: hlavní věc, že chválabohu nepožil otráveného vína v blízkosti mého domu, v mém rajónu. Byla to útěšná myšlenka, ale nicméně když jsem se pak vrátil do svého ponurého staromládeneckého kvartýru, lehl jsem si na zem a tloukl se hlavou do podlahy a smál se a smál, a rovněž manželé Pickovi, kteří se už nedali zaplašit světlem žárovky, se smáli, div se nepotrhali.

Jirka Král byl vzat do vazby ještě téže noci.

5

Sotva se osazenstvo našeho podniku Tunstav vzpamatovalo ze zatčení svého ředitele, došla nás další vzrušující zpráva o smrti vedoucího stavby smilovského tunelu soudruha Krátkého, který byl nalezen mrtev na lavičce ve vestibulu Hlavního nádraží otráven, jak ukázala pitva, jakýmsi ďábelským jedem cizozemského původu. Já pak, ekonom podniku, jsem byl telefonicky povolán k výslechu na ono oddělení bezpečnosti, jež se tehdy zabývalo vyšetřováním sabotáží a rozkrádání socialistického vlastnictví.

Svědomí jsem měl čisté, nikdo o mně nevěděl nic špatného a nemohl proti mně špetnout křivé slůvečko, a přece jsem měl stažené hrdlo a všechno, co na lidském těle se může stáhnout, když jsem se octl tváří v tvář třem vážným a podezíravě hledícím pracovníkům bezpečnosti, na něž všechny výčty mých kádrových ctností, můj původ z dělnické rodiny, účast v odboji a v revoluci a jiné výtečnosti zřejmě neučinily valný dojem; doba byla veliká a při své velikosti pokřivená Stalinovým dogmatem o zostřeném třídním boji, já člověk malý, a tu bylo třeba se mít na pozoru a mít srdce sice otevřené, ale rozum nabystřený a nastřežený vůči možným záludům a léčkám.

Ať se namáhám, jak se namáhám, nedovedu si vybavit, jak moji tři vyšetřovatelé vypadali; vím jen neurčitě, že jeden byl dosti v letech, jeden pak se zdál zcela mladý a jeden tak něco uprostřed; budu je tedy označovat příjmím Starý, Mladý a Prostřední.

– Vy jste jakožto podnikový hospodář umožňoval výplaty prémií pracovníkům na stavbě smilovského tunelu, řekl mi Prostřední, když se po přešetření mých osobních dat přešlo k věci.

Na tuto otázku jsem byl připraven, i odpověděl jsem pevně, jist svou věcí:

– Jakožto podnikový hospodář jsem dával vyplácet prémie za práce, jejichž kvalitní provedení potvrzovali a za něž svými podpisy ručili dva techničtí odborníci, stavbyvedoucí a ředitel podniku. Přiznávám sebekriticky, že jsem opomněl pojmout podezření, že všechno není v pořádku, neboť jsem plně důvěřoval osobě našeho ředitele.

– A stavbyvedoucímu jste nedůvěřoval? otázal se Mladý.

– Důvěřoval jsem mu, protože mu důvěřoval ředitel, odpověděl jsem chytře. – Já jsem se podřizoval zásadě řízení podniku jedním člověkem, v tomto případě ředitelem Jiřím Králem.

– Lžete, pravil Prostřední.

Toto drsné a neurvalé osočení mě vyděsilo, takže jsem ztratil řeč, ale uvědomil jsem si, že celá má budoucnost závisí na tom, abych nepozbyl sebevlády, i usebral jsem se a odpověděl zkroušeně, tence, ale jinak důstojně:

– Přiznávám sebekriticky, že si nejsem vědom ničeho, co bych byl řekl nepravdivého.

– Zase lžete, pravil Mladý. – Protože vy si dobře uvědomujete, že jste lhal.

– Proč tvrdíte, že ředitel stavbyvedoucímu důvěřoval, když vám naopak výslovně řekl, že mu nedůvěřuje? řekl Prostřední.

Tak vida, vida, pomyslil jsem si, jat nehoráznou zlostí – Jiříček se vykrucuje na můj účet a snaží se mně všechno hodit na hlavu. Ale počkej, teď mám slovo já, Karel Humbl.

– Ředitel Jiří Král, odpověděl jsem důstojně a pevně, – mně nikdy nic podobného neřekl. Abych se vyjádřil přesně: ředitel Jiří Král v mé přítomnosti nikdy nemluvil o vedoucím stavby smilovského tunelu Rudolfu Krátkém ani pochvalně, ani hanlivě, z čehož jsem vyvozoval, že mu důvěřuje.

– Lžete, pravil Prostřední.

– Říkáte, že Král s vámi o stavbyvedoucím nikdy nemluvil, pravil Mladý. – Proč vás tedy poslal na stavbu zjistit, zda je skutečně odpracováno to, co stavbyvedoucí nahlásil?

– Máme to tu černé na bílém ve výpovědi vyšetřovaného Krále, řekl Starý.

– Hlásím se o slovo, zvolal jsem velmi rozčilen.

Všichni tři muži, Starý, Prostřední i Mladý, se dali do smíchu.

– On se hlásí o slovo! řekl Prostřední pobaven.

– My z něho páčíme každé slovo, divže mu neotvíráme hubu krumpáčem, a on se hlásí o slovo! řekl Mladý rozveselen.

– Mluvte, řekl Starý.

– Jestliže ředitel Král vypovídá, odpověděl jsem, – že mě poslal na stavbu, abych zjistil, zda je skutečně odpracováno to, co stavbyvedoucí nahlásil, pak lže. A i kdyby to byl udělal, pak by to zase byla jeho chyba, protože věděl zajisté dobře, že nejsem technik. Nikoliv, soudruzi, nic takového. Já jsem tam jel ze své povinnosti ekonoma, abych se přesvědčil o tom, že peníze, jež byly na stavbu odesílány, byly správně vypláceny. Šlo o kontrolu účtárenskou, o nic jiného. Zjišťovat skutečné provedení prací, za něž peníze byly vyplaceny, nebylo mou věcí, a ani to mou věcí nemohlo být, neb té věci nerozumím.

– A pak jste řediteli hlásil, že je všechno v pořádku, řekl Mladý.

– Ano, neboť po stránce korunové opravdu bylo všechno v pořádku.

– Je vám známo, jaké bylo dřívější zaměstnání stavbyvedoucího Krátkého?

Při této zlé otázce se mně prudce rozbušilo srdce.

– Ano, za války byl dozorcem vězňů na Pankráci, řekl jsem.

– Na jakém oddělení pankrácké trestnice?

– Na oddělení, s odpuštěním, gestapa.

– Jak to víte?

– Já sám jsem byl společně s Jiřím Králem vězněm gestapa, a Krátký byl dozorcem na naší chodbě.

– Krátký tedy byl zaměstnancem gestapa, řekl Mladý. – A vy takové zaměstnání považujete za čestné?

– Takové zaměstnání nepovažuji za čestné, řekl jsem.

– Čili považujete je za nečestné, a člověka, který takové zaměstnání měl, za nečestného?

Cítil jsem, že se řítím po tenkém ledu do strašného neznáma, ale tísněn nelítostnými otázkami jsem se nemohl zastavit nebo odbočit vpravo či vlevo.

– Ano, takového člověka považuji za nečestného, řekl jsem, hlavu sklopenou.

– A proč jste se tedy za takového nečestného člověka přimlouval, aby byl zaměstnán ve vašem podniku, tehdy pod národní správou?

– Já jsem se za něj nepřimlouval, řekl jsem.

– Lžete, řekl Prostřední.

– Lžete, řekl Mladý.

– Lžete, řekl Starý. – Máme to tu černé na bílém ve výpovědi Jiřího Krále, že jste se za Rudolfa Krátkého přimlouval.

– Jiří Král lže, řekl jsem. – Soudruzi, jak vidím, on se snaží mě očernit, aby sám sebe udělal bílým, a jsem tím ohromen, protože já, prosím, jsem mu za naší společné vazby několikrát zachoval život, ošetřoval jsem jeho rány a vlastníma rukama jsem ho vynesl z hořících trosek. Ale jakého vděku jsem se měl dočkat já, syn prostého dělníka ze sodovkárny, od člověka buržoazního původu? Je vám jistě známo, že Jiří Král je syn zubního lékaře.

– Na to se vás nikdo neptá, řekl Starý.

– Chceme slyšet, kdo Rudolfa Krátkého, bývalého gestapáckého dozorce, protlačil do služeb vaší firmy.

– Jiří Král, ovšem, odpověděl jsem. – On si to přál, a když jsem proti tomu vyslovil námitky, on měl spoustu řečí, že prý Krátkému vděčí za záchranu svého života, protože od něho dostával do cely cukr a jiné potraviny, a že Krátký je stavitelský odborník, a my že odborníky potřebujeme, a kdesi cosi. Přiznávám sebekriticky, že já sám jsem pak sice za Rudolfa Krátkého ztratil slovo na schůzi závodní rady, ale udělal jsem to jen na výslovný příkaz Jiřího Krále, kterému jsem slepě důvěřoval.

– Lžete, řekl Prostřední.

– Jestliže jste Královi slepě důvěřoval, řekl Mladý, – proč jste ho kritizoval za jeho ideové a pracovní postupy?

– Za to, že uráží ženskou a soudružskou čest svých písařek? řekl Prostřední.

– Za to, že odmítá zavést pokrokové pracovní metody sovětských inženýrů? řekl Starý.

– Za to, že zavírá oči před třídním původem a politickým profilem vedoucích zaměstnanců podniku, řekl Mladý.

– Nelžete a nic nezapírejte, máme to tu černé na bílém, řekl Starý.

Bylo zřejmé, že soudruh Prokeš zde už také pronesl své sloveso.

– Když jste ho kritizoval pro všechny tyhle věci, jak to, že jste neklápl hubou o tom, že drží palec bývalému zaměstnanci gestapa? řekl Mladý.

– Mluvte, jak to bylo a proč jste mlčel, řekl Starý.

V té chvíli jsem cítil, že tenký led pod mýma nohama praskl.

– Soudruzi, já sebekriticky přiznávám, že jsem chyboval, řekl jsem. – Já jsem nedbal zásad revoluční bdělosti a ostražitosti, které nám jsou ukládány, a kritizoval jsem Jiřího Krále jen za chyby, které každému padaly do očí, ale to, co jsem o něm věděl jen já sám, totiž to, co jsem o něm jen já sám tušil a z čeho jsem ho jen já sám podezíral, jsem si nechával pro sebe, protože jsem se neodvážil proti němu vznést strašné obvinění, které jsem nemohl dokázat. Přiznávám sebekriticky, že jsem si vedl buržoazně opatrnicky a že jsem opomněl své přátelství s Jiřím Králem, uzavřené ve vazbě gestapa, postavit politicky, a že jsem stále jen čekal, až mé podezření bude ověřeno pevnými důkazy, a že jsem jen liknavě usiloval o likvidaci základny třídního nepřítele, jímž Jiří Král, jak nyní vím, bezesporu jest.

– Nežvaňte, řekl Prostřední.

– Jaké bylo to vaše podezření? zeptal se Starý.

– Podezíral jsem Jiřího Krále, že mezi ním a nebožtíkem Rudolfem Krátkým je jakási tajná dohoda, řekl jsem.

– Odkud jste vzal toto podezření?

– Toto podezření jsem pojal už tehdy, když Jiří Král se tak nápadně Rudolfa Krátkého ujal a v soukromé rozmluvě vyvracel mé výhrady proti němu jakožto zaměstnanci gestapa a alibistovi, který teprve v poslední chvíli, když už bylo nepochybné, že naše osvobození je nedaleké, se nám počal vtírat v přízeň drobnými úsluhami. Ovšem to byl jen takový, jak se říká, nápad, a já jsem pak ten nápad v návalu jiné práce pustil z hlavy. Začal jsem se nad tou věcí znovu vážně zamýšlet teprve v poslední době, když Rudolf Krátký se ujal vedení stavby našeho tunelu a když Jiří Král slepě a s jakousi nápadnou horlivostí podpisoval pracovní výkazy Rudolfa Krátkého. Tehdy jsem si počal připomínat a dávat dohromady ještě jiné věci.

Odmlčel jsem se.

– Jaké to byly jiné věci? zeptal se Starý.

– Především to, odpověděl jsem, – že gestapáci sice Jiřího Krále dvakrát vyslýchali, a to hezky ostře, ale pak už ho nechali na živu a na pokoji. Jak to, že ho nechali na živu a na pokoji? Jak to, že ho nedorazili? Možná, že jim něco vyzradil, a proto ho nechali na živu a na pokoji, a dokonce pod lékařským dozorem. A co když Rudolf Krátký jakožto zaměstnanec gestapa něco věděl o lidském selhání Jiřího Krále, co když se něčeho domákl a pak, po osvobození, začal Jiřího Krále, jak se říká, stiskat, totiž vydírat?

Takto jsem, páni, promluvil, toto jsem řekl, a teprve dnes, po dlouhých letech, si plně uvědomuji, že to ode mne bylo do jisté míry podlé, ba dokonce nízké. Ale tehdy, když jsem seděl tváří v tvář těm třem přísným a chladně uvažujícím mužům zákona, jsem nevěděl nic, než že bojuji o svou existenci a čest, a že v tomto boji mně je dovoleno užít jakýchkoli prostředků. I Jiří Král dojista bojoval o svou existenci, seč mohl, a nebylo vyloučeno, že i on vyslovil o mém vztahu k Rudlovi Krátkému nějakou nebezpečnou domněnku. Bylo tedy z mé strany samozřejmým a plně omluvitelným aktem sebezáchovy, jestliže jsem na zlé a velmi pravděpodobné obvinění, jež Jiří Král možná proti mně vznesl, odpověděl strategickým protitahem. Ať si nikdo nemyslí, že jsem svou strašnou obžalobu pronášel s lehkým srdcem; naopak, pronášel jsem je se srdcem těžkým a krvácejícím, neboť jsem Jiřího Krále navzdory všemu stále ještě miloval jako svého syna, ale co naplat, doba byla tvrdá, já chtěl v budoucím svém životě vykonat ještě mnoho užitečného, i bylo nutno, abych z této vražedné situace vyvázl se zdravou kůží a ctí neporušenou.

Když jsem skončil, zchvácen, muži zákona chvíli mlčeli, ale já jsem i ve svém rozčilení a vyčerpání postřehl, že se mezi sebou pohledem dorozuměli o něčem, o čem jsem nepochyboval, že to pro mne bude neblahé. Potom jeden z nich vstal – myslím, že to byl Mladý – a po dosti krátké době, kterou nedovedu přesně odhadnout, protože ve svém rozpoložení mysli jsem pozbyl schopnosti vnímat čas, se navrátil ve společnosti mého přítele Jiřího Krále.

Nedovedu popsat tu směsici zděšení, lítosti a studu, když jsem pohleděl v Jirkovu unavenou, nemocnou, drahou tvář, a zejména když jsem v ní vyčetl jistou radost a úlevu, kterou asi pocítil z mého spatření; nenapravitelný naivka a lehkomyslník, domníval se asi, že jsem přišel pro něho intervenovat, podat svědectví o jeho nevině, anebo prostě přimluvit se za něho; anebo v těch těžkých chvílích jeho života ho prostě potěšilo, že vidí někoho známého a přátelského. Ale tento zásvit potěšení potemněl a zmizel, stejně náhle jako se objevil; jistě vyčetl z mé tváře něco nedobrého a pochopil, že tu nestojím jako jeho zastánce, nýbrž jako člověk, který bojuje o své bytí stejně tvrdě jako on.

– Aby nebylo omylu, znáte tohoto muže? zeptal se mne Starý.

Přisvědčil jsem: – Je to ředitel našeho podniku, soudruh Jiří Král.

Úmyslně jsem užil slova „soudruh“, abych chudákovi Jirkovi naznačil, že i v jeho těžké situaci ho stále ještě považuji za čestného člověka.

– Opakujte v jeho přítomnosti, co jste nám právě vypověděl o něm a o Rudolfu Krátkém, řekl Starý.

Pocítil jsem, že se hnusně, nezadržitelně, nedůstojně potím.

– To byly jen domněnky, řekl jsem.

– Jinými slovy lež, řekl Prostřední. – Vy jste nás tady celou hodinu zdržoval klamáním a lhaním, a počítám, že se vám to nevyplatí.

– Nebyla to lež, řekl jsem.

– Tak to opakujte, řekl Mladý. – Kdo se zasadil o to, aby bývalý zaměstnanec gestapa Rudolf Krátký byl přijat do služeb vašeho podniku? Vy, nebo Jiří Král?

– Jiří Král, odpověděl jsem.

Toto jsem řekl, a jsem hrdý na to, že jsem to dovedl říci pevně, oči upřené na Jirkovu tvář: a on, slyše tuto odpověď, se usmál. Ano, páni, on se usmál, jako se usmějeme, když spatříme něco příliš nepravděpodobného, něco naprosto nemožného, něco, co se tak nadobro vymyká pochopení, že víme, že jsme se stali obětí přeludu, šalby smyslů nebo kejklířského triku; takto by se usmál člověk, který by za bílého dne potkal na Václavském náměstí živého klokana.

– To není možné, pravil Jirka, stále s úsměvem.

– A co vám odpověděl, když jste se proti tomu postavil?

– Že tomu člověku vděčí za zachování svého života a že to je stavitelský odborník, odpověděl jsem.

Jirka se přestal usmívat.

– Lumpe, řekl.

Dostal jsem vztek.

– On stále protežoval odborníky, řekl jsem zvýšeným hlasem, – a nic nedbal na mé opětovné námitky, že důležitější než odborné znalosti je kladný poměr k našemu zřízení a oddanost věci socialismu.

– To sem nepatří, řekl Starý. – Teď něco o tom vydírání. Kdo koho vydíral? Opakujte to.

– To je jen domněnka, řekl jsem.

– Opakujte tu domněnku.

– Vysvětloval jsem si Královu benevolenci vůči Rudolfu Krátkému tím, že Rudolf Krátký o Královi něco ví a že této vědomosti zneužívá k vydírání.

– Co že o něm ví?

– Něco o jeho výslechu v gestapácké mučírně. Že Jiří Král pravděpodobně něco prozradil.

– Lumpe, řekl Jirka.

– Chcete k tomu něco podotknout? otázal se ho Starý.

– Už jsem to řekl, odpověděl Jirka. – Že Karel Humbl je lump.

– Nic víc?

– Nic víc.

Vypadal v té chvíli jako stín sebe samého, a mně připadalo, že jeho oči jsou kdesi nesmírně daleko a ústa že má černá; a páni, když jsem se tak na něho díval, stěží ho poznávaje a marně se sám sebe dotazuje, jak se to vlastně mohlo stát, že tu tak jeden proti druhému stojíme jako cizinci a nepřátelé, mně najednou luplo srdce, a i nervy mně praskly, takže jsem měl zcela jasný fyzický pocit jakési vnitřní temné exploze, a já zvolal něco nadobro scestného a pošetilého:

– Ale to není možné, Jirko, aby ses nebránil, braň se přece!

A on ke mně otočil svou neznámou tvář a řekl něco, co postrádalo všeho smyslu:

– Proti Humblům není obrany.

Bylo to vskutku nesmyslné, vždyť jméno Humbl nikterak není běžné v naší zemi a já, Karel Humbl, jsem poslední svého rodu, takže bylo bláhové mluvit o Humblech v množném čísle; ubohý Jirka to zřejmě také už neměl v hlavě docela v pořádku.

Hned potom ho odvedli. Odešel tiše a mlčky, a už o mne nezavadil pohledem.

– Tak, a teď to sepíšeme, řekl Starý.

Trampoty s mladou generací

1

Když se dívám nazpět na dlouhou řadu let od konce druhé světové války a okupace až po tuto chvíli, kdy osvěžuji svou zkormoucenou mysl sepisováním těchto vzpomínek, mám dojem, že všechen ten čas nebo většinu toho času jsem strávil na schůzích. Ach schůze, schůze, tato modloslužba našeho věku! Pokud někteří lidé mají společné zájmy, starosti a cíle, je zajisté třeba, aby se horlivě scházeli a radili se. Já však, ač jsem navštívil a absolvoval stovky schůzí, nemohu si vzpomenout, že bych na některou z nich byl zavítal proto, abych se s někým poradil. Byly to schůze významné i nevýznamné, schůze, odbývané v nevětraných kancelářích, pročpělých kouřem a chráněných červenou stopkou, jakož i schůze, při nichž se sedělo ve velikých sálech za dlouhými stoly a kde každý účastník dostal láhev minerálky a blok v deskách z umělé hmoty a tužku; několikahodinové schůze i několikadenní konference, jednání a sjezdy, schůze, při nichž se mluvilo do mikrofonu, i schůze intimní a domácké, schůze periodické i příležitostné, stranické i závodní, schůze nejrozmanitější, leč vždy nadané aspektem nezbytnosti; a já jsem na těchto schůzích vysedával pilně a snášel nebezpečí infarktu a trpěl bolestmi v kyčlích a v uschůzovaných nohou jednak proto, že se to slušelo a že se to považovalo za povinnost a ctnost, jednak proto, že jsem se obával, abych nebyl odstrčen a přehlédnut, a že jsem měl utkvělou představu, že kdosi kdesi nahoře zkoumá prezenční listiny a byl by pohoršen a rozčarován, kdyby na nich nenašel podpis soudruha Karla Humbla; ale hlavně pak proto, že jedině na schůzích jsem měl iluzi plného a užitečného života, když se zaostřeným zájmem jsem pozorně naslouchal referátům a koreferátům a horlivě si dělal poznámky, když jsem se hlásil o slovo a zasahoval do plodné diskuse a vznášel dotazy nebo připomínky a něco nanášel nebo namítal nebo kritizoval nebo souhlasil se souhlasícími a usnášel se s usnášejícími se, když jsem vytyčoval slibné perspektivy a shrnoval vhodně volenými slovy průběh rokování, když jsem tlumočil rozhodnutí vyššího orgánu, když jsem se vlastní živou reakcí přidával k oživení v sále, když jsem se soudruhy setrvával v přátelsky srdečném rozhovoru, když jsem se k něčemu zavazoval, když jsem pronášel sebekritiku, když jsem přinášel zajímavé podněty, když jsem podával zevrubnou zprávu o činnosti, když jsem předsedal nebo přisedal nebo zasedal mezi řadovými členy nebo zapisoval nebo zpestřoval průběh úspěšného jednání tím, čemu se říká malá faktická poznámka. Na schůzích a pouze na schůzích jsem byl Stázičkou, správně posazenou mezi ostatní Stázičky do jednolité a oku lahodící mozaiky, na schůzích a pouze na schůzích jsem měl nádhernou, neomezenou jistotu, že ať řeknu co řeknu, budu vážně vyslechnut až do konce, na schůzích a pouze na schůzích jsem se plně vyžíval jako člověk, to jest tvor politický, na schůzích a pouze na schůzích jsem ukájel svou přirozenou lidskou touhu po iracionálnu, jež odporujíc bodrým závěrům tak řečeného zdravého rozumu, je dychtivě přijímáno a aklamováno vzníceným tleskajícím množstvím, na schůzích a pouze na schůzích jsem nabýval ideálné podoby svého jáství, podoby Karla Humbla, který zvětšil objem svého ucha, aby za ním mohl pohodlně nosit a stavět světu na odiv výtečnou tužtičku značky Penkala, vojína, který usměrňuje své pohyby podle předpisů instrukční knížky pro poddůstojníky, radostného malého konstruktéra mostů a bagrů, zdobícího víko stavebnice Mekano, Struktator nebo Archimedes, Toníka a Frantíka, sklízejícího od pana učitele pochvalu za to, že si ušlechtile hraje na čerstvém vzduchu. A to pro mne bylo něčím tak novým a stěží uvěřitelným a povznášejícím, že jsem se toho nikdy, nikdy nenabažil.

2

V oněch letech, jež jsem trávil jednak na schůzích, jednak u svého psacího stolu, ozdobeného vkusnou vlaječkou Vzorného pracovníka, změnil se i soukromý, mimozávodní a mimostranický rámec mého života, neboť jsem dal navždy vale obludné Pobřežní ulici, nevyléčitelně nemocné a stále nemocnější nervy rozdírajícími hluky. Svůj dům, zděděný po otci, který nic nenesl a stal se mi břemenem, jsem věnoval darem našemu socialistickému státu a přestěhoval se k chrámu svaté Ludmily, do Francouzské ulice, čímž jsem vytí lokomotiv, jež poznamenalo celé mé mládí, vystřídal jemným a uchu lahodícím cinkáním vinohradských tramvají a svou samotu starého mládence vzorným soužitím s ženou mého srdce a smyslů mých, se soudružkou Kristou dříve Královou, jež mi přinesla do manželství – kromě své vlastní slunné bytosti – jednak svého synečka Daniela či Dana, jejž jsem přijal za vlastního a vroucně si ho zamiloval, jako by z mé krve byl, jednak svůj byt, který byl zařízen tak hodnotně a vkusně, že ze svého starého příbytku v Pobřežní ulici jsem mohl s klidným svědomím celé své zařízení prodat vetešníkovi, což jsem vskutku učinil, převzav z něho do svého nového domova pouze dvě věci, radiopřijímač značky Soprán a zarámovanou podobiznu Josefa Stalina.

Mluvím zde dlouhou, jednotícím duchem laděnou větou o svém sňatku s Kristou Královou jakoby en passant, se zdáním samozřejmosti, neboť tehdy mi to vskutku připadalo samozřejmé. Nicméně dnes, když po odstupu dlouhého času se mám zpovídat z onoho podivného osudového přeskoku, kdy jsem se klidně a bez skrupulí oženil s manželkou svého nejlepšího přítele, upadlého do neštěstí, připadá mně to méně samozřejmé, a já, ať chci či nechci, nemohu, když na to myslím, se zbavit jistých pochopitelných rozpaků. Jenže, říkám si, jaképak rozpaky? Můj milovaný přítel Jiří si zavinil svou nehodu sám svou vlastní důvěřivou lehkomyslností, jež se u něho projevovala jako neblahý rys povahy už tehdy, když jsme společně strádali v nacistickém žaláři, a jestli jsem mu tentokrát v jeho svízelné situaci nepomohl a naopak jsem mu tak trochu podtrhl nohy, bylo to proto, že jsem byl nucen chránit především sám sebe, svou nikterak nezranitelnou kůži. A pokud jde o jeho ženu, totiž o Kristu, nu, páni, ta za mnou přiběhla sama, když jí voda začala téci do bot – zcela nečekaně se objevila v mé kanceláři, ubrečená, všecka opuchlá a tudíž nehezká, a než jsem se vzpamatoval z jejího vpádu a než jsem ji uspěl vybídnout, aby se posadila, usedla si na nejbližší židli, a brečíc po způsobu dětí, to jest ohrnujíc spodní pysk, spustila lamento, že jakožto ženu sabotéra a živlu nepřátelského našemu zřízení ji vyhánějí z jejího bytu ve Francouzské ulici, a abych prý pro ni něco udělal, nechci-li, aby si ona, Krista Králová, něco udělala sama.

A jak jsem se zachoval já? Vzácně jsem se zachoval, rozumně a jako pravý přítel: přemohl jsem své chvilkové rozčarování, přivolané tím, že jsem ji viděl tak zohyzděnou pláčem a smrkáním, a promluvil jsem tak, jak by na mém místě byl promluvil každý člověk dobré vůle.

– Pak vám nezbývá, řekl jsem jí, než abyste se s tím sabotérem a nepřátelským živlem dala rozvést; neučiníte-li to, dáte tím najevo, že jeho počínání, které vedlo k jeho zatčení, schvalujete, a tu vám nepomůže ani pánbůh.

Toto jsem pravil, takto jsem jí poradil, a každý uzná, že jsem jí nemohl poradit lépe, a ona sama to uznala také, ovšem ne hned a ne bez zbytečných řečí, že prý Jirka je nevinný a ona že ho neopustí, neboť je povinna při něm věrně stát nejen v dobách dobrých, ale i zlých.

– Vážená soudružko, řekl jsem jí – vskutku nazýval jsem ji soudružkou, neboť jsme tehdy ještě nebyli zcela důvěrně známí, a tak zde musím nikoli odvolat, ale poněkud poopravit a zpřesnit onu pasáž z předešlé kapitoly, v níž promlouvám o svém vztahu ke Královým a jež snad v někom mohla vzbudit nesprávné zdání, že jsem u nich byl pečený vařený – tedy vážená soudružko, řekl jsem jí, o nevině vašeho manžela nemluvte se mnou, nýbrž s těmi orgány bezpečnosti, kteří Jirku vyslýchali a s nimiž jsem se o něj tak hádal a pral, že mě div také nezavřeli, což jsem ovšem nechtěl, protože jsem s ním už seděl jednou a nerad bych to zažil podruhé. Ale já vás zapřísahám nejen ve vašem, ale i v Jirkově zájmu a v zájmu vašeho syna, abyste se nesnažila prorážet zeď hlavou a abyste neničila to nejcennější, co tu Jirka zanechal, totiž váš vzorný domov, a abyste neohrožovala Danovu budoucnost. Ujišťuji vás, že Jirka není bez viny, a že naproti tomu rozvod, k němuž vám radím, je věc čistě formální. Vezměte rozum do hrsti a uvědomte si, že jsem muž, který dokázal své přátelství k Jirkovi víc než jednou a dovedl pro něho i pro vás nasadit život. Kromě toho jsem člověk zkušený a vám upřímně nakloněný – není možné, není lidsky myslitelné, abych vám radil jinak než dobře.

Ona to uznala a uposlechla mé rady a dala se s Jirkou formálně rozvést, a když to nestačilo a úřady na ni ani pak nepřestaly hartusit, aby vyklidila svůj byt, dala se formálně oddat se mnou, Karlem Humblem; a když pak po krátkém čase, ještě před zahájením soudního líčení, ubohý Jirka podlehl srdeční slabosti či některému ze svých neduhů, jež si přinesl z gestapácké mučírny, a tiše a nenápadně kdesi zesnul, mé manželství s Kristou se stalo opravdovým.

Nuže tak se to zběhlo, a když si teď o samotě celý ten příběh vybavuji, ať dělám co dělám, nenalézám na něm nic, za co bych se měl hanbit nebo omlouvat, neboť není proč se hanbit a omlouvat za čin, který Kristě a Danovi mohl a měl přivodit nejen záchranu, ale i štěstí. Není proč se hanbit a omlouvat za to, že jsem ubohému sirotkovi nahradil otce, není proč se hanbit a omlouvat za to, že jsem nešťastné vdově osušil slzy, a to tak účinně, že po krátkém čase opět nabyla podoby nezapomenutelné Mary Pickfordové, představitelky světlých dívčích typů, a nanovo počala, chodíc po něm veselými kroky, pečovat o svůj dvaapůlpokojový byteček; když jsem jí, zatímco jsem ve chvílích volna pročítal stranický tisk, naslouchal, jak pobíhá po své klícce a přitom si něco brouká, cítil jsem téměř fyzicky, jak to dělá ráda a jak je při tomto počínání spokojena. Věru šlechtila a pěstila svůj příbytek s péčí tak náruživou, že se jenjen leskl a voněl, což pro mne bylo příjemné, neboť mám rád – tím raději, že v té věci nejsem zhýčkaný – hezké okolí, ale také nepříjemné, neboť při pohledu na její spokojené šukání a cídění a leštění a prachu utírání a věcí urovnávání jsem se nedovedl zbavit myšlenky, že se za mne provdala z lásky, jenže ne ke mně, ale k svým parketám a záclonám, k své kuchyňce a koupelně pěkně kachlíkované, k svým koberečkům a figurkám v stříbrníku, k svému modernímu servisu jídelnímu a čajovému, k svým obrázkům na stěnách a k své dobře pérované manželské posteli, k své – vlastně Jirkově – knihovničce, kterou jsem ovšem byl nucen důkladně zrevidovat, neboť byla plna závadné literatury, k svému výhledu na chrám svaté Ludmily, zkrátka k tomu, co tvořilo ladný rámec jejího života dobré manželky, vzorné maminky a čistotné ženy v domácnosti.

3

Maličký Dan, tenkrát rozmilý Marbulínek, dojímavě podobný své půvabné matce, v době svého osiření nechodil ještě do školy, takže byl stále ještě dosti pružný a tvárný a nezkažený, aby mohl mít plný užitek a prospěch ze vzorné a správné a pečlivě promyšlené výchovy, jíž jsem ho mínil podrobit, tak aby z něho vyrostl rovný a zásadně nekompromisní člověk nové doby; ujal jsem se tohoto úkolu s plnou vážností a odpovědností, neboť jsem si byl vědom toho, že jsem tím povinen památce svého nešťastného a předčasně zemřelého přítele, Danova otce. Narážel jsem přitom ovšem na jistou obtíž, totiž na to, že jsem pro něho měl velmi málo času, neboť jsem ráno odcházel do podniku, když on ještě spal, a večer jsem se vracel z práce a ze schůzí, když on už zase spal; ale za nedělí, když jsem nikam nejel na komisi nebo na brigádu, jsem ho rád a často přejímal, dobře umytého a vykartáčovaného, z Kristiných rukou, abych s ním – nedbaje jistého jeho zdráhání – vykonal vážnou a poučnou procházku, nejčastěji do nedalekých Riegrových sadů, a abych vkládal do jeho mladé mysli hrdé a radostné vědomí toho, že on, Daniel, patří k oné šťastné generaci, která se zrodila do dokonale uspořádaného světa a do společnosti řízené nejpokrokovějšími zásadami: zatímco například já, jeho nový tatínek, jsem prošel peklem vykořisťování, nezaměstnanosti, okupace, gestapa, heydrichiády, Pankráce, války a revoluce, zatímco já jsem trpěl, úpěl a bojoval o lepší příští svého národa a lidu, on, šťastný Daniel, přišel k hotovému, narodiv se do dnešní světlé skutečnosti, kdy uvědomělí lidé na celém světě chutě rázují jednotným krokem za hvězdou, jež jim ukazuje cestu vpřed a jejíž jméno je Stalin. Není krásnějšího údělu než být dítětem epochy Stalinovy; až Dan jednou dospěje a ožení se a stane se otcem, jeho děti mu budou závidět, že byl vrstevníkem tohoto génia a dobrodince lidstva, Stalina, bez něhož by naše město, jak pravil básník, byla jen historická rozvalina.

Přiznávám, že tyto poučné rozhovory na procházce nebyly vždy úspěšné, neboť Dan byl dítě až přespříliš čiperné, se sklonem k neukázněnosti, takže, kde mohl a jak mohl, se vysmekl z mé vodící a řídící ruky a pobíhal bezcílně a bez prospěchu, anebo namísto aby naslouchal mým výkladům, ptával se mě na spoustu zbytečných věcí, třebas na to, zda můj služební automobil Tatraplan má náhon vpředu nebo vzadu, na což jsem mu arci nedovedl odpovědět, protože jsem nevěděl, co je to náhon, to jest věděl jsem to, ale spojoval jsem tento pojem s představou mlýnské strouhy, nebo na tajemství těch úžasných čínských koulí, ozdobně vyřezaných ze slonové kosti a nepochopitelně navlečených jedna na druhou, takže jsem se častokrát, přiznávám sebekriticky, neubránil netrpělivosti; a to mívalo za následek, že Dan se vracíval z naší společné procházky ne osvěžen a ideově povznesen, nýbrž s brekem.

K tomu je dlužno přičinit starostnou poznámku, že byla-li generace, k níž Dan přináležel, hýčkaná osudem, byla také, ach žel, nezdravě citlivá a nervózní. Dan nebyl ani půl roku stár, když na světě vybuchla první atomová puma; potom vybuchovaly atomové pumy jedna po druhé, stále silnější a zhoubnější, takže není divu, že když Krista jednou Danovi, v té době asi sedmiletému, podávala sklenici mléka, dal se do pláče a pravil:

– Nedávej mi to mlíčko, mami, jistě v něm je to zatracený stroncium!

Napadá mě mimochodem, že o stronciu se už v posledních letech nemluví – stroncium se už, jak se zdá, nekoná.

V oné době jsem se se svou drahou Kristou velmi často přel o to, má-li Dan chodit do mateřské školky, nebo ne; já trval na tom, aby do ní chodil, ale Krista byla proti; poukazovala na to, že školní kázně a disciplíny Dan užije dost a dost, až bude opravdu nucen zasednout do škamen; proto prozatím ať zůstane u ní, u své maminky, a ať si užije pokud lze oné spoře vyměřené doby bezstarostné volnosti, jež je člověku přisouzena jen v prvních šesti letech jeho života. Jakmile pak vkročí do školních vrat, je konec, neboť je lapen a strčen do chomoutu, a v tom chomoutu aby vězel až zase do té doby, kdy zestárne a odejde do penze a do parku krmit vrabečky.

S takovouto pošetilou výmluvností bránila Krista svého synáčka proti mým nesporně správným a chvalitebným snahám, vymanit ho co nejdříve z jejího rozmazlujícího a změkčujícího vlivu, a objímala ho přitom svými silnými a krásnými pažemi, jako bych byl měl v úmyslu ho rovnou na místě drapnout za límec a spodek kalhot a odnést ho do nejbližší školky, a bývala přitom, nemohu nepoznamenat a nepřiznat, nadobyčej líbezná, neboť tváře jí žhnuly a modré oči plály, a malinký Dan, který se k ní vinul, jí slušel, jako kočce sluší koťátko, lvíče lvici a tygrátko tygřici; a mně bylo marno jí vysvětlovat, že nejde o žádný chomout, o žádný donucovací nebo kázeňský systém, nýbrž o život v kolektivu, který nám všude jest a má být údělem – jde o to krásné a povznášející vědomí, že nejsem sám a nežiji jen pro sebe, neboť přináležím k vyššímu, o obecné blaho usilujícímu celku. Toto společenské vědomí má být v dítěti probouzeno a živeno co nejdříve, nemá-li z něho později vyrůst individualista, o samotě si hrající na svém písečku, anebo dokonce – reakcionář.

Na tyto rozumné a poučné vývody mně Krista jednou urážlivě odsekla:

– Lepší reakcionář než pitomec a suchar.

Ach pročpak jsem podlehl vábení a našeptávání přírody, pročpak jsem se oženil a proč jsem raději nezůstal sám, abych sám se těšil ze svých úspěchů a ze svého významného postavení, jehož jsem se domohl svou prací a uvědomělostí, a proč jsem se nespokojil svou chamtivou, ale jinak nenáročnou sekretářkou Věrou, a proč jsem si uvázal na krk ženu, jež sice hověla mému milostnému citu a touze po rodinném pořádku, ale byla pročpělá názory a zvyklostmi, jež možná hověly jejímu lehkomyslnému a ideově vratkému prvnímu manželovi, ale k mým pokrokovým postojům a myšlenkám se měly jako voda k ohni, a hlavně proč jsem byl tak bláhový, že jsem opomněl vzít v úvahu, že dítě, jehož jsem se stal nevlastním otcem, nezůstane navždy křehké a bezbranné, a že poroste a poroste a bude nabývat nových a nových podob, jež jsem si nedovedl představit, ale o nichž jsem tušil stále přesněji a naléhavěji, že nebudou úsměvné a mně přitakavé, zkrátka: že jednou neodvratně nastanou doby, kdy s parchantem, jejž jsem nepromyšleně připustil do své existence, si ještě užiju své?

4

V průběhu dalších let jsem si častokrát vzpomněl na onen uvedený výklad svého někdejšího podřízeného v šámbru, romanopisce, který mně tenkrát možná žertem, ale přece poučně ozřejmil, že já, Karel Humbl, jsem člověk vyššího typu, který vchází do tohoto světa bez jakýchkoli atavistických sklonů, s občanskou – obrazně řečeno – legitimací v ústech, od první chvíle své existence příkladný a poslušný občan, který právě pro tuto svou příkladnost a poslušnost býval v době svého dětství pohrdán a vysmíván ostatními dětmi: sdružujíce se ve volných a neukázněných smečkách, pokračoval, jak si pamatujeme, romanopisec, takovéto děti vyššího typu procházejí ve zkratce oním dávným předlidským vývojovým stupněm, kdy naši chlupatí předkové, dosud neschopní utvořit stát, se shlukovali do vřeštících houfů a tlup. Toto důvtipné, i když snad ne zcela vážně míněné romanopiscovo povídání jsem si často vybavoval, protože právě můj nevlastní syn Dan, aj té ironie osudu, se projevil jako prototyp lidského mláděte nižšího typu, se sklony a zálibami, které mně v jeho letech bývaly, znám se k tomu s hrdostí, bytostně cizí.

Když stát a zákon konečně ho vyrvaly z matčiny náruče a Dan počal chodit do školy, nastalo nám – hlavně mně – nové trápení, neboť jeho prospěch byl hanebný a chování pod vši kritiku; na rozdíl ode mne, který jsem za žákovských svých let nosíval domů samé jedničky či biče a hřebíky, jak jsme říkávali žertem, Dan prolézal ze třídy do třídy jen s největšími obtížemi, taktak že nepropadal, a okraje jeho žákovských knížek bývaly hustohustě popsány pohoršenými poznámkami, někdy suše konstatujícími, že Dan se vrtí a vyrušuje a nedává pozor a mluví při vyučování a nechová v pořádku své školní potřeby, někdy metaforickými, bezmála básnickými, jimiž byl označován jako stálé ohnisko neklidu ve třídě nebo stálý zdroj nepřístojností nebo neposedný element. Já jsem chodíval ze školy domů vždy řádně, nejkratší cestou, kdežto Dan – podobně jako můj někdejší nehodný spolužák Cigánek – se navracel, kdy ho napadlo, často uválen a pošpiněn a poznamenán stopami rvaček a jiných nedůstojných dobrodružství, jež prožíval jako člen řvoucích opičích smeček. A Krista mhouřila nad těmito Danovými nezbednostmi své krásné marypickfordovské oko a sama podpisovala jeho žákovské knížky, abych se nedozvěděl o jeho nových nezvedenostech, a zašívala a spravovala mu jeho zašpiněný a potrhaný oděv a zamlčovala mi data rodičovských schůzí a chodila na ně sama a ani sebeméně se nesnažila ovlivňovat synovu výchovu tím, že by mu, jak jsem si přál, dávala za vzor mou příkladnou bytost.

A přece nešlo tu o pouhý postulát loyality a občanské ctnosti, jejímž jsem byl – troufám si říci – dokonalým představitelem, nýbrž i o zřetele ven a ven praktické; mé mravní přednosti mě totiž nejen povznášely, ale také mně prospívaly hmotně. Náš milý národní podnik TUNSTAV prošel desítkami a desítkami reorganizací a prodělal nesčetně změn a přesunů personálních, ředitelé přicházeli a odcházeli, stoupajíce k nebi jako nové hvězdy a opětně padajíce do bláta zapomenutí, ale já, soudruh Karel Humbl, jsem se pevně držel svého místečka hlavního ekonoma, bezpečně jsem proplouval všemi změnami správními i ideovými; mé postavení mělo tu výhodu, že bylo současně vysoké i nenápadné; v průběhu let se mně podařilo zavedením nových pokrokových postupů agendu svého oddělení tak prohloubit a zpřesnit, že se v ní kromě mne nikdo nevyznal, a tolik zvýšit její váhu a objem a důležitost, že bylo nutno přibírat nové a nové pracovníky, a čím více bylo pracovníků, tím více každý měl práce. Tytam nenávratně uplynulé byly ony směšně rozšafnické a úzkoprsé hokynářské doby, kdy v Nedobylově stavebním podniku vedl celé saldokonto jakýsi pan Gruber s třemi účetními a jednou sekretářkou; nyní v ekonomickém oddělení mamutího národního podniku Tunstav pracovalo pod mým vedením u strojů psacích a počítacích a sklánělo se nad knihami a kartotékami a pořadači dopisů a telefony a jinými nezbytnostmi na šedesát pilných mužů a žen, vesměs jen s největším vypětím sil zmáhajících své úkoly, den ode dne početnější, náročnější a složitější.

Není divu, že mé zásluhy došly nejvyššího ocenění, takže v roce padesátém druhém byla má hruď ozdobena státním vyznamenáním.

Ale to všechno Krista neviděla, anebo pokud to viděla, tvářila se, jako by to považovala za samozřejmé. Hluchá a slepá k tendencím doby, jež uvědomělým lidem přikazovala, aby splývajíce s proletářskými masami dávali své pokrokové smýšlení najevo skromností oděvu a zanedbaností svého zevnějšku, ráda se parádila, nosila hedvábné punčochy a barevné svetříky a vlasy měla načesané a naondulované a nehty nalakované, a na mé výčitky, že mě kompromituje a ničí mou kariéru, odpovídala svéhlavě, pohazujíc svou marypickfordovskou hlavou, že je jen jednou na světě, a hlavně jen jednou že je mladá a hezká, a jestliže já, její manžel, se strojím jako šupák, ona mě v tom následovat nebude. Neboť nemusím snad podotýkat, že v oněch letech strohého dogmatismu jsem pečlivě přihlížel k tomu, aby mě nikdo nemohl obvinit z buržoazních zálib a sklonů, a odloživ do skříně všechno své lepší oblečení, nosil jsem v zimě v létě odřené menčestrové kalhoty, rozhalenou khaki košili a usmolenou koženou bundu.

Když zemřel Josef Stalin a když po Dvacátém sjezdu nastal útěk od kultu jeho osobnosti, samozřejmě jsem napravil tento svůj omluvitelný omyl, a znovuotevřev a doplniv svůj šatník, počal jsem se strojit tak, jak se sluší na občana vysoce civilizovaného a pokrokového evropského státu, ale přiznávám se, že jsem to činil bez valného nadšení a pouze proto, že jsem nechtěl být podezírán ze sklonů k dogmatismu a levému úchylkářství; v mé duši bylo přitom pusto, neboť nejsem z těch bezobratlých, kteří mění své názory, jako se mění košile, a já se nerad loučil s uplynulými roky, kdy všechno bylo nepochybné a jasné jako na vojně a kdy člověk přesně věděl, co říci a co zamlčeti a s kým mluvit a koho zdravit a jak ho zdravit a koho ignorovat a kam chodit a co si myslit a co číst a co chválit a co hanět a čemu se smát a nad čím se mračit a co vyhledávat a čeho se vystříhat, aby byl v linii a na výši doby. Tušil jsem, že nyní v mém životě vyvstanou nové trampoty a komplikace, a žel toto tušení mě nezklamalo.

Už jsem se, tuším, na jiném patřičném místě zmínil o tom, že když mně nadešla nutnost, abych ve svém příbytku odstranil podobiznu Josefa Stalina a vhodně ji nahradil portrétem soudruha Chruščova, můj nevlastní syn, tehdy jedenáctiletý, se otázal na důvod tohoto mého činění, a že pak na mé vysvětlení, že Stalin nebyl tím, zač jsme ho považovali, reagoval protestem, že on, Dan, Stalina po celý život miloval. Měl jsem právo se z tohoto chlapcova výroku radovati, neboť nasvědčoval tomu, že jsem Dana navzdory všemu zdání nevychovával nadarmo a že mé výklady, jimiž jsem obohacoval jeho mysl, nebyly do větru a že z nich něco pochytil; váha tohoto úspěchu byla však nedávnými událostmi značně snížena. Podobizna, jež, visíc naproti vchodu z předsíně nad stříbrníkem, bývala ústřední okrasou mého příbytku, ale teď bylo nutno ji přemístit za tentýž stříbrník, lícem ke zdi: takový byl fakt, a tento fakt značil, že mé dosavadní ideologicky výchovné působení na Dana bylo z jednoho dne na druhý zmařeno, všechna slova, která jsem k němu na našich procházkách pronesl, pro kočku, a má autorita otřesena. Ach, proč jsem se s ním raději nebavil o věcech, o něž měl opravdový zájem a jež nepodléhaly politickým módám!

Ale bylo pozdě bycha honiti. Čím starší byl Daniel, tím více se mi odcizoval, a já měl rok od roku trapnější a tísnivější pocit, že jeho jasné oči mladého divocha mě nevidí, i když náhodou jsou na mne upřeny, a že hledí kamsi skrze mne, jako bych ze skla byl, a že jeho uši mě neslyší, když se rozčiluji nad jeho žákovskou knížkou a vytýkám mu neposlušnost a nekázeň a peskuji ho za to, že nosí domů staré usmolené rodokapsy, namísto aby četl literaturu pokrokovou a ideově nezávadnou, a že při svých návštěvách biografu dává přednost kdejakému dobrodružnému braku před hodnotnými pokrokovými filmy, a podobně. Trpěl jsem tím velice a byl bych dal nevímco za to, kdyby mně na společné procházce v Riegrových sadech opětně položil některou z těch otázek, jimiž dříve přerušoval mé výklady a které mě rozčilovaly, třebas zda tatraplán má přední nebo zadní náhon nebo jak byly vyrobeny ty záhadné čínské koule ze slonové kosti, navlečené jedna na druhou, ale Dan se mnou na procházky nechodil a na nic se mě neptal, neboť nic už ode mne nechtěl vědět.

Změna politického kursu, jež otřásla mou autoritou pěstouna a vychovatele, zavdala mně také podnět k častým různicím s mou milovanou ženou Kristou. Připomínám si obzvláště jasně a palčivě jednu takovou roztržku, k níž došlo někdy na počátku šedesátých let, a to osmadvacátého října. Jako všichni lidé dobré vůle, i my dva, Krista a já, jsme při různých oficielních příležitostech, jubileích a státních svátcích, byli zvyklí manifestovat svou pokrokovost tím, že jsme pečlivě zdobili okna svého příbytku ve Francouzské ulici. K tomu účelu jsme měli u každého okna trvale připevněny dvě šikmé zinkové trubičky, jednu vpravo, jednu vlevo, do nichž jsme pak zastrkovali, když nadešla patřičná chvíle, sovětské a československé vlaječky, které jsme jinak chovali v šupleti našeho společného prádelníku. Byly z plátna, a proto po použití bylo možno je dát vyprat a vyžehlit a pak je znovu uložit. Papírových ozdob jsme nikdy nepoužívali, neboť jsme šetřili lesy.

Nuže, jak známo, jeden z takových slavnostních dní, kdy je záhodno zdobit okna, je právě osmadvacátý říjen, Den znárodnění, který spadá vjedno s někdejším buržoazním Dnem osvobození. Ale onoho osmadvacátého října, o němž tu je řeč, má drahá Krista, jindy v těchto věcech akurátní, se neměla k tomu, aby s vlaječkami vyrukovala; a když jsem se jí otázal, proč otálí, odpověděla, že počká, až co udělají sousedé. Jestliže prý oni ozdobí svá okna, ona to učiní také, a jestliže ne, i ona ponechá naše okna neozdobena.

Nemile dotčen, řekl jsem jí tehdy něco v ten smysl, že takovéto opatrnické a oportunistické postupy jsou nehodné jí, soudružky tak uvědomělé a pokrokové, za jakou jsem ji považoval. Věci našeho vědeckého, pokračoval jsem přísně, světového názoru, jejž dáváme najevo mimo jiné i tím, že zdobíme svá okna, nejsou otázkou veřejného mínění, nýbrž vnitřního přesvědčení. Buď kráčíme hrdě a pevně vpřed jednotným krokem v semknutém šiku s pokrokovými lidmi celého světa, nebo nekráčíme. Pakliže kráčíme, musíme vystrčit své praporečky.

Odpověděla, že jsem zaspal svou dobu a že teď se už na takové vnějškovosti tolik nehledí. Namítl jsem, že nejde o žádné vnějškovosti, nýbrž přesně naopak o naši vnitřní sounáležitost s táborem pokroku a míru; a nedbaje jejích protestů jsem praporečky vyndal ze šuplete a řádně je nastrkal do příslušných trubiček. Večer mi pak Krista vyčtla, že jsme v domě samojediní, kdo mají okna ozdobená, a že vypadáme jako dogmatici. Odpověděl jsem něco ostrého, ona řekla něco ještě ostřejšího, až jsem byl nucen vzít kabát a prásknout za sebou dveřmi; a pak jsem bloudil po ulicích sklíčen a zahanben, žalostně vzpomínaje na ty zlaté časy, kdy Josef Stalin žil a vládl ocelovou pěstí, neboť tenkrát by se nic podobného nebylo mohlo přihodit.

Nic podobného by se nebylo mohlo přihodit, a rovněž by nebylo mohlo dojít k strašlivé závěrečné katastrofě, již nyní hodlám vylíčiti.

5

Aby mě nikdo nemohl osočiti, že na svého nepodařeného adoptivního syna nasazuji a záměrně ho maluji černými barvami, aby v protikladu k němu lépe vynikla má vlastní dokonalost, přiznávám, že vedle svých zarážejících záporných rysů povahy, své roztěkanosti, klackovitosti, neúcty k autoritě a nedbalosti v práci a učení měl také několik světlých vlastností, jimiž leckdy předčil i mne, svého starostlivého otčíma. Já například jsem se nikdy nezajímal o cizí kraje, města, mravy a zvyky, kdežto Dan za svých školních let dokázal o prázdninách procestovat pěšky a autostopem nejen svou vlast, ale i tři země přátel, Polsko, Maďarsko a Bulharsko, a přinést si domů mnoho cenných poznatků. Už jsem se s jistým podivem a zahanbením přiznal k tomu, že když jsem jako mladý hoch žil v severoněmeckém městě Brémách, ani v duchu mě tehdy nenapadlo, abych sedl na autobus nebo na vlak a zajel si několik kilometrů k severu a zhlédl tak poprvé v životě moře; po pravdě řečeno, nenapadlo mě to ani kdykoliv později, takže moře jsem nespatřil dodnes a už je asi nespatřím; zato Dan za svých středoškolských let pronikl k dvěma evropským mořím, Černému a Baltickému. Cestoval ovšem po svém, divoce, bez zavazadel, pokud nenazveme zavazadlem staré vojenské tele, které si koupil v Kotcích, oděn kalhotami zvanými texasky, košilí s nápisem Shell – nedal ovšem na mou radu, aby tuto košili, když už po ní stůně, nosil jen doma a neukazoval se v ní na veřejnosti – a provázen partou halamů jemu podobných, hrubých, nohatých a neukázněných.

Jiným nesporně příznivým rysem jeho povahy byla jistá přirozená hrdost, takže například nebyl s to sáhnout na peníze, které mu nepatřily; přiznávám sebekriticky, že v tomto punktu jsem se dopustil leckteré pedagogické chyby, neboť jsem před ním nejen pečlivě zamykal své hotovosti, ale také jsem Kristu huboval, že všude nechává válet svou kabelku s peněženkou, a není vyloučeno, že Daniel to někdy i zaslechl. Rovněž jeho opravdová, sice neohrabaná a neuhlazená, ale jistě upřímná láska ke Kristě byla hodna uznání a chvály; mně ovšem jeho synovské city k matce byly dosti nemilé, neboť jsem trpěl utkvělou a bezpochyby ne bezdůvodnou představou, jak Krista se s ním za mými zády spolčuje, jak oba proti mně kují tajné pikle a pletichy, jak mě kritizují, jak jim na mně nic není vhod a jak zlehčují mé zásluhy, mou vzornou péči o jejich blaho tělesné i duševní a jak znevažují můj příkladný občanský a kádrový profil. A vskutku mé slovo doma nic neplatilo, má rozhodnutí narážela na hradbu jejich soudružnosti, a tak zatímco jsem ve svém povolání docházel stále větší a větší úcty a uznání svých nadřízených i podřízených, ve Francouzské ulici, ve svém vlastním hnízdě, jsem si připadal jako páté kolo u vozu.

Čím byl Daniel starší, tím aktuálnější se stávala otázka jeho budoucího povolání. Nekritická a do svého syna slepě zamilovaná Krista prostě nebrala na vědomí jeho špatný nebo přinejmenším slabě průměrný školní prospěch, přičítajíc jej všemu možnému, intrikám učitelů a špatné organizaci našeho školství a jiným reakčním motivům, ale nikdy ne Danovu nedostatku píle, uvědomění a inteligence; hluchá k mým domluvám i k mínění řídící učitelky, podle níž Dan nebyl – užívám tu jejího výrazu – studijní typ, Krista trvala na tom, aby její syn po maturitě šel na vysokou školu, přesněji na matematiku, neboť v tomto oboru bylo málo uchazečů, a matematika prý v našem přemechanizovaném a přetechnizovaném světě má velikou budoucnost. Když se s tímto nápadem vytasila poprvé, srdečně jsem se zasmál, neboť jsem si svého nepodařeného adoptivního syna nedovedl představit, jak sklání svou vzpurnou střapatou hlavu nad složitými vzorci vysoké matematiky, ale Krista trvala na svém a toto své trvání pečetila zlostnými výbuchy pláče a hysterickými scénami, a já, abych měl pokoj, jsem krok po kroku ustupoval.

Tím příjemnější pak bylo mé překvapení, když Dan jednou, asi půl roku před maturitou, přišel domů s plánem zbrusu novým a nečekaným, že hned po skončení střední školy půjde na vojnu, totiž na odbornou vojenskou školu v městečku X; je to prý škola internátní, na níž bude na útraty vojenského eráru po pět let zadarmo ubytován, živen a připravován na dráhu důstojníka z povolání, kterou po skončení školy ihned nastoupí.

Krista ovšem hořce želela svých zmařených nadějí co do synovy budoucnosti a plakala také nad tím, že Dan má odejít z domu a že prý jen tak málo s ním žila pohromadě, ale já jsem se radoval a z plna srdce chválil, což se mi přiházelo zřídkakdy, Danovu uvážlivost a moudrost jeho rozhodnutí. Jen počkej, darebáku, myslil jsem si, na vojně ti spočítají, zač toho loket, tam tě zrychtují a naučí pořádku a kázni, tam ti okudlají tvé protivné nečesané pačesy a naučí tě sekat dobrotu a stát v pozoru jako strunka, tam z tebe vyženou všechno mámino rozmazlení, tam ti ukážou, co to je ráno vstávat a večer lehat a zametat si pod kavalcem, tam zatočí a zacvičí s tebou i s tvými košilemi s nápisem Shell a s tvými texaskami, tam ti srovnají faldy a protáhnou ti kostru, tam ti natřesou mandle a zatnou ti žílu, lajdáku, tam ti přistřihnou brčka, ničemo, tam s tebou budou vybíhat na vzduch, tam oceníš svého dobrého nevlastního tátu, který tě, spratku nevděčný, zadarmo živil a šatil, tam si teprve začneš vzpomínat na naše procházky do Riegrových sadů a budeš brečet a říkat si ach já blázen, že já jsem tátu víc neposlouchal a nešel do sebe a neučil se, tam, chlapče, z tebe udělají člověka.

Takto jsem uvažoval, toto jsem si sliboval a maloval, šťasten, že budu zbaven Danovy cizí a na nervy jdoucí přítomnosti, a přesvědčen, že teprve nyní začnu se svou drahou Kristou nerušeně žít, a že ona konečně, konečně bude opravdu a bez výhrad moje. Není možno popřít, že tyto mé naděje a růžové výhledy do budoucna byly veskrze reálné; věru není třeba se vysmívat jejich naivitě, neboť příšerný obrat všech věcí, který nastal krátce po Danově odchodu z domu, se nedal předvídat ani s přispěním chorobné fantazie.

Stalo se toto a stalo se to takto:

Jednoho večera jsem po zdárně ukončené denní práci spokojeně seděl doma pod lampou, a naslouchaje hodnotné hudbě, již vysílal můj starý radiopřijímač značky Soprán, luštil jsem křížovku, zatímco má drahá Krista ze dvou klubek vlny, zelené a černé, pletla cosi, z čeho jednou v budoucnosti měl vzniknout svetr; měla toho zatím jen nepatrný kousek, jejž neustále rozplétala a začínala znovu. Pamatuji se zcela přesně, že jsem právě dumal o tom, jak se římskými číslicemi vyjádří pět set devadesát devět, když se z předsíně ozvalo zarachocení klíče a vzápětí vstoupil do pokoje Dan, dlouhý, nohatý a velmi pohledný ve své čisté vycházkové uniformě, ale tak bledý a ztrhaný ve své úzké jinošské tváři, že mně bylo ihned a nade vši pochybnost jasné, že se mu přihodilo něco velmi vážného.

Odstrčil svou matku, která hned jak zaslechla jeho kroky, odhodila své pletení a běžela mu vstříc, pak šel jako náměsíčný k nejbližší židli, spustil se na ni a ihned se dal do ošklivého pláče, který více než pláči se podobal skučení a ryčení, a přitom netrpělivě a vztekle uhýbal Kristě, která, zděšena, snažila se přitisknout si jeho hlavu k prsům, a prosila ho, aby neplakal a pověděl, co se stalo a co ho bolí.

Byl jsem si hned od první chvíle, když jsem spatřil Danovu tvář, jasně a bezpečně vědom toho, že se stalo neštěstí, jež obrátí můj život vzhůru nohama a rozmetá základnu mé ukázněné spokojenosti; toto tísnivé vědomí mně však nemohlo a nesmělo bránit v tom, abych se zachoval jako zralý, pevný a světa znalý muž a abych energicky zasáhl do chlapcova záchvatu hysterie. Složil jsem tedy noviny a povstav promluvil jsem s nemilosrdnou ironií a velikým humorem takto:

– Tedy, urozený pane barone, když někam vstoupím, tak nejdřív sundám z palice čepici a pozdravím, což jste, pokud si pamatuji, opomněl učiniti, a když mám v úmyslu brečet, tak nejdřív řeknu, co mě trápí, aby ti, ke kterým jsem vpadl, v tomto případě já a tvoje máma, mohli brečet se mnou. Tak se to aspoň, pokud se nemýlím, dělává mezi slušnými lidmi.

Metoda kousavé ironie, jíž jsem užíval i jindy ve svých pedagogicko-kazatelských proslovech k Danovi, se zpravidla míjívala s účinkem, ale tentokrát kupodivu zabrala okamžitě. Dan ihned ztichl a upřel na mne oči – vzpomínám, že byly suché, což potvrzuje správnost mého uvedeného postřehu, že jeho pláč nebyl pláčem, nýbrž řevem bolesti a vzteku – a pomalu povstav, trochu nahrben, hlavu předchýlenu, jako by na mne chtěl skočit a dát mi přes hubu, řekl něco neuvěřitelného, toto:

– Cože? Ten lump se odvažuje mluvit o slušnosti?

Slovo „lump“, jehož tu užil, mě – přiznávám se – poděsilo, neboť mně připomnělo něco dávného a jen nedokonale zasunutého v podvědomí, nepěkný výjev před třemi vážnými muži od bezpečnosti, jedním starým, jedním mladým a jedním prostředním, a mé poslední setkání s Jirkou, mým jediným dobrým a opravdovým přítelem. Nicméně neztratil jsem hlavu a chladně se obrátiv k své ženě, jež tu stála zsinalá a tiskla si k ústům šátek, řekl jsem:

– Nevidím, proč bych se měl nechat urážet od cizího člověka, který se ke mně odměnou za všechno, co jsem pro něho udělal, zachoval jako hulvát. Já sám osobně jsem s tímto povedeným mladým mužem zúčtoval jednou provždy. Je to tvůj syn, Kristo, a vyřiď si to s ním sama. Já odcházím a na omluvě netrvám, protože všechno, co se týká tohoto individua, se mně stalo nadobro lhostejným.

Toto řka, otočil jsem se na podpatku, a zatímco Krista naříkajíc Dana zapřísahala, aby se vzpamatoval a přestal bláznit, důstojně jsem se vzdaloval, ale Dan mně zastoupil cestu. – Tak lacino se z toho nevykroutíte, pane Humble. Máte pravdu, udělal jste toho pro mne hodně. Zabil jste mi otce a zkurvil mou matku, to bylo to první, co jste pro mne udělal.

Ach, proč se mně od přírody nedostalo větší tělesné síly, abych odměnou a odpovědí za toto nesmyslné obvinění zpolíčkoval a srazil k zemi toho protivného a sprostého klacka, zpolíčkoval ho a srazil ho k zemi, k nohám jeho ubohé matky, která srdceryvně vykřikla, když uslyšela ta slova, příčící se rozumu a pochopení, a zakolísala, jako by se o ni pokoušely mdloby! Ale nebylo ani pomyšlení na to, abych se ho dotkl třebas jen prstem, vždyť byl o půldruhé hlavy větší než já a hnáty měl jako křídla větrného mlýna. Protože však bylo nicméně nutno, abych si počínal jako muž, přikročil jsem rychle ke Kristě a objal ji kolem ramen, a předstíraje, že mně v této děsné chvíli nejde o nic než o její tělesné a duševní zdraví, promluvil jsem k ní tiše a chlácholivě, aby si z toho nic nedělala, vždyť vidí, že Dan je buď opilý, buď pomatený, a to přejde, to přejde. Stáli jsme pak těsně u sebe, jako bychom jeden u druhého hledali ochranu, a naslouchali Danovu běsnění, přerušovanému občasným pláčem, oba zpitomělí a zkamenělí hrůzou.

Nuže ukázalo se, že Dan ve svém učilišti měl spolužáka, jemuž se právě, v důsledku postupující likvidace stalinského režimu, vrátil otec z vězení, do něhož se jakožto reakcionář a nepřítel našeho zřízení dostal v roce osmačtyřicátém. Tento muž se jmenoval Gruber a býval vedoucím saldokonta v Nedobylově stavebním podniku, tentýž pan Gruber, s nímž jsem svého času, poslušen drsné nálady revoluční doby, zatočil s jistou šprýmovnou drsností a mimo jiné mu žertem poradil, pamatujeme se, aby své dítě, jež se mu podle jeho vyjádření mělo narodit, utopil jako kotě. Pekelná náhoda chtěla tomu, aby se pan Gruber ve vyšetřovací vazbě setkal s mužem, jejž velmi dobře znal, se svým bývalým kolegou z podniku, Jiřím Králem. Jiří Král, jak víme, byl přesvědčen, že hlavním strůjcem jeho neštěstí jsem byl já, Karel Humbl, a protože i pan Gruber na mne měl žáhu, oba kumpáni si mou maličkost v tichu a klidu své cely podali s fortelem a gustem a nenechali na mně poctivý chlup. Jak známo, Jiří Král o málo později zemřel, ale pan Gruber vydržel, kruci, vydržel a vrátil se, a když jeho synáček jednou přišel domů na propustku a zmínil se mimo jiné o tom, že v učilišti kamarádí s mladým Králem, takto adoptivním synem Karla Humbla, do starého pána, dovedu si představit, vjel ďas a řekl mu všechno, co se domníval o Karlu Humblovi věděti, a mladý Gruber pak nelenil a vysypal to Danovi; a Dan tu teď stál uřvaný a roztřesený vztekem a žalem, o němž se domníval, že na něj má právo, ztělesněná nejapná fráze o spravedlnosti a cti a synovské úctě a lásce, nemotorný mstitel a mravokárce, a házel nám to horké na hlavu oběma, mně, jejž označoval jako zrádce a vraha, a své matce, jíž vyčítal kurevství, neboť se za toho zrádce a vraha provdala bůhví proč, snad aby zachovala svůj byt, snad proto, že jsem měl k dispozici služební tatraplán, snad pro můj plat hlavního ekonoma národního podniku Tunstav, a miliskovala se se mnou, hnusným plazem a skřečkem, v téže posteli, v níž spávala s Danovým krásným, ušlechtilým, nešťastným otcem.

Páni, tady ustávala všechna má osvědčená ironie s velikým humorem, kterou jsem si osvojil v zralých letech života a jež mně pomáhala řešit rozmanité choulostivé situace, do nichž mě napořád stavěl neklidný osud, tady jsem byl v koncích se svým rozumem, bohatým na zkušenosti; kluk byl zdivočelý do nepříčetnosti a tak rozpálený do běla, že jsem se věru bál, aby mě nezardousil nebo aspoň nevysolil mi pár facek; věru nechybělo mnoho a byl by se na mně dopustil tělesného násilí – když jsem například, nevěda si lepší rady, předstíral, že chci zavolat do blázince, aby si pro něho přijeli, surově mně vytrhl z rukou telefonní seznam, v němž jsem mínil vyhledat příslušné číslo, a se zbytečnou prudkostí jím bacil o zem, což značilo, že měl nadbytek nevybité tělesné síly, a to bylo velmi povážlivé. Ale naštěstí se ukázalo, že hloubka jeho zraněných citů neodpovídá pronikavosti jeho křiku a že neztratil smysl pro strohou realitu svého vojenského života, neboť když podívav se na hodinky shledal, že je později, než předpokládal, zřejmě se polekal a odkvapil velikými kroky, nohatý a nemotorný, cestou ovšem provolávaje něco velikého o tom, že neustane, dokud nepomstí památku svého otce, a nakonec neopomenuv prásknout za sebou dveřmi.

Bylo to groteskní a nesmyslné a já, Karel Humbl, jsem si koneckonců nemusil z té patálie dělat těžkou hlavu, vždyť tu šlo jen o pomluvu, kterou nebylo možno dokázat, a mé sociální postavení bylo příliš pevné, než abych měl co se bát běsnění nezralého a nezkušeného kluka; jenže já byl nejen občan svého státu a vynikající a zasloužilý pracovník, ale také manžel, a mé manželství bylo teď nenapravitelně rozbito na kusy. Nejsem psycholog ani znalec ženské duše, a proto nedovedu stav, který nastal u Kristy po tomto odporném a nedůstojném výjevu, označit jemnějšími a přesnějšími termíny, než že se z toho pomátla a ztuhla. Vskutku pomátla se, neboť pozbyla schopnosti myslit na něco jiného než na svého syna a na to, jak ho získat zpět, a ztuhla, neboť pokud mu nepsala zoufalé a plačtivé dopisy, které on jí posílal zpět neotevřené, seděla celé hodiny vzpřímená, nehybná, a dívala se do neurčita vyhaslýma očima. Jednoho rána se sebrala a sedla na vlak a odjela za Danem do městečka, v němž byla jeho škola a které z důvodů vojenského tajemství označuji písmenem X, odhodlána stůj co stůj s ním mluvit a vyprosit si jeho odpuštění, ale zřejmě neuspěla, neboť se vrátila pozdě v noci ještě cizejší a pomatenější, než jaká byla před svým odjezdem. Pak seděla ještě několik dní, ztuhlá, a dívala se do prázdna, hluchá k mým výčitkám a rozumovým důvodům, jimiž jsem na ni útočil, až jsem ji jednou našel znehybnělou jednou provždy, otrávenou po požití nadměrného množství uspávacích prášků.

A tak tu teď jsem sám ve svém elegantním bytě ve Francouzské ulici, který poněkud zpustl po odchodu pečlivé hospodyně, jež po něm chodívala veselými kroky a s láskou jej šlechtila a oprašovala a cídila – sedím tu sám a bavím se sepisováním svých vzpomínek. Pěkně to dopadlo, hlupáku Dane. Ty tvrdíš, že jsem ti zabil otce: nuže ty, nevykvašený hrdino, jsi zabil svou matku. Je to pravda, přesná pravda, ale nemohu říci, že by tato pravda byla s to mně skytnouti útěchu nebo úlevu. Ach Bože nespravedlivý a krutý, co se to se mnou stalo? Vždycky jsem jednal jen a jen tak, jak to ode mne žádala společnost lidí, přizpůsoboval jsem se jejich požadavkům, a oni namísto aby mě za to velebili, zahrnovali mě pohrdáním a urážkami. Jeden mě nazval trapným svatouškem, jiný hajzlíkem a blbem, jiný Scheisskerlem a kreténem, jiný prasečím psem, jiný nestydatou krysou, kdesi kdosi, vím přesně kdo, mě nazval neslušným a mizerným poserou a ničemnou a smradlavou onucí, pro kohosi jiného zase jsem byl lumpem, a pro ještě jiného hnusným plazem, skřečkem, zrádcem a vrahem. Joj, těch roztomilostí, těch líbezností, jež mně mí drazí vrstevníci dávali spapat odměnou za to, že jakožto člověk vyššího typu povždy jsem dbal, nalézaje tak sám sebe, jejich vlastních zákonů a ustanovení a přizpůsoboval se idejím, jež nebyly z mé hlavy a za něž jsem tudíž nebyl odpovědný. Je sice pravda, že nebylo stále tak a že třebas v našem podniku mě nazývali otcem, ale já dobře vím, že za mými zády o mně mluvili jako o suchoprdovi a dogmatikovi; a přece já, Karel Humbl, nyní vedu proti dogmatismu boj, a to nejen na svém pracovišti, ale i v nejpřísnějším soukromí: čtu knihy Camusovy a Kafkovy, a tam nad stříbrníkem, kde dříve bývala podobizna Josefa Stalina a po něm Chruščovova, visí teď vkusně zarámovaná reprodukce obrazu, jehož autorem je modernistický malíř Paul Klee, zpodobující tvář muže složenou jen z barevných kruhů, trojúhelníků a čtverců, a já se na to dívám se zalíbením, neb vím ještě z dob svého pobytu v šámbru, že i pouhá barevná skvrna nebo křivka může mít svou osobitou estetickou hodnotu. A tak věru nevím, co proti mně svět má a za jaké provinění pykám svou dnešní strašnou samotou v opuštěném bytě, v němž se necítím doma, neboť vím, že můj nepodařený adoptivní syn na něj jednou vysloví nárok; ale ať jen přijde, darebák, a ať se pokusí sám obsadit třípokojový byt! Co si mohu dovolit já, Karel Humbl, ekonom národního podniku Tunstav, nepřísluší novopečenému lajtnantíkovi, jímž Dan bude za několik let.

Co mě utěšuje v mém stesku, zmatku a zármutku, je bezpečné a nezvratné vědomí, že nejsem jediný, kdo trpím stále se opakujícím a stále se obnovujícím rozkolem mezi neslučitelnými, vzájemně sobě odporujícími požadavky, jimiž na nás dotírají ti nad námi a ti pod námi a ti vedle nás – vědomí, že nás Humblů je mnoho a mnoho a že naše existence je blahodárná a žádoucí, neboť my děláme dějiny: nepolevujíce ve své horlivosti a ve své lásce a příchylnosti k nadosobním principům, institucím, idejím a dogmatům, umožňujeme lidské společnosti, aby v každokaždém údobí svého neklidného vývoje mohla vždy a stále nanovo sama o sobě hrdě prohlašovat, že nyní, v této chvíli, dosáhla svých nejvyšších met, a bylo-li až dosud v minulosti všechno špatné, nyní, ach, nyní je všechno dobré, správné a nedotknutelně svaté. Přesvědčení, že jsem navzdory všemu svůj život nežil nadarmo a že nejsem tak stár, abych jednou ještě neukázal světu, co dovedu, dává mně sílu k tomu, abych statečně a trpělivě snášel všechno to, co mě postihlo, a abych hrdě a s pohrdáním čelil pohledům ukoptěných Hamletů, Danových vrstevníků, kteří běhají po ulicích a palčivě mne a mně podobné nenávidí a negují všechno, co jsme stvořili, a nosí dlouhé vlasy, neboť my nosíme vlasy krátké, a okázale odmítají všecko dědictví minulosti.

Tímto končím své vyznání a doznání a pevnou rukou kladu na papír poslední řádky, nic nedbaje toho, že tamhle v koutě sedí na kanapátku manželé Pickovi, zemřelí před čtvrt stoletím, a smějí se mi a smějí, až se za břicha popadají. Přestěhovali se se mnou z Pobřežní ulice sem, do Francouzské, a občas se mi zjevují. Je to nepříjemné, ale už ne tolik jako dříve, protože jsem si na jejich návštěvy do značné míry zvykl, a aspoň se při nich necítím tak sám.

Vladimír Neff
Trampoty pana Humbla

Ilustrace na obálce Polina Gazhur / Shutterstock.com

Korektura Regina Králová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 26. 6. 2026

ISBN 978-80-274-5062-6 (epub)

ISBN 978-80-274-5063-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-5064-0 (prc)